Svůdná dáma

Rexanne Becnel 

KAPITOLA 1.

Tuto část svého poslání měla Hester nejraději, viditelný výsledek jejího snažení vyvážil všechny ostatní, méně příjemné stránky její role. Zavěsila Dulcii kolem krku rodinné smaragdy a natřásla nadýchané hedvábí halící dívčina ramena.
„Výborně.“ Usmála se na svoji žákyni, která navzdory jejímu několikaměsíčnímu snažení stále ještě neovládla strach z blížícího se plesu. V dívčině tváři se neomylně zračila hrůza. „Jsi připravena podívat se do zrcadla?“
Dulcie si bolestně vzdychla a sklopila oči. Zadívala se na světlezelenou toaletu. „Vážím si vaší rady. Madam Henri je skutečně znamenitá švadlena. Jenže…“ Hlas se jí zadrhl. „Jenže,“ pokračovala téměř šeptem, „já plesy nesnáším. Trpěla jsem na nich loni a letos to nebude jiné.
„Ale, ale. Copak jsme se učily o významu pozitivních postojů?“ Hester se na svoji svěřenku povzbudivě usmála. Dulcie Bennettová je příliš tuctová, baculatá a plachá na to, aby během své druhé společenské sezony vzbudila větší pozornost. Její loňská premiéra mezi londýnskou smetánkou dopadla katastrofálně. Děvče se několikrát zachovalo neobratně, prožilo nejedno pokoření a téměř pokaždé se vracelo ze zábav domů v slzách. Po krušných zkušenostech se Dulcie zařekla, že už ji do společnosti nikdo nedostane. Nikdy.
Hester usoudila, že tehdy si poslušná dívka zřejmě poprvé v životě dovolila vzdorovat. Pozdě, ale přece, pomyslela si s uspokojením Hester. Poté se Dulciina matka lady Ainsleyová zařídila podle rady jedné ze svých moudrých tet a pověřila dceřinou přípravou na úspěšný lov ženicha paní Hester Poitevantovou z Akademie pro urozené slečny ve čtvrti Mayfair.
Hester se těšila skvělé pověsti. Tvrdilo se o ní totiž, že každá z jejích svěřenek si najde ženicha. Navíc matky vdavekchtivých dívek nemusí v onom směru vyvíjet vůbec žádné úsilí.
Někteří jí přezdívali dohazovačka. Jiní ji považovali za kouzelnici, která umí z neohrabaného polena stvořit elegantní dámu. Proslýchalo se, že paní Poitevantová dokáže zařídit, aby statná dívka vypadala štíhle, změní opomíjenou husičku ve vtipnou a žádoucí společnici, z nenápadného děvčete udělá vhodnou úpravou krasavici a z neohrabaného trdla vychová okouzlující mladou dámu. Zkrátka její svěřenky ovládnou umění okouzlit muže. Samozřejmě muže správné a žádoucí.
Bylo veřejným tajemstvím, že má-li dívka slušné věno, Hester Poitevantová ji dostane k oltáři, aniž by přitom zatěžovala rodinu starostmi nebo finančními náklady. Pokud by někdo sečetl vydání za děvče ve druhé, třetí, nebo dokonce čtvrté sezoně, dostal by se k úctyhodné částce. Ve srovnání s ní byl poplatek vyžadovaný akademií zanedbatelný. Tím také Hester argumentovala pokaždé, když měl některý tatík vůči výši jejího honoráře námitky.
Nyní však Hester o penězích neuvažovala. Její mysl se upírala jen k Dulcii. Navzdory zjevným nedostatkům působila Dulcie svěže, mladě a mile. Její sympatický vzhled Hester příjemně překvapil, zvláště při porovnání s dívčiným chvastounským bratrem a s její povrchní, domýšlivou matkou.
Pod Hesteřiným upřeným pohledem sklopila Dulcie stydlivě oči. „Já vím, nesmím se tak podceňovat.“
„Správně,“ pochválila ji Hester. „Tak dlouho ses obírala vlastními nedostatky, až jsi úplně zapomněla na svoje přednosti. Pamatuj si, že jak vnímáš sama sebe, tak tě vnímají také druzí. Ted se obrať a podívej se do zrcadla. Co tomu říkáš?“
Dívka zdráhavě poslechla a Hester napětím zatajila dech.
Madam Henri jako obvykle dokázala divy. Podle Hesteřiných pokynů přizpůsobila střih módních šatů s úzkým pasem Dulciině postavě. Ušila širší zřasený živůtek, který nedosahoval až do pasu, a podklad pod ním a sukni ozdobila klínovými vsadkami. Ty olemovala tmavším odstínem zeleného hedvábí.
Jak Hester očekávala, střih šatů Dulcii opticky zeštíhlil. Boty na vysokém podpatku ten dojem ještě umocnily.
Dulcie při pohledu na svůj obraz v zrcadle vykulila oči a chvíli se nezmohla na slovo. Potom konečně špitla: „To je… nádhera.“
Hesteřiny oči zářily. „To ty jsi nádherná.“ Dulcii to slušelo víc, než čekala. Kombinace světle béžové a zelenkavé dala vyniknout dívčině jemné pleti a zeleným očím. „Ten účes a mírné nalíčení,“ komentovala Hester šeptem, „z tebe udělaly krasavici. Ohromně ti to sluší.“
„Ach,“ na víc se ohromená dívka nezmohla. Mlčky se točila před vysokým zrcadlem.
Hester s uspokojením pozorovala, že se Dulcie usmívá. Nejdřív váhavě, potom šťastně a nakonec nadšeně. Všimla si také, že dívka zvedla ramena, jak jí často radila, a celá se napřímila.
Dulcie má krásnou světlou pleť, bez jediné pihy, uvažovala Hester. Má pěkná ňadra a výrazné, jemné ručky. K tomu hezky tvarovaná ústa. Jenže dlouhý nos, ustupující brada a příliš vysoké čelo zavinily, že se ke kráskám počítat nemůže. Ale Hester už pracovala s ošklivějšími dívkami. Popravdě dávala přednost milým nehezkým děvčatům před pohlednými netykavkami.
Hester složila ruce v pase. „Zdá se, že šaty se ti líbí.“
Když se zraky obou žen setkaly v zrcadle, zpozorovala Hester, že se v očích její svěřenky třpytí slzy. Dulcie mlčky přikývla, ale nedostala ze sebe ani slovo. Hester byla spokojená. Usilovala o to, aby žádnou ze svých žákyň neprotěžovala, ale Dulcie přesto byla toho roku její nejoblíbenější chráněnkou. Působilo jí nesmírnou radost vidět ji šťastnou.
Musela své city však opanovat, protože se blížil začátek plesu.
„No tak,“ odkašlala si a posunula si na nose brýle. „Tady máš taštičku a vějíř. Ještě se předvedeme matce a bratrovi, co říkáš?“
George Bennett vikomt z Ainsley při pohledu na sestru neskrýval ohromení. Už nějakou dobu nervózně přecházel halou a pleskal se rukavicemi do stehna. Přitom si stěžoval matce na pomalé ženské a na to, jak jim nesmyslné parádění trvá celou věčnost. George už se totiž nemohl večírku dočkat, tak moc se těšil na vzácné druhy brandy a na proslulou sbírku doutníků u lorda Soamese.
Sotva zahlédl sestru, vykulil oči a otevřel pusu v němém úžasu. Nejinak tomu bylo s lady Ainsleyovou.
Správně, pomyslela si Hester s pýchou. Navrhla Dulcii nádhernou toaletu a vymyslela jí účes zakrývající dívčino vysoké čelo. Přidala pár tónů pudrem, aby jí opticky zkrátila nos a zvýraznila bradu. Střih a barva šatů a střevíčky na podpatku ji výrazně zeštíhlily.
Jenže Hester postřehla ještě něco mnohem významnějšího, čeho si možná dívčina rodina vůbec nevšimla. Zázračnou proměnu nevyvolaly pouze šaty a líčidla. Ty dodaly Dulcii jen sebevědomí a novou sebedůvěru, a ta se zračila v jejím držení těla a v pohybech.
Dulcie Bennettová se celý život podceňovala. Toho večera poprvé uvěřila, že je hezká, a byla to pravda! Hlavu nesla hrdě, oči jí zářily a na rtech jí pohrával spokojený úsměv.
Hester ji na ples doprovodí, aby v ní dívka měla oporu. Tak postupovala u všech svých svěřenek. Přesto byla přesvědčena, že tentokrát by Dulcie uspěla i bez ní.
Hester se na schodech zastavila a pozorovala scénu dole. Dulcie sestoupila do haly a matka s bratrem jí spěchali naproti.
„Drahoušku, vypadáš nádherně,“ rozplývala se matka.
„Opravdu,“ přizvukoval jí mladý lord Ainsley svým příznačným tónem s přídechem arogance. „Fakt ti to sluší, Dulls. Třeba teď přemluvím Westhama, aby si s tebou zatančil.“
Hester po něm šlehla káravým pohledem. Od samého počátku jí byl George Bennett nesympatický. Třebaže je pohledný, a údajně navíc i žádoucí partie, ona ho považovala za sobeckého burana.
„Šaty jsou krásné,“ prohlásila pochvalně lady Ainsleyová a prohlížela si dceru ze všech stran. „Já bych nevybrala zelenou ani tak jednoduchý střih. Ale uznávám, že jí to sluší. Moc.“
Obrátila se k Hester a jejich pohledy se setkaly. Pochvalně přikývla. „Vypijeme si spolu zítra čaj. Jen my dvě. Přijďte ve čtyři.“
To nebylo pozvání, ale žádost. Hester se na ni chladně usmála. „To bohužel nepůjde, lady Ainsleyová. Mám už něco smluveno na Portman Square.“ Jméno svých klientů zveřejňovat nemínila, ale dát najevo, že se jedná o dobrou adresu, považovala za užitečné. „Co třeba v pátek? Kolem desáté?“
Lady Ainsleyová nesnášela, když jí někdo diktoval podmínky, natož žena, kterou zaměstnávala a na kterou se dívala svrchu jako na obyčejnou obchodnici. Přesto s návrhem souhlasila. Hester tušila proč. Nejednou se jí stalo, že matka tváří v tvář dceřině úspěchu sama zatoužila po Hesteřiných službách. Možná stejný úmysl pojala také lady Ainsleyová.
V tom případě si řeknu o vyšší honorář, rozhodla se Hester, zatímco si oblékala plášť a rukavičky. Lidé jako lady Ainsleyová si to mohou dovolit.
Cestovali dvěma kočáry. Jeden by lorda Ainsleye a tři dámy v širokých sukních nepobral. Hester byla ráda, že se nadutého vikomta zbavila. On a jeho ovdovělá matka si byli podobní. Lakotní a opojení vlastní důležitostí. Něžná Dulcie a její tři mladší sestry jim sloužily jen jako šachové figurky ve hře o vliv a peníze. Měly přilákat zámožné ženichy, aby si oni dva nacpali kapsy a posílili svoje postavení ve společnosti.
Dulciina matka stanovila jasný požadavek: dcera se provdá za hraběte nebo za dědice hraběcího titulu. Bratr bude budoucího švagra hodnotit podle jeho majetku a styků. V tomto ohledu se také vyjádřil úplně jasně.
Na Dulcii a její city se žádný z nich neohlížel.
Naproti v kočáře seděla Dulcie s drobnýma ručkama složenýma v klíně. V prstech svírala vějíř a celou dobu se usmívala.
„Zdá se, že už tě strach přešel,“ poznamenala Hester. Dulcie od ní odvrátila oči, ale usmívat se nepřestala. „Už se nebojím. Jsem jen trochu nervózní.“
„Uvidíš, že obstojíš výborně.“
„Ano, ale…“ Dulcie pevně stiskla vějíř. „Jaké ale?“
Dívka zaraženě mlčela. Bylo slyšet jen rachot kol na kamenné dlažbě a zvuky z ulice. Mlčky projely po High Street a Oxford Street. Teprve na jejím konci si Dulcie rozpačitě odkašlala a promluvila. „Víte, jde o jednoho muže.“
Aha. Hester si pohrávala s lemem rukavičky. První etapa její práce s Dulcii skončila. Připravila děvče na vstup do společnosti. Nyní začíná etapa druhá. Musí jí najít vhodného ženicha. Hester zpozorněla. „Tak tobě se někdo líbí?“
„Ach ano,“ špitla dívka a Hester jen stěží potlačila úsměv. „On je prostě božský,“ horlilo děvče.
I v tlumeném světle lucerny Hester poznala, že Dulcii vstoupil do tváří ruměnec. Jen jí přidal půvabu. Snad se to dítě zamilovalo do někoho přijatelného, pomyslela si Hester.
„A kdopak je ten ideál mužské krásy?“
Ozval se srdceryvný povzdech. To je jako ve špatném románu, napadlo Hester a znovu se téměř rozesmála. Ovládla se. Vzpomněla si na sebe, když byla v Dulciině věku. Tehdy byla stejný blázínek.
„Jmenuje se Adrian Hawke.“
Hester přikývla. To jméno už slyšela několikrát. Každoročně se společnost upne k nějakému oblíbenci. Miláčkem této sezony se nejspíš stane Adrian Hawke. „Adrian Hawke,“ opakovala. „Už jste si byli představení.“
„No ještě ne. Ale… doufám, že k tomu dojde už brzy. Možná dnes večer,“ dodala Dulcie tiše a nábožně, jako by mluvila o nějaké božské bytosti, a ne o obyčejném hezkém mladíkovi.
„Tak mi o něm něco pověz,“ vyzvala ji Hester. Patřilo k její práci sbírat o mužích na ženění nejnovější informace.
Dulcie se zatvářila vážně. „No je moc hezký. A povídá se, že je strašně bohatý.“
Hester našpulila rty. No jistě, jinak by si ho smetánka přece neoblíbila!
„Je tu ale jeden problém,“ dodala Dulcie váhavě.
„Ano?“
„Žije v Americe.“ Nešťastně si vzdychla. „Víte přece, jak mamá smýšlí o Američanech?“
Hester věděla. Nejednou slyšela, jak se lady Ainsleyová vyjadřuje o Američanech jako o provinčních buranech, rebelech a nových zbohatlících bez titulů a tradic. Dulciina matka ve svých názorech nezapřela snoba.
„Jenže on vlastně Američan není,“ pokračovala Dulcie. „Víte, narodil se ve Skotsku. Na civilizovaném jihu, ne mezi divochy na severu v horách. Ale v Americe žije už léta. Do Anglie prý přijel jen na svatbu své sestřenici Catherine.“
„Když toho muže osobně neznáš, jak je možné, že toho o něm tolik víš?“ Hester na svoji otázku samozřejmě odpověď znala. Klepy letěly od úst k ústům, jako by měly křídla. Londýnská smetánka dychtila po senzacích. Urozené dámy se vrhly na každou novou informaci, rozpitvaly ji, probraly ji ze všech stran, ledacos si přibásnily a potom cestovala dál v pozměněné podobě, až měla s pravdou pramálo společného.
S tím měla Hester bohaté zkušenosti. Nedivila se, že pohledný a zámožný Američan představuje pro urozené drbny tučné sousto. Zdalipak vůbec tuší, jaký zájem vzbudil?
„Všechno vím jen z doslechu,“ přiznala se Dulcie. „Viděla jsem ho však na vlastní oči. Potkala jsem ho na High Street. Projížděl tam tehdy na koni spolu se svým strýcem baronem. Je mu hodně podobný. Jenže je o moc mladší. A hezčí.“
Samozřejmě. Lord Hawke ze Skotska. Baron Neville Hawke byl známý válečný hrdina a uznávaný chovatel koní. Jeho stáj byla proslulá široko daleko. Zásnuby baronovy dcery Catherine se synem lorda Findlana a blízká svatba patřily k nejvýznamnějším společenským událostem roku.
Ovšem pouhý synovec barona, sám neozdobený šlechtickým titulem, je pro Dulcii partie zcela nevhodná, usoudila Hester. S někým takovým by se dívčina matka nikdy nesmířila. Asi jí nezbude nic jiného než Dulcii její poblouznění rozmluvit.
Děvče však horovalo dál: „Je opravdu úžasně krásný, paní Poitevantová. Vsadím se, že i na vás by udělal dojem.“
To sotva. Svůj odmítavý postoj si Hester nechala pro sebe. Už před lety se přesvědčila, že hezcí nebo velmi zámožní muži svých výhod zneužívají. Moc a vliv člověka korumpují, zejména mužské plémě, k němuž Hester velkou úctu neměla. Proto se také nikdy neprovdala a všechny nechutné mužské návrhy odmítla. Z Londýna prchla už v půli své druhé společenské sezony.
Vrátila se tam až po několika letech, když jí náhle zemřela matka. Tehdy ji stará matčina přítelkyně paní DeLisleová přemluvila, aby začala pracovat v mayfairské akademii. Hester souhlasila teprve poté, co ji napadlo, že se bude vydávat za mladou vdovu.
Hester netoužila po ničem víc než po slušném společenském postavení a po nezávislosti. Všechno svoje úsilí zaměřila k tomu, aby si obojí vydobyla. Prostřednictvím své práce v akademii pomáhala také jiným mladým ženám k tomu, aby se dokázaly prosadit.
Trochu ji trápilo, že její studentky jako zbraň k sebeuplatnění musí využívat ženský půvab. Hester sama poznala, že ženská krása je dvojsečná zbraň. Může totiž ženě nejen pomoct, ale může ji také zničit.
Ovšem pro dívky ve vysokém společenském postavení, jako byla Dulcie a ostatní Hesteřiny zámožné klientky, představovala krása velmi mocnou zbraň. Ta spolu s osobním kouzlem pomáhala mladé ženě k tomu, aby si vyjednala co nejvýhodnější svatební smlouvu. Výhodná smlouva byla jediný způsob, jak se žena mohla dostat k vlastním financím a jak mohla uplatnit svůj vliv. Pokud si žena výhodné podmínky nesjednala nebo se neprovdala, zůstala celý život závislá na muži, ať to byl manžel, otec či bratr.
Hester děkovala svému šťastnému osudu za to, že si vybudovala nezávislé postavení a že nebyla vydána všanc mužově libovůli.
Kočár zastavil před zářivě osvětleným výstavným domem na Berkeley Square. „Už jsem na toho amerického krasavce zvědavá,“ usmála se Hester. Potom se zkoumavě zadívala na svoji svěřenku. „Jsi bledá. Štípni se párkrát do tváří. Tak. A žádné prudké pohyby vějířem. Jemně a elegantně, nezapomeň.“
Večer probíhal k Hesteřině spokojenosti. Sama ze zásady netančiia, ale přesto se nenudila. Premiéru měla toho večera i další její žákyně, Anabella Finchová. Hester věnovala pozornost oběma děvčatům, protože dobře věděla, jak mnoho na úspěšném zahájení sezony záleží. Nešťastný začátek by mohl citlivému děvčeti způsobit nezměrné utrpení a negativně ovlivnit celou sezonu. Hester se rozhodla, že takovou možnost nepřipustí.
Obě dívky si vedly výborně. Jejich taneční pořádky se zaplnily a na večeři obdržely pozvání od žádoucích džentlmenů. Dulciin partner byl sice jen druhorozený hraběcí syn, ale lady Ainsleyová usoudila, že ten prvorozený je bledý a churavý, takže kdoví?
Hester stála v hloučku gardedam. Třebaže k nim nepatřila, rády ji mezi sebe přijaly. Koneckonců potřebovaly přece její služby.
Postrčila si na nose brýle a zadívala se na svoje nenápadné šedé šaty. Ano, přijaly ji mezi sebe, protože je pro ně užitečná a také proto, že je svým zjevem neohrožuje.
Před deseti lety bylo všechno jinak. Tehdy o její přízeň usilovalo tolik mladých mužů, že vzbuzovala u ostatních dívek a matron žárlivost. Zbytečně, pomyslela si Hester. Neboť muži z vyšších kruhů se s dívkami jako Hester nezení, i kdyby byly vyhlášené krasavice. Hester neměla žádné užitečné styky, žádné věno, vyrůstala bez otce a o matčiných volných mravech se leccos šuškalo. Na Hester muži dotírali jen s nemravnými návrhy. Proto také z Londýna utekla.
Rozhlédla se kolem a poznala pár gardedam, které ji musely znát z dřívějška. Její nynější postavení mladé vdovy, stále oplakávající manžela, ji ovšem v jejich očích stavělo do úplně nového světla. S brýlemi, s usedlým účesem a v prostých šatech už v nich neprobouzela žárlivost. Spíš ji litovaly. Chudá vdova už pro ně nepředstavovala žádnou hrozbu.
Byly chvíle, kdy se Hester vítězoslavně smála, jak je obelstila, ale jindy ji obnošené šaty a klubko lží, do něhož se zamotávala, šly pořádně na nervy.
Tento večer cítila podráždění.
Možná je způsobil začátek sezony, uklidňovala se. Má před sebou dlouhé tři měsíce, kdy ji nečeká nic jiného než poslouchat hloupé ženské tlachy. Tři nekonečné měsíce, během nichž bude postrkovat své svěřenky, aby ulovily tu správnou partii, kterou jim rodina schválí. Sama přitom bude chodit oblečená ve staromódních hadrech jako nenápadná šedá myška.
Zasmála se spolu s ostatními dámami, ačkoli jí bonmot, který její společnice rozveselil, unikl. Raději se omluví, než si všimnou, že je neposlouchá.
Hester se mezi postávajícími skupinkami pomalu sunula k bufetu, ale černé myšlenky ji neopouštěly. Ona nejen jako šedá myška vypadá! Copak někoho zajímá? A to ještě není vůbec stará…
Hester bylo teprve dvacet osm, ale hrála si na stárnoucí vdovu. Maskovala se opravdu zdařile. To celé divadlo vymyslela kvůli zpropadené nezávislosti! Byla hrdá na svůj úspěch, jenže za něj platila vysokou cenu: sama sebe odsoudila k osamělosti.
Vzala si šálek punče a chystala se sebelítost rychle zahnat. Je přece lepší cítit se osaměle než celý život trpět v područí nějakého urozeného hejska.
U vchodu do sálu to zašumělo a Hester tam se zájmem pohlédla. Byla vděčná za každé rozptýlení.
Úspěchy jejích svěřenkyň byly podmíněny soustředěnou pozorností, kterou Hester věnovala společenskému dění. Shromažďovala údaje o vhodných nápadnících, o jejich cílech a přáních, aby pak muži na ženění přistrčila do cesty dobře připravenou žákyni. Sotva spatřila novou mužskou tvář, okamžitě zpozorněla.
Před sebou uviděla vysokého tmavovlasého mladíka. Věnovala mu víc než zběžný pohled. Upoutal ji natolik, že zapomněla na dobré mravy a nepokrytě na něho zírala.
Kdo jen to může být?
Třebaže byl oblečen podobně jako ostatní mladí muži v sále, přesto mezi nimi vynikal. Proč asi? podivila se Hester.
Měl velmi tmavé, skoro černé vlasy a přímé, sebejisté držení těla. Sebejistota působí dobře u mužů i u žen. Proto Hester kladla při výuce takový důraz na držení těla, chůzi a gesta.
Mladíkova široká ramena umocňovala jeho mužný vzhled. A obličej… Hester sklonila hlavu a koukla po něm přes okraj brýlí. Zajímavý obličej. Úzký s rovným tmavým obočím a výrazným nosem. Hluboko posazené oči, široká ústa.
Vtom se ten muž usmál na hostitelku lady Soamesovou a odhalil řadu pravidelných bílých zubů. Měl nádherný, svůdný úsměv. Hester se při tom pohledu stáhl žaludek a polilo ji horko. Nemohla od něho odtrhnout oči. Tak svůdný úsměv a smyslné rty ještě u žádného muže neviděla.
Jak Hester rozrušením stoupla krev do hlavy, začalo jí hučet v uších.
Vlastní reakce ji vylekala. Tak tohle je to poslední, co potřebuje. Kdo je ten muž, že se v jeho blízkosti chová jako bláznivé nezkušené děvče?
Najednou jí to blesklo hlavou a ona s jistotou věděla, koho má před sebou. Ten mladý muž je Adrian Hawke, opěvovaný Dulciin idol.
Hester pozorovala, jak se sklonil k ručce jakési výstředně oblečené ženy, a cítila, jak jí buší srdce.
Ne, tohle si musí zakázat. Přitažlivý muž znamená pro ženu nebezpečí, s tím má své zkušenosti. Přece nepodlehne nějakému primitivnímu pudu! V žádném případě se jím okouzlit nenechá.
Ale co bude s Dulcii? Možná ten člověk poplete hlavu také Anabelle a Charlottě. Co když se do něho poblázní stejně jako Dulcie?
Hester odložila šálek s punčem a složila ruce v pase. Do koho se děvčata zamilují, je přece lhostejné. Výběr manžela podléhá souhlasu rodičů. Ti mají ve věci poslední slovo.
Hester se taková praxe nelíbila, zdálo se jí to vůči dívkám bezohledné. Smířila se s ní jen proto, že neměla jinou možnost. Ale v případě Adriana Hawkea a jemu podobných tradiční postup uvítala. Dobře že děvčata musí poslechnout rodiče.
Adrian Hawke by byl zaručeně moc špatný manžel. Hester tenhle typ znala.
S úsilím odtrhla oči od Adriánova výrazného profilu. Původně se domnívala, že má nejtěžší část svého úkolu za sebou, protože všechny dívky úspěšně uvedla do elegantní společnosti. Nyní pochopila, že se mýlila. Nejedna zkouška ji ještě čeká.
Útěchu jí skýtalo pouze přesvědčení, že muži typu Adriana Hawkea neztrácejí čas s děvčaty, která potřebují její pomoc.

KAPITOLA 2

Za pár minut už Dulcie křečovitě tiskla Hester paži. „To je on! Ten, o kterém jsem vám povídala. Adrian Hawke.“ Zhluboka vzdychla jako už párkrát, když mluvila o Hawkeovi. „Ach, v těch večerních šatech je ještě hezčí než jindy, viďte?“
Hester pochopila, že se jedná o řečnickou otázku. Hawkea nikdy dřív neviděla, a proto neměla s čím srovnávat. V duchu si ho představila v nějakém prostém oblečení a napadlo ji, že by v něm vypadal ještě přitažlivěji a mužněji.
Proboha! Zhrozila se vlastních myšlenek. Takové představy si nemůže dovolit. Ty přenechá Dulcii.
„Ano, Dulcie. Je to pohledný mladík.“
„Mohla byste nás… představit?“
Hester vykroutila ruku z Dulciina sevření. „Nemůžu tě představit někomu, s kým se sama neznám. To přece víš.“
„Aha.“ Následoval další povzdech. Vtom se dívčina tvář rozjasnila. „Co kdyby nás seznámila Catherine?“
„To by šlo. Catherine je přece jeho sestřenice.“
Dulcie se bez zaváhání rozběhla ke Catherine. Hester připadala jako neohrabané poštolčí mládě ženoucí se za svou první kořistí. Dívala se za svou svěřenkou a napadlo ji, že se Dulcie snaží marně. Pozornost krasavce Hawkea neupoutá. Na to nemá.
Nevadí. Ještě před dvěma měsíci by si Dulcie o seznámení s mužem netroufla požádat. Natož s takovým Adriánem Hawkem. Hester dívčinu smělost považovala za svůj další úspěch. Jen doufala, že se její žákyně ve svém nadšení nezesměšní.
Hester pozorovala, jak Dulcie přistoupila ke Catherine. Ta ji ochotně vtáhla do kroužku svých štěbetajících přítelkyň. Hawke vykročil jejich směrem, ale cestou ho oslovilo hned několik mužů.
Hester zaslechla, že Hawke je úspěšný obchodník. To by mu Dulciina rodina připsala k tíži. Na obchodníka bez titulu shlížely vyšší vrstvy svrchu, a to bez ohledu na úspěchy a bohatství. Urození muži takovému člověku nadbíhali, radili se s ním o investicích a mnohdy také jeho zásluhou vydělali. Přesto by ho mezi sebe nikdy nepřijali. Jenom ho využívali. Podobně jako ženy využívaly Hester.
Ona svoje místo ve společnosti zná. Ale zná je Adrian?
Adrian Hawke probudil v Hester zvědavost, a tak popošla blíž ke skupince dívek, tlačící se kolem jeho sestřenice. Namlouvala si, že tento krok podniká jen kvůli Dulcii. Bude sledovat, jak si její svěřenka vede, aby jí mohla později vytknout případné chyby. Nic víc.
Než se dostala k děvčatům na doslech, sevřela ji nad loktem čísi ruka.
„Poslyšte, paní Poitevantová,“ zasyčela jí do ucha Dulciina matka, „kdo je ten vysoký mladík?“
Hester zaťala zuby a snažila se překonat antipatii, kterou v ní lady Ainsleyová vyvolávala. „Domnívám se, že to je Adrian Hawke. Ze skotského rodu Hawkeů…“
„No jistě,“ přikyvovala lady Ainsleyová a klobouk s péry jí na hlavě poskakoval. Kolik nebohých kohoutů padlo za oběť, aby vzniklo něco tak monstrózního? napadlo Hester. „O něm jsem něco slyšela. Hm. Divím se lady Soamesové, že takové lidi k sobě zve.“
„Jaké lidi?“ neodpustila si Hester, i když odpověď znala. Americký obchodník přece nemá v elegantní společnosti lady Ainsleyové místo.
„Slyšela jsem,“ ztišila hlas lady Ainsleyová, „že je to levoboček bez titulu. Nic víc než divoké sémě zemřelého bratra lorda Hawkea.“
Tak divoké sémě. Takový staromódní a urážlivý výraz by Hester od kultivované dámy nečekala. Tyhle řeči musí být pro toho Hawkea velmi nepříjemné. Pohrdlivé vyjádření lady Ainsleyové způsobilo, že k němu Hester pocítila sympatie.
Když lady Ainsleyová zamířila za přítelkyněmi, stejně protivnými jako ona sama, Hester si oddychla. Jenže ten pocit netrval dlouho. Za okamžik totiž lady Ainsleyovou vystřídal její syn.
Hester se musela hodně přemáhat, aby před ním necouvla, takovou k němu cítila nechuť. George Bennett byl velký, panovačný chlapík. Hester si ho zařadila jako člověka s nezdravými choutkami, ať už jde o jídlo, pití nebo o výběr přátel. Tento typ dobře znala: od narození si užívá výsadního postavení a myslí jenom sám na sebe. Nepříjemný, arogantní sobec.
Jenže George Bennett je jejím zaměstnavatelem, a to až do Dulciina zasnoubení. Proto se na něho strojeně usmála a čekala, až promluví.
„Nuže. Jsem rád, že jsem nevyhodil peníze, když jsem vás najal.“
„Dík za uznání.“ Ty se můžeš jít i s těmi svými penězi vycpat!
„Myslím to upřímně.“ Držel si rukama klopy a pohupoval se na patách. „Dulls fakt vypadá k světu. Snad už letos konečně někoho užene.“
Koukl po Hester a klouzal po ní pohledem, který jí ulpěl na ňadrech. „Mám ještě další tři sestry na vdávání, víte?“
Hester si posunula na nose brýle, semkla rty a nasadila ten nejupjatější výraz, jakého byla schopna. Muži jsou chlípná prasata, pomyslela si, ale co si dovoluje tenhle Bennett, to už je vrchol! A to je přestrojená za šeredku…
„Věřím, že Dulciina sezona bude úspěšná, pane vikomte. A pokud budete mít zájem o moje služby, ráda pomůžu také vašim mladším sestrám.“
Zadívala se k parketu a doufala, že ten otrapa odejde. Utkvěla pohledem na Dulcii. Všimla si, že hltá pohledem Adriana. Ne tak okatě, Dulcie. Chybí ti šarm a elegance.
Lord Ainsley ještě o čemsi chvíli tlachal a ona mu se zdvořilým úsměvem přikyvovala. Pozornost však upírala k nedaleké skupince.
Catherine se do bratrance zavěsila a vtáhla ho do kroužku svých přítelkyň. Jedné po druhé ho představila a Adrian se pokaždé sklonil k dívčí ručce. Dulcii nevyjímaje. Hester sice neslyšela, co si povídají, ale to, co viděla, ji uspokojilo. Dulcie se s úsměvem uklonila a celá přitom zářila.
Bavili se spolu. Dulcie si vede skvěle, pomyslela si s hrdostí Hester. A ten mladík…
Hester se zkoumavě zadívala na Adriana Hawkea. Na cizince se pohyboval s mimořádnou nenuceností. Pomáhají mu samozřejmě atraktivní vzhled a bohatství. Ale stejně, mezi aristokraty…
„Zatraceně!“ zařval George Bennett a Hester strnula. Upřela na něho káravý pohled.
„Víte, kdo to je?“ Zamračeně pozoroval mladíka, který si právě povídal s jeho sestrou.
„Ano. Myslím, že to je…“
„Hawke. Ten vychrtlej panchart z Etonu!“
„Lorde Ainsleyi, musím vás upozornit, že v přítomnosti dámy se hrubá slova nepoužívají.“
Zadíval se na ni, ale neomluvil se. „To nebyla nadávka. On je opravdu panchart. Je nemanželský.“
„To ovšem jistě není jeho vina,“ odsekla mu Hester.
Nehezky se zasmál, stiskl jí paži a táhl ji směrem k sestřině skupince. „Pojďte, paní Poitevantová, bude legrace.“
Hester dostala strach. Stačí, že se na ni ten protivný Bennett pověsil. Ted ještě plánuje nějaký nehezký vtip, nejspíš na účet chudáka Hawkea.
Jak by mu jen unikla?
Z nějakého jí samotné neznámého důvodu se Hester nechtěla s Adriánem Hawkem setkat. Ještě ne. A ne tady. A už vůbec ne, když je do ní zavěšený Ainsley a když vypadá jako ubohá, nehezká vdova.
Vikomt jí však pevně svíral paži a strkal ji ke skupince mladých lidí. Vzpamatovala se. Copak na tom záleží, jak vypadá? Přece se jako stárnoucí vdova strojí úmyslně. Proto nosí ty protivné brýle, obléká jen tmavé upjaté šaty a stahuje si vlasy do drdolu.
Sotva přistoupili s lordem Ainsleyem ke skupince, Dulcie na ni vrhla radostný pohled. Celá zářila. Když se obrátila zpět k Adriánovi, rozzářila se ještě víc.
Hester její výraz připomněl dílo lampářovo. Nejdřív se objeví žlutavé světlo a posléze se rozlije zlatavá záře. A to všechno způsobil muž.
„No ne, jestli tohle není kámoš ze školy?“ zahlaholil lord Ainsley naoko bodře. „Hawkeu, jsi to ty? Hawke ze Skotska?“
Hester neušlo, že Hawke George Bennetta poznal. Nenechal se ovšem vyvést z klidu. Choval se vybraně a volil vhodná slova. Hester usoudila, že se ve společnosti chovat umí. Zřejmě se na návštěvu Londýna dobře připravil.
Jen v jeho pohledu se cosi změnilo. V očích se mu objevil tvrdý, nebezpečný výraz.
Ti dva mohli být spolužáci, ale kamarádi rozhodně nebyli. To bylo znát na první pohled.
„Nevzpomínám si, že bychom byli představeni,“ odpověděl Hawke. „Pane?“
Podle stisku na paži Hester ucítila, jak lord Ainsley ztuhl. Jedna nula pro Hawkea, pomyslela si s úsměvem. Trefa do černého, zasáhl Bennettovu ješitnost. Raději by však nebyla svědkem Ainsleyovy reakce.
V té chvíli do šarvátky zasáhla nic netušící Dulcie.
„Pane Hawkeu, dovolte, abych vám představila svého bratra George Bennetta vikomta Ainsleye. Georgi, toto je pan Adrian Hawke.“
Nic netušící děvče ty dva představilo s takovou nevinností, až sebou Hester trhla. To naivní dítě zjevné nepřátelství mezi oběma muži nevycítilo.
Hawke odpověděl, teprve když George pustil Hesteřinu paži a natáhl k němu ruku. „George Bennett. No jistě. Jak jsem jen mohl zapomenout?“
Ainsley se tak lehko nedal. „Co jen jsem to o tobě slyšel? Ze prý jsi odjel do Ameriky, abys zbohatl. Takový nesmysl,“ pohrdavě se rozesmál.
„To je pravda.“ Hawkeův pohled spočinul na Hester. V očích měl tvrdý třpyt. Na okamžik zavládlo trapné ticho. Přerušila je Catherine Hawkeová.
„Paní Poitevantová, dovolte, abych vám představila svého bratrance Adriana Hawkea.“
Vyměnili si pár zdvořilostních frází, i když se Hester později nemohla upamatovat jakých. Víc než Adriánova slova vnímala totiž jeho spalující, nesouhlasný pohled. Jistě se mu nelíbila a ještě méně s mu líbil její společník, s nímž si ji nepochybně spojil.
„A copak tě přivedlo do Anglie? Smutek po domově?“ posmíval se Ainsley.
Hawkeův pohled se obrátil od Hester k Bennettovi. „Přijel jsem na svatbu sestřence. To zejména. Ale mám tu ještě pár dalších záležitostí.“
„Aha. No jistě.“ Lord Ainsley už se zase pohupoval na patách. Otravný zlozvyk, usoudila Hester. „A jakpak se vede té tvojí mamá?“
Hester strnula při urážce skryté v tom dotazu. Hawke se narodil mimo manželství a to znamená…, že jeho matka není dáma.
Rychlý pohled ji přesvědčil, že Dulcie ani ostatní dívky netuší, o čem je řeč. Zřejmě se o Hawkeově nemanželském původu nedoslechly. Ale Catherine zbledla. Ta skrytou urážku pochopila. Ví všechno, je přece Hawkeová sestřenice.
Adriánovi sloužilo ke cti, že zachoval chladnou zdvořilost. Chvíli se na Bennetta díval a potom se odvrátil, jako by ani neexistoval. Přehlížel ho s noblesou rodilého lorda. Hester by mu nejradši zatleskala.
Naneštěstí Hawkeův pohled ulpěl na Dulcii. Usmál se na ni a jí okamžitě vstoupila do tváří červeň. „Doufám,“ oslovil ji Hawke, „že pro mě najdete jeden volný tanec, slečno Bennettová.“
Tohle nevěstí nic dobrého, usoudila Hester, a vtom se jejich kroužek rozpadl, protože právě začínal další kotilion. Dulcie odešla se svým tanečníkem. Catherine rovněž. Adrian Hawke jim pokynul a zamířil za tetou a za strýcem. Hester osaměla s lordem Ainsleyem. Ten zuřil.
Zabručela omluvu a vmísila se do davu. Ainsley nevěnoval jejímu ústupu pozornost. Nenávistným pohledem stále ještě propaloval Hawkeova záda.
Ne, vývoj událostí nabral nesprávný směr, přemýšlela Hester, sotva se ocitla ve stinném výklenku. Jestli se nemýlí, mezi Hawkem a Ainsleyem vzplálo staré nepřátelství.
Vztah těch dvou by jí mohl být lhostejný. Ať se slovně napadají, ať se porvou nebo se utkají v souboji, nic jí po tom není. Ti dva ji nezajímají.
Ji zajímá Dulcie. Hester nepochybovala o tom, že ji Hawke vyzval k tanci jen proto, aby dopálil jejího bratra. A to se mu podařilo.
Dulcie se do Hawkea zamilovala. Teď hrozí, že ji ti dva budou používat jako figurku ve svém hloupém sporu.
Jak tomu jen zabránit?

Adrian George Bennetta navenek ignoroval, ale uvnitř to v něm vřelo. George Bennett byl nejhorší z trojice darebáků, kteří ho ve škole šikanovali a ze života mu udělali peklo. Teď má ten lump titul vikomta a zasedá v Horní sněmovně! Může se někdo divit, že dal Adrian před Anglií přednost Americe? Chlapa, jako je Bennett, z parlamentu nikdo nedostane. Chrání ho jeho titul. Adrian na něho nestačí.
A přece… Může si pohrávat s jeho sestrou.
Adrian se zahleděl na parket a zahlédl ji. Jak že se jmenuje? Dulcie. Slečna Dulcie Bennettová.
Požádat ji o tanec byl spontánní nápad. A zabral. Když mu na jeho žádost kývla, George se mohl udusit vzteky
Za normálních okolností se Adrian dívkám, jako je Dulcie, vyhýbal jako moru. Tušil, že ona a jí podobné loví ženichy, a podezíral je, že v hlavě mají jen samé hlouposti – šaty, šperky a zábavy. A ke všemu pořád jen piští a chichotají se. Hrůza.
O nevěstu nestojí, ale chichotání té Bennettové nějak vydrží, jen aby dopálil jejího bratra. Ať si dělá ten lump starosti, co mu sprostý panchart se sestrou provádí!
Sprostý panchart. Skotský bastard. Všechny staré urážky se vrátily, Adrian zaťal zuby a zatoužil po pomstě. Kdysi Bennetta nenáviděl, ale teď ho nenávidí ještě víc.
Už není malý chlapec a nedá se jím zastrašit. Umí se o sebe postarat. Udělá Bennettovi ze života peklo.
Co když ho Bennett vyzve na souboj? Nebylo by nádherné provrtat tomu mizerovi kulkou srdce? Ovšem jestli nějaké vůbec má… „Na tebe, mami,“ zašeptal, zvedl k ústům sklenici a obrátil do sebe whisky.
„Adrianě?“
Adrian sebou trhl a zvedl hlavu. Spatřil vedle sebe sestřenku Catherine. Na hezké tvářičce jí seděl zakaboněný výraz. Adrian rychle zapudil chmurné myšlenky a usmál se na ni. „Snad se nemračíš proto, že ti chybí partner? Já už jsem na příští tanec bohužel zadaný.“
„Vím. Budeš tančit s Dulcii Bennettovou.“ Catherine svraštila čelo ještě víc. „Snad víš, že ona je sestra…“
„Nemluv o něm,“ zarazil ji Adrian. „Vím, kdo to je, stejně jako co je to za člověka. S Georgem Bennettem si poradím. Tím se trápit nemusíš.“
„To ano, strach o tebe nemám. Jen jsem tě chtěla upozornit… víš, ten člověk nemá dobrou pověst.“
„Ale?“
Catherine ztišila hlas. „Táta tvrdí, že má příšernou stáj. Babička zase mluvila o jeho prudké povaze. Když prohraje v kartách, zuří prý jako šílenec. Po smrti své ženy držel smutek jen tři měsíce. Jen si to představ, pouhé tři měsíce!“
Adrian usoudil, že vikomt Ainsley je schopen mnohem větších špatností. Už v dětství se projevoval jako ten nejhorší lump. Toto téma však nechtěl se sestřenkou rozebírat. „A ta žena, která do něho byla zavěšená, ta o něm všechno ví?“
„Paní Poitevantová? Nevím.“
„Nějak mi k němu nesedí. Ale kdoví? V zazobaných ženských z londýnské smetánky se nevyznám.“
Catherine se rozesmála. „Pleteš se, Adrianě. Paní Poitevantová k němu nepatří. Je vdova, tak proč by se s ním nepobavila? Víš přece, jak to myslím?“ dodala se spikleneckým pohledem.
„Catherine! Copak dívka jako ty může vědět o takových věcech?“
„Vůbec nic,“ odpověděla Catherine se smíchem. „Pokud jde o paní Poitevantovou, mám pouze informaci, že si ji Ainsleyovi najali, aby letos dohlížela na Dulcii.“
„Tomu nerozumím.“
„Víš, paní Poitevantová provozuje akademii v Mayfair. Pracuje pro rodiny, kde mají děvčata na vdávání. No taková, co si nevědí rady.“ Všimla si jeho nechápavého pohledu a dodala: „Prostě ona jim pomáhá najít vhodného ženicha.“
„Cože? Tak ona je dohazovačka?“ Adrian vyprskl smíchy. „To jsem netušil, že tady někoho takového potřebují.“
„Ne, počkej. Dohazovačka ona není. Jen radí děvčatům, jak se lépe prezentovat. Učí je příjemnějším způsobům. Říká se, že dokáže zázraky. Ani jedna její svěřenka nezůstane na ocet.“
Adrian pobaveně pátral očima po sále, až jeho pohled spočinul na Hester. Stála v nedalekém výklenku a zdálo se, že se skrývá ve stínu, co nejdál od víncích párů na přeplněném parketu.
Jestliže tahle žena dokáže zázraky, rozhodně svoje umění nezkouší na sobě samé. Obléká se jako matrona. Nenápadné šaty má upnuté vysoko ke krku jako nějaká puritánská vychovatelka a vlasy přísně stažené vlásenkami do drdolu tak, aby z nich nevyklouzl ani pramínek. Navíc ukrývá oči za ošklivými brýlemi.
Nejspíš není ani trochu marnivá. Kdyby jí na sobě jen trochu záleželo, rozpustila by si už na první pohled bohaté vlasy, poodhalila by se o kousek víc, aby vynikla její krémová pleť, a zahodila by ošklivá skla s nehezkými drátěnými nožkami, za nimiž jí téměř nejsou vidět oči.
„Ona se tím doopravdy živí?“ podivil se Adrian.
„Cože?“ Neville Hawke objal dceru kolem pasu. „O kom to mluví? Tak kterápak ho zaujala?“
„Paní Poitevantová,“ oznámila mu Catherine. „Adrian nemůže uvěřit, že se nechá najímat, aby pomáhala děvčatům do manželství.“
„To moje Catherine takovou pomoc nepotřebuje,“ prohlásil Neville a pyšně se usmál na svoji rozzářenou dceru.
„No jistě. Vždyť Catherine má bezvadnou mámu a babičku. Ty jí poradí. No a samozřejmě je krásná,“ dodal Adrian.
„Dík za poklonu,“ smála se Catherine. „Jenže zjev není všechno. K lásce je potřeba něco víc.“
„Netušil jsem, že se bavíme o lásce,“ posmíval se Adrian.
„O čem jiném?“
„V tom případě bych hádal, že věcný přístup paní Poitevantové k manželství odsuzuješ. S láskou se nekšeftuje.“
„Kšeft je silné slovo. Podívej, všechno záleží na úhlu pohledu,“ začala vysvětlovat Catherine. „Dulcie Bennettová je názorný příklad. Ještě nikdy jí to tolik neslušelo jako dnes. A jak je milá a přirozená! To paní Poitevantová jí dodala sebedůvěru. Víš, Dulcie je odjakživa až chorobně stydlivá a její panovačná máma s bratrem její potíže jen prohlubují.“ Catherine se při pomyšlení na Ainsleyovy otřásla. „Paní Poitevantová dokázala zázrak. A ne poprvé. Vím o dobrém tuctu manželství, která pomohla zprostředkovat.“
„Dohazovačka,“ posmíval se Adrian. „Když se na ni podívám, připadá mi jako zázrak, že dokonce i ona si našla manžela.“
„To je od tebe kruté!“ vykřikla Catherine, ale lord Neville si přiložil ruku k ústům, aby zakryl pobavený úsměv. „Neposmívej se té chudince. Je vdova. A jen proto, že svého muže tolik milovala, nosí pořád ještě smutek. Kdyby její manžel žil, určitě by se strojila slušivěji.“ Všimla si, že svými slovy ani jednoho nepřesvědčila, a proto vzdorovitě vystrčila bradu. „Zaslouží si obdiv. Ve svém neštěstí udělala to nejlepší, co mohla. Umí se o sebe postarat. Neměli bychom ji posuzovat podle zevnějšku.“
A co její společník? Ani za její volbu ji nemám odsuzovat? uvažoval Adrian. Ale raději mlčel.
Catherine potěšilo, že její vysvětlení padlo na úrodnou půdu, a s omluvou oba muže opustila, aby si ještě stihla pohovořit s lady Farnsworthovou.
Adrian se strýcem ji vyprovázeli pohledem, když vtom zazněla hudba. Oba muži po sobě koukli a Neville prohlásil: „Povinnost volá.“ Odhodlaně vykročil směrem k manželce.
Jistě, povinnost volá, souhlasil Adrian. Dožene k zuřivosti mizeru, který kdysi vypracoval šikanu k dokonalosti, aby ho mohl týrat a ponižovat. Adrian nemá v úmyslu Dulcii Bennettové ublížit, ale tanec s ní si užije. Každý krok. Dobře totiž ví, že ho bude Ainsley sledovat a dusit se přitom vzteky.
Když se prodíral mezi hloučky, dostal se do blízkosti té podivné Poitevantové. Právě se bavila s jakousi ženou a on zaslechl, jak se zasmála tichým, zastřeným hlasem.
Nepištěla jako mladé děvče, měla příjemný, melodický ženský smích.
Adrian zpomalil krok a tentokrát si ji prohlédl důkladněji. Pod maskou šedé myšky našel zajímavou ženu. Měla hezkou postavu, nebyla ani příliš hubená, ani tlustá. Všiml si jemné krémové pleti a pravidelných rysů obličeje. Pátral po nějaké vadě, ale marně. Kdyby se jen trochu upravila, byla by velmi pohledná.
Jenže ona se nechce líbit. To je velmi zvláštní.
Vtom se zasmála podruhé a Adrian zpozorněl.
V rozporu s jejím přísným, odtažitým vzhledem bylo v jejím smíchu cosi dráždivého. Něco, co se nedalo skrýt tak snadno jako bohaté kadeře, svůdná ňadra nebo útlý pas.
Jako by na sobě Hester ucítila jeho pohled, zvedla k němu oči a jejich pohledy se setkaly.
Chvíli si hleděli do očí a Hester sklopila zrak první. Rychle se otočila a zůstala k němu stát zády.
Adriana nepřekvapilo, že se k němu obrátila zády. Je stejná jako ostatní jejího druhu, usoudil. Možná ji opravdu s Georgem Bennettem spojuje jen obchod. Přesto je s ním duševně spřízněná. Nad obyčejnými lidmi ohrnuje nos, stará se jen o vzájemně výhodné svazky mezi urozenou elitou.
Jestliže si George Bennett nepřeje, aby se dvořil jeho sestře, s jistotou si to nebude přát ani paní Poitevantová. Vždyť co by se stalo s jejím honorářem, kdyby jí svěřenka utekla s nějakým bezvýznamným mladíkem?
Zadíval se na vzpřímená záda paní Poitevantové a usmál se. Jaký lepší důvod může mít k tomu, aby se Dulcii Bennettové začal dvořit?

KAPITOLA 3

Hester trápila silná bolest hlavy. Poprvé se ozvala, když Adrian Hawke požádal Dulcii o tanec. A narůstala s každým dalším pohledem na Dulciinu rozzářenou tvář.
Musela uznat, že to těm dvěma na parketu sluší. Jenže která žena by nezazářila po boku tak atraktivního muže? Jeho výška a snědá pleť daly vyniknout Dulciině něžnému, žensky buclatému kouzlu. Navíc se ti dva při tanci dokonale shodli.
Hester ještě nikdy neviděla Dulcii tak šťastnou a krásnou.
Škoda, že dívčino štěstí je založeno na klamu. Pozornost, kterou jí partner projevuje, je falešná. Toho žene jedině touha po pomstě.
Už celé dlouhé hodiny vlekoucího se plesu pozorovala Hester George Bennetta a Adriana Hawkea. Viděla vražedné pohledy lorda Ainsleye a výsměšné Hawkeovy. Chudák Dulcie neměla tušení, že jí nad hlavou létají blesky. Ve své zamilovanosti se vznášela vysoko nad zemí a věřila, že dvornost skvělého pana Hawkea vychází z jeho skutečného zájmu o ni. Jenže Hester věděla své. Hawkea pohání nenávist. Považovala za svoji povinnost mu v jeho počínání zabránit. Ale netušila jak.
Krátce nato se situace vyostřila a Hesteřina bolest hlavy přerostla v úpornou migrénu. George Bennett se opil a začal být tak hrubý a hlučný, že na něho lady Soameyvedsová poslala tři ze svých urostlých lokajů, aby ho vyved li a odvezli domů.
Lady Ainsleyová zuřila, že ji syn veřejně zkompromi toval. Snažila se syna hostitelce omluvit, ale její omluva na lady Soamesovou nezapůsobila. To lady Ainsleyovou rozzuřilo ještě víc. Svůj vztek si vylila na první osobě, která jí přišla pod ruku.
Tou obětí se ke své smůle stala Hester.
„To všechno je vaše chyba!“ vyhrkla na ni nenávistně lady Ainsleyová a zaryla jí prsty do ramene jako šelma drápy. Odtáhla Hester do kouta. „Kdybyste jí nedovolila s ním tančit, George by se nerozčílil a k žádné ostudě by nedošlo. Jen podívejte, už zase tančí s tím chlapem! Lady Ainsleyová nervózně zamrkala a otřásla se. „Ne dovolím, aby se jakýsi nemanželský zbohatlík dvořil mi dceři! Rozumíte? Myslím to vážně. Okamžitě mi ji při veďte! Jedeme domů.“
Hester by za normálních okolností nedopustila, ab s ní klientka mluvila tak urážlivým tónem, a odkázala by ji do patřičných mezí. Tentokrát však Dulciině matce neodporovala, protože sledovala stejný zájem. Stejně jako lady Ainsleyová si nepřála, aby Adrian Hawke Dulcii úplně pobláznil, třebaže k tomu měla jiné důvody než dívčina máti. Proto držela jazyk za zuby.
Škubnutím se vymanila ze sevření lady Ainsleyové a chladně prohlásila: „Ubezpečuji vás, lady Ainsleyová, že podniknu všechno, abych Dulcii od toho muže odradila a aby on ji přestal obtěžovat.“
„O Dulcii se nestarejte. Tu si vezmu na starost sama. Té to spočítám! Ale ten člověk…“ Lady Ainsleyová tahala rozčileně za manžety u rukávů. „Viděla jste, jak se kvůli němu George rozčílil. To musí skončit! Slyšíte? K dceři se nepřiblíží!“ Otočila se na podpatku a ráznými kroky se vzdalovala.
Hester počkala, až hudba dohraje a páry opustí parket, aby Dulcii mohla odvést.
„Ale, paní Poitevantová,“ vítal ji Adrian. „Přicházíte zachránit slečnu Bennettovou, viďte?“
„Mýlíte se,“ odpověděla Hester s nuceným úsměvem. „I ladv Ainsleyová už si prostě přeje odjet.“ Obrátila se k Dulcii, jejíž tváře při tanci zrůžověly. „Mamá už čeká jen na tebe.
Tak brzo?“ zvolala Dulcie zklamaně. „Chtěla jsem zůstat na snídani.“
„Asi by sis o tom měla promluvit s matkou,“ doporučila jí Hester a významně přitom zvedla obočí. Doufala, že se s ní Dulcie nezačne dohadovat před Hawkem.
Dulcie naštěstí vycítila její němé napomenutí. Provinile sklopila hlavu a přikývla. „Tak dobře.“
Sotva se s nimi Hawke s přáním dobré noci rozloučil, Dulcie si procítěně povzdechla. „Ach, to byl nejkrásnější večer v mém životě!“
Hester spolkla slova varování, která už měla na jazyku. Kdyby Dulcii pokárala a poslala ji pak za matkou, od níž ji čeká další kázání, dívku by tím zdrtila. Taky by možná ztratila její důvěru a Dulcie už by se jí tak ochotně se vším nesvěřovala. To si Hester nepřála. Děvče potřebuje její podporu, protože lady Ainsleyová se do ní nepochybně hned nemilosrdně pustí.
Hester vyvedla svoji svěřenku do předsálí. „Jsem ráda, že ses dobře bavila, Dulcie. Vidíš, tvrdá práce se ti vyplatila.“
„To všechno je vaše zásluha,“ prohlásila Dulcie a vrhla na ni pohled plný vděčnosti. „Měla jste pravdu úplně ve všem, paní Poitevantová.“ Dulcie se narovnala. „Pochopila jsem, jak důležité je držení těla a sebejistý postoj.“ Vysunula bradu. „Taky účes a šaty jste vybrala výborně.“ Uchopila Hester za ruce. „Připadám si jako Popelka na plese. A vy jste moje kouzelná víla. Nikdy se vám dost neodvděčím za to, co jste pro mě udělala.“
„No tak. Nepřeháněj.“ Hester se kousla do rtu. Přála si trapnou situaci ukončit. „Musím tě varovat. Malinka pozornost pana Hawkea rozčílila. Moc se zlobí, prostě nevyhovuje jejím představám o budoucim zeti.“
Dulcie si znovu nahlas vzdychla. „Vím. Ale kdyby se s ním máma seznámila, určitě by změnila názor. Jsem si tím jistá. On je tak hezký. A milý.“
Jenže je to taky intrikán, který zneužívá nevinnou dívku, jen aby dopálil jejího nenáviděného bratra. Hester svoje obvinění znovu spolkla. Dulcie by jí stejně neuvěřila. Dívka se brzy sama přesvědčí, že matku neoblomí. „Promluvíme si o tom zítra,“ navrhla. „Pojďme. Matka už na tebe čeká.“
„Pojedete s námi?“
„Ne, vrátíš se domů jen s matkou. Pro mě přijede druhý kočár a odveze mě domů.“
„A co bude s Georgem?“
Hester nad dívčinou nevědomostí málem obrátila oči v sloup. „Bratr už odjel dřív.“
„Aha. Říkala jsem si, kde asi může být. Nejdřív se na mě mračil. Potom zmizel.“
Zmizel! Je možné, že zamilované děvče nic nevidělo ani neslyšelo?
Hester si nechala komentář pro sebe a jen Dulcii poplácala po ruce se slovy: „Tak už utíkej. Popovídáme si zítra.“
„Dobře. Ale nevzdám se ho. Ať si máma říká, co chce. Stejně jako bratr.“ Dulcie se napřímila a bojovně zvedla bradu. „Všechno nakonec dopadne dobře. Uvidíte.“
Po Dulciině odchodu se Hester snažila vzpamatovat a zvažovala své další kroky. Zdálo se jí, že otevřela Pandořinu skříňku a z ní se dostalo ven všechno, co v sobě Dulcie potlačovala. Stačil jediný úspěšný ples a Hester měla před sebou úplně jiného člověka. Co se však s Dulcii stane, jestli ji rodina zlomí? Nebo když jí ublíží Adrian Hawke?
Jak jen by mohla ubohému děvčeti pomoct?
Zvažovala své možnosti. Lady Ainsleyovou nepřesvědčí, ani jejího syna. Tím si byla jista. George Bennett z nějakého důvodu, známého jen jemu samému, Adriana Hawkea nenávidí. Paní Bennettová má ke své zášti důvod zcela zjevný – Adrian jednoduše nevyhovuje jejím snobským představám.
Dulcii její poblouznění také nerozmluví.
Zbývá jí pouze Adrian Hawke.
Po zádech jí přeběhl mráz, až se zachvěla. Odváží se oslovit Adriana a požádat ho, aby do svého souboje s lordem Ainsleyem Dulcii nezatahoval?
Zakabonila se. Proč si klade tak hloupou otázku? Z jakého důvodu by se měla bát Adriana Hawkea oslovit? Má přece právo promluvit si s ním o záležitosti, která se týká její svěřenky. Zvlášť když je přesvědčena, že jedná správně a že sleduje dívčino dobro.
O tom, že myslí na Dulciino dobro, neměla nejmenších pochyb. Sblížení s Hawkem by bylo pro děvče neštěstím. Jeho zájem o ni je falešný a Dulcii by pravda krutě ranila. Hester má za úkol zajistit Dulciin společenský úspěch. Proto musí s Hawkem promluvit.
Nejlépe hned.
Hester sebrala odvahu k činu a zamířila do sálu. Lidé právě odcházeli na snídani a několik známých ji cestou zastavilo s pozváním, aby se k nim připojila. Hester se všem vymluvila a šla dál za svým cílem.
Musí najít Hawkea dřív, než mladík zasedne ke snídani. Přeje si tu nepříjemnou záležitost vyřídit na místě, dřív než ztratí kuráž.
Sál už se téměř vyprázdnil a vtom ho uviděla. Stál v hloučku mužů známých jmen. Slyšela ho, jak říká: „Za předpokladu, že dodávky čisté vlny budou plynulé, udrží moje textilní družstvo stálou zaměstnanost ve všech profesích, ať už jde o mykače, třídiče, pradláky, přadláky nebo tkalce.“
„A to si troufáte na celoroční provoz?“ divil se lord Thigpen, největší londýnský boháč a lakomec.
„Přesně to máme v úmyslu. Poslouží to dělníkům, trhu, a především našim ziskům.“
„No dobře. To má hlavu a patu.“
„Věřil jsem, že získám vaši podporu.“
Hester svraštila čelo. Adrian Hawke dokáže působit velmi přesvědčivě. Když umí pro své záměry získat známého držgrešle Thigpena, jakou šanci má proti němu nevinná a důvěřivá Dulcie?
Po chvíli se muži družně poplácali po ramenou a hlouček se pomalu rozcházel. Hester vycítila svoji šanci.
Zamířila k Adriánovi.
„Paní Poitevantová?“ prohlížel si ji tak zkoumavě, až se zarděla. „Ztratila jste se snad?“
To se jí posmívá? Hněv Hester dodal novou sílu. Jestli si myslí, že na ni platí jeho kouzlo a vtipkování, tak se šeredně mýlí.
„V domě Soamesových se vyznám docela dobře, pane Hawkeu.“
„Aha. Takže jste přišla za mnou. Hádám dobře?“
Pobaveně se usmíval. Nejraděj by mu jednu vlepila. Ale na náfuky byla zvyklá. Nad mužskou povýšenost se uměla povznést. Obdařila ho neupřímným úsměvem a odpověděla klidně: „Uhodl jste. Chtěla bych si s vámi promluvit. Měl byste pro mě chvilku?“
„Samozřejmě.“ Pokynul k pohovce s pozlaceným opěradlem ve tvaru lyry, s čalouněním z pruhované látky. „Posadíme se?“
„To nebude třeba. Nezdržím vás dlouho.“
„Nuže?“ Zkřížil paže a zaujal útočný postoj. To se ji snaží zastrašit?
Tiše skřípala zuby. „Přicházím ohledně své přítelkyně Dulcie Bennettové…“
„Tak ona je vaše přítelkyň?“ přerušil ji. „Domníval jsem se, že vás zaměstnává. Lépe řečeno, že vás zaměstnává její bratr.“
Pohlédla mu zpříma do očí.
„Částečně máte pravdu. Dulcie zažila v loňské sezoně neúspěch, tak mne najali, abych jí pomohla letos k úspěchu. Dulcie je však také moje přítelkyně a já si nepřeji vidět, jak trpí.“
„To si jistě nepřeje nikdo. Proč jste přišla zrovna za mnou? Vždyť to děvče ani neznám. Seznámil jsem se s ní teprve dnes večer a párkrát jsme spolu tančili. Já ji přece nijak nijak neohrožuji.“
Hester usilovně hledala slova. Rozhodla se pro upřímnost. „Podívejte, vy jste ji vyzval k tanci jen proto, abyste dopálil jejího bratra.“
„Opravdu?“ V modrých ocích mu posměšné zajiskřilo.
Znervózňoval ji. „Víte, že mám pravdu. Pozorovala jsem vás oba. Na vlastní oči jste přece viděl, jak ho vaše chování rozčiluje.“
„Cože? Že by se starý dobrák George zlobil na kámoše z Eatonu? To jste si, paní Poitevantová, určitě špatně vyložila.“
„Nic jsem si špatně nevyložila!“ vykřikla a dupla nožkou. Okamžitě si svoji chybu uvědomila. Její ztráta sebeovládání ho pobavila.
„Možná dobrák George – nebo mu mám teď říkat lord Ainsley? – zůstanu u starého dobrého George, možná proti mě chová nějakou zášť. Co já vím? Ale i proti němu nemám vůbec nic. A slečnu Bennettovou také chovám v úctě.“
Hester hlasitě vydechla. „To ráda slyším, pane Hawkeu. Přesto vás musím upozornit, že pokud v ní budete i dál vzbuzovat jisté naděje, ublížíte jí. Už v téhle chvíli ji kárají za to, že vám věnovala tak velkou pozornost.“
Jejich pohledy se střetly a navzájem se tvrdě měřili. Žádný nehodlal ustoupit.
„Zdá se, že jsme se dostali do slepé uličky,“ zhodnotil situaci Adrian. „Mám v úmyslu bavit se, s kým se mi zachce. Vaše slečna Bennettová může moje návrhy přijmout, nebo odmítnout. Jako každá jiná dáma. Mimochodem, tančíte, paní Poitevantová? Ještě jsem vás neviděl na parketu.“
Hester si posuunula na nose brýle. „Na tom snad nezáleží. Vyjádřím se úplně jasně, pane Hawkeu. V Dulcii Bennettové jste probudil náklonnost. Toho jste si jistě všiml. Oba dva ovšem víme, že muž jako vy by se o děvče jejího typu nezajímal. Žádám vás, abyste v ní nevzbuzoval plané naděje a nepoužíval ji jako zbraň v boji proti jejímu bratrovi. Ona si takové jednání nezaslouží.“
„Možná vás to překvapí, paní Poitevantová, ale vyškolila jste Dulcii velmi dobře. Ať už mě řadíte do jakékoli škatulky, jsem muž jako každý jiný. Dulcie se mi líbí, je roztomilá, příjemná, a nadto výborná tanečnice. Místo abyste mě odrazovala, měla byste ji raději pochválit a sama se těšit z dobře vykonané práce. Přejete si ještě něco?“
Hester při jeho slovech vřela krev v žilách. Nemohla uvěřit, že svoje nekalé úmysly zapírá. Probodla ho vražedným pohledem. „Nedáváte mi jinou možnost, než abych o vašich pravých úmyslech zpravila slečnu Bennettovou…“
„Pročpak nepřiznáte barvu, paní Poitevantová? Vím přece, čím si vyděláváte na živobytí. Dáváte dohromady rozmazlené fifleny nafoukaných šlechticů s ještě nadutějšími urozenými floutky. Jaký skandál by asi nastal, kdyby si vaše svěřenka vzala někoho pod svou úroveň? Hrůza!“ Otřásl se. „Tančit s chlapem bez titulu, co se živí obchodem? A k tomu s přivandroválcem z Ameriky? Neslýchané!“
Pomalu se blížil k Hester. „Vy mi můžete tvrdit cokoli, vám houby záleží na tom, jestli jí někdo ublíží. Vy jí chcete jenom najít dobrou partii, a proto mě potřebujete odklidit z cesty. Já podle vás do slušné společnosti nepatřím…“
„Ale to není pravda!“
„Co by se stalo s vaší pověstí, kdybyste neuspěla?“ O krok před ním ustoupila. „A co honorář, o který byste přišla?“ Zastavil se až těsně u ní. Hester couvla, narazila do pohovky a ztěžka dosedla.
Adrian se nad ní sklonil a rukama se opřel o vysoké opěradlo. Ocitla se mezi jeho pažemi v pasti. „Tak co, vynechal jsem něco?“
Hester se nezmohla na odpověď. Mísilo se v ní pobouření se strachem. Jak si může dovolit takhle s ní jednat?
Současně jí na mysli vytanula dávno zapomenutá vzpomínka. Kdysi ji jeden mladý muž také takhle uvěznil v křesle. Tehdy toužila, aby k té situaci došlo. Zaplavil ji sladkobolný pocit a ona v duchu viděla pohledného mladého muže se žhavým pohledem, jak se k ní sklání blíž a blíž. Tehdy tajila dech ve slastném očekávání, až se stalo nevyhnutelné. Mladík ji políbil a ona prožila okamžiky netušené blaženosti.
Chystá se ji Adrian Hawke také políbit?
Přála by si to?
Olízla si rty a jeho pohled k nim okamžitě sklouzl. Cítila, jak jí v uších buší krev. Ano, přeje si, aby ji Adrian políbil. Hned. Znovu si olízla rty. Sklonil se k ní ještě níž. Vtom se náhle napřímil a odstoupil od ní. Hester se hlasitě nadechla, jako by předtím ani nedýchala. Proč se zastavil?
Zamrkala a vrátila se zpátky na zem. Copak se zbláznila? Díkybohu, že nedokončil, k čemu se schylovalo. Co ji to jen napadlo? Přít se s mužem a potom si přát, aby ji políbil…
Ne. Narovnala záda a zaťala zuby. Po polibku netouží. Za všechno může jen zbloudilá vzpomínka a pozdní hodina.
Stejně by přísahala, že Adrian měl v úmyslu ji políbit. Naštěstí k tomu nedošlo.
Adrian upřeně hleděl na ženu na pohovce. Couvl ještě o krok. Za skly brýlí se na něho dívaly užaslé a ustrašené oči. To on ji tak vylekal.
Od počátku ho považuje za neotesaného zbohatlíka, který do její společenské vrstvy nepatří. A co právě provedl? Vystrašil ji jako nějaký nevychovaný hrubián a tím ji v jejím mínění jen utvrdil.
Málem ze zoufalství zasténal. Proč jen ho její obvinění tolik vyvedlo z míry? Přece mu na jejím názoru nesejde, i když má k pravdě překvapivě blízko. Nechtěl ji políbit, třebaže si tak jeho chování určitě vysvětlila.
Vypadá to ale, že tahle žena po polibcích prahne.
Prohrábl si vlasy a přejel ji pohledem od hlavy k patě. Líbat se s Hester Poitevantovou? Ani omylem! Není jeho typ. Ani vzhledem, ani vystupováním.
Se skřípěním zubů jí vysekl zdvořilou poklonu. „Omlouvám se za své zbrklé chování, paní Poitevantová. Překročil jsem přijatelné meze. Ujišťuji vás, že se to nikdy nebude opakovat.“
Odešel ze sálu a vyběhl ven. Přivolal si drožku a stačil odjet dřív, než před domem zastavil kočár strýce Nevillea. Potřeboval být sám, aby si v klidu probral události té noci, zejména svoji zlostnou reakci na George Bennetta a paní Poitevantovou.
Nebesa, vždyť on tu povýšenou puritánku málem políbil! Nemá cenu to zapírat. Rozzuřila ho, chtěl se jí přece jen zbavit, ne ji líbat…
Jenže všechno se změnilo v okamžiku, kdy si olízla rty.
Tentokrát zasténal nahlas. Co se to s ním stalo? To tak zoufale potřebuje ženu? Netušil, že je na tom tak zle. „Kočí!“ křikl, protože se rozhodl svůj problém okamžitě vyřešit. Stačí jedna diskrétní zastávka na cestě domů a bude po potížích.
Vyžene si z hlavy vzpomínku na svůdně vykrojené růžové rty té nafoukané Poitevantové.

Hester se celou cestu domů třásla. Nechvěla se, ale lomcovaly jí silné otřesy, které nedokázala ovládnout. Byla na tom hůř než v té strašné době před deseti lety, kdy ještě chodila do společnosti jako slečna na vdávání, ne jako gardedáma.
Nyní stejně jako tehdy ji rozrušil muž. Zase jí povolily nervy kvůli muži. A to se domnívala, že tohle už má za sebou.
Mýlila se. Krčila se v koutku kočáru a křečovitě svírala sloupek dveří. Upřeně zírala na míhající se kočárovou lucernu, ale místo ní viděla mužský obličej. Obličej krásneho Adriana Hawkea, v němž se nejdřív zračila sebejistota, posléze hněv a nakonec chtíč. To přece není možné, že by po ní zatoužil! Určitě to byl přelud, jen si ho zaměnila s jinými muži při podobných příležitostech.
Zasténala a zavřela oči. Nesmíš na muže myslet. Blížila se k domu. Tam se zavře v ložnici, odloží ohavné šaty a brýle, rozpustí si vlasy a z hlavy vypudí hloupou smetánku i Adriana Hawkea.
Začne s tím hned. Zuřivým pohybem si strhla z nosu brýle, ale hned strnula a rychle zkontrolovala, jestli nezlomila jemnou nožku. Ne, nožka vydržela. Vsunula brýle do taštičky, odhrnula záclonku a zadívala se do londýnské noci. V ulicích byl sice klid, ale úplně prázdné nebyly. V sezoně stále někdo někam spěchá. Na zábavy a zpátky domů. Na pozdní snídani. Karty se hrají často až do svítání. Panebože! Jak jen přežije nekonečnou sezonu? Nemáš na výběr.
S dalším zasténáním se zhroutila do podušek. Ještě včera měla všechno pod kontrolou. Její tři svěřenky zahájily úspěšně společenskou sezonu. Její děvčata tradičně budila pozornost svým oblečením, poněvadž se lišila od ostatních. Zatímco všechny dívky šustily růžovým a modrým hedvábím, zdobeným množstvím volánků, Hester vybrala svým svěřenkám barvy a střihy, které jim nejlépe slušely. I v mezích módního diktátu dokázala zdůraznit dívčí přednosti a skrýt nedostatky. Dulciina proměna byla důkazem jejího umění.
Kromě vzhledu kultivovala Hester také společenské dovednosti svých žákyň. Měly hodiny tance, karetních a salonních her. Uměly zahrát alespoň tři skladby na klavír, znaly zpaměti nějakou báseň a v rámci svých oblíbených nevinných témat se cvičily ve společenské konverzaci. K Dulciiným nejmilejším tématům patřili koně. Byla vášnivá a zdatná jezdkyně. Anabella Finchová ráda četla a vyznala se v anglické historii a v poezii. Charlottě Clothworthyová milovala ruční práce a uměla zasvěceně vyprávět o vyšívání, tkaní krajek, o práci na goblénech, nabírání žabek, našívání korálků a o pletení.
Ano, Hester je připravila dobře a měla by si nyní jejich úspěchy užívat. Místo toho se celá roztřesená krčí v koutě kočáru, a to všechno kvůli drzounovi, který si dovolil nevyslyšet její žádost a troufl si jí odporovat.
Jak se zachová, až se s ním příště setká? Setkání s ním se nevyhne, o tom nepochybovala. Pokud to nebude zítra, dojde k tomu pozítří nebo za týden.
Kočár kodrcal po Bond Street a mířil do módní čtvrti Mayfair, kde Hester vlastnila nevelký domek. Rozhodla se, že na zítřek myslet nebude. Ani na Adriana. Stejně nemůže nic změnit. Jen když si vzpomene, jak se nad ni sklonil a chystal se ji políbit…
„Ach,“ zanaříkala a nervózně si mnula spánky.
Nemohla se dočkat, až bude doma a paní Dobbsová jí připraví něco proti bolesti hlavy. Vleze si do postele…
Kde budeš sama, ozval se kdesi uvnitř výsměšný hlas.
Ne, ten hlas poslouchat nebude. Samotu si zvolila dobrovolně. Všemožně se snažila, aby muže odradila, a maskovala se tak, aby byla co nejmíň nápadná. Muži snadno přehlédli skromně oblečenou chudou vdovu, která o ně nejeví zájem. Lidé vidí, jen co chtějí vidět, zejména povrchní typy, s nimiž se ve společnosti Hester setkává. Ti si s ní hlavu nelámou. Nezajímá je.
Ale Adriana Hawkea zaujala. Proč asi?
Zašklebila se. To ona sama na sebe upozornila. Napomenula ho, a on se jí vysmál. Počítala s tím, že se Adrian bude cítit provinile, když mu vytkne, že si s ubohou Dulcii jen zahrává. Věřila, že má svědomí.
Zmýlila se. Nemá žádné. Pokusila se sice Dulcii ochránit, ale selhala.
Když kočár zahnul do její ulice, spustila záclonku. Už je skoro doma.
Místo nářků nad nešťastným vývojem událostí této noci by měla myslet na to dobré, co ji v životě potkalo. Je nezávislá, má svoji práci v akademii a útulný domek na dobré adrese. Manželé Dobbsovi se starají o dům a o její pohodlí a klienti ji chovají v úctě a vážnosti. Dokonce našetřila skromnou sumičku, a tu se jí podařilo investovat tak, že jí nese čtyři procenta úroku.
Dokázala zázrak, pokud vezme v úvahu svůj neslavný původ. Zachvěla se při představě, co by se s ní asi stalo, kdyby ji Verna DeLisleová před časem nevzala pod svoje ochranná křídla.
Při vzpomínce na Věrnu se její mysl rozjasnila. To je ono! Navštíví starou přítelkyni, vyloží jí svoje problémy a určitě se dočká moudré rady. Potřebuje, aby někdo nahlédl její situaci z jiného úhlu.
Když kočár zastavil před domem, bleskla jí hlavou myšlenka, že Adrian Hawke je v Londýně jen nakrátko. Přijel přece jen na svatbu sestřenky. Pár týdnů se jeho přítomnost nějak přežít dá. Až odjede, život se vrátí do starých kolejí.

KAPITOLA 4.

Hester přijela do městského domu Ainsleyových v půl třetí. Na třetí hodinu byly s Dulcii objednané u švadleny. Sotva ji uvedli do foyeru, pokynul jí komorník, aby ho následovala. „Lady Ainsleyová si přeje s vámi mluvit.“
To mi ještě scházelo! pomyslela si Hester. Po včerejších nepříjemnostech a bezesné noci neměla chuť přít se s Dulciinou panovačnou mamá.
Na okamžik se roztřásla stejně jako minulou noc. Silou vůle však nervozitu překonala. Paní Bennettová ji bude bezesporu plísnit za to, že dovolila Dulcii tančit s Adriánem Hawkem. Hester si nepřála na toho muže ani pomyslet, natož o něm diskutovat.
Rozhodla se, že Beatrici Bennettové jako fackovací panák sloužit nebude.
V zadním obývacím pokoji, sloužícím lady Ainsleyové rovněž jako pracovna, seděla ona dáma za zdobně vykládaným psacím stolem, dovezeným z Číny. Lady Ainsleyová, osoba navýsost podezíravá, nevěřila správcové ani komorníkovi. Důsledek její nedůvěry byl na psacím stole vidět. Stály na něm stohy dokladů týkajících se chodu domácnosti. Osobně kontrolovala výdaje za dům, kuchyni, správu pozemků, za řemeslníky i obchodníky.
Také si vedla pečlivé záznamy o všech společenských událostech. Zapisovala je do kalendáře a podtrhla každou důležitou akci. Událost mimořádnou svým významem a elegancí navíc zapisovala tiskacími písmeny. Lady Ainsleyová společenským děním žila a velké úsilí soustředila na to, jak z něho pro sebe vytěžit výhody. Jako matka si vedla zoufale, protože jí úplně chyběl mateřský cit. Tento nedostatek si ovšem vůbec neuvědomovala.
Lady Ainsleyová měla ještě další tři dcery, a ty se také blížily věku na vdávání. Dalo se předpokládat, že spolupráce s Hester a s její akademií bude dlouhodobá. Za jediného předpokladu, a to že Hester bude schopna být s nepříjemnou dámou i dále ve styku.
Lady Ainsleyová zvedla oči od papírů a přimhouřila je. „Tak už jste tady. To je dobře.“ Připsala ještě cosi na jídelníček a podala jej hospodyni. Ta vysekla pukrle a odešla.
Teď nebo nikdy, usoudila Hester a zahájila ofenzivu. „Lady Ainsleyová, můj čas je vzácný, proto mám návrh. Jestli máte v úmyslu stěžovat si ohledně minulé noci, odložíme to na později. Nyní bych s vámi chtěla projednat jen záležitost, která nám nezabere víc než dvě tři minuty.“
„Podívejte, paní Poitevantová,“ lady Ainsleyová zasunula rozhodným pohybem pero do kalamáře z broušeného skla, „něco vám povím. Nevychovala jsem svoje dítě pro nějakého… levobočka a kšeftaře. Aby je zkazil! To, co se stalo minulou noc, se nesmí nikdy opakovat…“
„Souhlasím,“ přerušila ji Hester se skřípěním zubů. „Proto jsem za vámi přišla s návrhem ohledně dnešního večera.“
Lady Ainsleyová zatahala za krajkový lem na živůtku a zatvářila se smířlivěji. „To nezní špatně. Ta moje holka potřebuje přesné pokyny. Čím podrobnější, tím lepší.“
„Ale moje pokyny jsou určeny vám.“
„Cože?“ Lady Ainsleyová nechápavě kroutila hlavou. Její malé bledé oči připomínaly akvamaríny, zdobící jí hrdlo, uši a ruce. „Vy mi chcete dávat nějaké instrukce?“
„Ano. Je nezbytné, abyste dnes večer Dulcii nezneklidňovala. Musí cítit, že za sebe odpovídá sama.“
„Poslyšte…“
„Už jste ji dostatečně vyplísnila. To stačilo. Moje práce půjde vniveč, jestliže mi nepomůžete.“ Hester se na lady Ainsleyovou zadívala pevně a odhodlaně. S podobnými dámami už měla mnohokrát co do činění. Věřila, že také tentokrát uspěje.
Chvíli se zdálo, že se s ní lady Ainsleyová začne hádat. Zamračila se a už otevírala ústa. Jenže Hester zvedla obočí a vysunula o kousíček bradu. Lady Ainsleyová v té chvíli ustoupila. Zavřela pusu, sešpulila rty a beze slova přikývla.
Hester se pousmála. Aha. „Včera jsme byly na plese,“ začala zlehka, jako by k žádnému střetu nedošlo. „Dnes vás čeká mnohem komornější sešlost. Dulcii se otevírá příležitost předvést všechno, čemu se naučila. Připravila si dvě klavírní skladby. Obleče si další ze svých nových toalet. Nerada bych, aby od vás slyšela jakoukoli kritickou poznámku. Měla byste ji jenom chválit.“
„Jen aby bylo za co!“
Hesteřin pohled ztvrdl. „Lady Ainsleyová, vaše dcera má spoustu předností. To jen vaše kritika jí sráží sebevědomí. Když se jí nedokážete zdržet jediný večer a nedovolíte Dulcii, aby zazářila…“ Hester opět významně vyklenula obočí.
„No tak dobře. Dám si pozor. Asi máte pravdu.“
„Výborně.“ Hester neměla povahu na to, aby lidi zastrašovala a manipulovala s nimi. Jenže někdy se k takovému jednání uchýlit musela. Jinak by se s ženami typu lady Ainsleyové nedomluvila. Matrony s dcerami na ocet ji potřebovaly tolik, že její chování trpně snášely a nakonec se jí podřídily.
Hester šlo především o Dulcii. Přestože cítila k dívčině matce antipatii, rozhodla se dovést do konce práci, na niž ji najali. Proto překonala svoji nechuť k lady Ainsleyové a nasadila chladně zdvořilý tón.
„Když dovolíte, mám jeden návrh, lady Ainsleyová. Bylo by dobré, kdybyste se posadila u stolu na stejnou stranu jako Dulcie a co nejdál od ní. Tak se nestane, že byste k ní občas vyslala výmluvný pohled, a ani ona po vás nebude váhavě pokukovat.“
Lady Ainsleyová stiskla ruce v klíně. „Ano. Rozumím. To je chytré. Zařídím se podle vaší rady.“
Hester spokojeně přikývla. „Dobře. Teď pojedeme ke švadleně a nejpozději v půl páté bude Dulcie zpátky. Pokud se už neuvidíme, přeji vám příjemný večer.“
Na její slova lady Ainsleyová jen pokynula hlavou. Domýšlivá sůva! Hester vyšla do mramorem obloženého foyeru se spoustou výklenků ozdobených sousošími. Připadlo jí, že dům je stejně studený a strnulý jako jeho majitelka.
Těšilo ji, že tento večer unikne společnosti té nepříjemné ženské i jejího protivného syna.
Vyhne se také Adrianu Hawkeovi.
Znovu jí po zádech přeběhl mráz jako pokaždé, když si na něho vzpomněla. Probudil v ní netušené pocity. Nejvíc ji ohromilo, že ji považoval za žádoucí.
Ona přitažlivá a žádoucí!
Na okamžik se jí zatočila hlava. Vylekalo ji to a rozčílilo.
Stejně působí Adrian na Dulcii, napadlo ji. A snad na každou ženu, která se k němu přiblíží. Musí svoje hloupé pocity potlačit. S Adriánem Hawkem jsou jenom potíže. Pobláznil Dulcii, rozzlobil Bennettovy a ji samou připravil o klid.
Už na něho nebude myslet. Tento večer před ním bude Dulcie uchráněna, a to je hlavní. Její svěřenka bude před vystoupením jistě nervózní, ale až bude mít za sebou klavírní premiéru, uklidní se. Příště se možná nechá přesvědčit, aby také zazpívala.

O dva dny později postávala Hester ve stínu palmy na výročním plese u lady Dresdenové. Celý večer pociťovala neklid, poněvadž se bála setkání s věhlasným Adriánem Hawkem.
Věděla, že její obavy jsou směšné, ale nedokázala ovládnout napjaté nervy. Postupně její napětí povolovalo, protože už se zdálo, že Hawke na ples nepřijde. Jenže vtom spatřila Horáce Vasterlinga. Proto se skryla za rozložitou palmu ve velkém květináči.
Po chvíli se za svoje bláhové chování zastyděla a vystoupila na světlo. Vasterling mě přece nezná, uklidňovala se. Její bratr o ni ještě nikdy ani nezavadil pohledem. Přesto zvedla k ústům pohár sladkého punče a podvědomě za ním schovala tvář.
Horác Vasterling svoji sestru skutečně neznal. Vlastně ani netušil, že existuje. Ona ho ale znala dobře. Od chvíle, kdy se poprvé někdy před pěti lety odvážil opustit statek v zapadlé Cumbrii a objevit se v londýnské společnosti, sledovala Hester každý jeho krok až s přehnaným zájmem.
Tušila, že se objeví také letos. Nemýlila se. Horác se prodíral přeplněným sálem a ona ho zpovzdáli sledovala.
Měla by ho nenávidět. Snaží se o to celých dvacet let. Ne vždy se jí to však daří.
Jedním si ovšem byla zcela jistá. Opravdovou nenávist cítí k otci. K muži, který je oba zplodil a na ni potom lehkovážně zapomněl. Na ni i na její matku.
Přes obrubu ošklivých brýlí, které ji neustále rozčilovaly, Horáce Vasterlinga zkoumala. Má světlou pleť po matce, stejně jako modré oči a pískově zbarvené vlasy. Nejsou si s bratem ani trochu podobní. Znamená to, že ona zdědila podobu po otci? Matka se jí o tom nikdy nezmínila.
Přimhouřila oči a hodnotila jeho zevnějšek. Je zavalitý, od loňska zase přibral. A ke své smůle se nacpal do starých šatů. Ošoupaná vesta mu obepíná břicho a hrozí prasknutím. To nemá komorníka, aby na jeho oblečení dohlédl? Nebo mu lakomý otec nezaplatí krejčího?
Hester nesouhlasně špulila rty. Jestli si chce Horác najít ve městě dobrou partii, měl by o sebe víc dbát. Určitě přijel hledat nevěstu, proč by jinak do Londýna jezdil? Titul baronova syna je sice dobrou vstupenkou do společnosti, ale sám o sobě nestačí. Vasterlingovo panství je malé a mnoho nevynáší. To není žádné tajemství. Horác ničím jinak nevyniká, proto má na úspěch velmi skrovné vyhlídky.
Hester ho sledovala, jak si potřásl s kýmsi rukou a jak si s někým dalším vyměnil úsměv. Jestlipak s ním přijel do města taky otec?
„Není tady.“
Hester, zabraná do svých myšlenek, sebou trhla a hned nepochopila, o kom se mluví. „Cože? On tady není?“ Vtom se vzpamatovala. „Kdo tady není?“
„No přece pan Hawke,“ špitla Dulcie sklíčeně.
„Aha, pan Hawke.“ Hester se vrátila zpátky na zem. Je jen dobře, že Hawke nepřišel. „Dulcie, tys už zapomněla, co ti kladla na srdce mamá? No přece dnes ráno! Máš koukat jen po vikomtovi a výš. Ideální by byl hrabě nebo hraběcí dědic. Nikdo jiný pro tebe v úvahu nepřichází.“ Hester se zalekla, že mluví jako ozvěna té hrozné báby Ainsleyové. Proto už mírněji dodala: „Všimla sis, že je tady nejstarší syn lorda Tonleigheye? A taky jsem zahlédla mladého lorda Aveshima. Už jsi s některým z nich mluvila?“
Dulcie s povzdechem způsobně odpověděla, přesně tak, jak ji to Hester naučila: „Oba mi přišli složit poklonu. Lord Aveshim si mě zadal na čtverylku a s Tonleigheyem povečeřím.“ Spontánněji dodala: „Ale namluvit si nechci ani jednoho. Nelíbí se mi.“
Hester dívčin odpor chápala. Aveshim byl až nechutně zženštilý a Tonleigheyův syn byl zase vyhlášený hulvát. To ovšem lady Ainsleyové vůbec nevadilo.
„Je to nespravedlivé,“ postěžovala si Dulcie. „Mamá pana Hawkea obviňuje, že má nízký původ. Copak on za to může? Po právu by měl titul barona nosit on, ne jeho strýc.“
„Ani pak by ho matka nepřijala, Dulcie. Tvůj ženich musí být přinejmenším vikomt, pamatuj!“
„Mamá mě přece nemůže nutit, abych si vzala někoho proti své vůli.“
To zřejmě ne. K tomu naštěstí nedojde, usoudila Hester. Adrian Hawke se vrátí do Ameriky a z Dulcie se stane znovu hodná, poslušná holčička.
Najdou se muži přijatelní jak pro matku, tak pro dceru. To si jen Dulcie kvůli Adriánovi postavila hlavu a ostatních si nevšímá.
„Vsadím se, že máš v tanečním pořádku i zajímavější partnery,“ utěšovala ji Hester.
Dulcie si vzdychla. „Tanečníků mám hodně. Jenže co z toho, když si nesmím zatančit s tím jediným, o kterého stojím?“
Hester si všimla, že se dívce v očích zatřpytily slzy. Zamračila se. Dulciino zklamání v ní probudilo mateřský cit.
Jak je to všechno nespravedlivé! Společnost si vytvořila pravidla s jediným cílem: chránit a zvelebovat velké majetky. Lidské štěstí je něčím podružným, zmařené životy nikoho nezajímají.
Hester se podařilo najít si ve společnosti místo, ovšem ne prostřednictvím výhodného sňatku, ale vlastní prací a chytrostí. Dokázala ve svůj prospěch využít všeho, co jako dítě odkoukala od své hloupé marnivé mámy. Ta ovládala dokonale umění, jak ženským půvabem okouzlit bohaté muže a vymámit z nich peníze.
Matka prahla po mužském obdivu a nemohla se ho nabažit. Stal se jedinou hnací silou jejího života. Hester si na tom, co se od ní naučila, založila živnost. Na matku sice vzpomínala se smíšenými pocity, ale za její odkaz jí byla vděčná.
Navzdory těžkému dětství ji potkal milosrdnější osud než urozenou Dulcii. Tu matka s bratrem vženou do manželství bez ohledu na její city. Poslouží jen jako nastroj rozmnožení majetku a bude rodit další tyrany a oběti. Cyklus se bude opakovat.
Hester nervózně přejížděla prstem po knoflíčcích na prostých šedých rukavičkách. Popravdě svoji svěřenku za její citovou vzpouru neodsuzovala. Vždyť ani ona neodolala Adriánovu kouzlu. Je tak mužný a až vyzývavě krásný… Nic pro ni. Vzdorovitě našpulila rty.
Dulciino poblouznění chápala. Uchopila dívku za ruku a povzbudivě ji po ní poplácala. Na chvíli popustila uzdu fantazii. Co strašného by se stalo, kdyby se Dulcie provdala z lásky? Došlo by k nějakému velkému neštěstí, kdyby si jedna urozená anglická slečinka vzala za muže obyčejného amerického obchodníka?
Odpověď zněla: ne.
Ale ať si ona myslí cokoli, tenhle Američan pro Dulcii vhodný partner není. Muži jako on představují nebezpečí pro každou ženu. Adrian je neodolatelně svůdný. Vybavilo se jí, jak se nad ní tehdy v noci skláněl, a srdce se jí zastavilo…
„Tu máš,“ podala Dulcii kapesník. „Určitě se s panem Hawkem ještě setkáš. A vsadím se, že tě vyzve k tanci.“ Tím si byla Hester skutečně jistá.
„Vy tomu opravdu věříte, paní Poitevantová? Opravdu?“
„Ano.“ Adrian její prosby dbát nebude a Dulcii na pokoji nenechá. „Jen si musíš neustále připomínat, že on si sem nepřijel pro nevěstu.“
„Jak si tím můžete být tak jistá?“
„Přijel jen kvůli obchodu a na svatbu sestřence. Slyšela jsem, že se vrací do Ameriky ještě před koncem sezony.“
Dulcie svěsila ramena. Hester se na ni zadívala. To má přihlížet, jak se děvče další dva tři týdny trápí a jak usilovná příprava na sezonu přichází vniveč? Její svěřenku tak jako tak Adriánův odjezd zdrtí. To má chudinka trpět ještě předtím? „Počkej, dostala jsem nápad,“ usmála se Hester na Dulcii povzbudivě. „Proč by sis neužila jeho společnosti, když je tu stejně jen nakrátko?“
„To myslíte…, že mám porušit matčin zákaz?“ Dívka na ni zírala s otevřenou pusou.
Hester v té chvíli zatrnulo. Co se to chystá udělat? Najali si ji přece, aby pro dívku našla co nejvýhodnější partii. To Dulciina matka ji platí. A ona děvče navádí, aby matku neposlechlo…, koleduje si o průšvih. Riskuje všechno, co s takovým úsilím budovala: dobrou pověst i svoje živobytí.
„Tak jste to myslela, paní Poitevantová?“ naléhala Dulcie.
Když já sama nevím. Je to bláznovství. „Podívej, jde o tvoji budoucnost. O tvoje budoucí štěstí, nebo neštěstí. Jestliže se chceš postavit rodině na odpor tak, že budeš plakat a naříkat, pak tě bez odkladu provdají za prvního bohatého otrapu,“
Dulcie z Hester nespouštěla oči. „Mám podle vás usilovat o pana Hawkea?“
„Ne. Už jsem ti přece řekla, že on o manželku nestojí. Ale… no… můžeš si na něm přece cvičit umění, jak se k mužům ve společnosti chovat. Na tom nic špatného není.“
Dulcii v očích radostně zajiskřilo. Celá se rozzářila a jakoby zkrásněla. Hester její nečekaná proměna překvapila. Usmála se na ni.
„Ach, paní Poitevantová!“
„Poslouchej,“ začala spěšně Hester. „Nabízím ti šanci pobavit se, ale mám jednu podmínku.“
„Ano. Splním všechno, co si přejete.“
„Myslím to opravdu vážně, Dulcie. Doposud jsem ti pokaždé poradila dobře, že?“
„Ach ano!“ Dulcie horlivě kývala hlavou, až se jí kaštanové lokny rozhoupaly. „Teprve až když jste se mě ujala, začala jsem být sama se sebou spokojená.“
„Výborně. Budeš se i dál řídit mými radami?“
„Ano. Slibuji.“ Lokny tančily kolem buclatých Dulcuných tváří. „Poslechnu vás na slovo.“
„Dobře. Základní pravidlo zní: s každým mužem smis tančit nejvýš dvakrát za večer. Rozumíš?“
Dulcie s povzdechem přikývla.
„Já si promluvím s matkou. Od ní si to schytám, to si Jistě umíš představit. Na oplátku mi slíbíš, že budeš milá ke všem tanečníkům bez rozdílu. Slibuješ?“
Dívka po krátkém zaváhání opět přikývla. „Ano. Budu se na všechny usmívat. A každý večer si zatančím s tím otravným Kermitem Underwoodem! Jen když to mámu uklidní a já se budu smět bavit s panem Hawkem. Vezmu si příklad z Julie. Co ta všechno podstoupila pro svého Romea!“ S povzdechem zkřížila na prsou. „Já to pro pana Hawkea taky dokážu.“
Hester málem obrátila oči v sloup. Bláznivá ho „Julie je jen smyšlená postava, Dulcie. Nemyslím, bys musela za pana Hawkea položit život. Ani za žád ho jiného, když přijde na věc.“
„Za jiného ne, jen za něho.“ Dulcie se zasněně usmála a Hester opět připadlo, že v tom okamžiku zkrásněla „On je pro mě jediný na světě.“
To se teprve ukáže, zapochybovala Hester. Copak v Dulciině věku nemyslela totéž, a nejednou? Nyní už nevzpomene ani na jména. Život Dulcii z jejích iluzí vyléčí. Je to sice smutné, ale je to tak.
Hester dívčino nadšení nesdílela. Dala by ruku ohně za to, že Adrian na ženění nepomýšlí. Má v sobě cosi lehkomyslného a dráždivého, co ženy přitahuje. Všechny bez rozdílu, mladé i starší, svobodné i zadané.
I ona, která se mužů už dávno zřekla, se jím nechala okouzlit!
Adriana Dulcie v žádném případě neupoutá, ať se o to snaží sebevíc. Ten si jí všímá jen z touhy pomstít se jejím bratrovi. Dulcii jeho faleš pravděpodobně zlomí srdce, ale po čase zklamání překoná. Stejně jako kdysi Hester.
Když se spolu obě ženy vracely do tanečního sálu, Dulcie se vznášela a oči jí zářily. Na rtech jí pohrával lehký úsměv.
Hester měla k úsměvu daleko. Čekal na ni nepříjemný rozhovor s lady Ainsleyovou. Nuže dobře, nepříjemné povinnosti se nemají odkládat.

Sotva vstoupil Adrian do foyeru u Dresdenových, padl jeho pohled na George Bennetta.
Zdálo se mu, že na něho Bennett číhá, stejně jak na něho kdysi číhal se svými dvěma kumpány v Etonu, na úzkem schodišti vedoucím k pokojům mladších chlapcu. Nvní stál Bennett v záři světel v samém středu londýnské smetánky a Adriánovi připadlo, že místo dvou hrubiánů ho dnes obklopuje celá smečka lumpů.
Jenže dnes už z nich Adrian strach nemá. S mnohými uzavřel obchod a má je pevně v hrsti. Nepředstavují už pro něho žádnou hrozbu.
Role se vyměnily. Ted představuje hrozbu pro Bennetta on. K zuřivosti toho lotra stačí dohnat už jen samotný fakt, že požádá jeho sestru o tanec.
Jenže Adrian se už rozhodl, že děvče zneužívat nebude. Ne že by na něho zapůsobilo kázání té naduté Poitevantové. To ne. Ale má smysl pro fair play. Proč by kvůli vyřizování starých účtů mělo trpět nevinné děvče?
Přesto by si s ním Bennett neměl začínat.
Adrian pustil Bennetta z očí a pozdravil se s hostitelkou a s hostitelem. U dveří do sálu se s ním však srazil. Jako kdysi zaťal ruce v pěst. Bennett si ho s úsměvem měřil.
„Ahoj, Hawkeu. Rád tě vidím.“ Bennett k němu natáhl ruku a Adrian mu ji po krátkém zaváhání stiskl.
„Dobrý večer, Bennette,“ procedil skrze zuby. Úmyslně vynechal titul.
Všiml si, že Bennett urážku zaregistroval. V očích mu nahněvaně blýsklo, ale hněv ovládl.
Copak se s ním děje? podivil se Adrian.
„Slyšel jsem na tebe samou chválu,“ začal Bennett.
„Opravdu?“
„Ano. Zdá se, že jsi za vodou, kamaráde. Vytloukl jsi z těch amerických buranů slušné jmění.“
Aha. George Bennett vyčmuchal peníze a rád by si uždibl z koláče.
Adrian pocítil úlevu a novou sebejistotu. Obchod je obchod. Přitahuje mazané i ziskuchtivé. Bennett ziskuchtivý je. Ale je dost chytrý?
„Je pravda, že jsem si vydělal dost. Pro sebe i pro ty americké burany, jak ty jim říkáš, kteří měli odvahu se mnou investovat.“
Oba muži se dlouhou chvíli mlčky měřili. Ticho přerušil první Bennett: „No a říká se, žes přijel do Anglie hledat nové investory.“
„Ano. Radu jsem jich už získal. Teď mě prosím omluv. Zahlédl jsem sestřenici.“
Adrian pocítil nebývalé uspokojení, když George Bennetta odbyl. Odcházel od něho a usmíval se. To, že získal nad Bennettem převahu, mu způsobilo větší radost, než když toho darebáka dráždil flirtem s jeho sestrou.
Když míjel Bennettovu matku, tu starou semetriku, obdařil ji úsměvem a úklonou. Mračila se na něho jako nahněvané božstvo. Jak mohla z odporné Bennettovy rodiny vzejít tak příjemná dívka, jako je Dulcie? napadlo ho. Jenže oni ji brzy zkazí, usoudil, vždyť už si k tomu najali intrikánku Poitevantovou.
„Copak jsi měl za jednání?“ vyzvídal strýc Neville. „Přizveš do svého podniku taky Ainsleye?“
„Ani omylem. Ten mizera mi udělal z Etonu peklo. Teď bych zase rád podusil já jeho.“
Oba muži se odmlčeli při vzpomínce na Adriánovo neradostné dětství. Nemanželského syna skotského barona všechny děti z lepších rodin ze svého středu vyloučily.
„Neměl jsem tě do školy v Etonu vůbec dávat,“ zabručel Neville.
Adrian pokrčil rameny. „Kdybych nechodil do školy v Etonu, nikdy bych nepoznal, v jak nemožném postavení jsem. Jen díky Etonu jsem dostal takový vztek, že jsem sebral odvahu a odjel se Sarah a s Marshem do Ameriky.“ Usmál se na strýce, který mu v dětství nahradil otce. „To bych se nevrátil z Ameriky do Londýna jako zámožný obchodník, kterému nadbíhá každý, kdo ve městě něco znamená. Netrap se výčitkami, strýčku. Jsem se svým životem spokojený. Můj plán vychází a mise v Londýně bude úspěšná. Navíc si vychutnávám situaci kdy mi podlézá ziskuchtiyý náfuka, který se kdysi štítil chodit se mnou do jedné školy.“
Neville souhlasně přikývl. „Když ses zmínil o mamonářích objeví se tu Henson s bratrancem. Oba vyjádřili zájem o tvůj podnik. Ti dva dohromady vlastní bezmála dva tisíce ovcí. Ale už dost obchodů, Olivia by ze mne stáhla kůži, kdybychom se neobjevili v sále.“

Hester se konfrontace s paní Bennettovou obávala. Nejraději by nepříjemný rozhovor odložila, jenže jakmile si všimla na schodech do tanečního sálu vysokého černovlasého muže, zhluboka se nadechla a rozhodným krokem zamířila ke své zaměstnavatelce.
Sotva k ní Hester přistoupila, přitočil se k nim George Bennett a odváděl je stranou.
Když se ocitli na potemnělé terase, lady Ainsleyová se synovi vytrhla. „Copak je tak důležitého, žes mě odtáhl? Zrovna když jsem se bavila s lady Lancasterovou? Tušíš vůbec, co mi dalo práce získat její pozornost? Má tři synovce a všichni dědí titul. Tři, jen si to představ…“
„Tak dost, máti. Já mám něco důležitějšího.“
„Oč jde?“
„Přišel Adrian Hawke.“
Lady Ainsleyová natáhla krk, aby viděla do sálu. Potom se obrátila k Hester: „Postaráte se, aby se držel od Dulcie dál.“
„Ani nápad.“
Hester nechápavě pohlédla na George. Nepřeslechla se?
Lady Ainsleyová na syna udiveně zírala. „To ses zbláznil?“
Lord Ainsley se nepříjemně zasmál. „Vůbec ne. Právě naopak. Trochu jsem se poptal na majetkové poměry toho zbohatlíka Hawkea. Vypadá to, že má čich na to, jak vydělat velké peníze. V tom případě je to můj člověk. Rozhodl jsem se navázat s ním obchodní spojení.“
„Ale co očekáváte od Dulcie?“ zeptala se Hester spontánně, aniž stačila zvážit vhodnost své otázky.
George se samolibě usmál a Hester přeběhl po zádech mráz. „Dulcii jeho pozornost těší. Místo abychom jí ho rozmlouvali, její zájem o něho prostě podpoříme.“
„Ale Georgi, vždyť on je úplná nula,“ namítla lady Ainsleyová.
„Jenže zazobaná nula a my prachy potřebujeme…“ Pohlédl na Hester a zarazil se. „Běžte za sestrou, paní Poitevantová, a vyřiďte jí šťastnou novinu.“
Hester nová situace sice zaskočila, ale mlčky přikývla a odcházela. Sotva vyšla ze dveří, skryla se za roh a poslouchala. Prohřešila se tím proti dobrému tónu, ale i tak zůstala. Potřebovala znát celou pravdu.
„Tak spusť, Georgi,“ hartusila na syna lady Ainsleyová. „Co za tím vězí?“
„Prachy, máti, velký prachy. Tušíš vůbec, jak je dnes drahé živobytí? Co stojí všechny ty plesy? A celá ssezona? To máme doma ještě Elizu, Penelope a Mary.“
„Jestli ti jde o honorář pro paní Poitevantovou, tu Eliza potřebovat nebude.“
„O zanedbatelných výdajích nemluvím.“
Zanedbatelné výdaje? Hester se zamračila. Jemu se její honorář zdá zanedbatelný?
„Jsme na tom zle,“ zabručel tak tiše, že ho Hester stěží zaslechla.
„Nechápu.“
„Mám dluhy. Hrnou se na mě věřitelé. Potřebujeme peníze, máti. Těch má Hawke, jak se zdá, spoustu.“
Rozhostilo se ticho. Hester si dokázala představit, jak synova zpráva lady Ainsleyovou ohromila.
Po chvíli ze sebe s námahou vyrazila: „A co se stalo s věnem tvých sester?“
Bennett mlčel. Z hrdla jeho matky vyšel přidušený výkřik. Hester se kousla do rtu. Panebože, chudák Dulcie!
Hester se nadechla a zamířila do sálu. Dulcii dozajista potěší, že má svolení projevovat Hawkeovi přízeň. Geovšem přepočítal, pokud se domnívá, že se mu podaří sestru za Američana provdat.
Zkusila pohlédnout na vývoj situace z jiného uhlu. Třeba si George přeje jenom se s Hawkem usmířit, aby ho Adrian potom přibral do svého úspěšného podniku.
Ať je to jak chce, Hawke o Dulciinu ruku nepožádá a ani George Bennetta nejspíš na milost nevezme. Hester jaksi podvědomě tušila, že Bennettovi před sebou mají náročnou a nepříjemnou sezonu.
Našla Dulcii v hloučku děvčat, a proto s ní nemohla promluvit přímo. Na dívčin tázavý pohled jen s úsměvem přikývla. Dulciin obličej se okamžitě rozzářil šťastným úsměvem.
Za povolením tančit s Adriánem Hawkem se skrývá mnohem nebezpečnější hra, o níž děvče nemá tušení, zasmušila se Hester. Chudinka se stala obětí manipulace. Té se dopouštějí oba, George i Adrian.
Nic mi po tom není, je to jejich věc, uklidňovala se Hester. Není přece v jejích silách Dulcii její poblouznění rozmluvit. Vždyť sama Hawkeovu kouzlu podlehla. Důkaz na sebe nenechal dlouho čekat. Zahlédla totiž, jak k nim míří sám neodolatelný Adrian.

KAPITOLA 5

Podívejme, paní Poitevantová. Adrian při pohledu na vzpřímenou postavu ženy v tmavých šatech zůstal stát. Jak přísně se tváří!

Sotva se jejich zraky setkaly, odvrátila hlavu. Adrian přimhouřil oči a ulpěl na ní pohledem. Vypadá sice nepřístupně, ale při jejich nedávné konfrontaci ji prozradily její oči. Zahlédl v nich zmatek, strach a… touhu.
Při vzpomínce vypjal hruď. Opravdu po něm ta upjatá dáma zatoužila? Nezmýlil se? K čertu, bude ji muset znovu vyprovokovat, aby zjistil pravdu.
Přítomnost Dulcie Bennettové mu cestu k záhadné ženě usnadnila. Její tmavě oděná postava výrazně vystupovala z kroužku dívek v nadýchaných šatech pastelových barev. Adrian z Hester nespouštěl oči a zamířil ke skupince.
„Dobrý večer, dámy. Paní Poitevantová.“
„Pane Hawkeu.“ Hester jen škrobeně přikývla. Drží si odstup. Co jiného mohl čekat? „Dovolte, abych vám představila Charlottu Clotworthyovou,“ řekla chladně. „Slečnu Bennettovou už znáte.“
Adrian se na Dulcii usmál. „Právě jsem mluvil s vaším bratrem, slečno Bennettová.“
„Opravdu?“ Dívka k němu vzhlédla s tak neskrývaným očekáváním, že ho tím trochu vyvedla z míry.
Původně si předsevzal, že Dulcii o tanec nepožádá. Přece jen se v něm po rozhovoru s paní Poitevantovou hnulo svědomí. Ale dívčina nadšená reakce ho zviklala. Nevyzvat ji k tana by mu připadlo nezdvořilé. „Vím, že už je dost pozdě, slečno Bennettová. Ale přesto, směl bych doufat, že pro mě máte ještě jeden volný tanec?“
„Ach ano. Na závěrečný tanec ještě zadaná nejsem.“ Při prvních taktech valčíku si Dulcii odvedl její tanečník. Vzápětí ji následovala i Charlotta. Adrianovi zahrál na rtech spokojený úsměv. Přesně tak si to představoval. Konečně má Hester Poitevantovou sám pro sebe.
Kolem šuměly rozrušené hlasy a zvonil smích, ale mezi nimi dvěma se rozhostilo mrazivé ticho. „Co je to s vámi?“ Adrian neodolal zvrácené touze Hester dráždit. „Dnes nebude žádné kázání?“
Všiml si, že ztuhla. „Není bohužel v mé moci její jednání řídit. Ani vaše ne.“
„V tom máte pravdu.“ Bezostyšně si prohlížel její profil. „Vlastně jsem ani neměl v úmyslu se slečnou Bennettovou tančit.“
„Že ne? Proč jste ji tedy o tanec požádal?“
„Viděl jsem jí na očích, že to ode mne očekává.“
Zacukal jí lícní sval. Jednou, podruhé. Ale do očí se mu nepodívala. Adrian se rozhodl zaútočit. „Zatančíme si?“
Zásah. Polekaně na něho pohlédla a hned hlavu otočila. „Ne, děkuji.“
„Copak vy netančíte ráda?“ vyzvídal. „Nebo jste tady pracovně, a proto se do zábavy zapojit nesmíte?“ rýpl si.
Mírně sklonila hlavu a pohlédla na něho přes okraj brýlí. „Uhodl jste. Pravda je obojí.“
Adrian si přitom všiml dvou věcí: má zelené oči a brýle nepotřebuje.
Zřejmě jí hleděl do očí příliš dlouho, protože se od něho odvrátila se slovy: „Teď mne prosím omluvte,“ a měla se k odchodu.
„Počkejte, paní Poitevantová. Neodcházejte.“ Když zaváhala, usmál se. „Dlužím vám omluvu za ten poslední večer. Doufám, že ji přijmete.“
V očích se jí mihla pochybnost, ale přikývla. „Ano, přijímám.“
„Děkuji. To se mi ulevilo.“ Horečně uvažoval, jak by ji zdržel. „Tak vy jste tady dnes pracovně. Prý pomáháte slečnám lovit ženichy. To je velmi zvláštní povolání.“
Viděl, jak celá strnula. Viditelně se naježila. „Zvláštní? No mužům tak připadat může. Muži přece nedostanou hanlivou nálepku jako ženy. Nečeká je potupný osud starých panen.“
„A vy si myslíte, že staří mládenci netrpí? Třeba osamělostí?“
Pozoroval, jak odmítavě našpulila ústa. Jestli s tímhle výrazem líbala manžela, není divu, že ze světa odešel předčasně.
„Jistě vám nemusím připomínat, pane Hawkeu, s jakou útrpností veřejnost vnímá staré panny. Svobodné muže ovšem nikoliv.“
Adrian se její odpovědi usmál, ale ona se na něho ani nepodívala. Upřeně pozorovala tanečníky na parketu. Ta má ale jedovatý jazyk! Adriana posedla chuť odvést ji na parket, sevřít ji v náruči a její odpor zlomit. „Nenecháte se přemluvit k tanci?“
„Ne, díky.“
„Ne, díky,“ opakoval po ní podrážděně. „Tak odbýváte každého, kdo je k vám milý?“
„Každého neodbývám.“
„Aha. Takže vy odmítáte jenom mě. Chápu.“
Hester by si nejraděj dupla. Jak ti to mám vysvětlit? Sama se v sobě nevyznám!
Od prvního okamžiku jí Adrian připadal neobyčejně přitažlivý. Měl v sobě jakýsi živočišný magnetismus. Nebezpečný muž, živý, dynamický, mužně krásný. Rozumná žena by se od něho měla držet dál. Chápala Dulciino dívčí poblouznění. Její vlastní reakce na Adriana ji však velmi rozrušila.
Normálně na ni muži neměli žádný vliv. Už dávno potlačila všechny city a muže, s nimiž přišla do styku, studovala s chladným nadhledem. Nacházela v nich jen samé povrchní, ziskuchtivé sobce. Prostě muži na ni nepůsobili.
Dokud se neobjevil Adrian.
Uplynulé tři dny se ho snažila vyhnat z hlavy, ale marně. Pátrala po důvodu, proč ji tolik rozrušil, a usoudila, že to způsobila jeho odlišnost. Vzbudil v ní zvědavost, protože je jiný než ostatní.
Nyní věděla s jistotou, že se obelhávala. Obklopena hlučícím davem v tanečním sále vnímala jen Adriana. Jako by existovali jen oni dva. Jejich spor i mlčení vyústily v jakousi podivnou důvěrnost, která ji nesmírně rozrušila.
Tohle nesmí pokračovat. Adrian se nehodí pro Dulcii ani pro ni. Upřeně sledovala páry na parketu a bála se na něho pohlédnout. Kolik času ještě zbývá do svatby Catherine Hawkeové? Dva tři týdny? Hned po svatbě Adrian odjede. Kdyby zůstal, bůhví jakou zkázu by způsobil…
Vtom se už tak nesnesitelná situace ještě vyostřila. Blížil se k nim totiž Horác Vasterling. Hester propadla panice. Nejdřív ji rozčílil Adrian. Teď přichází bratr. Zjistil si její totožnost? Hrozí střet?
Olízla si suché rty, zamumlala omluvu a s tlukoucím srdcem a zpocenými dlaněmi se dala na ústup.
Adrian upíral zamračený pohled na její vzdalující se záda. Co se k čertu stalo? Byl přece zdvořilý. Omluvil se za svoje dřívější chování. Vyzval ji k tanci. Bez mrknutí oka přijal její odmítnutí. Tak proč před ním prchá, jako by ji urazil?
Tyhle Angličanky jsou nevyzpytatelné. Zatracená banda!
„Poslyšte, pane Hawkeu,“ přistoupil k němu Catherinin snoubenec. „Rád bych vám představil starého kamaráda ze školy. Horác Vasterling. Adrian Hawke. Zmínil jsem se mu o vašem podniku. Horác má totiž velmi slušné stádo, víte?“
Adrian si s Vasterlingem potřásl rukou. Má pevný stisk, usoudil spokojeně. Jiný, než usuzoval podle jeho poněkud zanedbaného vzhledu.
„Těší mě, že vás poznávám, pane Hawkeu,“ řekl Vasterling. „Slyšel jsem na vás jen samou chválu. Nic než chválu.“
„To mě těší,“ odpověděl Adrian a ze všech sil zaháněl vzpomínky na nepřístupnou Hester Poitevantovou. Angličankám nerozumí, zato zdejší muži nepředstavují žádnou záhadu. Všichni touží vydělat, a nejlíp víc než jiní. Stejně tak Vasterling. „Tak vy jste chovatel ovcí?“ zeptal se. „A kde máte panství?“
„V Cumbrii. Naše stádo čítá čtyři sta kusů. Ovšem rozloha pozemků by nám je dovolila zdvojnásobit.“
„Tak proč to neuděláte?“
Rozpaky vehnaly Vasterlingovi krev do tváří. Adriana napadlo, že by ho měl seznámit se slečnou Bennettovou. Ta se také obvykle pýří. Třeba by si padli do oka a zplodili rod červenajících se Vasterlingů.
„Víte, můj otec je staromódní,“ přiznal váhavě Vasterling. „Naše tkalcovské dílny dokážou zpracovat jen jisté množství vlny. Otec nechce rozšířit ani chov, ani dílny.“
„Ale vy byste rád?“
„Ano,“ odpověděl Vasterling rozhodně. Pevný tón Adriánovi připomněl pevný stisk Vasterlingovy ruky.
„Aha. To bychom spolu mohli uzavřít obchod. Momentálně mě zajímá surová vlna víc než tkanina. Na surovině je můj textilní podnik postavený.“
Oba muži spolu odcházeli do kuřáckého salonku a nevšimli si, že je kdosi pozoruje. Hester z nich spustila oči, teprve když jí zmizeli ve dveřích salonku. Oddychla si úlevou.
Horác Vasterling nešel za ní. Ještě stále o ní neví. Krátký pocit úlevy byl vystřídán hněvem. On nezná svoji vlastní sestru! Proč se trochu nezajímá o rodinnou historii? Jak ji jen může ignorovat? Vždyť jsou nejbližší pokrevní příbuzní!
Hester na chvíli popustila uzdu fantazii. Co kdyby si udělala výlet na otcovo panství v Cumbrii a dala se mu poznat jako ztracená dcera? Přivítal by ji se slzami v očích a přijal by ji do rodiny? Měl by radost, že se mu po pětadvaceti letech vrátila?
Hruď jí sevřela bolest. Ne, její otec je bezcitný člověk. Z jejího návratu by radost neměl. Ani ona o jeho lásku nestojí. Jakoukoli náklonnost z jeho strany by odmítla.
Jaké uspokojení by však cítila, kdyby mohla tátu navštívit ve vlastním kočáru s párem ušlechtilých koní, v doprovodu kočího a lokaje. V salonu by se mu hrdě postavila tváří v tvář a vyčetla mu jeho lhostejnost. Třebaže máma byla přelétavá, Hester se ničím neprovinila. Byla jen nevinné dítě a rozpory mezi rodiči trpěla.
Matka si s otcem nerozuměla. Táta byl příliš chladný, nepřizpůsobivý, nudný a lakomý. Seděl na penězích a věčně škudlil. To mámu popuzovalo nejvíc. Nakonec mu utekla s jiným, který se k ní choval štědřeji. Zachovala se hloupě a sobecky, na dítě vůbec nemyslela. Hester vzala s sebou a chlapce nechala manželovi.
Mámino zbrklé jednání ovšem otce neomlouvá a nezbavuje ho odpovědnosti vůči dceři. Kdyby Hester byla chlapcem, určitě by je táta pronásledoval. Dědice, třeba druhého nebo třetího v rodové linii, by se bez boje nevzdal. Máma otce znala, a proto zvolila účinný postup. Porodila mu syna a dědice a potom utekla. Dobře věděla, že o starší dceru stát nebude. Měla tak jistotu, že ji manžel nebude pronásledovat.
Jenže dobrý táta by o ni stál…
Hester ucítila v očích slzy a zamrkala. To ne. Přece nebude plakat kvůli otcově proradnosti. Ten bezcitný člověk jí za to nestojí. Ani máma ne. Dost se kvůli rodičům naplakala jako dítě. Už se kvůli nim trápit nebude.
Rázně potlačila rozrušení. Horác působí jako slušný člověk. Nejspíš o zmizelé sestře nikdy neslyšel a možná ani nezná pravdu o matčině útěku. Stěží se kdy setkal se jménem Poitevantová. To bylo dívčí jméno jejich babičky z matčiny strany. Jestli se někdy ocitne bratrovi tváří v tvář, bude se k němu chovat stejně jako k ostatním džentlmenům, rozhodla se. Chladně a rezervovaně. Sejný postoj zaujme také k Adrianu Hawkeovi, umínila si. Vtom si všimla, že k ní spěchá Dulcie.
„Kam zmizel?“ zašeptala dívka a v obličeji se jí zračila úzkost. „Vy jste ho nechala odejít?“
Hester vyklenula obočí. „Zdrženlivěji, Dulcie. Žena se má chovat zdrženlivě. Muži se nenahánějí, zejména pokud o to nestojí. Určitě na slíbený tanec nezapomene.“
„Víte to jistě? Neodešel z plesu, že ne?“
„Určitě ne.“
Úzkost v dívčině tváři byla vystřídána radostí. Z Dulciina výrazu se dalo vyčíst každé hnutí její mysli. Najednou se dívka zachmuřila. „Požádal mě o tanec jen z povinnosti, viďte? Jen aby se mne nedotklo, že mě opomenul. Ach bože, jak jsem hloupá!“
„Takhle nesmíš mluvit.“ Hester stálo hodně námahy, než pozvedla dívčino upadající sebevědomí. Během tance s Adriánem Hawkem zářila Dulcie štěstím, ale sotva se s ní rozloučil, zesmutněla. Následující den na dopoledním matiné vypadala jako hromádka neštěstí. Adrian totiž nepřišel. Neobjevil se ani v průběhu gala večera. Hester měla co dělat, aby se její svěřenka na veřejnosti nerozplakala. Proto když přijela v časných ranních hodinách domů, cítila se úplně vyčerpaná.
Hospodyně paní Dobbsová na ni jako obvykle čekala. Zvedla se z houpacího křesla před krbem, narovnala si vybledlou noční čepičku a upravila župan upnutý vysoko ke krku. „Vracíte se pozdě, slečno. Dostala jste aspoň pořádnou večeři?“
Hester se na statnou paní nevelkého vzrůstu usmála a sehnula se k pejskům, kteří ji radostně vítali. „Ahoj, Peg,“ podrbala starého třínohého ohaře, „no tak. A teď ty, Fifi.“ Zvedla do náruče drobného neklidného pudla. „Večeřela jsem, paní Dobbsová. Nemusíte na mě tak dlouho čekat.“
„To nic, dítě. Mám lehký spánek. Ne jako pan Dobbs. Ten by mohl spát, i kdyby mu za hlavou hořelo.“
Hester se na hospodyni znovu usmála. Tento rozhovor spolu vedly skoro každou noc. „A jak se daří naší pacientce?“ Jemně pohladila Fifi po vyholeném místě v kudrnaté srsti. „Už vypadá líp.“
„Neškrabe se tolik. Ta páchnoucí mast asi zabrala. Pozor, neumažte si od ní rukavičky.“
Hester postavila pejska na zem. Na hřbetě měl chudinka několik vyholených míst. Pokojně snesl holení i aplikaci smrduté masti. Byl vděčný za dobré zacházení a za pravidelné krmení.
„A co naše noční návštěva?“
Paní Dobbsová svraštila čelo. „Všechno žrádlo zmizelo. Jen nechápu, proč musíte krmit toulavé kočky.“
Zase ta stará písnička.
Paní Dobbsová kroutila hlavou. „Už se jich nezbavíte. Počkejte, až vám všechny vrhnou v kůlně koťata. Co si s nimi pak počnete?“
„No ode všech to snad nehrozí,“ smála se Hester. „Jsou mezi nimi taky kocourci.“
„Hm, co já vím, je to samá kočka. A ty všechny rodí hromadu koťat, jedna po druhé. Když je budete krmit, rozmnoží se tak, že bude kolem samá kočka. Samé kočky, žádný kocour!“ horlila hospodyně.
Hester se usmála. „Aspoň nás zbaví škodlivé havěti. A už si jděte lehnout. Uložím se sama.“
Paní Dobbsová dala zívnutím najevo, že souhlasí. Ve dveřích se ještě zastavila: „A co naše mladé dámy? Už se o ně někdo zajímá?“
„Ještě ne. Ale vedou si všechny dobře.“
„Aby ne! Jsou to moc milá děvčata. Jednou z nich budou vzorné manželky. Díky vám.“ Stará paní se odšourala z kuchyně.
Hester si vzdychla. Ze připravuje děvčata na roli vzorných manželek? Kdyby je jen směla připravovat na život podle vlastního gusta! Na samostatnou existenci, bez závislosti na manželovi. Proč jen musí být každá urozená dívka vychována k tomu, aby se provdala a rodila děti? Proč není dopřána jiná volba?
Jestliže se děvče neprovdá, musí se smířit s tím, ze bude žít s rodiči nebo s jinými příbuznými. Nic jiného samotné ženě nezbývá. Jedině že by si založila nějakou živnost, jako to udělala Hester.
Vykročila nahoru po naleštěných schodech. Ano, měla štěstí. Vydělává si na živobytí jako poctivá živnostnice. Poněvadž jejími „výrobky“ jsou lidské bytosti, má jiné postavení než třeba švadlena, kloboučnice nebo švec. Udržela si postavení dámy. Společnost ji přijímá jako ctnostnou vdovu a váží si jí proto, že se umí o sebe postarat.
Psi jí šli v patách, Peg za ní po schodech na třech pajdala. V ložnici se jí posadili u nohou a pozorovali, jak se odstrojuje.
Hester otevřela šatník a přes jeho dveře rozvěsila spodničky a. šaty. Byly ušity z látky tmavé barvy s nenápadným vzorkem. Občas ji její převlek doháněl k zoufalství. Jenže nebylo zbytí, pro úspěch akademie musela přinášet oběti. Na svých dvacet osm let vypadala mladší. Proto se maskovala brýlemi, nosila vlasy stažené do přísného účesu a chodila v tmavých nenápadných šatech. Hrála roli mladé vdovy dokonale a zjevem připomínala přísnou guvernantku.
To ovšem platilo pouze v práci. Ve volném čase se oblékala podle chuti. Proto si nyní s úsměvem přichystala světle zelenou noční košilku s župánkem, které si vlastnoručně ušila z nejdražší indické látky, nadýchané jako peříčko a na omak heboučké. Místo usedlých tmavě zelených šatů si s požitkem natáhla světle zelenou noční róbu s květy vyšívanými hedvábím a s ozdobnými lemy. Cítila, že si takový luxus zaslouží.
Ro zpustila si vlasy a konečky prstů si promasírovala hlavu v místech, kde ji táhly vlásničky. Úlevu si vychutnávala. Je náročné pracovat pro tři rodiny současně. Naštěstí má zítra volno. Obleče si něco pěkného a zajde ke knihkupci a do lékárny. Zastaví se také v cukrárně pro čokoládu a mentolové bonbony. Pro ty má slabost paní Dobbsová, a ta má příští týden narozeniny.
Fifi jí skočila na postel. Hester ji sundala, ale pejsek byl v okamžiku zpátky. Po třech marných pokusec Hester vzdala. Když si všimla smutných očí Peg, položila si na postel i ji.
Vklouzla mezi oba pejsky pod chladivou přikrývku a zalila ji vlna spokojenosti. Má příjemný domov, věrné služebnictvo, oddaná zvířata a dobrou práci. Co víc si může nezávislá žena přát?
Jenže když usnula, nesnila o úspěších svých studentek. Viděla sama sebe ve slušivé světle zelené toaletě, jak krouží po parketu s pohlednými muži a těší se z jejich obdivných pohledů. Zvlášť jednoho rozeznala úplně jasně. Byl vysoký, ramenatý, s hustou hřívou tmavých vlasů. Měl širokou americkou výslovnost s nádechem skotského přízvuku. Nu což, vždyť to je jen sen…

Adrian si ke svému překvapení Horáce Vasterlinga oblíbil. Líbil se mu jeho praktický úsudek a selský rozum. Horác vypadal sice jako mírný chlapík spíš mdlého ducha, ale ten dojem byl klamný. Jako slaboch se projevil v jediném ohledu – neuměl si poradit s tvrdohlavým otcem. Podobné potíže prožívalo hodně dědiců. Jestliže Vasterling otce pro Adriánův návrh nezíská, nemůže vstoupit do Adriánova textilního spolku. S tím se nic dělat nedá, přestože je Adriánovi sympatický.
Oba muži právě vyšli ven z Vasterlingova skromného klubu v Cheapside. „Z čísel je zřejmé, že to může trvat až tři roky, než rozšíříte stádo, samozřejmě za předpokladu, že nenakoupíte další ovce,“ vysvětloval Adrian. „Během té doby přijdete o zisk ze skopového. Jakmile však zvýšíte produkci vlny a připojíte se k nám, ztráty z prvních let brzy nahradíte. Jestliže nakoupíte ihned další ovce, zisku se dočkáte mnohem dřív.“
„Rozumím,“ přitakal Vasterling. „Naštěstí jsme měli velký přírůstek jehňat. Příští týden předložím plán otci.“
„Vy se v Londýně nezdržíte do konce sezony?“ Vasterling si odkašlal. „Byl jsem k vám naprosto otevřený, pokud jde o moji finanční situaci. Jistě pochopíte, že nejsem na seznamu žádoucích ženichů. Otec přitom očekává, že přivedu nevěstu se slušným věnem. On je chudák naprosto odtržený od skutečnosti. Dnes zámožné rodiny pro své dcery hledají urozenější partnery nebo ty s většími majetky, kam se vyplatí investovat. Nejednou mi bylo naznačeno, abych se držel při zemi, víte?“ Hořce se usmál. „Můžu si taky tři roky počkat na první zisky. Potom se mi možná podaří ulovit nevěstu podle otcových představ.“
„Až začnete vydělávat, nebudete už potřebovat ženu s velkým věnem.“ Adrian kroutil hlavou, protože anglický zvyk uzavírat sňatky z rozumu nechápal. „Copak by bylo špatné oženit se z lásky? Vzít si prostě děvče, které vás miluje? Žádnou módní fiflenu, kterou manželovi prodávají se stejnou dávkou citu, s jakou my obchodujeme s vlnou?“
„Myslím, že to by bylo nádherné,“ souhlasil Vasterling. „To by se mi líbilo ze všeho nejvíc. Bohužel mám jako otcův dědic závazky k němu i k panství. Ale dost řečí. Povězte, taky si hledáte ženu?“
„Já? Ani nápad. Na ženění nespěchám. A až se jednou ožením, rozhodně si nevezmu Angličanku. Promiňte, nemyslel jsem to jako urážku.“
„Neberu to jako urážku. Vaše názory mě povzbudily. Hlavně to, že stojíte o lásku.“
Ze stojí o lásku? Nic takového přece netvrdil. Poznal par lidí, kteří se vzali z lásky, ale i v Americe se jedná o výjimečné případy. Pokud ho něco dožene k oltáři, pak to bude nejspíš chtíč. Až po některé zatouží a nebude ji moct získat jinak, nezbude mu než se s ní oženit.
Nesmysl! Když nedostane jednu, najde si jinou. Povolnější. Až se jednou ožení, bude to taky nejspíš z praktických důvodů. Nikdo si nepřeje zůstat na stáří sám. I jeho rozverná matka se nakonec usadila.
„Myslím, že každý muž si přeje mít dědice.“
„Ano,“ přikývl Horác. „Já určitě.“
Zastavili se na rohu a čekali, až přejede povoz s uhlím. Vtom Adrianovu pozornost upoutala elegantní žena, vycházející z knihovny. Připadla mu jaksi povědomá.
V první chvíli ji nepoznal. Měla na sobě vycházkové šaty v barvě slonové kosti, zdobené lososově růžovými pruhy, a kabátek v tmavším odstínu lososové. Husté vlasy jí padaly na záda a na hlavě jí seděl malý klobouček.
Měla nádherné vlasy. Husté a lesklé.
Vasterling vykročil, ale on se nepohnul z místa. Ta žena mu uhranula. Před sebou měl vdovu Poitevantovou, a ta vypadala spíš jako jedna z jejích svěřenek než jako usedlá gardedáma, za niž se o večerech vydávala.
„Tak co je, pane Hawkeu? Vy nejdete?“
„Ještě ne.“
Horác sledoval Adriánův pohled. „Aha. Vy ji znáte?“
„Ano.“ Vlastně ne. „Už jste se setkal s paní Poitevantovou? Ne, tak to je nejvyšší čas, abych vám ji představil. Víte, ona dělá z ošklivých slečen žádoucí nevěsty. A aby se děvče stalo nevěstou, musí si nejdřív najít ženicha. Tak pojďte.“ Hester se mu ztratila v davu na chodníku. Jestlipak je sama? „Představím vás.“
Hester se u silnice zastavila a upravila si mašli pod bradou. Vrátila do knihovny přečtené knížky a teď se zastaví ještě pro zeleninu a zajde k Murrayovi do cukrárny. Paní DeLisleové pokaždé přinese něco sladkého na zub.
Když na ni kdosi zavolal a ona zvedla hlavu, srdce se v ní zastavilo. Panebože, Adrian Hawke! Co jen pohledává v Cheapside? Tady měla jistotu, že nenarazí na nikoho z londýnské smetánky… Ke všemu je nápadně oblečená. Módně a ležérně.
Když si všimla muže po Adriánově boku, přerostla její hrůza v paniku. To není možné! Jak se jen ti dva dali dohromady? Vyhnout už se jim nemohla.
„Paní Poitevantová,“ Adrian dvorně smekl a obdařil ji svým okouzlujícím úsměvem. Připadla si jako bezbranné jehně, na které se zubí vlk. „Jsem nesmírně potěšen, že vás potkávám. Dnes vám to moc sluší.“ Jeho šelmovské oči ji přejely od hlavy až k patě. Byl to krátký pohled ale pronikavý, až se pod ním rozechvěla. Už se své reakci na něho nedivila. Rozrušil ji pokaždé, když se k ní přiblížil.
Ještě hůř snášela obdivné pohledy Horáce Vasterlinga. Setkání s ním bylo tak nečekané, že ji úplně vyvedlo z míry. Když jí ho Hawke představoval, zarděla se až po kořínky vlasů.
Horác zčervenal také. „Velmi mě těší, že jsem vás poznal, paní Poitevantová,“ zamumlal v rozpacích a uctivě smekl klobouk.
Hawkeovy pronikavé oči je pozorně sledovaly. „Udivuje mě, že vy dva se ještě neznáte. Vždyť navštěvujete stejné večírky.“ Zamžoural na Hester. „Je vám horko, paní Poitevantová?“
„To ne,“ odkašlala si. „Není.“ Jenom jste mě zaskočili.
„Zdá se mi…, že jsme se viděli na plese u Dresdenových. Nemýlím se?“ zeptal se Horác.
„Ne.“ Znovu si v rozpacích odkašlala. „Byla jsem tam. Vy taky?“ Panebože, jak hloupě se ptá! Vždyť už jí řekl, že tam byl.
„Ano.“
Adrian jejich konverzaci pobaveně sledoval. Jako dvě hrdličky. A jak se zarděli! Že by se dohazovačka proměnila v nevěstu?
Kdyby se oblékala stále tak jako dnes, kdyby dala vyniknout svůdným křivkám svého těla a světlé pleti, kdyby nosila ty nádherné vlasy rozpuštěné, předběhla by u oltáře všechny svoje svěřenky. A ke všemu ten její zastřený hlas! Takový si přeje muž slyšet v ložnici při milování.
Nečekaně se mu rozlila ve slabinách horkost a zmocnila se ho žádost. Jak nepříjemné! Opatrně přešlápl. Jestliže na ni reaguje Vasterlingovo tělo stejně, není divu, že se červená. Kdyby si sám hledal nevěstu, rozhodně by vdovu Poitevantovou bez povšimnutí nepřešel.
Jenže on o nevěstu nestojí. Ale Vasterling ano.
Adrian po něm po očku koukl. Nepochybně ho okouzlila. To na něm musí poznat každý Ale co ona?
„A…, a…,“ koktal chudák Horác. „Půjdete v úterý na slavnost k Murchinsonovým?“
„No… asi ano,“ odpověděla váhavě.
Vasterling zamrkal a ztěžka polkl. „Moc by mne p ctilo, kdybyste si se mnou zatančila.“
Namísto potěšeného výrazu se v obličeji paní Poitevantové zračilo zděšení. „Děkuji za nabídku…, ale to nepůjde.“ Její odmítavý tón hraničil s nezdvořilostí. „Sbohem.“ Otočila se na podpatku a spěšně odcházela.
Oba muži ji vyprovázeli udivenými pohledy. „Co to má k sakru znamenat?“ zabručel Adrian.
„Asi jsem zašel moc daleko,“ usoudil Horác. „Vždyť jsme se teprve poznali.“
„V tom to není,“ namítl Adrian. Tahle nafoukaná Poitevantová nemá právo urážet dobráka, jako je Horác Vasterling. I když jí to v krásných šatech úžasně sluší a celá jako by omládla, přece nezapře chladnou obchodnici. Posuzuje lidi jen podle postavení a majetku, proto se nesníží k tomu, aby věnovala jediný tanec chudákovi Vasterlingovi.
Ještě než Hester zmizela za rohem, uzrálo v Adriánovi přesvědčení. Tak ona se nad Vasterlinga povyšuje. Podobně shora se dívá na Adriana jako na možného nápadníka Dulcie Bennettové. Je stejná jako ten snob George Bennett. Dodržuje přísně třídní rozdělení společnosti a všemi níže postavenými pohrdá.
Jenže Adrian na třídní rozdělení kašle. Snobskými pravidly se svázat nenechá.
Obrátil se k Vasterlingovi, jemuž se v obličeji usadil smutný a rezignovaný výraz. „Zmínil jste se o slavnosti u Murchinsonových? Tak se mi zdá, že jsem taky dostal pozvánku.“
Horác ožil. „A šel byste? Mají ve sklepě vyhlášená vína.“
„Půjdu,“ odpověděl odhodlaně Adrian a zahleděl se směrem, kudy odešla Hester Poitevantová. „Tu slavnost si nenechám ujít za nic na světě.“

KAPITOLA 6

Než Hester dorazila k domu na Milton Street, stačila se vzpamatovat. Stálo ji to však nesmírné úsilí. Kdyby svoji návštěvu paní DeLisleové předem neohlásila, nejspíš by vycházku ukončila předčasně.
Ještě hodinu po osudovém setkání ji tížila trapná scéna s bratrem jako ta nejstrašnější můra. Její zoufalství bylo o to větší, že výstupu přihlížel Adrian Hawke.
Při vzpomínce si přitiskla kapesník k ústům. Vždyť se chovala jako blázen! Jako hloupá, nevychovaná husa! Bylo jí do pláče.
Jak se bude cítit, až některého z těch dvou potká?
Bohužel neexistuje způsob, jak by se jim vyhnula. Tušila, že Horác se k ní po nešťastném seznámení nepřiblíží, ale od Adriana Hawkea očekávala pravý opak. Byla si téměř jistá, že ten jí pokoj nedá.
Kočár zastavil a pan Dobbs jí pomohl vystoupit. Nepřítomně na něho pohlédla. „Zdržím se nejmíň hodinu. Zajděte si zadním vchodem do kuchyně na čaj.“
„Ano, slečno. Přeji vám příjemnou zábavu.“
Dveře úzkého domku se rozletěly a Verna DeLisleová zvolala: „Jak ti to sluší, Hester! Jsi hezká jako obrázek.“
Paní DeLisleová se opírala o hůl, ale jinak se za léta od prvního setkání s Hester vůbec nezměnila. Poznaly se před dvanácti lety a před šesti lety paní DeLisleová předala Hester akademii v Mayfair a sama odešla na odpočinek.
Elegantní stará dáma si Hester se zájmem prohlížela. „Dnes jsi zvolila lososovou. Jde ti výborně k pleti.“ Přimhouřila oči. „Tváře ti jen hoří, děvče. To se ti v nich odráží barva šatů, nebo ses cestou tak uhřála?“
„Ani jedno, bohužel.“ Hester následovala starou paní do útulného salonu. Klobouk a rukavičky odložila na stoličku potaženou růžovým damaškem a sama se zhroutila na pohovku s umně vyřezávaným opěradlem. „Měla jsem dnes příšerný zážitek.“
Verna DeLisleová znala Hester od jejích dívčích let. Přátelila se s její lehkomyslnou matkou a kdysi se snažila přítelkyni odradit od plánu uvést Hester do vznešené londýnské společnosti.
Ale dívčina matka Isabelle si postavila hlavu. Jak se jen mohla domnívat, že se dcera ženy s volnou morálkou může prezentovat ve společnosti ctnostných slečen z urozených rodin? To skutečně věřila, že Hester před nepříjemnými narážkami a klepy ochrání její výjimečný půvab? Isabelle měla svou dceru připravit na roli manželky vojáka, kupce nebo pracovitého řemeslníka. Jenže její ctižádost žádala víc. Přála si, aby se dívka provdala za lorda!
Verna tušila, že za Isabelliným rozhodnutím se skrývají vlastní nenaplněné ambice. Isabelle se narodila na severu Anglie v rodině prostého řemeslníka a sama se jako dívka do londýnských salonů nedostala. Manželovi utekla s prvním milencem a se druhým se usadila v Londýně. Tam se začala objevovat ve společnosti jako dáma. K dobrému tónu patřilo uvést dospívající dceru do společnosti a najít jí slušně postaveného manžela. O tom snila také Isabelle.
Verna věděla, že je to bláznovství a že za ně zaplatí Hester. Nemýlila se. Místo seriózních nabídek dostávala Hester od vlivných mužů jen nemravné návrhy. Gardedámy ji pomlouvaly a děvčata se jí stranila. Během jedné a půl sezony musela snést nejedno pokoření.
Pro Hester společenský křest znamenal hořké ponaučení, ale chytré děvče z něho dokázalo pro sebe vytěžit i něco dobrého. Vymanila se z vlivu marnivé matky a odešla z domu. Našla si v Yorku místo učitelky. Do Londýna se vrátila až po matčině smrti. Tehdy navštívila matčinu starou přítelkyni a jejich přátelství se během let prohloubilo. Ve Vernině hlavě se zrodil plán udělat z Hester mladou vdovu. Ta začala Věrně pomáhat v akademii a později převzala její vedení. Hester si vydobyla ve společnosti dobré postavení a těšila se úctě. Verna na ni byla pyšná.
Vernu trochu zneklidňoval jen Hesteřin odpor k mužům. Těm totiž Hester připisovala ty nejhorší pohnutky a na mužské plémě jako takové pohlížela s hlubokou nedůvěrou.
Verna chápala, že pro Hester se stala odstrašujícím příkladem máma. Proto se mladá žena tak usilovně snažila být jiná a s muži si nezadat. Verna ovšem tušila, že není šťastná. Nyní její mladou přítelkyni cosi rozrušilo.
Verna se posadila, uchopila malovaný zvoneček a zazvonila na služebnou, aby přinesla čaj. „Proboha, dítě, padla jsi na pohovku jako nějaká neotesaná venkovanka. Honem pověz, co tě tak rozčílilo.“
Verna Hesteřino vyprávění vyslechla mlčky. Tak ona se setkala s bratrem. K tomu jednou muselo dojít. Ale Verninu zvědavost vzbuzoval ten druhý, ten Skot, který se vrátil z Ameriky.
„Aha,“ začala opatrně, sotva se Hester odmlčela. „Chápu, že tě Horácova pozornost vyděsila. Ocitla ses ve velmi pikantní situaci. Proto mu musíš říct pravdu.“ Když si všimla, že jí chce Hester skočit do řeči, zvedla ruku. „Počkej. Nemůžeš se před bratrem donekonečna zapírat. Mě teď ale víc zajímá ten druhý. Z tvého vyprávění mi není jasné, jestli se ti líbí nebo ne.“ Viděla, jak se Hester kaboní. „Tak jak je to?“
Hester s povzdechem opřela hlavu o opěradlo pohovky a zavřela oči. „Já… nevím. Víš, ono je to složité.“
„Opravdu?“ Verna se pousmála. To musí být pašák, když Hester uvrhl do zmatku! „Ještě ses ani nedotkla čaje.“
Hester otevřela oči a napřímila se. Vyslala k Verně vražedný pohled. „Vím, co si myslíš, ale to jsi na omylu! Je to všechno složité. Jedna z mých studentek se do něho zamilovala. Ale její matka ho odmítá. On nemá žádný titul, víš?“
„Ach tyhle nóbl ženské a jejich předsudky! Vždyť ony o skutečném životě nevědí vůbec nic.“
Hester pokračovala: „Navíc bratr té Dulcie má s panem Hawkem nějaké nevyřízené účty ještě ze školy. Tehdy spolu měli jakési konflikty. Jsem si jistá, že Hawke se Dulcii dvoří jen proto, aby se pomstil jejímu bratrovi.“
Odmlčela se a mnula si spánky. „Ke všemu to vypadá, že se Ainsleyovi topí v dluzích. Proto Dulciin bratr obrátil. Teď sestru ponouká, aby se Hawkeovi podbízela, protože doufá, že by z toho on mohl mít finanční prospěch.“
Verna zvedla obočí. „Ten Hawke je hodně zámožný?“
„Nejen to. Umí peníze vydělávat. Přijel do Anglie s cílem získat investory pro nějaký nový podnik. Rád by se ho zúčastnil i George Ainsley.“
„Myslíš, že plány lorda Ainsleye vyjdou?“
Hester zavrtěla hlavou. „Určitě ne. Chudák Dulcie se ocitla mezi dvěma znesvářenými muži. A já s ní. Dostala jsem příkaz vztah mezi Dulcii a panem Hawkem podporovat. Přestože vím, že on vůbec není typ na ženění…“
„Jak si tím můžeš být jistá?“
Hester se naklonila, uchopila šálek a napila se. Váhavě ho odložila a pokračovala: „Hawke je objev sezony. Takový ten lev salonů, jestli mi rozumíš. Obletovaný a obdivovaný. Hezký, uhlazený, ale přesto v něm cítíš cosi divokého a nebezpečného.“
„Oho! Nepochybně mužný typ.“
Verna si všimla, že Hester tiše vzdychla. „A jak…“ Chvíli se odmlčela. „No a Dulcie je do něho blázen.“
A možná i někdo další, usmála se pro sebe Verna. Hester už dávno dosáhla věku, kdy se má žena zamilovat a vdát. Verna lásku za předpoklad dobrého manželství nepovažovala. Domnívala se, že k úspěšnému soužití dvou lidí stačí společné zájmy, snášenlivost, podobné názory a morální zásady.
Jenže za jistých okolností se jí zdála být láska jedinou silou, která dokáže dva lidi spojit.
Hester neměla o mužích nikdy žádné iluze. Zklamala se v otci. Jako dívka dostala hořkou lekci od bezcitných aristokratických náfuků. Mužům prostě nedůvěřovala.
Logické argumenty ji nepřesvědčí. Neuvěří, že všichni stejní nejsou. O tom ji přesvědčí jedině cosi silnějšího, čemu ani ona neodolá. Hester se s mužem nesblíží, pokud nepotká osudovou lásku. Ze by se jí stal Američan ze Skotska?
„Hm, takže Dulcie Bennettová má zájem o Adriana Hawkea,“ shrnula Verna. „A o koho se zajímá on?“
Hester se vzpřímila, popotáhla živůtek a uhladila si sukni na kolenou. „Netuším, co se mu honí hlavou. Jsem si jistá jediným: touží se pomstít Georgi Bennettovi. Jen si představ, že ho odmítá oslovovat titulem! George se to viditelně dotklo.“ Hester se pousmála. „Štěstí, že se tady Hawke nezdrží dlouho. Po sestřenčině svatbě se vrací do Ameriky. Chudák Dulcie! Kdoví kolik zlomených dívčích srdcí tady nechá?“
„Hm, však ony brzy zapomenou.“
„Asi ano.“ Hester se odmlčela. „Třeba Dulcii potom najdu někoho vhodnějšího, nějaký kompromis mezi vysokými nároky rodiny a jejími romantickými představami.“
„Podle tvých slov se zdá, že máš situaci pevně v rukou.“
„Co tě napadá? Hawke mi pokoj nedá. Ten mě bude vyslýchat ohledně toho, jak dnes vypadám.“
Verna se spokojeně usmála. „Vidíš, došlo na moje slova. Dávno jsem ti radila, ať necháš té maškarády. Nemáš zapotřebí oblékat se věčně jako šedá myška. Snad mě konečně poslechneš.“
Hester se kabonila. „Naopak. Dnešek jen potvrdil moje obavy. Když nafoukanci z lepších kruhů zavětří nablízku pohlednou ženu, hned ji začnou pronásledovat. Zejména samotnou bez manžela, protože ta nemá, kdo by ji chránil.“
Verna mávla rukou. „Ty bys ochránce měla hned, jen kdybys chtěla.“
Hester se zatvářila dotčeně. „Já nejsem jako máma!“
„Myslela jsem na tvého bratra.“
To vzalo Hester vítr z plachet, ale jen na okamžik. „Ne, to nejde. To udělat nemůžu.“
Verna kroutila hlavou. „Kdy dostaneš rozum, Hester? Místo toho, abys ho špehovala, by ses mu měla dát poznat.“
Hester při Verniných slovech vypadala neústupně. Zakoulela očima, ale pak si vzdychla a špitla: „Budu o tom přemýšlet.“ Natáhla se po klobouku. „Mezitím mu musím dávat jasně najevo, že o sblížení s ním nemám zájem.“
Verna potlačila úsměv. Pečlivě budovaná obrana dostává konečně trhlinu. Nahlas řekla jen: „Jestli je chudák Horác tak nesmělý a neobratný, jak jsi tvrdila, můžeš si být jistá, že si netroufne ani se k tobě přiblížit. Určitě hned nezapomene, jak jsi ho dnes odbyla.“
To asi opravdu ne, pomyslela si Hester a rozloučila se. Bratra nejspíš skutečně zastrašila.
Adriana Hawkea bohužel zastrašit nedokáže. Z jeho zvědavého pohledu nabyla dojmu, že ji čeká výslech. Bude se jí jistě vyptávat po důvodech změny jejího vzhledu i po příčinách jejího nepochopitelně nezdvořilého chování.

Následující den se ve svém podezření jen utvrdila.
V noci špatně spala. Peg celou noc ze spaní kňučela a Fifi se k ní přidala. Ke všemu jí pod oknem mňoukala kočka Vstávala s bolestí hlavy. Když otevřela šatník, bolest ještě zesílila. Co si oblékne na večerní slavnost u Murchinsonových? Ať se ustrojí slušivě, nebo upjatě, musí čekat nepříjemnost: Adrian Hawke na ni zaútočí otázkami. Dřív si s oblékáním příliš hlavu nelámala. Zjistila že důvěru klientů získá jen v každém ohledu střízlivá a rozumná žena. A žena zkušená. Mladá a pohledná školitelka by vzbuzovala rozpaky. Proto se oblékala a upravovala nenápadně jako žena neurčitého věku. Pořídila si pár jednoduchých tmavých šatů v tmavě zelené, vínové a tmavě šedé barvě. Jediným ústupkem módě byl výběr kvalitních materiálů. Hester volila jen nejkvalitnější vlnu, nejjemnější mušelín a nejkrásnější hedvábí.
Poslední dobou se oblékala nejčastěji do zelené a vínové. Pro tento večer přichází tedy na řadu tmavě šedá. Ta představa v ní vyvolala odpor a zrak jí zabloudil k té části šatníku, kde visely šaty pro volný čas. Lososový komplet, který na sobě měla včera, patřil k jejím nejoblíbenějším. Vedle něho ovšem visely další slušivé šaty v zelenkavé, béžové a modrozelené barvě. Některé byly staré a pamatovaly doby, kdy byla uváděna do společnosti, jiné si nechala přesít z máminých toalet.
Její matka si potrpěla na přepych. Oblékala se do zlatem vyšívaných látek, dovezených z Orientu, do hedvábí moaré zdobeného jemnými výšivkami s motivy holubic a listů břečťanu, do stříbrné krajky a do nejhebčího sametu. Měla rovněž spousty mašlí, stuh, ozdobných knoflíků a dalších tretek.
Dceři po sobě Isabella zanechala čtyři truhly plné svých nejmilejších pokladů.
Hester občas truhly otevřela, jen aby ucítila pomalu vyprchávající vůni francouzských parfémů a pudrů. Vdechovala známou vůni a vzpomínala na hezké chvilky s matkou, třeba na to, že byla jako dítě pyšná, jak hezkou má maminku, nebo na máminu radost a přívětivost, když byla právě šťastně zamilovaná.
Matčin živý temperament měl ovšem také stinné stránky. Isabelle byla nedůtklivá a sobecká. Občas zlostně vybuchla nebo ji postihl záchvat hysterického pláče.
Když Hester na mysli vytanuly ty horší vzpomínky, dostala pokaždé chuť se truhel po matce zbavit. Už párkrát málem přikázala panu Dobbsovi, aby je naložil na vůz a odvezl někam do vetešnictví.
Jednou už se neudržela a přání vyslovila nahlas. Paní Dobbsová jí to však hned rozmluvila.
A tak truhly zůstaly i dál v prázdném pokoji. Hester stála ještě v zamyšlení před otevřeným šatníkem. V ruce držela sice šedé taftové šaty, ale oči nemohla odtrhnout od zelenkavých mušelínových. Tušila, jakou radu by jí dala paní DeLisleová.
Za ní se Peg neohrabaně pokoušela podrbat za uchem. Hester se k ní otočila: „Co říkáš, Peg? Mám společnost šokovat a vdovské šaty odložit?“
Sklonila se k pejskovi a podrbala ho za uchem. Peg slastně držela a ani nemukla. Zato Fifi jako by otázce své paní rozuměla. Odšourala se k otevřenému šatníku, zvedla hlavu a zadívala se nahoru. Po chvilce žalostně zakňučela.
„No jistě, ty jako Francouzka módě rozumíš.“
Hester se sklonila k pejskovi a pohladila ho po vypelichaném hřbetě. „Až ti doroste srst, budeš zase hezká,“ řekla zvířátku něžně. „Potom tě vykartáčuju a zastřihnu. Budeš zase parádnice. Přála by sis za ouška mašle a natřít nehtíky načerveno?“
K Hester dokulhala také Peg a dožadovala se pozornosti. „No jistě, ty jsi taky hezký pejsek. Hodný, s oddanýma očima.“
Hester se vrátila k šatníku a sáhla po šedých šatech. K radikální změně se jí nedostávalo odvahy. Možná by zatím stačilo změnit účes. Nebo že by odložila brýle?
Když se vypravovala na slavnost k Murchinsonovým, v duchu se připravovala na setkání s Adriánem Hawkem. Věděla, že ji vyhledá a bude jí klást nepříjemné otázky ohledně předchozího dne.
Nakonec si s povzdechem přece jen nasadila brýle.
Bude se držet poblíž Dulcie, Anabelle a Charlotty a Adrianovi se pokusí vyhnout.
Kdyby jí přece jen zkřížil cestu a začal na ni naléhat, vymluví se na bolest hlavy a prchne před ním na toaletu.

Adrian spatřil Hester už v okamžiku, kdy vstoupila do rozlehlého tanečního sálu u Murchinsonových. Mezi štěbetajícími dívkami v šatech pastelových barev, kolem nichž kroužili mladí šviháci, působila jako ostrov klidu. Vysoká, vzpřímená, kráčela s přísným výrazem a vypadala ještě záhadněji než kdykoli předtím.
Adrian měl za sebou náročný den, poněvadž zajišťoval sklady pro zboží a sepisoval smlouvy s investory. Ale ani práce nepřehlušila vzpomínky na náhodné setkání s Hester v Cheapside. S každou další hodinou v něm narůstalo odhodlání odhalit tajemství londýnské dohazovačky.
Cosi mu na ní nehrálo. Upjatá vdova neměla nic společného s oslnivou kráskou, kterou předešlý den spatřil. Vlastně ano, něco ty dvě přece měly společné: snobskou domýšlivost a přezíravost.
Upřeně se na ni zadíval. Dnes přece jen nevypadá tak přísně. Co se změnilo? V šatech to není, ty zřejmě patří do smuteční výbavy. Co jen…
No ano, jsou to vlasy. Dnes je nemá stažené dozadu do přísného drdolu. Na nose jí ale zase sedí brýle. Podvodnice mazaná!
Sledoval ji, jak schází ze schodů. Nesla se hrdě j ako královna a její chůze působila dojmem, jako by se vznášela a ani se nedotýkala podlahy.
Asi musí jít svým svěřenkám příkladem. Adrian si všiml, že Dulcie Bennettová její držení těla a pohyby přesně napodobuje.
Hester Poitevantová, jakou hru to hrajete?
Volný účes dával vyniknout jejím hustým vlasům. Ty se ve světle lamp leskly jako hedvábí. Svádí k pohlazení, napadlo Adriana.
„Podívejte, pane Hawkeu. Tamhle přichází,“ zašeptal mu Horác Vasterling. „Mám ji oslovit? Víte, abych se omluvil za včerejší nevhodné chování?“
„K čertu, zač byste se jí omlouval? To ona se chovala hrubě!“ Všiml si Horácova váhavého výrazu. „Podívejte Nejdřív s ní promluvím sám. Znám ji trochu déle, a tak líp poznám, v jaké je dnes náladě.“ Byl si téměř jist, že vdova Poitevantová by Horáce znovu odbyla, a tím ho ve společnosti znemožnila.
Skutečnost, že i baronův syn se může cítit mezi smetánkou nesvůj, byla pro Adriana objevem. Dřív se domníval, že už samotný šlechtický titul je vstupenkou do elitního klubu.
Za normálních okolností by ho osud nějakého šlechtického synka nezajímal. Jenže Horáce poznal jako vzácně slušného člověka, skromného a nesobeckého. Tím se výrazně odlišoval od vrstevníků své třídy. Adrian si nepřál, aby toho hodného člověka někdo pokořoval. To nedovolí ani vdově Poitevantové.
„Bavte se a držte se od ní prozatím dál,“ radil Horácovi. „Zjistím, jak se věci mají, a dám vám vědět.“
Adrian si dával načas. Předsevzal si, že ji bude nějaký čas napínat, aby ji znervóznil.
Jeho záměr vycházel. Ať se pohnul kamkoli, její pohled ho doprovázel. Sotva se však na ni zadíval, uhnula očima. Neustále se obklopovala lidmi. Jestli si myslí, že tak se před ním schová, usvědčí ji z omylu.
Když se konečně rozhodl ke konfrontaci, všiml si, že slečna Bennettová, bavící se s Hester, k němu upírá pohled. Lepší pozvání si nemohl přát.
„Dobrý večer, slečno Bennettová,“ sklonil se k dívčině ručce. „Paní Poitevantová,“ pozdravil o poznání chladněji. Ruku mu nepodala. On vynechal úklonu.
„Pane Hawkeu, tolik jsem se těšila, až vás zase uvidím,“ vyhrklo děvče a zardělo se. Jak musí tu Poitevantovou zlobit, že se její svěřenka zajímá o nevhodného muže. Urozená slečna se rozzáří ve společnosti obyčejného obchodníka! Jak se to musí příčit jejím snobským představám…
Usmál se na slečnu Bennettovou. „Ve dne mne sice zaměstnávají obchody, ale noci věnuji příjemnějším činnostem.“ Odmlčel se, aby jeho prohlášení jaksepatří vyznělo. „Jestli nemáte ještě zaplněný taneční pořádek, bude mi ctí, když mi věnujete tanec.“
Dívka se trochu zajíkla. „Bude mi potěšením. Mám volný třetí tanec druhé sady,“ odpověděla co nejvybraněji. „Je to polka.“
„Děkuji vám. Už se na ni těším.“
Když koukl po Hester Poitevantové, nespatřil nesouhlasně zakaboněný výraz, jak očekával. Nad obrubou brýlí se rýsovala jen jediná nenápadná vráska. Vypadá zamyšleně. Bojí se snad, že ji stará Bennettová propustí, až ho uvidí tančit s dcerou? Nebo že to udělá přítel George? Jen ať se bojí, pomyslel si zlomyslně.
Bez rozmýšlení vyrazil do útoku: „Tak mne napadlo, paní Poitevantová, poctíte mne dnes laskavě také jedním tancem?“
Stejně jako před chvílí Dulcie, i ona se zarděla. Ovšem mnohem méně nápadně, jen jí tváře lehce zrůžověly.
„Prosím,“ naléhal a všiml si, jak Dulcie do své učitelky dloubla. Vyměnily si ty dvě role?
„Děkuji za pozvání, ale… musím je odmítnout.“
„Vy neumíte tančit?“ Obrátil se s úsměvem na Dulcii Bennettovou. „Vaše učitelka opravdu neumí tančit?“
„Tančí výborně,“ vyhrkla dívka a dodala čtverácky: „Viděla jsem ji však tančit jen v mužské pozici, když se mnou pilovala kroky.“
Paní Poitevantová sešpulila rty: „Dulcie!“
„Aha. Tak to je načase, aby si zopakovala ženskou pozici.“
„Ano,“ přikývla Dulcie nadšeně a v očích jí šibalsky zablýsklo. „Kdyby vás chtěla vést, nebojte se ji napomenout.“
„Co vy na to, paní Poitevantová? Přece mě nezklamete, když o tanec s vámi tolik stojím?“
Hester si připadala jako štvaná liška a zmocnila se jí panika. Snaží se ji znervóznit, a to se mu daří. Kdyby s ním byla o samotě, rázně by ho odbyla. Ale jak by své odmítnutí vysvětlila před Dulcii?
A kdoví jaké povídačky by mohl šířit o náhodném setkání v Cheapside?
Kradmo na něj pohlédla a spatřila v jeho očích výzvu. Určitě má pro ni nachystanou řadu otázek. Dobře, čím dřív bude mít výslech za sebou, tím lépe.
„Tak ano, souhlasím,“ odpověděla spěšně, dřív než si to stačila rozmyslet.
Rty se mu roztáhly ve vítězoslavném úsměvu a Hester si uvědomila další důvod, proč přijala jeho pozvání. Byl to důvod šílený a nebezpečný: chtěla cítit, jaké to bude, až ji Adrian sevře v náruči.
Musela se zbláznit! Ten muž má kolem sebe jakousi auru, vyzařuje z něho taková mužnost, že má žena chuť mu podlehnout. To se jí však nestane! Dokáže sobě i jemu, že jeho svodům odolá.
On představuje první velkou zkoušku od doby, kdy se mužů zřekla. Pokud v ní obstojí, má vyhráno. Navždycky.
„To jsem moc rád,“ odpověděl a vpíjel se do ní pohledem. Jeho tmavě modré oči ji fascinovaly a nemohla se od nich odtrhnout.
Teprve až když si přišel Tonleigheyův dědic pro Dulcii, odvrátila od něho s ulehčením hlavu. Jakmile si tanečník Dulcii odvedl a oni osaměli, rozechvěla se. Hudebníci začali ladit.
Nabídl jí paži. „Půjdeme?“ Měl v očích lesk divoké šelmy, která spatřila kořist.
Rozechvěle se nadechla a vyzývavě zvedla bradu. „Zajisté.“

KAPITOLA 7.

Hester během tance nevnímala nic. Ani své kroky, hudbu, ani tanečníky kolem. Její poslední souvislá myšlenka byla, že budou hrát valčík. Potom vstoupili na parket a postavili se mezi ostatní páry. Od té chvíle už vnímala jen své pocity. Jak pevně sevřela jeho teplá ruka tu její v rukavičce…
Byl mírně cítit tabákem a… mentolem, usoudila po několikerém nadechnutí. Na svoji výšku se pohyboval neobyčejně ladně. Nezapřel zkušeného tanečníka.
Zvedla k němu oči. Jak malá vzdálenost je dělí! Má hříšně dlouhé řasy. Napadlo ji, že to není fér. Třeba Anabella neměla skoro žádné.
„Líbí se mi váš účes,“ pochválil ji. „Sluší vám mnohem víc než ten přísný drdol. Ovšem včera jste byla ještě půvabnější.“
Hester se nutila nemyslet na jeho fyzickou blízkost a snažila se vnímat jeho slova. Zdálo se jí, že mu v hlase zazněl vyzývavý tón. Jestli ji chce zastrašit, tak ona se jen tak lehce nedá.
„Hm. Mám vaši poznámku chápat jako poklonu, nebo jako urážku?“
Usmál se. „To nechám na vás. Naše náhodné setkání v Cheapside bylo velmi zajímavé. Zdá se, že jste dost tajemná žena.“
Aha, už začíná s výslechem. „Ujišťuji vás, že v tom se mýlíte.“
„Nepovídejte! Když pominu proměnu vašeho vzhledu, už sám fakt, že jste vkročila do Cheapside, je překvapivý. Člověk by soudil, že při vašem odporu vůči neurozené nižší třídě mezi obyčejné lidi nevstoupíte.“
„Jak jste na to přišel? Žádný odpor k nikomu přece necítím!“ Na protest důrazně vrtěla hlavou.
„To by mě zajímalo, jestli byste dovolila navštívit Cheapside některé z vašich svěřenek. Nedovedu si slečny představit, jak se tam prodírají mezi zástupy nuzáků.“ Tázavě povytáhl obočí. „Tak pročpak navštívila vznešená paní Poitevantová Cheapside, a k tomu v oblečení, jaké se u ní normálně nevidí?“
Hester se nemohla z jeho slov vzpamatovat, proto mlčela. To, že se mu v lososovém kostýmku líbila, chápala. Je přece normální muž. Ovšem skutečnost, že ji obvinil z povýšenosti, ji rozrušila. Kdyby jen znal pravdu!
Jenže tu on se nikdy nedoví.
Vadilo jí, že ji považuje za povýšenou. Bohužel s tím nenadělá nic. Nemá cenu, aby se kvůli jeho nespravedlivému nařčení rozčilovala. Nej lepší bude, když mu stručně odpoví. Čím blíž bude její odpověď pravdě, tím přesvědčivěji vyzní. „Byla jsem v Cheapside na nákupu a na návštěvě. Chodím tam často.“
„Jak dojemné,“ posmíval se jí. „Musíte přece jít svým žákyním vzorem, viďte? Dvakrát měsíčně posedět u lůžka nemocného, skládat obvazy v nemocnici, připravovat balíčky pro charitu, něco na ten způsob?“ Zakroužil s ní po parketu tak rychle, až zatajila dech.
„Sotva vám stačím, pane Hawkeu. Odpovím vám upřímně, třebaže se mi posmíváte. Dobročinnost v popisu práce nemám. K té jsou dívky vychovávány rodiči. Můj úkol spočívá v tom, abych jim dodala sebevědomí…“
„No jistě,“ skočil jí Adrian do řeči, „a abyste jim vštěpovala vědomí třídní nadřazenosti.“ Hrubě ji k sobě přitáhl. „Jste snob, paní Poitevantová.“
„To ne!“ Snažila se od něho odtáhnout, ale její pokus byl marný. Tak nejdřív jí vyčte povýšenost a teď ji ještě nazve snobem!
„K Horáci Vasterlingovi jste se chovala neomluvitelně hrubě. Co jiného to bylo, když ne snobství?“
Hester litovala, že mu nesmí svěřit pravdu. „Je mi líto, pokud moje chování bylo vnímáno jako hrubé. Opravdu jsem ho neměla v úmyslu urazit. Mrzí mne to, ujišťuji vás.“
„Opravdu?“ Jeho ruka jí sklouzla po zádech a Hester polila horkost. Jestli tanec brzy neskončí, bude zpocená tak, jak se na dámu nesluší. Už teď cítila, jak jí mezi ňadry stékají zrádné krůpěje potu.
Musí ho od dalšího vyptávání odradit. Nejistotu maskovala povýšeným tónem: „Nerozumím vám. Proč vyhledáváte moji společnost, když o mně máte tak nevalné mínění?“
Znovu ucítila na zádech pohyb jeho ruky. Dělá to úmyslně!
„Víte, rád bych našel krásku, se kterou jsem se srazil v Cheapside. Tu ve slušivé lososové, s nádhernými vlasy. Vypadala rozkošně.“
Vypadala rozkošně!
Hester se při jeho posledních slovech rozechvěla vzrušením. Vlastní reakce ji vylekala. Mluví jako zkušený svůdce! Podobně nestoudné komplimenty už přece kdysi vyslechla mnohokrát. Tak proč se chvěje? Nejspíš už za léta mužským lichotkám odvykla.
„Oblékám se ze zásady s ohledem na to, čemu se právě věnuji.“
„Aha. Včera jste nešla za svými svěřenkami a jejich matinkami. Spěchala jste navštívit někoho, komu jste se chtěla líbit. Přítele?“
„Ne!“ zvolala a zůstala stát, protože se málem srazili s jiným párem. I když už netančili, stále ji držel v objetí.
„Zdá se, že jsem se strefil do citlivého místa, paní Poitevantová.“
Srdce se jí rozrušením i hněvem rozbušilo. Hudba ne a ne přestat. Ostatní páry kolem nich klouzaly a připomínaly proud řeky, valící se kolem bludného balvanu, který se mu postavil do cesty.
„Skončila jsem,“ zašeptala a uhýbala před zvědavými pohledy. Usedlá vdova Poitevantová s šarmantním švihákem Hawkem. Panebože, to bude řečí! „Pusťte mě!“ nařídila mu.
Neposlechl. „Bylo by ode mne krajně nezdvořilé, kdybych vás na parketu opustil. Co by si slušní lidé jako vy o takovém muži pomysleli? Ze je nevychovaný hulvát, viďte? Doprovodím vás, když dovolíte. Můžeme se občerstvit. Nemám chuť dostat se do řečí kvůli tomu, že jsme se během tance náhle rozešli. Vám by se snad klepy a dohady líbily?“
V jeho očích zahlédla šelmovský třpyt. Vysmívá se jí. Hester by se k němu s chutí otočila zády a odešla. Ještě radši by mu vlepila políček. On si dovolil naznačit, že chodí do Cheapside za milencem! Jenže musela myslet na svoje postavení. Nesmí ztropit skandál. Tím by poškodila Dulcii a ostatní dívky.
„Tak dobře, jak chcete,“ zabručela. S úsměvem jí nabídl rámě, pevně jí stiskl paži a odváděl ji z parketu. Důvěrnost jeho stisku ji zneklidnila. Jestli se tak důvěrně chová ke všem tanečnicím, není divu, že každá kvůli němu ztratí hlavu.
Pokusila se z jeho sevření vymanit. Neúspěšně.
„Nespěchejte tolik, Hester. Pardon, paní Poitevantová,“ opravil se, když se na něho zamračila. „Právě jsem zahlédl jednoho společného známého. Určitě si přejete pozdravit ho. To se rozumí, že mile a přátelsky.“
Hester ucítila srdce až v krku a vylekaně se rozhlédla. Tušila, o kom mluví.
Nemýlila se. Kousek od nich stál Horác Vasterling a nejisté se na ně usmíval. Adrian na něho zamával.
„Chovejte se zdvořile,“ zašeptal jí její trýznitel. Když ucítila na uchu jeho dech, opět se rozechvěla.
Odtáhla se od něho. „Mne slušným mravům učit nemusíte.“
Ztěžka polkla a dívala se, jak se k nim blíží bratr. Bude k němu příjemná. Jenže bez ohledu na mínění Adriana Hawkea nesmí v Horácovi vzbudit žádné nemístné naděje. To v žádném případě.
Kdyby se Horác pokusil o sebemenší důvěrnost, okamžitě ho odbude. Ovšemže jemně a taktně.
„Dobrý… večer, paní Poitevantová,“ vykoktal Horác a nemotorně se jí uklonil. „Dnes večer vám to moc sluší.“
„Dobrý večer, pane Vasterlingu,“ odpověděla a měla co dělat, aby se nad jeho banálním komplimentem nerozesmála. Vůbec jí to neslušelo. Muselo to bít do očí, zvlášť ve srovnání s tím, jak vypadala den předtím.
„Rád vás zase vidím,“ pokračoval Horác a v očích se mu zračil upřímný obdiv. Přikývla. „Nápodobně.“
Horácův pohled těkal mezi ní a Adriánem Hawkem. Hester si všimla, že se ocitl v rozpacích. Připomněl jí její žákyně. Je stejně nemotorný a stydlivý. Ve společnosti ho ochromuje nejistota.
Zvláštní, že dřív nikdy nepomyslela na to, že podobnými problémy jako její svěřenky mohou trpět také muži. Vždycky jí připadalo, že společnost ovládají muži. To oni mají všechny výhody. Mohou být škaredí, trpět nejhoršími nectnostmi a nedostatky, ale přesto jsou to oni, kdo má moc. Díky penězům a titulům. Jejich manželky se jim musí ve všem podřídit.
Nyní si uvědomila, že přece jen k vyvoleným nepatří všichni muži bez rozdílu. Chudí a nepříliš pohlední jsou na tom podobně jako její nebohé svěřenky. K nim patří Horác Vasterling.
Hester se ho zželelo, proto navázala hovor: „Líbí se vám ve městě, pane Vasterlingu?“
Rozzářil se. „Ó ano. Nejsem tady ale poprvé.“
To Hester věděla velmi dobře. Letos je to Horácova pátá sezona. Sledovala každý bratrův pohyb s obratností zkušené špionky. Neodolala pokušení a otázala se: „Přivezl jste s sebou rodinu?“
„Jsem zatím sám. Pocházím ze severu a v Londýně žádné příbuzné nemám. Letos se za mnou však chystá otec.“
Jejich otec!
Hester otce léta neviděla. Vůbec se na něho nepamatovala. Máma s ní utekla, když jí byly teprve čtyři. Tak on přijede do města. Nejspíš brzy.
Rozpačité ticho přerušil Adrian: „Pan Vasterling je teď můj obchodní partner. Na podnikání má výbornou hlavu.“
Horác zčervenal a nesměle po Hester koukl. „Paní Poitevantovou jistě naše obchody nezajímají. Ale snad…,“ odmlčel se a zdálo se, že sbírá odvabu. „Snad byste neodmítla, kdybych vás požádal o tanec?“
Okamžitě na sobě ucítila pohledy obou mužů: Horácův prosebný a Hawkeův vyzývavý. Do tance s bratrem se jí vůbec nechtělo. Na drubé straně si nepřála, aby ji považovali za povýšeného snoba.
„Mám dojem, že příští kousek je kotilion,“ pobídl ji Hawke podezřele nevinným tónem.
Čert aby ho vzal! „Bude mi potěšením,“ prohlásila pevně.
Za pár minut už byla zase na parketu. Zaujala pozici v řadě dívek. Od bratra ji dělilo jen pár kroků. Za ním zahlédla Adriana Hawkea. Na rtech mu pohrával spokojený úsměv.
Co má ten lišák za lubem? Proč mu záleží na tom, aby si zatančila s jeho přítelem? To si hraje na dohazovače nebo co? Chce dát dohromady nesmělého kamaráda s osamělou vdovou Poitevantovou?
Nebo ji chce jen potrápit? Vzbudila jeho zvědavost svým zvláštním povoláním a nevysvětlitelnými změnami zevnějšku. Navíc se mu zdálo, že hrubým chováním urazila jeho přítele. Jestli si přeje pozlobit ji, pak se mu to daří.
Hudba spustila a Hester se uklonila. Hned nato bojovně zvedla bradu. Adrian Hawke nad ní nezvítězí, protože ona mu to nedovolí. Odolá jeho kouzlu i jeho intrikám. Ji si žádný domýšlivý hezoun kolem prstu neotočí.
Donutil ji tančit s Horácem Vasterlingem. No dobře. Musí celou situaci využít ve svůj prospěch.
S úsměvem kolem bratra kroužila a vracela se zpět do řady. Dala si velmi záležet na krocích i na držení těla. Předváděla se v tom nejlepším světle.
Nebylo to nijak obtížné. Horác byl dobrý tanečník. A poznala v něm hodného, dobrosrdečného chlapíka. Na rozdíl od Adriana nepředstavoval žádné nebezpečí.
Jen musí být opatrná, aby se ho něčím nedotkla, umiňovala si. Přesto se pustila na tenký led, protože toužila vyzvědět něco o domově a o otci.
„To je hezké, že za vámi přijede otec,“ poznamenala při promenádě.
„Ano.“ Horác se netvářil moc přesvědčivě.
„Přijíždí do města často?“
„Vůbec ne. Londýn… nemá rád.“
„Ale?“
„Víte, on je srdcem venkovan. V tom jsem po něm,“ přiznal a rozpaky se zarděl.
„To já jsem zapřísáhlá městka. Ani si nevzpomínám, kdy jsem si naposled vyjela na venkov.“
Všimla si, že posmutněl.
„Proč se tedy otec tentokrát odhodlal přijet za vámi?“
„Nevím, ale hodí se mi to. Potřebuji s ním dojednat nějaký obchod.“
Opatrně se zeptala: „A vezme s sebou i matku?“
„Ne. Otec je vdovec, víte?“
Ano. Už šest let. Ale kolik toho Horác ví o mámě? „To je mi líto,“ odpověděla soucitně. „Byla to určitě těžká ztráta.“
„Děkuji vám za vyslovenou soustrast. Jste velmi laskavá. Vždyť vy jste si to prožila sama.“
Hester při jeho posledních slovech ztuhla krev v žilách, protože se v tom okamžiku domnívala, že mluví o jejich matce. Rychle se však vzpamatovala. Nesmysl. Měl na mysli jejího zesnulého manžela. Toho, kterého si vymyslela.
Horác pokračoval: „Já jsem mámu nepoznal. Umřela krátce po mém narození.“
Naštěstí ji právě předal jinému tanečníkovi, a tak měla čas se vzpamatovat.
Tak on věří, že mu matka umřela po porodu? Otcova zrada se jí tak dotkla, že se jí chtělo křičet!
Co jiného čekala od suchara Edgara Vasterlinga? Že synovi poví: „Máma mi utekla s milencem, protože mě měla plné zuby. Nudila se tady. Před venkovským klidem dala přednost ruchu velkoměsta.“ Edgar Vasterling se přirozeně synovi nepřiznal, že ho manželka opustila. Prohlásil, že je mrtvá. Zachoval si před synem tvář.
Když se Hester vrátila k Horácovi, nedokázala se mu podívat do očí. Na jeho pokus o konverzaci reagovala vlažně a odpovídala jednoslovně. Celou dobu sváděla boj sama se sebou, aby se ovládla a nevylila si vztek na otce na synovi.
Horác přece o ničem neví. Ničím se neprovinil. Přesto pocítila nesmírnou úlevu, když tanec skončil. Než ji její tanečník stačil doprovodit zpátky na místo, kde na ně čekal Adrian Hawke, Hester se mu spěšně omluvila. „Promiňte, pane Vasterlingu, už se s vámi rozloučím. Musím se poohlédnout po svých svěřenkách.“ Rychlým krokem se vzdalovala a zmizela mu za rohem.
Adrian její náhlý odchod zamračeně sledoval. Co teď? Po celý tanec nedokázal spustit oči z její štíhlé postavy, která s nevýslovnou lehkostí kroužila po parketu. Nezbývá mu, než aby vytáhl z Vasterlinga všechno, o čem si spolu povídali. Odložil skleničku a zamířil za Horácem. Do cesty se mu však připletl George Bennett.
Adrian zareagoval pudově jako zvíře v ohrožení. Každý sval v těle se mu napjal a chlupy vzadu na krku se mu naježily.
Ale George se na něho přátelsky usmíval. „Rád tě zase vidím, Hawkeu. Doufám, že se ve městě dobře bavíš.“
„Ano, děkuji. Teď mne omluv.“
„Počkej chvilku.“ George stiskl Adriánovi paži. Ten se mu okamžitě vytrhl. „Promiň. Jenom jsem chtěl…“
„Copak?“ Adrian si ho nepřátelsky měřil. „Co po mně chceš, Bennette?“
Georgeovi na okamžik zaplál v očích hněv, ale rychle ho vystřídal smířlivý pohled. „Víš, myslel jsem, že už bychom mohli zakopat válečnou sekyru… No, zapomenout na ty věci v Etonu. Vždyť tehdy jsme byli divocí kluci a šili s námi všichni čerti. Přece z toho teď nebudeme dělat problém?“
Adrian mu nevěřil ani slovo. Lidé jako George Bennett se nezmění. Ještě před týdnem urážel Adriánovu matku a vztekal se, když požádal jeho sestru o tanec. A teď chce najednou na všechno zapomenout!
Ne, ten má jiný motiv. Dá se snadno uhodnout. Adrian se rozhodl pro otevřenost. „Tak se mi zdá, že ses doslechl o mém podniku.“
George tím vůbec neuvedl do rozpaků. „Ano,“ přitakal beze studu. „Jsi chytrý, Hawkeu. No prostě hlavička.“
„Poslyš, Bennette, těmihle řečmi mě nezdržuj.“
„Jistě. Promiň.“ George zastrčil ruce do kapes a pohupoval se na patách. „Měl bys pro mě někdy chvilku času?“
V obličeji měl tak úpěnlivý výraz, že se Adrian málem rozesmál. Musí mít hodně hluboko do kapsy, když žadoní na sprostém skotském panchartovi, jak Adriana vždycky hanlivě nazýval. Možná by ho měl vyslechnout, třeba jen proto, aby se pobavil. Ležérně si upravil manžetu. „Podívám se do kalendáře, jestli bych pro tebe chvilku našel.“
„Výborně.“ Bennett se stále houpal na patách a přátelsky se zubil. „Už se moc těším.“
Adrian mu pokynul hlavou a odcházel. Přišel na slavnost s úmyslem donutit Hester Poitevantovou, aby jednala zdvořile s Horácem Vasterlingem. Uspěl. Návdavkem se mu dostalo zadostiučinění, když sledoval George Bennetta, jak mu poklonkuje.
Napadlo ho, že ti dva, Hester a George, symbolizují prohnilou morálku vyšší společnosti. Elitářství. Ziskuchtivost. Naprosto falešné měřítko, podle něhož se posuzuje člověk. Není jím totiž rozum, energie, pracovitost, ale pouze rodový titul a majetek.
Adrian zavadil pohledem o Horáce Vasterlinga. Ten stál osamocen se svěšenými rameny a tvářil se zasmušile. V tom okamžiku se Adrian rozhodl. Cítil, že jsou s Horácem spřízněni, jimi oběma smetánka pohrdá. On nemá titul a jeho přítel zase majetek.
Pomůže Horácovi. Finančně i v jeho romantickém snažení. Je nade vši pochybnost, že Horácovi padla do oka ta umíněná vdova. Není divu, když ji poprvé spatřil v přiléhavém lososovém kostýmku s vodopádem rozpuštěných vlasů. On sám byl jejím zjevem okouzlen.
Adrian o ni však zájem nemá. Horácovi se líbí, a proto se postará, aby si přítele ta nafoukaná Poitevantová také oblíbila.
Přistoupil k Horácovi a položil mu ruku na rameno. „Byl na vás hezký pohled, opravdu vám to moc slušelo. Požádal jste ji o další tanec?“
Horác se smutně usmál. „Jaksi k tomu nedošlo… Víte, já se jí nelíbím…“
Zatracená mrcha! „Tomu nevěřím. Co vám řekla?“
„Odešla s tím, že se musí poohlédnout po svých svěřenkách.“
„Tomu se dá věřit. Je to její povinnost. To bych nepovažoval za odmítnutí, pane Vasterlingu. Myslím, že je jenom plachá.“ A nafoukaný snob.
„Vám připadá plachá? Opravdu?“
„Jistě. Viděl jste ji už někdy tančit?“
„Hm. Vlastně ne. Asi máte pravdu.“
„Jestli se vám líbí, musíte o ni usilovat. To mají ženy rády.“
„No jenže…“ V Horácově obličeji se zračily pochybnosti.
„Copak?“
„Když ona není ten typ ženy, kterou by uspokojil život na venkově. Víte, bydlíme s otcem na samotě. Široko daleko není žádná společnost. Nemá cenu, abych se dvořil ženě, když vím, že by se mnou nebyla šťastná.“
„Počkejte. A napadlo vás, že paní Poitevantová musí hodně pracovat, aby si vydělala na živobytí? Určitě by se ráda znovu provdala a nechala práce v té své akademii. Nezapomeňte, že každá žena touží po dětech. Poitevantová nebude výjimka. K tomu ovšem potřebuje manžela.“
Viděl, že Horácovi nasadil brouka do hlavy, a už předem ho litoval. S Hester Poitevantovou to nebude mít chudák snadné!
Ale jestli vytrvá a nenechá se odradit prvním neúspěchem, možná se mu podaří ji získat. Adrian mu to upřímně přál. Vasterling je příjemný, sympatický muž. Chybí mu jen sebedůvěra. A příležitost, aby mohl ukázat, co v něm je. Možná se mu nedostává ještě něco, švih a elegance. To se dá snadno napravit.
Vtom to přišlo jako blesk z čistého nebe: Adrian našel odpověď na Horácův problém. Okamžitě začal spřádat plán. Cože je Hester Poitevantová? Špičková londýnská dohazovačka? On je zase špičkový bostonský obchodník.
Možná právě uzrál čas, aby s ní uzavřel obchod.

KAPITOLA 8.

„Cože, on je tady.“ Hester nevěřícně zírala na paní Dobbsovou a ani si neuvědomila, že se jehlou píchla do palce. Přesto automaticky zvedla prst ke rtům a vysála kapičku krve. „Nespletla jste jméno?“
„Ne. Je to pan Hawke. Tady je navštívenka.“ Hester se zadívala na písmena napsaná černošedým inkoustem a nevěřila vlastním očím. Adrian Hawke, stálo na kartičce černé na bílém. Co u ní jen pohledává?
To nestačilo, že ji pronásledoval ve snu? Zdálo se jí, že spolu krouží po parketu a on ji tiskne v náruči. Probudila se celá zpocená. Rozrušením potom nemohla usnout.
Noční můra nekončí. On stojí za dveřmi. Nervózně odložila navštívenku. „Povězte mu, že nejsem doma.“
Paní Dobbsová se zašklebila. „To bohužel nejde. Už jsem mu řekla, že doma jste.“
Hester se zoufalým výrazem v obličeji zavrtěla hlavou. „Vyřiďte mu tedy, že se necítím dobře.“ Když se drobná hospodyně nehýbala z místa, pobídla ji: „Tak už běžte!“
„Promiňte, slečno, ale on tvrdil, že přichází ve velmi naléhavé záležitosti.“
Hester zakoulela očima. „Třesky plesky.“
Paní Dobbsová zaváhala. „Vypadá jako slušný pán. Proč byste ho nevyslechla?“
„Poslyšte, vy jste asi zapomněla, kdo vás platí, ne?“ Sotva ta slova byla venku, už jich Hester litovala. Odložila vyšívání. „Omlouvám se. To ode mne bylo hrubé. Máte pravdu, chovám se nezdvořile.“ Rezignovaně si vzdychla. „Pozvěte ho dál.“
Hospodyně přikývla a spěchala ke dveřím. Hester neušel její lišácký pohled a náznak úsměvu. Panebože, to Hawke stačil okouzlit i starou paní Dobbsovou? Už po něm vzdychá každá druhá Londýňanka.
Hester se zvedla a s dalším nešťastným povzdechem si urovnala sukni. Uvést do pořádku zevnějšek není tak těžké, ale co její zmatené city?
Při pomyšlení na zevnějšek se lekla. Návštěvu nečekala, proto odložila typický přísný oděv i účes.
Hester na sobě to ráno měla své oblíbené švestkově modré šaty. Vlasy, na temeni stažené, jí volně splývaly na ramena. V domácím účesu vypadala jako mladé děvče, ne jako vážená vdova.
„Počkejte,“ zavolala na paní Dobbsovou, ale ta ji už neslyšela. Vtom k ní dolehl zvuk těžkých mužských kroků. Ocitla se v pasti, z níž nebylo úniku.
Zatajila dech a připravila se na nejhorší.
Do útulného přijímacího pokoje vešla nejdřív paní Dobbsová a v kulatém obličeji měla spokojený výraz. Hester jí však nevěnovala pozornost. Oči měla jen pro Adriana, jenž správcovou následoval.
On sem nepatří, bylo první, co jí přišlo na mysl. Je moc velký, vyzařuje z něho mužná síla. Jako by mu byl pokoj těsný.
Co jen to v sobě má, že na ni tak mocně působí?
Možná za to může jen jeho mužství. Hesteřin skromný salon dosud žádný muž nenavštívil. Do domu vstoupil jediný: správce pan Dobbs.
Když se správcová vzdálila, Hester hosta chladně přivítala: „Dobrý den, pane Hawkeu. Prý si přejete se mnou promluvit.“
Modř jeho očí jí brala dech. Přejel ji od hlavy k patě zkoumavým pohledem.
Ne, Hester nerozrušil jeho příchod jen proto, že do ženské domácnosti vstoupil muž. Jakýkoli muž. To na ni tak silně působí jediný – Adrian Hawke. Pod jeho pohledem se celá rozechvěla.
Když se jí podíval do očí, měla co dělat, aby v rozpacích neodvrátila hlavu. Zvlášť když se na ni usmál. „Je od vás laskavé, že jste mne přijala, paní Poitevantová. Přestože jsem přišel bez ohlášení. Omlouvám se, že jsem vás odtrhl od práce.“ Pokynul k rámečku na vyšívání, ležícímu vedle ní. „Zdá se, že se vám zlepšil zrak, když nepotřebujete brýle.“
Hester zaťala zuby. Zatraceně. Nic mu neujde.
S úsměvem pokračoval: „Proč ty brýle neodložíte, paní Poitevantová? Stejně nikdo nevěří, že se bez nich neobejdete.“
Hester založila ruce a na jeho poznámky nereagovala. „Správcová tvrdila, že jste přišel v nějaké neodkladné záležitosti.“
Zvážněl, ale v očích měl šibalský třpyt. „Ano. Přináším vám obchodní nabídku.“
„Obchodní nabídku?“ opakovala po něm Hester udiveně.
„Ano.“ Naklonil hlavu na stranu. „Smím se posadit?“
„No prosím,“ zabručela ne zrovna zdvořile. „Děkuji. Víte. Slyšel jsem na vaši akademii jen samou chválu.“
To se jí vysmívá nebo co? Je mu pro legraci žena, která si sama vydělává prací? Chladně odvětila: „Děkuji za uznání.“
Adrian se odmlčel, jako by hledal vhodná slova. „Půjdu přímo k věci. Rád bych vás najal, abyste pomohla někomu, s kým se přátelím. Dostal jsem na vás výborné reference. Říká se, že všechny vaše klientky našly vhodnou partii.“
„Ano. Za čtyři roky v akademii jsem nepoznala neúspěch.“
„Jste na svoje výsledky jistě hrdá.“
To se jí zase vysmívá? Hester ztěžka polkla. Jeho úsměv prozrazuje, že má cosi za lubem. Co jen to může být? „Hrdá je přehnaný výraz. Ale přirozeně mne těší.“ Panebože, plácá jako hloupá husa.
Napřímila se. Adrian se pohodlně rozvaloval na pohovce. Ruku si přehodil přes opěradlo. „Vzhledem k vašim úspěchům jsem usoudil, že byste mohla prospět někomu, na kom mi záleží. O nikom lepším, než jste vy, nevím. U vás bude v dobrých rukou.“
Hester horečně uvažovala o ženách, které kdy s Adriánem spatřila. Nezdálo se jí, že by se mohlo jednat o některou z nich. Rozhodla se přistoupit na jeho hru. „Ta osoba… už byla uvedena do společnosti?“
„Hm, ano. Dá se to tak říct.“
„Aha. A neuspěla. Partner se nenašel?“
Zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“
„Aha. Obávám se, že mě plně zaměstnávají závazky k současným klientkám, pane Hawkeu.“
„Takovou odpověď jsem očekával.“ Vyslal k ní neupřímný úsměv. „Proto jsem připraven nabídnout mnohem víc než váš běžný honorář.“
„Je mi líto, ale sezona už je v běhu.“
„Kolik účtujete za celou sezonu?“
Tak on se svého nápadu nevzdá! Kterápak to jen může být, že je ochoten za ni štědře zaplatit? Jestli už byla do společnosti uvedena, Hester by ji měla znát. Aspoň od vidění.
Bez rozmýšlení vyslovila částku, která byla dvojnásobkem jejího obvyklého honoráře. „A platí se předem,“ dodala s vyzývavým pohledem.
„Ujednáno.“
„Vy přijímáte?“
„Ano. Dám pokyn bankéři, aby částku ve váš prospěch vyplatil ještě dnes odpoledne.“
Zvedl se. Obchodní jednání bylo zřejmě u konce. Hester také pomalu vstala. Při pomyšlení na neobvykle vysokou sumu se jí zatočila hlava.
„Těšilo mne, paní Poitevantová. Kdy můžu tu osobu přivést?“
Hester byla tak zaskočená rychlým spádem událostí, že na okamžik oněměla. „Třeba… vyhovoval by vám zítřek? Můžete přijít hned po ránu, tak kolem desáté.“
„Dobře, zítra v deset.“
Potom udělal prazvláštní věc. Natáhl k ní ruku, ne jako k ženě, ale jako k muži, s nímž právě uzavřel obchod. V jeho gestu nebyl ani stín přezíravosti, choval se k ní jako k rovnocennému partnerovi. Hester se na něho poprvé upřímně usmála a podala mu ruku.
Byl to povznášející pocit, když zpečetili úmluvu potřesením rukou. K Hester se její zaměstnavatelé chovali obvykle povýšeně. To, že s ní Adrian jednal jako se sobě rovnou, jí přineslo nečekané uspokojení.
Jenže netrvalo dlouho. Jeho velká ruka pevně tiskla její a Hester na obchod úplně zapomněla. Z jeho teplé ruky se jí horkost rozlila do celého těla. Zadívala se na ruku s dlouhými prsty, porostlou tmavými chloupky. Jak mužně vypadala a jak se lišila od její drobné ručky! Ta ji v jeho dlani nesnesitelně pálila.
Proč jen nemá rukavičky, právě když je tolik potřebuje!
Jenže rukavičky by ji před ním nezachránily. Přiznala si hořkou pravdu a ucítila, že se vzrušením rozechvěla.
Vytrhla mu ruku a srdce se jí strachem zběsile rozbušilo. Před tímto mužem se musí mít na pozoru. Je přinejmenším stejně nebezpečný jako ten, který jí kdysi málem zničil život.
Poodstoupila o krok a dostala chuť vzít nohy na ramena a utíkat od něho co nejdál.
Ale vzpamatovala se. Je přece doma, nemá zapotřebí před nikým utíkat. To on je tady vetřelec.
Stiskla dlaně a potlačila třes. Co nejlhostejněji na něho pohlédla. „Na shledanou zítra v deset. Snažte se prosím o dochvilnost.“
Usmál se na ni a jí jeho úsměv připadal podivně spokojený. „Ujišťuji vás, že přijdeme včas, paní Poitevantová.“ Mírně se uklonil a zamířil ke dveřím. Hester vydechla úlevou.
Už položil ruku na kliku a otevřel dveře, když podlehla nepochopitelnému nutkání zdržet ho. „Počkejte, pane Hawkeu.“
„Ano?“ Zůstal stát ve dveřích a svou urostlou postavou zaplnil celý rám.
Při pohledu na něho Hester tajila dech. Vlasy měl černé jako havran a oči modřejší než jasná obloha. Copak se sluší, aby muž vynikal tak dokonalou krásou? zlobila se Hester.
Chvíli jí trvalo, než se uklidnila. „Ještě jste mi nesdělil jméno své přítelkyně. Nevím nic ani o jejím postavení.“
„O jejím postavení?“ opakoval výsměšným tónem Adrian. „Milá paní Poitevantová, vy jste mě špatně pochopila. Nejedná se o ženu.“
„Cože?“
„Jistěže ne. Nemám přece dceru a ani žádnou jinou příbuznou, abych pro ni sháněl pomoc.“
„Ale přece…,“ Hester se nemohla vzpamatovat. Od začátku tušila, že Hawke má v úmyslu nějakou darebnost. „Musím vás upozornit, že pracuji výhradně se ženskou klientelou.“
„Věřím ve vaše schopnosti. Jistě si stejně dobře poradíte i s mužem.“
„Ne. To si nemyslím…“
„Uzavřeli jsme obchod, paní Poitevantová.“ Povytáhl tmavé obočí a zatvářil se přísně. „A ten jsme stvrdili podáním ruky.“
To je sice pravda, ale manipulovat se jím nenechá. „Ovšem vy jste mi nepodal přesné informace. Ohledně klienta.“
„Nikdy jsem netvrdil, že se jedná o ženu. To vy jste si moje slova špatně vyložila. A mimochodem, nepravdivé informace jste podala vy mně.“
„O tom nic nevím.“
„Že ne? Požadovala jste po mně dvojnásobek svého obvyklého honoráře.“
Její spravedlivý hněv okamžitě vyprchal. Dostal ji.
„Navíc jej chcete vyplatit celý předem. Od ostatních klientů si berete jen polovinu jako zálohu a doplatek až po zásnubách.“
Tak on si předem opatřil informace. To je k zlosti! Zamračeně zkřížila paže. „Když se vám moje podmínky nelíbily, nemusel jste na ně přistupovat.“
„Souhlasím. Ovšem totéž platí samozřejmě také pro vás.“
Hester se dívala do jeho smějících se očí a vtom v ní uzrálo odhodlání. K čertu s ním! Chce válku, má ji mít. „Nuže dobře, pane Hawkeu. Přiveďte zítra svého přítele. Samozřejmě jen za předpokladu, že bude do té doby uhrazen celý honorář.“
„Spolehněte se.“ Vykročil, ale zarazil se. Potutelně se usmíval. „Vy jste se vlastně ptala na jméno.“
Hester si najednou s neochvějnou jistotou uvědomila, co bude následovat. Měla chuť přiložit dlaně k uším a před strašlivou pravdou si je zacpat. Nic takového samozřejmě neudělala. Sebeovládání bylo součástí její profese. Proto jen zaťala ruce v pěst.
„Znáte ho,“ pokračoval Adrian a pásl se na jejím zjevném neklidu. Jeho opravdovou příčinu ovšem vůbec netušil. „Jedná se o Horáce Vasterlinga. Určitě mi dáte za pravdu, že Horác je slušný mladík. Jen je ve společnosti trochu neohrabaný. Věřím, že vy mu pomůžete vybrousit způsoby, aby měl větší šanci najít vhodnou partnerku.“
Za Adriánem poté zapadly dveře a Hester se zhroutila do křesla.
Horác Vasterling přijde k ní domů. Bratr, který o ni projevuje nepřijatelný zájem, se k ní bude chodit učit umění, jak přivábit nevěstu. Hester by nejraději složila hlavu do klína a rozplakala se.
Pláčem nic nezmění. Zbytečně by ztratila čas, který potřebuje k přemýšlení. Musí přijít na nějaký způsob, jak se z nepříjemné situace dostat.
Hawkeovu zájmu o Horáce nerozumí. Stejně nechápe, proč také jí samotné věnuje takovou pozornost.
Předsevzal si snad, že ji zničí? Nejdřív pobláznil Dulcii a potom zneklidnil také ji. Nakonec jí přivede Horáce…
Panebože, kdyby se Hawke někdy dověděl o příbuzenském vztahu mezi ní a Horácem, zničil by ji. Přišla by o práci.
Strach z vyzrazení ji úplně zmrazil. Tomu musí za každou cenu zabránit! Co si jen počne?
Dospěla k závěru, že nejjistější bude to nejjednodušší řešení. Dá Horácovi od počátku jasně na srozuměnou, aby si nedělal žádné naděje. Od sebe ho odradí a může se pokusit udělat z něho přijatelného nápadníka. Až si Horác najde nevěstu a zasnoubí se, její práce skončí potom odjede někam na dovolenou, aby zapomněla na londýnskou společnost i na Adriana Hawkea a jeho znepokojivé fluidum.

Adrian zářil spokojeností. Vdovu Poitevantovou jeho nápad šokoval, přesně jak si představoval. Její krémová pleť rozčilením znachověla a zelené oči se jí rozšířily a potemněly.^
I jeho však čekalo v jejím salonu překvapení. Sotva vstoupil, dýchla na něho typicky ženská atmosféra. Tak si dům upjaté, strohé vdovy vůbec nepředstavoval. Ona sam3 měla ke svému obrazu na veřejnosti hodně daleko. Přistihl ji nepřipravenou. V růžovém salonku našel půvabnou mladou ženu v tmavě modrých šatech, bez brýlí s hustými vlasy volně padajícími na záda. Panebože, ty její nádherné vlasy! Dokázal si představit, že by se s ní muž oženil jenom proto, aby se směl dotýkat těch překrásných kadeří. Musel se hodně ovládat, aby do svůdných pramenů nezabořil prsty a nezačal je laskat. Ve chvíli, kdy jí potřásal rukou, jí málem druhou shrnul z ramene uvolněnou kadeř, tak neodolatelná na něho působila!
„Zatraceně!“ zaklel tiše, když ucítil vzrušení. Touží po ní přece Horác, ne on. To Horác bude mít příležitost dvořit se jí a možná ji nakonec opravdu získá.
Adrian nasedl na koně a spokojenost z úspěchu z něho rázem vyprchala. Přál si uštědřit povýšené dámě Poitevantové lekci, jenže dnes našel někoho jiného. Křehkou, nejistou a půvabnou mladou ženu. Najednou se mu v hlavě všechno zamotalo. Přistihl se, že po ženě, kterou chce svést dohromady s Horácem, touží sám.
Projížděl po New Bond Street a vůbec nevnímal davy, které vylákalo na procházku hezké počasí. Byl zabrán do svých myšlenek. Co vlastně chce? tázal se sám sebe. Odpověď je přece jednoduchá: přeje si vydělat peníze, pobavit se, zúčastnit se svatby a vrátit se domů do Bostonu.
Tak z jakého důvodu nechá nesympatické ženské zničehonic spadnout do klína celé jmění a proč pomáhá chlapíkovi, kterého sotva zná? Navíc se mu pokouší dopomoct k úspěchu ve společnosti, jíž sám pohrdá. Co je to za ztřeštěný nápad? Proč vyhazuje nerozumně peníze?
Měl by pustit z hlavy Horáce Vasterlinga i s jeho směšnou investicí a zaměřit se na větší ryby, aby pobyt v Londýně finančně zhodnotil. A Hester Poitevantovou by měl prostě dostat do postele.
Poposedl v sedle a znovu proklel vlnu tělesné touhy. Poitevantovou do postele nedostane. To by se musel stát zázrak. Ze by se zastánkyně sjednaných manželství stala něčí milenkou? Ani omylem, ledaže by v té své drobné, ale pevné pěsti vítězně svírala výhodnou manželskou smlouvu.
On je zastáncem neproblematického sexu. Nejraději se v posteli potěší se ženami, které jeho postoji rozumějí a nic po něm nežádají.
Ne, myslet na Hester Poitevantovou jako na milenku je úplný nesmysl.
Adrian byl realista a obvykle se uměl s nepříjemnou pravdou smířit. Tentokrát se mu to však nedařilo. Zoufale toužil dostat se Hester pod sukně. Vyhrnout naškrobené spodničky, rozpustit vodopád hedvábných kadeří a líbat ji, až by se mu bez dechu oddala.
Jeho touha byla nerozumná a nevysvětlitelná, přesto ho úplně ovládla. Rozhodl se myslet na Horáce. To mu pomůže, doufal.
Vasterlinga zjevně okouzlila a on mu právě zajistil, aby s ní mohl trávit dlouhé hodiny o samotě.
„Do postele si najdeš nějakou jinou,“ brumlal si pod vousy.
Když při zvuku jeho hlasu kůň zastříhal ušima, Adrian ho poplácal po svalnaté šíji. „Ani nevíš, jaké máš štěstí. S ženskýma jsou jenom starosti,“ postěžoval si.
Ale ty starosti za to stojí. Proč by jinak hořel nedočkavostí a těšil se na příští ráno?

KAPITOLA 9.

Hester byla připravena už v půl desáté. Oblékaní jí ovšem tentokrát zabralo dvojnásobek času než obvykle. Dlouho se rozhodovala, jaké oblečení zvolí. Adrian ji poznal tak, jak se prezentovala na veřejnosti, v šatech upjatých ke krku, s vlasy sčesanými dozadu a staženými v přísném drdolu. Náhodou ji však také zahlédl v jejích nejslušivějších šatech a upravenou s ženskou elegancí. Včera ji přistihl v mladistvých modrých šatech s rozpuštěnými vlasy. A samozřejmě bez brýlí.
S nešťastným výrazem si hlasitě vzdychla. Měla by Adriana poslechnout a odložit ošklivé brýle i usedlé šaty. Jenže tím by přiznala porážku. Tu radost mu neudělá. A je tu ještě jeden důvod, proč by se nemela oblékat líbivě. Nepřeje si přece povzbuzovat chudáka Horáce. Její bratr a chudák?
S úšklebkem se odvrátila od zrcadla. Co se to s ní děje? Copak je Horác nějaký chudák? Není sice zvlášt přitažlivý muž, ale užívá si výsad, o jakých se jí ani nesní. Když se mu nepodaří ulovit bohatou nevěstu, jakou si přeje jeho otec, nic hrozného se nestane. Bude muset prostě slevit ze svých nároků. Potom si ženu jistě najde.
Hester nechápala, proč se tolik trápí se svým zevnějškem. Názor Horáce Vasterlinga stejně jako Adriana Hawkea jí může být lhostejný. Ať si ji Hawke kvůli proměnám vzhledu klidně dobírá, nebude si jeho uštěpačných poznámek všímat.
Nesmí se zabývat zbytečnostmi. Bude myslet pouze na to, že uzavřela výhodný obchod. Peníze navíc výrazně posílí její úspory. Přitom získala nečekaně ještě příležitost poznat zblízka bratra.
Hester se v noci převalovala v posteli a lámala si hlavu nad tím, jak se bude k bratrovi chovat. Dospěla k závěru, že s ním musí jednat stejně jako se svými studentkami. Zjistí jeho přednosti, odhalí jeho slabé stránky a z toho bude vycházet. Prostě bude se držet obvyklého postupu.
Poznala Horáce jako dobrého tanecníka. Při konverzaci sice pohotovostí nevyniká, ale není hrubý, nekoktá ani nešišlá. Horší je to s oblékáním a s celkovou úpravou. Tady ji čeká hodně práce.
Horác by potřeboval Hawkeova krejčího, zasnila se. Sako na Adriánových širokých ramenou dokonale sedí, je projmuté, a přitom není těsné. tJžasně dává vyniknout jeho vysoké postavě…
S tichým zasténáním se zarazila. Myšlenky na Adriana k její práci nepatří. Ten má krejčího nejspíš až v Bostonu, takže pro Horáce stejně nepřichází v úvahu. Bratrovi bude muset najít slušného a nepříliš drahého krejčího v Londýně. Možná získá tip od madam Henri.
Oba muži se dostavili přesně. Zaslechla zvenku jejich hlasy, když předávali koně panu Dobbsovi. Potom je paní Dobbsová uvedla do druhého salonu, kde Hester obvykle vyučovala.
„Pan Hawke s panem Vasterlingem,“ ohlašovala správcová a oči jí svítily zvědavostí. Hesteřina informace o novém klientovi, jímž je muž, správcovou velmi zaujala.
„Dobré ráno, pane Vasterlingu. Pane Hawkeu.“
„Těší mne, že vás opět vidím, paní Poitevantová,“ odpověděl Horác.
„Mne rovněž,“ přizvukoval Adrian –
Hester přikývla a těkala očima z jednoho na druhého Bratr zavítal do jejího domu, něčeho takového se nikdy nenadála! A vedle něho stojí muž, který na ni působí tak> že se jí v jeho přítomnosti pokaždé zrychlí pulz! Nevěděla, který z těch dvou ji znepokojuje víc.
„Nuže, začneme. Omluvte nás laskavě, pane Hawkeu.“ Stačila si všimnout, že Adriánovi tmavě šedý oblek nesmírně sluší a že dává obzvlášť dobře vyniknout jeho modrým očím.
Usmál se na ni. „Mne si nevšímejte. Posadím se někam stranou.“ Zvedl židli a odnesl ji do rohu. „Jako bych tu nebyl.“
Hester chtěla něco namítnout, ale před Horácem jí to připadlo nevhodné. Proto jen neochotně přikývla a zaměřila pozornost na Horáce. Hawke stejně nevydrží jen tak nečinně sedět, určitě se brzy zvedne a zmizí.
Naplánovala si, že dnes probere s bratrem konverzaci. Chtěla ho naučit zdvořilým odpovědím, hodícím se pro všechny druhy rozhovorů, a také mu poskytnout návod, jak klást citlivě otázky, aby se s ním pustila do řeči i ta nejstydlivější dívka. Zaměří se na plachá děvčata, mezi těmi si bratr najde vhodnou partnerku nejspíš. Protřelé přelétavé krásky přenechá Hawkeovi a jemu podobným. Pro Horáce se nehodí…
Hester zdráhavě musela přiznat, že bratr je hodný člověk. Proto k němu necítila nepřátelství. Jednou z něho bude také hodný manžel. Na rozdíl od jejich otce.
Neuvědomila si, že Horáce dlouho beze slova upřeně pozoruje. Vzpamatovala se teprve když bratr rozpačitě přešlápl. „Tak začneme,“ vyzvala ho. „Nejdřív mi povězte něco o sobě. A o tom, jak vypadá váš život na venkově. Posaďte se, prosím.“
„Děkuji.“
Už si sedal, ale zarazil se, poněvadž si všiml Hesteřina zamračeného pohledu. Hester nesouhlasně zakroutila hlavou. „Počkejte, až se posadí žena, pane Vasterlingu.“
„Ach ano, vím. Zapomněl jsem. Asi z nervozity…“ Nejistě se usmál.
Když si sedla, posadil se také. „Povídejte mi o sobě,“ vybídla ho znovu Hester. „Žijete někde na severu, viďte?“ Ve studeném kamenném domě připomínajícím pevnost, jak se vyjádřila matka. Jejich společná matka.
„Ano.“ Seděl vzpřímeně a působil křečovitým dojmem. Nervózně tahal za okraj vesty.
Takhle to nepůjde. Musí se nejdřív uvolnit.
„Povídejte o domově. Cokoli vás napadne.“
Horác vyslal zoufalý pohled k Adriánovi a Hester si přála, aby už Hawke odešel. Po chvíli se Horác odvážil zvednout oči k Hester, odkašlal si a začal: „Rodinné sídlo se jmenuje zámeček Winwood a má dlouhou a zajímavou historii. U domu se nachází dokonce stará keltská studna. Kuchařka paní McKeithová a její pomocnice si ji nemůžou vynachválit. Zvlášť v zimě. Jen sejdou ze schodů a už nabírají čistou vodu.“
„Dům je asi dost velký. Máte početné služebnictvo?“
Horác vrtěl hlavou. „Velkou část domu vůbec neužíváme. Vytápění by přišlo moc draho, víte?“
„Aha, ano.“ Matka se o domě zmiňovala jako o vlhké studené kobce bez jediné ozdoby, na níž by mohlo oko spočinout. „Pochopte, vaši budoucí manželku… nebo nevěstu… bude chod domácnosti zajímat. Bude chtít znát současný stav, aby mohla přemýšlet o případných změnách.“
Přikývl a svraštil čelo. „Ano. To je logické.“
„Kolik služebnictva tedy máte? Myslíte, že by novou paní přijali, nebo se budou změnám bránit?“
Adrian poslouchal jen jedním uchem, protože především pozoroval Hester.
Vypadala… zajímavě. Vlasy měla sice sčesané dozadu, ale neměla je stažené v přísném drdolu. Měla je stočené v jakési síťce, která jí volně splývala na šíji. A jaká to byla krásná, něžná šíje! Hester neměla žádné šperky, na sobě měla jen ony známé šedé šaty. Ta barva jí kupodivu sluší, usoudil Adrian, jen střih šatů křivky jejího těla zakrývá, místo aby jim dal vyniknout.
Ona se tak obléká záměrně. Nepochybně. Zřejmě si přeje ustoupit do pozadí, aby zjevem nezastínila svoje svěřenky. Jenže svoji snahu přehání, domníval se Adrian.
Proč jen to dělá? Je mladá a přitažlivá, jistě by se mohla znovu vdát. Jenže ona z nějakého důvodu nechce. Raději se nechá najímat a pracuje pro druhé. Ještěže odložila ty nehezké brýle, pomyslel si a zatoužil zahledět se zblízka do jejích zelených očí. A přitom zjistit, co se děje v jejím nevyzpytatelném mozku.
Třebaže ji upřeně pozoroval, ona na něho téměř ani nepohlédla. Jen občas se po něm kradmo podívala a dál se vyptávala Horáce. Podle důkladnosti jejího výslechu by se mohlo zdát, že se za něho hodlá provdat sama. Zajímala se o počet služebnictva, velikost domu i o vzdálenost k nejbližším sousedům. Vyptávala se na peníze na domácnost a na výši kapesného pro budoucí manželku. Když zazněly směšně malé sumy, nehnula ani brvou.
Velmi zeširoka se dotazovala na starého Vasterlinga. Byla zvědavá na jeho zdraví stejně jako na jeho vliv na chod domácnosti.
Adrian chápal snahu budoucích manželek zjistit, do čeho vlastně jdou. Vždyť vstup do manželství se podobá uzavření obchodu. Čím víc informací máte, tím lepší podmínky si vyjednáte.
Ale stejně, vdova Poitevantová to s těmi otázkami přehání. Tohle není pouhé konverzační cvičení na dané téma. Ze by měla o Horáce skutečně zájem ona sama?
Při tom pomyšlení nervózně poposedl a zamračil se. Měl za sebou neklidnou noc. Usnul teprve po dvou velkých sklenicích whisky. Ale i potom sebou celou noc házel. A příčinou jeho neklidu je vdova Poitevantová. Původně si přál svést ji dohromady s Horácem Vasterlingem, ale nyní v něm ten nápad probouzí odpor!
Zatraceně! Potřebuje najít úlevu v náruči nějaké temperamentní ženy. Potom ho myšlenky na nedostupnou Hester Poitevantovou s hřívou nádherných vlasů přestanou pronásledovat.
Když vstal, Hester s Horácem se po něm ohlédli. Hester s Horácem. Vždyť i ta dvě jména se k sobě hodí. Adrian ucítil osten žárlivosti. „Rozloučím se. Jistě máte před sebou ještě hodně práce.“
Vstala. V každém jejím pohybu se zračila elegance a klid. To je tak klidná i v posteli?
Adrian spolkl kletbu. Na takové věci myslet nesmí.
„Vyprovodím vás,“ prohlásila. Potom se obrátila k Horácovi: „Omluvte mne na okamžik, prosím.“
V úzké chodbě se ocitli těsně vedle sebe a Adrian ucítil její květinovou vůni. Růže? Ne, lilie. Měl nutkání naklonit se k ní a přivonět si. Ona od něho odstoupila a s významným gestem založila paže.
„Domnívám se, že pro mne něco máte.“
Adrian její narážce zprvu nerozuměl, ale netrvalo dlouho a pochopil. Samozřejmě, zajímá ji honorář.
S dotčeným výrazem vytáhl z náprsní kapsy obálku. „Ano. Uvnitř je bankovní směnka na dohodnutou částku. Rád bych se čas od času pozeptal na jeho pokroky.“
„Jak si přejete.“ Vzala od něho obálku. „Stejně by mě zajímalo…“ Zmlkla. „Copak?“
Váhala. „No proč to pro něho všechno děláte. Proč jste k němu tak štědrý, když ho sotva znáte.“
„Mám k tomu své důvody.“ Když tázavě zvedla obočí, prohlásil: „Potřebuji, aby se moji obchodní partneři uměli chovat a nedělali mi ostudu.“
„Domnívala jsem se, že si přejete, abych mu pomohla najít nevěstu.“
„To ode mne dostal nádavkem. Víte, on po manželství velmi touží.“
„Aha.“
Moc se od něho nedozvěděla. Vždyť ani on sám netuší, proč s Hester tu podivnou dohodu uzavřel. Už ji v duchu nazývá Hester! Zmocnil se ho zmatek.
Zhluboka se nadechl. Znovu ucítil lilie a v tom okamžiku si uvědomil, jak nesmyslně si počíná. Dává Horáce dohromady se ženou, po které touží! Ucítil v kalhotách hmatatelný důkaz své touhy. Vzal by si ji nejraději hned a tady. Vjel by jí prsty do hedvábných kadeří a zabořil by do nich obličej. Vdechoval by její liliovou vůni, až by v ní utonul. Ponořil by se do jejího měkkého teplého ženského těla…
Napřímil ramena a spolkl další kletbu. „Sbohem,“ zabručel a rychle pospíchal pryč.

Hester zůstala stát ve dveřích a dlouho se za ním dívala. Zapomněl u ní klobouk.
Spěchal. Ona si přála ho co nejdřív vypoklonkovat a uspěla. V ruce držela obálku se směnkou. Tučná suma její úspory rázem zdvojnásobí. Usmála se. Dnešní den začal dobře.
No ještě ji čeká Horác. Hodný nemotora Horác. Celkem vzato je jí sympatičtější než nějaký arogantní mužský despota. Bude z něho dobrý manžel. Má lepší předpoklady než ostatní, které kdy poznala.
„Paní Poitevantová?“ ozval se ze salonu Horácův nejistý hlas.
„Už jdu.“ Ještě jednou pohlédla ke dveřím a zamířila za svým žákem. Odpoledne se zastaví v bance a uloží si peníze. Hawkeovi klobouk pošle, a tím s ním skončí. Nemusí s ním vůbec přijít do styku. Vyřídí s ním jen to nejnutnější.
Přisedla k Horácovi. „Tak, teď si probereme oblékání.“
Zkoumavě si ho prohlížela. „Mám pro vás dva návrhy, pane Vasterlingu. Můžete si vybrat ten, který vám bude vyhovovat víc. Buď si necháte ušít nové šaty a koupíte si korzet, nebo zahájíte dietu.“
Vypadal zkroušeně a ona se zaradovala. Zatvářila se ještě přísněji a nepřístupněji. Jestli k ní Horác chová nějaké něžné city, udusí je hned v zárodku.
Navzdory chladnému odstupu si musela znovu přiznat, že má bratra ráda. To ji překvapilo, protože v jejich situaci by k němu měla spíš cítit nepřátelství. Ona k němu naopak cítila čím dál větší sympatie. Až Adrian odjede a zmizí z jejího života, možná pak Horácovi odhalí svoji pravou totožnost.
Ovšem teď ještě ne. Dosud nenastal vhodný čas.

KAPITOLA 10

Hester zastávala názor, že zahrady ve Vauxhallu nejsou po setmění pro mladé dámy vhodným místem. Večer pod širým nebem a přemíra alkoholu obvykle v džentlmenech probudí primitivní pudy. K dívkám vysílají vilné pohledy a obtěžují je chlípnými doteky. Jejich nenechavé ruce ve tmě připomínají chobotnici.
Hester neměla na zábavní park ve Vauxhallu příjemné vzpomínky.
Dulciina rodina se však jednoho odpoledne do zahrad chystala, protože obdržela pozvání na oslavu čtyřicátých narozenin švagra paní Bennettové. Ten se nedávno oženil s velmi extravagantní ženou, libující si ve výstředních večírcích. Paní Bennettová sice na tu „hloupou husu“ žehrala, ale slavnost s ochočenými tygry, medvědy, žongléry a polykači ohně si ujít nenechala. Oslava měla vyvrcholit večeří při svíčkách.
Dulcie trvala na tom, že ji Hester musí doprovodit. Hester se rozhodla vzít s sebou Horáce, aby prošel první zkouškou společenského chování. Ke své lítosti zjistila, že ji s pozváním pro Horáce předběhl Adrian Hawke. Hawke nesměl prostě na seznamu hostů žádné významnější oslavy chybět.
Hester se mu tři dny úspěšně vyhýbala. Při představě, že se s ním na večírku setká, se jí stáhl žaludek.
Vrhla zamračený pohled směrem k šatníku. Co si obleče? Nic tmavého, to se na odpolední slavnost nehodí. Třeba šedé šaty, jenže ty nosí poslední dobou stále. Co kdyby si kvůli změně přehodila přes ramena krajkový šál? S ním by ladily bílé rukavičky. A na hlavu slamák.
Ne, taková změna by byla příliš nápadná. Nesmí zapomínat, že představuje vdovu. Jenže šest let po smrti manžela už žádná smutek nenosí… Ledaže by sama byla jednou nohou v hrobě.
Hester otevřela šatník a kabonila se nad omezeným výběrem. Před dvěma týdny by si podobné starosti nepřipouštěla. Vytáhla by první šaty, na které by jí padl zrak, oblékla by si černé rukavice, učesala drdol a nasadila brýle.
To ovšem bylo v době, než se na scéně objevil Adrian Hawke. Během dvou krátkých týdnů ji stačil vyšinout ze zaběhnutých kolejí. Proto nyní stojí bezradně před skříní a trápí se tím, co si obleče, jak se upraví a jak se zachová, až se s ním setká tváří v tvář.
Viděli se v opeře, ale jen zdálky. Horác ji přišel pozdravit, Adrian se však dál věnoval hovoru s paní Evershamovou a s její dobře vyvinutou dcerou, známou pod přezdívkou prsatá Betsy. Kdoví, jestli Betsy tuší, jak se jí za zády říká? Možná by se tomu zasmála. Zdá se totiž, že je na svoje vnady hrdá.
Hester se zhluboka nadechla, vypjala hruď, otočila se bokem k zrcadlu a prohlížela si křivku svého poprsí. Ujde to, usoudila a s hlasitým výdechem se její hruď vrátila ke svému obvyklému, skromnějšímu tvaru. Chová se jako blázen. To si snad přeje přitahovat muže? Nač potom ta maškaráda? Hněvivým pohledem přejela šaty ve skříni. Ne, Adriana Hawkea a jemu podobné svádět nebude.
Marnivost zničila její matku. Isabelle byla svým zjevem přímo posedlá. Měla bezpočet šatů, plédů, pelerín, šperků, hřebenů, klobouků a rukaviček. Žila od večírku k večírku a vyžadovala stálou pozornost. Bez mužského obdivu se neobešla.
Hester se zapřísáhla, že nikdy nepodlehne stejné slabosti. Nyní málem svoji přísahu porušila.
A komu se to chce líbit? Naprosto nevhodnému muži.
Chňapla po vínově červených šatech a stáhla je z ramínka. Hezké šaty má pro volný čas a nosí je jen sobě pro radost. Dnes jde ven pracovně a podle toho se ustrojí.

Adrian zahlédl Hester dřív než Horác. Stála kousek od Dulcie Bennettové ve stínu jilmů se seříznutou korunou. Z větví stromů visely nerozsvícené lampiony, které se rozzáří až po setmění. Zatím vyčkávají na příhodný čas, aby se mohly zaskvět v plné kráse. Stejně jako Hester.
Adrian nad tím bláznivým příměrem zakroutil hlavou. Hester Poitevantová nezazáří. To by se musela jinak obléct.
Nemluvil s ní od toho rána, kdy od ní utekl s hloupou a nemístnou erekcí. Cesta domů na koňském hřbetě mu přinesla utrpení. Stejný problém ho od toho nešťastného rána postihl opakovaně.
V zoufalství navštívil diskrétní dům na Mortimer Street, který mu doporučil strýcův komorník. Jenže žádné z děvčat se mu nelíbilo tolik, aby je odvedl nahoru. Některé byly moc dotěrné, vyzývavé a nestydaté. Jiné si hrály na upejpavé. Všechno na nich bylo nepřirozené a falešné. Ne, děvky ho nepřitahovaly. Madam mu nabídla speciální lahůdku, mladičkou dívenku. Ani zkušenou, ani upejpavou, jak se vyjádřila.
Adriana znechucení z madam i ze sebe samého z podniku vyhnalo. O falešné panny nestojí. K čertu s ženskými! Obslouží se sám.
Sám sobě nerozuměl. Něco takového doposud nezažil. Rozhlížel se, ale Hester se pohledem vyhýbal.
Touží po ní. Nemá smysl dál se obelhávat. Touží po ženské, která vypadá jak upjatá guvernantka a ze všech sil se snaží muže odpudit.
Jenže on má stále před očima obrázek z Cheapside. Tam potkal půvabnou a nesmírně svůdnou mladou ženu.
Určitě má v Cheapside milence, pomyslel si se zaťatými zuby. Proč by se jinak tak nastrojila? Představa, jak se Hester miluje s neznámým rnuzem, mu působila nepopsatelnou trýzeň.
Zadíval se na ni a nemohl uvěřit, že by nenápadná vdova v šatech upnutých až pod bradu a stojící v uctivém předklonu mohla mít milence. Podvodnice! Adrian na její komedii neskočí a také jí to dá poznat.
„Zdravím vás, pane Hawkeu,“ přistoupil k němu Horác a vytrhl ho ze zamyšlení. „Tak co tomu říkáte? Něco podobného asi u vás v Bostonu nemáte?“
Adrian byl tomu vyrušení rád. Obrátil se k příteli a údivem povytáhl obočí. Skoro Horáce Vasterlinga nepoznal.
Horác se na něho nesměle usmál. „Z venkovského statkáře moc nezbylo, viďte?“ Smekl klobouk a uhladil si pečlivě ostříhané vlasy. „To všechno je dílo paní P“ Takže ona už je paní P.?
„Přesvědčila mě, abych se nechal ostříhat a upravil si vousy. Taky jsem si koupil dvě nové vesty. Jak se vám líbí můj uzel?“ otázal se a sáhl si na kravatu. „Říká se tomu orlí hnízdo. Měl byste ho taky vyzkoušet. Paní P. tvrdí, že je to nejnovější móda.“
„Hm,“ broukl Adrian a nemohl spustit z přítele oči. Nejde jen o novou vestu a kravatu. Horác se změnil. Jako by se vytáhl a zeštíhlel.
Horác si všiml jeho pohledu a naklonil se k němu. „Mám korzet,“ zašeptal. „Než shodím pár přebytečných kil. Začal jsem šermovat, víte? Je to výborné cvičení.“
„Je z vás úplně nový člověk,“ připustil uznale Adrian. „Za všechno vděčím paní P. A samozřejmě vám.“ Horác zahlédl Hester a vypjal hrud. „Tamhle je. Půjdu ji pozdravit. Přidáte se?“
Adriánovi připadalo, že překonat krátkou vzdálenost mezi nimi a Hester trvá celou věcnost. Cestou ho zastavilo několik investorů a jeho netrpělivost narůstala. Nad svojí posedlostí po Hester si zoufal. Přijel do Londýna kvůli obchodu. A také s cílem prosadit se ve společnosti ktefá ho kdysi zavrhla. Místo toho se snaží vetřít do přízně ženy, která o něho vůbec nestojí.
Setřásl posledního obchodního partnera a vtom se objevil George Bennett. Adrian se zamračil a dal mu nepokryti najevo, že o setkání s ním nestojí. Ale Bennett to nebral na vědomí. Hnal se za Adriánem jako lovecký pes za kořistí. A na rozdíl od štvané zvěře neměla jeho oběť kam prchnout.
Adrian ho rychle odbyl. „Ahoj, Bennette. Vydařený večírek, že ano? Promluvíme si někdy později.“ Ani se nezastavil a dál směřoval k Hester.
Naštěstí si ho všimla Dulcie, párkrát Hester dloubla a ukázala jeho směrem. Potom k nim obě ženy vykročily Dulciee první a Hester váhavě za ní.
Adrian se zamyslel. George Bennett ho vytrvale pronásleduje. 2 toho se dá usoudit, že nejspíš povzbuzuje také sestru k tomu, aby Adriánovi nadbíhala. Dulcie ani žádné povzbuzení nepotřebuje. Zdá se, že se do něho zamilovala. On má zase naprosto zvrácený zájem o Hester. Jenže k ní chová něžné city rovněž Horác. Otázka zní: o koho stojí Hester? A kdopak může být její záhadný přítel z Cheapside? „Dobré odpoledne, slečno Bennettová. Paní Poitevantová.“ Horác vysekl oběma ženám poklonu a upřel na Hester oddaný pohled pejska, když čeká na pánovu pochvalu. „Doufal jsem, že se tady potkáme.“
Hester věnovala Adriánovi jen zběžný pohled a hned se obrátila k Horácovi. Usmála se na něho s tak zjevnou radost, že se Adrian zachmuřil.
„Pane Vasterlingu,“ ozval se její hluboký, zastřený hlas, tolik se lišící od dívčího pisklavého švitoření, „moc ráda vás zase vidím.“
„Prokázala byste mi čest, kdybyste přijala pozvání ke krátké procházce. Stejně jako vy, slečno,“ dodal směrem k Dulcii.
„Děkuji, ráda,“ odpověděla Hester a zavěsila se do Horáce. Adrian nevěřil vlastním očím. Jak se jí podařilo v tak krátké době vštípit tomu stydlivému venkovanovi uhlazené způsoby?
Hester se k němu obrátila a úsměv jí ze rtů zmizel. „Doprovodíte nás, pane Hawkeu?“
„Bude mi potěšením.“ Usmál se na ni a zadíval se jí přímo do očí. Potom jeho pohled sklouzl k jejím plným a hezky tvarovaným rtům. Byl v pokušení ji políbit.
Jako by vycítila, nač myslí, mírně se zarděla a odvrátila hlavu. Dulcie k němu přistoupila a jemu nezbylo než nabídnout jí rámě. Už předem cítil nechuť k plytké konverzaci, která ho čeká. Nic jiného urozené slečinky bohužel neumějí.
Trvalo něco přes půl hodiny, než prošli klikatou pěšinu na jižní straně parku. Po Velké promenádě, lemované jilmy, se vraceli ke stanům s občerstvením a s atrakcemi. Hester s Horácem se živě bavili a každou chvíli se hlasitě rozesmáli.
Adriana napadlo, že jeho plán se naplňuje. Hester zjihla a milého Horáce si oblíbila. Přesně tak si to představoval.
Přesto v něm narůstalo zklamání. Svůj záměr si totiž rozmyslel. Už nechtěl Hester Poitevantovou pro Horáce, přál si ji získat sám.
Tři kroky před ním se Hester při každém kroku pohupovaly široké sukně. Adrian si představoval útlý pas, ukrytý pod tuhou látkou. Před očima si vybavil obraz, jak jí ze síťky vypadl vodopád hustých kadeří a sklouzl jí na záda.
Měl chuť odstrčit Horáce, postavit se na jeho místo a odtáhnout ji někam, kde by spolu byli sami…
„… ráda bych se projela na koni,“ zachytil poslední Dulciina slova.
Obdařil ji povinným úsměvem. „To chápu.“ Vtom ho napadla spásná myšlenka. „Víte, Horác je výborný jezdec. Je to tak, pane Vasterlingu?“
„Cože?“ Horác se k nim obrátil a Adrian využil příležitosti a pustil Dulciinu ruku.
„Slečna Bennettová hledá partnera na projížďku a já jsem si vzpomněl, že vy jste v sedle denně. Jakou máte tady v Londýně oblíbenou trasu?“
„Řekl bych Hyde Park. Na louce v severní části jsou ideální podmínky i pro jízdu tryskem.“ Pohlédl na Hester a všiml si mírně zdviženého obočí. Pochopil a dodal: „Samozřejmě dámy asi dávají přednost klidnějšímu tempu.“
Dulcie na něho vykulila oči a vehementně namítla: „To ne. Já se tryskem projedu ráda.“
„Opravdu?“ Horác k ní postoupil o krok blíž.
„Ach ano. Víte, doma na venkově dávám přednost dlouhým projížďkám. Přes pole a lesy a podél řeky Stour.“ Zkřížila ruce na hrudi a nadšeně prohlásila: „Jízda na koni je pro mě ten největší požitek.“
„Úplně s vámi souhlasím,“ přitakal jí radostně Horác.
Během Horácovy rozmluvy s Dulcii se Adrian přiblížil k Hester. Ta nespouštěla oči z Horáce. „Vy taky jezdíte?“ zeptal se jí. Podívej se na mě.
Pomalu k němu otočila hlavu. „Moc ne. Zejména poslední dobou ne.“
Přistoupil k ní ještě blíž. „Co kdybych vás pozval?“
„Ne, děkuji.“
„A kočárem byste se projela? Ještě jsem neviděl celý park. Mohla byste mi dělat průvodkyni.“
Sklopila oči. „Obávám se, že to nepůjde…“
Přerušil ji: „Povězte, Hester, co by se vám líbilo?“ Podívej se na mě.
Vzhlédla k němu a v očích jí jiskřilo. Jako oheň ve smaragdu. „Tak důvěrné oslovení jsem vám nedovolila.“
„To přece jde snadno napravit.“
Prudce se od něho odvrátila a přistoupila k Horácovi s Dulcii. Ale Adrian si všiml, jak jí tepe krční tepna. Vsadil by se, že Horác v ní stejnou reakci nevyvolá. Kvůli němu se jí tep nezrychlí, tím si byl jist.
Zaskřípal zuby, když viděl, jak se Hester do Horáce zavěsila. Do jeho paže zase vsunula ručku Dulcie a dobré způsoby velely, aby jí dělal společníka.
„Měla bych ohromnou radost, kdybyste si vyjel s námi,“ naléhala na Adriana Dulcie. „Pan Vasterling tvrdí, že brzy po ránu je v parku pusto a člověk si tam připadá jako na venkově. Po šesti týdnech v Londýně už se na koně moc těším.“ Zvedla k němu oči a koketně zamrkala. „Velmi bych si přála, abyste si vyjel s námi.“
Kdyby se rozpaky nerděla, mohl by Adrian její pokus naklonit si ho považovat za dotěrnost, ale ruměnec ji v jeho očích usvědčil, že je pouhou loutkou, plnící nešikovně bratrovy příkazy. Proto ji hrubě neodbyl, ale zvolil mírný tón.
„Děkuji za pozvání, slečno Bennettová, bohužel mám však v plánu obchodní jednání. Možná někdy příště.“
Ten dodatek si mohl odpustit, protože zklamaný výraz z její tváře při jeho posledních slovech zmizel. Jak jen má muž k sakru naivní dívce naznačit, že o ni nestojí, aniž by ji přitom urazil?
Když se Adrian s Horácem s oběma ženami rozloučili, měl Adrian mizernou náladu.
„Mám se prý projít a pozdravit všechny známé, doporučila mi paní R,“ svěřil se mu Horác. „Přeje si, abych navázal přinejmenším tři nové známosti. Zítra jí mám podat zprávu, jestli jsem uspěl.“ Rozhlížel se po davu rozjařených hostů i po vystupujících. „Mohl byste mě někomu představit?“ otázal se s nadějí v hlase.
„Určitě.“ Adrian se odmlčel. Potom se zeptal: „Zdá se, že jste s radami paní Poitevantové spokojený.“
„Ano, velmi. Víte, ona je mimořádně všímavá a dovede rozptýlit všechny mužovy pochybnosti. No skoro všechny.“
„Ano.“ Další odmlka. „Od chvíle, kdy jsme ji potkali v Cheapside, si lámu hlavu tím, proč se do společnosti obléká tak neslušivě.“
Horác pokrčil rameny. „Je to zvláštní. Ale je stejně báječná, nemyslíte?“
Adrian nechal jeho otázku bez odpovědi. V Horácových očích zahlédl takový obdiv, až mu chudáka přišlo líto. Jestli Hester Horácovu náklonnost nebude opětovat, hluboce ho raní. On se ocitl v podobné situaci se slečnou Bennettovou. Nepochybně jí způsobí bolestné zklamání.
Adrian se skálopevně rozhodl získat Hester Poitevantovou pro sebe. Bude o její přízeň bojovat s Horácem i s jejím tajemným milencem. Obchody musí zatím počkat.
Zavrtěl hlavou nad vlastní zvráceností. Utěšoval se tím, že Horácovi neublíží. Naopak, zachrání ho před zklamáním z odmítnutí. „Doufám, že nejste takový blázen, abyste se do paní Poitevantové zamiloval.“
„Tím si ještě nejsem úplně jistý. Ale kdyby se to stalo, proč byste to nazval bláznovstvím? Je přece dáma.“
Adrian se zatvářil co nejlhostejněji. „Nezapomeňte, že se sama živí. Její majetek nestojí za řeč. Copak by vám ji otec schválil?“
Horácovo svraštělé čelo bylo jasnou odpovědí. I když se Adrian cítil jako mizera, pokračoval: „Mám dojem, že paní Poitevantová o nový sňatek nestojí. Byl jste svědkem, jak jí to slušelo tehdy v Cheapside. Kdyby si přála vzbudit zájem mužů, oblékala by se tak pořád.“
Horác se tvářil zatvrzele. „Je mi jedno, jak se obléká.“
Obdivuhodná odpověď. Adriánova úcta k Horácovi tím ještě vzrostla. „V tom s vámi souhlasím. Ani pro mě to není důležité. Jenže ona musí mít nějaké důvody, proč zvolila tak nenápadný image. A džentlmen by měl její volbu respektovat.“
Aby zkroušeného Horáce povzbudil, plácl ho po zádech. „Pojďme. Dostal jste od ní úkol. Když tu budeme stát, s nikým se neseznámíte.“
Vždy ochotný Horác ho beze slova následoval. O Hester Poitevantové už nepadlo ani slovo.

Na opačné straně trávníku se rozhovor Dulcie s Hester ubíral podobným směrem, jen postavy byly jiné.
„On je nejkrásnější muž na celém světě,“ horovala Dulcie. Tiskla si ruce k hrudi. „Ze mám pravdu, paní Poitevantová?“
Hester se přinutila k úsměvu. „Ano, je velmi pohledný.“ A jak je zvrhlý!
Po pravdě řečeno zvrhlá je vlastně ona. Vždyť když ji zval na vyjížďku koňmo nebo kočárem, nejraději by přikývla. S chutí by přijala každý jeho návrh.
Stálo ji to velké přemáhání, aby ho dokázala odmítnout. Naštěstí získala v odbývání mužů v uplynulých letech praxi, a právě proto snad nedávnou zkoušku přestála. Ve srovnání s ostatními jí však odmítnutí Adriana Hawkea připadalo nesmírně těžké. Navíc teď musí poslouchat Dulciiny chvalozpěvy. Kdyby důvěřivá dívka tušila, jak nízké cíle Hawke sleduje, rychle by spustila jinou písničku.
Počkat, ona přece ví, co je Hawke zač, a přece jí zamotal hlavu.
Její reakce je jenom tělesná, uklidňovala se. Všechno zavinila skutečnost, že si mužů léta nevšímala, a zapomněla už, jaké divy tělesná přitažlivost dokáže. Ze se projevuje bušením srdce, zpocenými dlaněmi a horkostí v těch nejintimnějších částech těla, do nichž jako by se náhle vehnala krev.
Na jedné straně byly takové pocity úžasně vzrušující a při pomyšlení, že by se jim poddala, se jí zmocňovala závrať. Na druhé straně ji rozum a pud sebezáchovy chránily před sebezničením. Věděla, že se zrádnému poblouznění neoddá, protože Adrian Hawke není pro ni ten pravý. Pro ni ani pro Dulcii.
„Víš, Dulcie,“ začala opatrně, „Adrian se po svatbě Catherine příští týden asi hned vrátí do Ameriky.“
„Já vím.“ Dívka si nešťastně vzdychla. „Co s tím můžu dělat?“
Děkuj šťastnému osudu, že tě ho zbaví. „No, naznačil ti nějak, že k tobě cítí náklonnost?“
„Pořád se po mně dívá. Přistihla jsem ho už několikrát. Vidíte?“ Naklonila se, ukryla obličej za vějířem a zašeptala: „Zase se sem dává.“
Jednu z nich skutečně Adrian pozoroval. Samozřejmě tu, od níž očekával, že by s ním mohla dělat věci, ke kterým by opravdová dáma nikdy nesvolila.
„Víš, holčičko, kdyby s tebou chtěl navázat vážnější známost, určitě by si troufl dát ti to jasně najevo. Jemu sebevědomí určitě nechybí.“
Viděly, jak k Adriánovi přistoupili muž se ženou a představovali mu hezkou mladou blondýnku v šatech levandulové barvy, kombinovaných s bezovou, a ve velikém slamáku.
Hester stiskla rty. Krasavce Hawkea neuloví žádná. Ten do manželského chomoutu nespěchá. Nevezme si blondýnku ani Dulcii. Ani ji.
Zalekla se vlastních myšlenek. Ona přece žádného manžela nechce! Spíš má starost o Dulcii, protože děvče si Hawkea idealizuje. Až zmizí v Americe, jestlipak se i potom Dulcie nechá na potkání okouzlit prvním hezounem?
Adrian se právě skláněl k ručce půvabné blondýnky. Možná přízeň projevovaná jiné otevře Dulcii oči.
Koukla po Dulcii, ale v jejím výrazu četla odhodlání. Dulcie se zřejmě rozhodla o Hawkea bojovat. „Požádala jsem George, aby pana Hawkea pozval o víkendu k nám na partičku karet,“ svěřila se Dulcie Hester.
„A George souhlasil?“
„Jistě. Říkal, že je to báječný nápad.“
To se dalo čekat. „A co na to matka?“
Dulcie zaváhala. „Víte, mamá si dává načas, než někoho bez výhrad přijme. Ale její námitky vůči panu Hawkeovi slábnou.“
Hester mlčela, ale v duchu se podivila, jak rychle lady Ainsleyová změnila názor. Georgeovo sobectví Hester nepřekvapovalo. Ale lady Ainsleyová je přece jen Dulciina matka. A přesto je ochotná prodat dceru tomu, kdo nabídne nejvíc, bez ohledu na to, že tím člověkem pohrdá. Hlavně že bude ona sama moci žít dál v přepychu.
„Maminka vyslovila přání, abych pozvala taky vás.“
„Proč bych se měla účastnit domácího večírku?“
„Matka vás má ráda. A já jsem ji o to poprosila. Jste na mě tak hodná. Na nás na všechny.“ Vyslala k Hester prosebný pohled. „Přijdete, viďte?“
„Jistě.“ Souhlas byl venku, než si jej Hester stačila rozmyslet.
„Děkuji. Mamá bude mít radost. No a já…“ Dívka zmlkla.
Hester naklonila hlavu na stranu a zvědavě na ni pohlédla. „A co ty?“
Děvče se zdráhavě usmálo a najednou vypadalo úplně dětsky. „Přestože se mi pan Hawke strašně líbí, mívám z něho občas strach…“ Zarděla se. „Budu se cítit jistější, když budete nablízku.“
Dobře že se ho bojíš. Máš proč, prolétlo Hester hlavou. Nahlas už nestačila říct nic, protože pro Dulcii si přicházel strýc. Zubil se od ucha k uchu a bylo na něm vidět, že už přebral. „Dulcie, má drahá. Viď že si se strýčkem o jeho narozeninách zatančíš? Pojď.“
Dulcie se s chichotáním vzdalovala a Hester ji vyprovázela upřeným pohledem. To děvče je plné rozporů. Někdy se baví a flirtuje jako zkušená žena. Jindy působí jako naivní dítě.
Dulcie potřebuje jediné: najít si hodného muže a odstěhovat se co nejdál od matky a bratra. Škoda, že Horác má tak hluboko do kapsy, napadlo Hester. Ti dva by se k sobě výborně hodili.
Takovému spojení by však George s paní Bennettovou nepřáli. Ti byli pevně rozhodnuti provdat Dulcii za boháče, třeba bez titulu. Lhostejno, odkud peníze pocházejí. Aťsi jsou třeba i z Ameriky…

KAPITOLA 11.

Adrian číhal na svoji příležitost. Vauxhallské zahrady prosluly tichými zákoutími, altánky a stinnými cestičkami, nabízejícími párům soukromí k milostným dostaveníčkům. Nejedna dvojice už tiše zmizela z dějiště oslav. Adrian vyčkával.
Horác se skvěle bavil. Tančil a konverzoval s u něho nevídanou lehkostí. To všechno zásluhou Hester Poitevantové. Adrian se na rozdíl od něho cítil nesvůj. Ironií osudu byla důvodem jeho neklidu stejná osoba, která se zasloužila o Horácovo nové sebevědomí.
V minulých třech dnech dosáhl Adrian významných obchodních úspěchů. Zato soukromý život se pro něho stal peklem. Nikdy se dosud netrápil kvůli ženě, kterou nemohl získat, snad s výjimkou chlapeckých let. Povznesená, záhadná, zneklidňující a svůdná vdova Poitevantová si ho podmanila už při prvním setkání. Ke své smůle zjistil, že o žádnou jinou nemá zájem, i když se mu jich nabízelo tolik. Nechtěl ani jednu. Toužil jenom po jediné.
Dnes večer se rozhodl se svým utrpením skoncovat. Začne ji dobývat a svede ji. Ať se brání sebevíc, on její odpor zlomí.
Musí Hester dostat. Konečně přišla jeho chvíle. Zahlédl ji, jak stojí sama ve stínu a jako matka kvočna zpovzdáli sleduje svoje svěřenky, aby jim v případě potřeby mohla přispěchat na pomoc.
Pro tentokrát se budou muset bez její pomoci obejít, ušklíbl se Adrian.
Vzduchem se nesly zvuky svižné polky, smích a povzbudivé výkřiky. Na jedné straně sklízel hlučný potlesk polykač ohně, na druhé předváděli neuvěřitelné kousky cvičený pes s opicí.
Všechny triky jsou však nic ve srovnání s uměním vdovy Poitevantové, durdil se Adrian. Slunce zapadlo a nebe potemnělo. Rozsvícené lampiony vrhaly zlatavé stíny. Adrian obešel bavící se zástupy.
Neslyšně jako dravec se k ní zezadu přiblížil. „Bavíte se dobře?“
Hester se při zvuku jeho hlasu hlasitě nadechla. Takhle zezadu a potmě se k ní už dlouho žádný muž nepřiblížil. Instinktivně uskočila stranou. Zachytila ji čísi ruka a pevně ji stiskla.
Adrian Hawke, samozřejmě.
Chtěla se na něho zlobit, ale nemohla. Naopak ji zaplavila vlna štěstí. On ji vyhledal!
„Nechtěl jsem vás vyděsit,“ řekl hlubokým hlasem, který hladil stejně jako vlahá červnová noc.
„Ze ne?“ Pohlédla na něho a srdce jí divoce tlouklo. Ne ze strachu, spíš napětím. „Pusťte mne, prosím.“ Tvůj dotek pálí.
„To se mi nechce.“
Oheň se jí pod jeho stiskem rozlil do celého těla. Chabě se pokusila vymanit. Hned nepovolil.
Když konečně sevření uvolnil, couvla před ním dál do stínu. „Jste… příliš troufalý, pane.“
Slabá obrana. Na víc se v té chvíli nezmohla.
„Tomu říkáte troufalost?“ Přistoupil k ní a ona před ním ustoupila. „Zdá se, že máme rozdílná měřítka.“ Postoupil o krok dopředu a ona znovu couvla. „Tak například já se domnívám, že žena s tak nádhernýma zelenýma očima by neměla k muži vysílat takové pohledy, jaké jsem na sobě dnes večer cítil já.“
„To vy jste se po mně neustále díval.“
„Ano. Ale vy jste mi očima odpovídala.“
Má pravdu, připustila Hester. Cítila se provinile. Ztěžka polkla. „Možná bychom si měli slíbit, že už na sebe nepohlédneme.“
Zavrtěl hlavou. „To přece nejde. Pro mě jste příliš přitažlivá. Nedokážu vás ignorovat. A vy zase…,“ opřel se jednou rukou o kmen dubu a pousmál se tím svým neodolatelným úsměvem. „Povězte, Hester, jak na vás působím?“
Hester se zhrozila. Přepadla ji bezradnost. Podobným situacím už odvykla.
„No tak. Snad se nestydíte? Vy přece vždycky na všechno znáte odpověď.“
Hester založila ruce a snažila se vzpamatovat. „Víte, já si především cením slušnosti a dobrých mravů. Nemám ráda, když se mě muži dotýkají a oslovují mě bez dovolení křestním jménem. A nesnáším, když se mě pokoušejí zkompromitovat.“
„Tak tohle si myslíte, že dělám?“
„A co jiného?“
Adrian se zamyslel a zdálo se, že hledá vhodnou odpověď. Jeho siluetu se širokými rameny osvěcovala lucerna, zavěšená o kus dál. Hester napadlo, že má před sebou nebezpečného dravce v úboru džentlmena.
V nastalém tichu si až bolestivě uvědomovala jeho fyzickou blízkost. Ve srovnání s ním si připadala jako popelka. Najednou se cítila nesvá v usedlých šatech a s vlasy staženými v drdolu. Podvědomě si sáhla na nos, kde mívala brýle.
Všiml si jejího gesta a zasmál se. „Víte, o čem přemýšlím? Proč se tak urputně snažíte vypadat jako matrona. Dobře že jste odložila ty hrozné brýle! Ale co ty šaty?“ Kroutil hlavou. „Přece oba dobře víme, jak vám to sluší, když svléknete tu směšnou maškarádu.“
„Myslím, že o tomhle tématu už jsme spolu mluvili.“
„Ano, mluvit o něm jsme začali. Ale rozhovor jsme nedokončili.“
„Jenže já ho za skončený považuji. Doufám, že můj vzhled se nijak netýká mého působení, pokud se jedná o mého…,“ zarazila se a zhluboka se nadechla. „Pokud jde o pana Vasterlinga. Jinak nemám nic, o čem bych si s vámi přála hovořit. Omluvte mne, prosím, vrátím se ke společnosti.“
„Mýlíte se. Máme se o čem bavit. Dokonce o čemsi důležitém.“
Hester vyschlo v ústech. Co to na ni chystá? Srdce se jí rozbušilo. S hrůzou ji napadlo, že odhalil její příbuzenský vztah k Horácovi.
Ne. Bude to něco jiného. Chvíli stál bez hnutí a vypadal, jako by vrostl do země. Potom k ní zvedl ruku a položil jí dlaň na tvář. Když na něho ohromeně zírala, zvedl i druhou a uchopil její obličej do dlaní.
Panebože, chystá se ji políbit!
Nespěchal. Díval se jí upřeně do očí a vyčkával.
Proč čeká?
No přece, aby mu to zakázala! Pozdě. Než její zmatený mozek stačil zareagovat, sklonil se k ní a jejich rty se setkaly v něžném polibku.
V něžném a cudném polibku. Jeho zdrženlivost v Hester však rozpoutala bouři citů. To v ní se rozhořela vášeň. Dlouhá léta potlačovala city i tělesnou touhu, a ony se nyní přihlásily o slovo v plné síle. Ozvaly se tak náhle, jako přichází bouřka v jasném letním dni. Adrian jí zabořil prsty do vlasů a ona zatoužila, aby pokračoval. Přála si ještě víc…
Přitiskla se k němu a on porozuměl. Vycítil, že po něm touží a že se mu oddává.
Hester ještě blesklo hlavou, že Vauxhallské zahrady jsou opravdu zrádné. Potom už myšlení nebyla schopna. Adrian jí jemným pohybem palce pootevřel rty, přitiskl ji k sobě a vpil se do ní polibkem. Vystoupila na špičky a šla mu v ústrety.
Když jí špičkou jazyka přejel po rtech a pronikl jím do úst, zmocnilo se jí vzrušení.
Vezmi si mě, ozvalo se v ní naléhavé přání.
Vyslovit je nemusela, protože se jeho erotickému laskání poddávala celým tělem. Vyslyšel její nevyslovenou prosbu, uchopil ji v pase a přitiskl ji k sobě. Přilnula k němu hrudí, břichem i stehny. Přimkla se k němu přirozeně a zůstali v těsném objetí, v ideálním souladu. Adrian ji bez oddechu líbal.
Po ničem jiném Hester netoužila. Vzdávala se svému dobyvateli a s netušenou blažeností přijímala jeho převahu.
Ještě v životě nedovolila muži zajít tak daleko, i když se o to mnozí pokoušeli. Měla by se bránit i nyní, jestli jí aspoň trochu záleží na dobré pověsti. Co kdyby je někdo uviděl?
S hlavou zvrácenou v Adriánově náruči zalapala po dechu a s ním se jí začal vracet zdravý rozum.
„Počkejte,“ zašeptala sotva slyšitelně.
„Už jsme čekali dost dlouho.“
Jeho hluboký hlas a teplý dech ji rozechvěly. Volnou rukou jí zajel do vlasů a ona ucítila, jak se jí drdol rozpletl. „To nesmíte…“
„Právě po tomhle jsem toužil.“ Přitiskl jí rty na spánek, na čelo a sklouzl zpět k jejím ústům. „Po tvých vlasech. Rtech. Ústech.“ Skousl jí spodní ret. „Líbej mě.“
Vůbec se nebránila. Kousl ji do rtu, poroučel jí, a ona ho poslechla! Líbala ho s netušenou vášní, a když neucítila mezi rty špičku jeho jazyka, po kterém tolik prahla, vsunula mu do úst svůj.
V tom okamžiku v ní vzplál požár. Horká krev jí tepala v žilách jako divoká láva a ona odhodila poslední zábrany. Adriánova ruka jí uvolnila vlasy a ona ucítila, jak se jí svezly na záda. Druhou rukou jí sevřel zadeček a přirazil ji na sebe.
Odtrhl od ní rty. „Cítíš, cos se mnou provedla?“ zašeptal a zrychleně oddechoval. Stejně jako ona. Zadíval se na ni a oči, najednou temné, mu plály vzrušením. Pohnul boky dopředu, až neomylně ucítila cosi velmi tvrdého. „Vidíš, co se mnou děláš, Hester?“
Nezmohla se ani na slovo. Byla omráčená, spalovaná touhou a pocity, o jejichž existenci neměla tušení.
Dosud žádný muž v ní neprobudil tak silnou erotickou touhu.
Nyní teprve poznala, jaké je to být na vrcholu, jak jí o tom vyprávěla matka.
Vzpomínka na matku ji vyburcovala. Proboha! Nesmí se přece dopustit stejné chyby jako máma!
„Já…, pusťte mě,“ zašeptala a cítila, že jí rty od vášnivého líbání napuchly.
„To neudělám,“ omotal si její kadeř majetnicky kolem prstů.
Jeho smyslný pohled a převaha ji měly vyděsit, ale nestalo se. Naopak, to všechno jen rozdmýchalo požár v jejích útrobách. Přitiskla se měkkým bříškem k bouli v jeho kalhotách, až sebou prudce škubl.
Zjistila, že má nad ním moc, a to zjištění ji naplnilo pýchou. To ona vyvolala k životu tak mohutnou žádost!
„Toužím po tobě,“ zašeptal, jako by jí četl myšlenky. „Vím, že ty po mně taky.“
Ano, nemýlí se. Touží po něm, přestože je to šílenství.
Nečekaně se od ní odtáhl, až se zapotácela. Kolena se pod ní podlamovala a hlavu měla prázdnou. Chytil ji za ruku a táhl ji do stinného loubí. Kdesi za nimi se ozval pisklavý ženský smích. Odpověděl mu hluboký mužský hlas. Někde poblíž spolu laškovala jiná dvojice.
Hester se pomalu vracel chladný rozum. Tahá se po setmění s mužem jako nějaká děvka. Stalo se to, čemu se od dívčích let vyhýbá. Adrian ji sice vzrušil jako žádný před ním, ale to ji neomlouvá. Její hanbu to nezmenší. V žádném případě.
Klopýtá potmě za mužem, který myslí na jediné. S hrůzou si uvědomila, že ona před chvílí myslela na totéž, a konečně pochopila, jakého se dopustila bláznovství. Zhrozila se sama nad sebou: rozcuchané vlasy jí na zádech divoce vlají a horní dva knoflíčky na živůtku má rozepnuté!
Zatahala ho za ruku a snažila se ho zastavit. „Ne, počkejte.“
Obrátil k ní hlavu. „Na co mám čekat, Hester? Přeješ si, abych tě sváděl?“ K jejímu překvapení ji jediným pohybem zvedl do náruče. „Potřebuješ, abych tě dobýval? Abys podlehla z donucení?“ Rychlými kroky se vzdaloval od centra dění a odnášel ji do neprostupné temnoty. „Toužíš po románku? Nebo dáváš přednost dramatu?“
No ano, něco podobného se s ní právě děje. Je velmi romantické a také dramatické ocitnout se v noci v náruči svůdného dobrodruha a nechat se jím odnášet kamsi na odlehlé místo. Připadala si jako princezna, třebaže její prosté šaty, jejichž sukně mu visela přes ruku a z níž vykukovala krajková spodnička a hedvábné punčochy, měla k pohádkové róbě hodně daleko.
Přepadla ji neodolatelná touha nechat se jím unášet, ovinout mu paže kolem krku a složit mu hlavu na prsa.
Sklonil se a proklouzl pod větvemi vrby na trávník poblíž stanoviště kočárů. Hester se z pohádky rázem probudila. Kdyby s ním nastoupila do kočáru, udělala by nenapravitelný krok. Znamenal by její zkázu.
Jemu ovšem nic podobného nehrozí. Muži za svoje hříchy pykají zřídka. Zato ženy za svoje prohřešky tvrdě platí. Stačí jen vzpomenout na matku.
Než se mu stačila vysmeknout, postavil ji na zem. Ani on nemá odvahu odnést ji v náruči všem na očích do svého kočáru, usoudila. Ohnul paži, vsunul do ní její ruku, a majetnicky ji přikryl dlaní druhé ruky. „Můj kočár čeká nedaleko.“
„Ne. Já nejsem taková.“ Vytrhla mu ruku, ale on jí sevřel zápěstí. Právě vycházel měsíc a v jeho stříbrné záři vynikaly jasně jeho rysy.
„Já vím, Hester. Jistě však připustíš, že co se právě mezi námi stalo, narůstalo už nějakou dobu. Radu dní, vlastně týdny. Nejsi přece žádné nezkušené ztřeštěné děvče. Pár let už žiješ sama, je přirozené, že se hlásí tělesná touha. Popírat to nemá cenu. Ženy se v tomto ohledu od mužů neliší.“
Adrian o ní sice nevěděl všechno, přesto mu musela dát zčásti za pravdu. To, k čemu mezi nimi došlo, jí připadalo tak přirozené. A úžasné. Utnout to, když se ještě chvěje vzrušením a krev jí buší v žilách, se jí naopak zdálo nepřirozené. A strašně těžké.
Přesto věděla, že pokračovat v tom nesmí.
„Budu se muset… rozloučit.“ Nedokázala mu pohlédnout do očí. Sklopila hlavu a zadívala se na jejich spojené ruce.
„Proč?“
Zavrtěla hlavou. „Však vy víte.“ Najednou se namísto smutku ozval hněv. „Důvod znáte dobře. Nesmím ohrozit svoji pověst. Vy se ničím trápit nemusíte. Brzy odjedete a ani si nevzpomenete, jakou spoušť jste za sebou zanechal.“
„O jaké spoušti to mluvíš? Jaký je rozdíl mezi mnou a tvým přítelem z Cheapside?“
Proč mluví o paní DeLisleové jako o jejím příteli? Co je to za nesmysl?
Adrian pokračoval: „Je tak nepochopitelné, že si přeji, aby ses pro mě někdy nastrojila stejně jako pro něho, Hester?“
Vtom pochopila. Myslí si, že navštěvuje v Cheapside milence! A domnívá se, že si obléká nejhezčí šaty a klobouky, aby se milenci líbila. Přál by si, aby pro něho udělala totéž. Zdálo se jí to tak absurdní, že se málem rozesmála jako mladé děvče, jemuž zalichotilo poznání, že dohnalo chlapce k žárlivosti. Jenže ona není žádná mladinká žabka a Adrian není čestný džentlmen usilující o její ruku. Ten usiluje o něco, co nemá s dobrými mravy nic společného.
Ačkoli cosi živočišného uvnitř jí samé na jeho výzvu odpovídalo, zakázala si tomu podlehnout. Navíc ji jeho domněnka urazila. Jak si mohl dovolit naznačit slušné ženě, že chodí za milencem?
Ke své lítosti však musela v duchu připustit, že by rakové špatnosti schopná byla. Navzdory logice jí totiž zmítala neovladatelná touha vzdát se mu. Odjet s ním. Jít s ním do postele. A mít z milování stejné potěšení jako on.
Na okamžik o tom dokonce vážně uvažovala. Jako by to na ní poznal, přitáhl ji k sobě.
Nakonec přece jen zvítězil rozum. Rozum a pud sebezáchovy. Kdyby podlehla, skončila by jako matka. Muž chce od ženy jen jediné. Když dosáhne svého, projeví vděčnost, ale ženy si neváží. A nemiluje ji. Isabelle šla z jedné náruče do druhé. Pokaždé ji získal ten nejvytrvalejší nápadník. Odhodlaný muž obvykle dojde svého cíle. V totéž doufá také Adrian Hawke.
Isabelle měla sice pestrý život, přesto nežila nikdy se dvěma milenci současně, vzpomněla si s ulehčením Hester. Vtom dostala nápad. Kdyby Adrian uvěřil, že má milence, třeba by ji nechal na pokoji.
Nerozhodně odvrátila hlavu. Opravdu si přeje, aby ji nechal na pokoji?
Vlna touhy ji zachvátila se zničující silou. Nikdy se necítila osamělá. Až nyní. To způsobil on. Svými polibky, svůdnými doteky, teplem své dlaně. To všechno jí teď bude chybět.
Neměl právo vstoupit jí do života a obrátit ho naruby.
Vzpamatovala se a změřila si ho stejně odhodlaně jako Beatrici Bennettovou a ostatní, kteří se jí někdy pokoušeli rozkazovat. Ona se ovládnout nenechá. Od nikoho.
„Pane Hawkeu, omlouvám se za svoje neuvážené chování. Špatně jste si je vyložil. Je to moje vina. Nemýlíte se ve své domněnce, že mám závazky k někomu jinému. Za těchto okolností s vámi nikam nepojedu. To jistě pochopíte. Tak už mi prosím pusťte ruku.“
Všimla si, jak zaťal zuby. „Před chvílí se mi zdálo, že jste na závazky k někomu jinému zapomněla.“
„Jak už jsem vám řekla, špatně jste si to vyložil. Je mi líto, že jsem vás zmátla.“
„Tys mě nezmátla, Hester.“
„Tohle důvěrné oslovení si vyprošuji!“
„Nic jsem si sparně nevyložil. Ani spontánnost tvých polibků, ani tvoje vzrušení.“
„Nebudeme to už rozebírat,“ prohlásila a hlas se jí třásl rozrušením. „Udělala jsem chybu, a ta se už nikdy nebude opakovat. Kdybyste dovolil…“
Pustil jí ruku a o krok poodstoupil. Přesto se jím Hester cítila ohrožena ještě víc.
„Takže tys udělala chybu?“ protahoval výsměšně. „S tím nesouhlasím. Líbat se s někým za svitu měsíce nemůže být nikdy chyba. A probudit v něm vášeň…“ Hester pocítila, jak ji sjíždí spalujícím pohledem. „Když ne dnes v noci, Hester, tak k tomu dojde třeba zítra…“
Zítra? Hester zalapala po dechu. Jeho jediné slovo nad ní mělo takovou moc, že se vzrušením rozechvěla.
Za hradbou stromů byla zábava v plném proudu. Doléhala k nim hudba a šum hlasů. Na obzoru se odrážela světla města. Přesto měla Hester pocit, že spolu na travnaté louce zůstali úplně sami. Jak snadné by bylo podlehnout!
Dostal by ji odsud, aniž by to někdo zpozoroval. Co kdyby mu to dovolila? Okusila by konečně, jak chutná vášeň. Její příslib už poznala a chutnal nevýslovně sladce.
Panebože, co je to za hlas, ponoukající ji k šílenému dobrodružství? Dnes v noci by se vášni poddala lehce. Ale po noci přijde ráno. Co potom? Vyrovnat se s následky selhání by bylo zničující. Ke všemu by ublížila Dulcii.
„Sbohem, pane Hawkeu.“ Víc ze sebe nedostala a dala se na ústup. Zlobila se na sebe, že ho neodbyla důrazněji. Mohla mu přece říct, aby se k ní už nikdy nepřiblížil. Aby se neodvážil požádat ji o tanec. Aby se už nikdy nepokusil obejmout ji. Políbit. Laskat. Rozpustit jí kadeře…
Jen s největším úsilím se jí podařilo stočit vlasy do uzlu a sepnout je několika vlásenkami, které neztratila. Nezbylo jí než doufat, že účes cestou domů nepovolí.
Jako by jí osud strojil naschvály, srazila se s lady Ainsleyovou. Té se chtěla vyhnout nejvíc.
„Paní Poitevantová,“ šveholila Dulciina mamá, „mám pro vás radostnou zprávu.“
„Ano?“ Hester zamrkala a pokusila se o zdvořilý úsměv.
„Jde o Abigail Fowlerovou, nejmladší dceru lady Hartshornové.“ Lady Ainsleyová se k Hester naklonila. Táhla z ní whisky. „Víte, ta holka je šeredná, plochá jak deska, kudrnaté vlasy a křivé zuby. Přesto jsem její mamá ujistila, že vy jí ženicha určitě najdete. Co tomu říkáte?“
„Jsem vám za vaši přímluvu vděčná,“ odvětila Hester stručně. Díkybohu má ta ženská už v hlavě, pomyslela si. „Teď mě laskavě omluvte…, musím najít onu místnost,“ vymluvila se.
„Je to tamhle vzadu, za tím prvním obloukem,“ rozmáchla se lady Ainsleyová.
„Děkuji za radu,“ utrousila Hester a spěchala pryč.
„Paní Poitroy… Poitevoy… paní Poitevantová!“ Když se lady Ainsleyové konečně podařilo vyslovit Hesteřino jméno, vyprskla smíchy. „Paní Poitevantová, vzadu se vám uvolnil pramen vlasů.“
„Ano? Hned se upravím.“
Hester se sklopenýma očima pospíchala ke kočáru a cestou se pozdravila jen s těmi, jimž se skutečně nemohla bez urážky vyhnout. Našla pana Dobbse, nastoupila a okamžitě dala pokyn k odjezdu. Prchala ze zahrad s pocitem zneuctění.
Kdyby tušila, že ji pronásleduje jezdec na koni, zhrozila by se. Vlastního bláznivého chování se hrozil sám Adrian. Copak se sluší pronásledovat ženu, která ho odmítla? Ženinu náklonnost si vynucují jen grázlové a zbabělci.
Jako že je bůh nad ním, nedokázal se ovládnout. Dnešní večer líbal nejsvůdnější rty, jakých se kdy dotkl. Prsty bořil do hedvábných, voňavých vlasů. A v náruči držel teplé měkké ženské tělo, které ho vzrušovalo jako žádné jiné.
To, že ho odbyla a připustila existenci tajného milence, způsobilo, že po ní toužil ještě víc. Chtěl z ní sloupnout vrstvu po vrstvě a proniknout až k jejím tajemstvím, stejně jako si přál stáhnout z ní kousek po kousku všechno, do čeho halila svoje tělo. Šaty, spodničky, korzet, košilku. S každou odloženou vrstvou by byl blíž vytouženému cíli.
Usmál se do tmy. Když ji nesl v náruči, zahlédl jemnou spodničku a svůdné kalhotky. Pod střízlivými šaty se skrývalo žensky rafinované prádlo a vzrušující ženské tělo, schopné vášně bez hranic. Toužil ponořit se do samého horkého středu té vášně. Dřív, než to udělá někdo jiný.
Takové myšlenky ho pohnaly k tomu, aby ji sledoval. Chtěl se také ujistit, že nejede k milenci do Cheapside. Kdyby se tam vydala, nejspíš by se tomu chlapovi postavil.
Postavil by se mu a co? ozval se v něm poslední zbytek soudnosti. To by se o ni bil? Nebo by mu za ni zaplatil? Prosil by a škemral?
To z něho bolestná touha ve slabinách vážně udělala takového idiota?
Potěšilo ho, když zjistil, že její kočár míří přímo do Mayfair. Z dálky sledoval, jak vešla do domu. Po chvíli se v pokoji v patře rozsvítila lampa. To musí být její ložnice, usoudil a při tom pomyšlení jeho vzrušení ještě zesílilo. Rozpouští si vlasy a svléká se, představoval si. Odkládá šaty a punčochy, potom korzet a kalhotky. Stojí jen v košilce, bezpochyby z tenoučké průsvitné látky zdobené krajkou.
Unikl mu sten. Brzy vklouzne do postele.
Tentokrát hlasitě zaklel. Otočil koně a tryskem vyrazil. Aspoň že spí sama, utěšoval se. Dnes spí sama.
Jenže ta myšlenka mu nabízela pouze chabou útěchu. I on totiž bude spát sám.
Jaká hloupá ztráta času! Pro ně pro oba.

KAPITOLA 12.

Hester se ráno sotva stihla upravit, protože Horác přijel o něco dřív. Za pár minut po něm byl do salonu uveden Adrian Hawke a oba pejskové mu radostně běželi v patách.
Jeho příchod Hester popudil, protože okamžitě pochopila, že ji doběhl. Úmyslně počkal, až přijme Horáce, aby se před ním nemohla dát zapřít.
„Dobré ráno, paní P.,“ pozdravil ji zvesela Adrian a na rtech mu přitom pohrával uličnický úsměv.
Právě ty rty ji v noci vášnivě líbaly a… Ne, na to myslet nesmí!
„Dobré ráno, pane Hawkeu,“ odpověděla škrobeně. „V jistých kruzích je vámi použité familiární oslovení možná přípustné, ale ve slušné společnosti se taková důvěrnost s dobrými mravy neslučuje.“
Adrian se jen usmíval a Hester se při tom úsměvu rozechvěl žaludek. Chvění se přeneslo do celého těla, takže musela zatnout pěsti, aby své rozrušení neprozradila. Takovou reakci v ní vyvolal pouhý úsměv!
Napjaté ticho přerušil Horác nevinnou otázkou: „A co když získáte k důvěrnému oslovení svolení?“
Horác s Hester seděli u stolku, a než je Adrian vyrušil, sepisovali seznam úkolů. Hester Horácovi naplánovala návštěvu u krejčího a u ševce a také seznámení s několika nezadanými slečnami. Třebaže Adrian stál přímo naproti ní, ona k němu ani nevzhlédla a nespouštěla oči z Horáce. Horácův upřímný dotaz ji nevyvedl z míry.
„Jestliže se s někým opravdu sblížíte, ta osoba vám familiární oslovení nabídne a vy máte úmyslu navázat s ní důvěrný vztah…“ Hester se v rozpacích odmlčela. Kolik významů může důvěrný vztah mít!
„Jen pokračujte, paní Poitevantová. Vysvětlete nám to,“ vyzval ji Adrian pobaveně. Jako by mu popichování nestačilo, provokoval ještě svým chováním. Bez dovolení se posadil, stáhl si rukavice, strčil je do kapsy a bez ohledu na přítomnou dámu si přehodil nonšalantně nohu přes nohu.
On od ní žádá vysvětlení? Hester by ho nejradši uškrtila. Provokuje. Přeje si ji rozčílit. Vším. I oblečením. V nažehleném modrém kabátě se sněhobílým plastronem vynikaly jeho hezké rysy a štíhlá ramenatá postava. Pohled na něho ženě prostě bral dech.
Ve srovnání s ním si Hester připadala uboze, jako zanedbaná hospodyňka, navíc s očima zarudlýma od nevyspání.
Neměla by se jím nechat vyprovokovat. Jenže celou noc kvůli němu nespala, nyní padala únavou a na sebeovládání jí nezbyla síla. Ke všemu mu ta malá zrádkyně Fifi zničehonic skočila do klína!
„Dobře, tak já vám to vysvětlím,“ spustila popuzeně. „Kdybyste byl džentlmen, pane Hawkeu, zůstal byste stát, neodkládal byste si na veřejnosti, a kdybyste si přece jen bez vybídnutí sedl, tak slušně, s nohama u sebe. A neurážel byste hostitelku neuctivým oslovením.“
Hester si všimla Horácova úzkostlivého výrazu. Adrian Hawke se nepřestal usmívat. „K čemu to všechno? Vadí vám, že jsem si odložil v horku rukavice? A že jsem se posadil? Stejně byste mi nabídla židli, ne?“ V očích mu čertovsky blýskalo. „Vy přece na dobré mravy dbáte.“
Kdyby jen jejich konfrontaci nebyl přítomen Horác, přála si Hester nazlobeně. Pak by tomu drzounovi ukázala!
Jenže to by zůstala s Hawkem úplně sama…
Zachvěla se a chvění se usadilo kdesi dole v podbřišku. Najednou měla pocit, že se začne nepřípustně svíjet.
Vtom jí bleskl hlavou jeden mámin výrok. „Při pohledu na něho začnu tát,“ vyjádřila se kdysi Isabelle o jednom ze svých milenců. Přesně tak působí Adrian Hawke na ni, usoudila. Taje a kdesi uvnitř vlhne.
Zděšení, že by přece jen mohla být po mámě, způsobilo, že se vzpamatovala. „Společenská pravidla mají svůj účel. Vnášejí do mezilidských vztahů řád. Ne každému ovšem pravidla, jimiž se britská společnost řídí, vyhovují. Možná právě proto tolik lidí odešlo do kolonií,“ dodala s opovržením.
„Chcete snad naznačit, že všichni, kteří tady zůstali, ta pravidla respektují?“
„To netvrdím. I v Británii máme různé společenské vrstvy. Nepochybně najdete místa, kde lidé mají holé ruce, přehazují si nohu přes nohu a na potkání si tykají.“
Adrian se zubil. „To se však ve vašem salonu nestává, viďte? Mám pravdu?“
Jejich pohledy se střetly a oba se chvíli vyzývavě měřili.
Horác si rozpačitě odkašlal a Hester si s hrůzou uvědomila, že se před ním pustila do sporu. To by se dámě stát nemělo.
Horácovi sloužilo ke cti, že přestřelku ani slovem nekomentoval. Zachoval se jako opravdový džentlmen. Ten nikdy nikoho nekritizuje a neuvádí do rozpaků. Adrian Hawke by si z něho měl vzít příklad.
A ona taky, připustila provinile.
Hester založila paže a počítala do deseti. Dvakrát. Teprve potom pohlédla na Adriana.
„Určitě máte ke své návštěvě nějaký důvod, pane Hawkeu. Povězte mi prosím, oč vám jde, abychom se mohli s panem Vasterlingem vrátit k práci.“
„Výborně. Přišel jsem se pana Vasterlinga zeptat, jestli se domluvil se slečnou Bennettovou na projížďku. Pokud ano, vyjel bych si s nimi a rád bych pozval také vás.“
Proč jí srdce poskočilo tak, že je cítí až v krku? Bylo to směšné, ale Hester si musela přiznat pravdu. Při jeho zlehka vysloveném pozvání se jí vzrušením srdce zběsile rozbušilo. Doufá snad Adrian, že pozvání ve čtyřech Hester přijme? Vždyť je včera odmítla…
„Ještě jsem ji nestačil pozvat,“ odpověděl zamyšleně Horác a těkal pohledem z jednoho na druhého. „Dnes to udělám. Ale mám jednu podmínku. Vy dva pojedete s námi. Oba.“
Hester se zpytavě zadívala na Horáce ve snaze zjistit, jaký úmysl se za jeho naléháním skrývá. Nepřišla na nic. Horác se tvářil dobromyslně jako vždy. Hodný, milý Horác. „Moc vás prosím, paní Poitevantová,“ žadonil. „Budu si víc věřit, když mi budete nablízku. A navíc, matka slečny Bennettové by slečnu se mnou samotnou jistě nepustila. Budeme potřebovat garde.“
Je velmi pravděpodobné, že matka by Dulcii na projížďku s Horácem nepustila vůbec, domnívala se Hester. Ale když s nimi pojede také bohatý Američan, to bude něco jiného… Právě proto by Hester měla pozvání odmítnout.
Navzdory vší logice však souhlasila. „Dobře, Horáci. Vyjedu si s vámi.“
Hester se na Adriana ani nepodívala, protože si nepřála vidět jeho spokojený, samolibý výraz. Adrian se zakrátko galantně rozloučil. Po klackovském chování nezbylo ani stopy. Inu, proč by se nechoval jako džentlmen? Zvítězil. Dostal, co chtěl.
Hester s překvapením zjistila, že se na něho ani nezlobí. Přestože s ní okatě manipuloval. S ní i s Horácem. Místo aby se hněvala, byla šťastná. Adrian o ni vážně usiluje a její protesty ho neodradily! Přitom by mohl mít děvčat tucty. Stačilo by jen ukázat prstem.
Ale může po něm některá vůbec toužit ještě víc než ona?
O čem svědčí horkost v podbřišku, vlhkost mezi stehny a bušení srdce, kdykoli na něho pomyslí a vzpomene si na zážitky minulé noci? Všechny ty pocity vypovídají o mocné, zběsilé touze. Trpí kvůli němu podobně i jiné ženy? O tom pochybovala. Její muka jí připadala výjimečná. Zatímco ho slovy odmítala, její tělo křičelo: chci tě!
Ke své hanbě měla neblahé tušení, že on řeči jejího těla dokonale rozumí.

Hesteřin jediný jezdecký kostým pocházel ještě z dívčích let. Ušitý byl z tmavě zelené jemně tkané vlněné látky, s kabátkem nabraným do útlého pasu, zdobeným dvěma řadami mosazných knoflíků a s límcem lemovaným zlatými prýmky. Hester i po letech padl jako ulitý, jen jí připadal pro roli vdovy příliš nápadný.
„Ach, ten je nádherný,“ rozplývala se paní Dobbsová, když jí přinesla naleštěné jezdecké boty. S úsměvem kolem Hester kroužila, natřásla jí širokou sukni a z rukávu jí sebrala smítko. „Ten vám sluší, má milá! Vypadáte v něm božsky.“
Hester se na svůj obraz v zrcadle mračila. Ta změna je opravdu moc nápadná. Vzdychla si. Líbilo se jí cítit se zase jednou jako půvabná mladá žena. A jak by si toho pocitu užívala mezi lidmi, kdyby na ni její průvodce vrhal obdivné pohledy! Hester jezdila na koni moc ráda. Ale s jízdou skončila stejně jako s tancem a s flirtováním už tehdy, když se rozhodla hrát roli usedlé vdovy.
„Tady máte. Zkuste si ještě klobouk.“ Paní Dobbsová jí podávala elegantní klobouk s krempou lemovanou světle zeleným sametem. Pod krkem se zavazoval širokou mašlí v téže barvě.
Hester musela uznat, že světle zelená dává dokonale vyniknout jejím očím. Vypadaly jako dva tmavé smaragdy. „To by nešlo.“ Klobouk odhodila. „Musím si pořídit černý.“
„Ale proč?“
„Tenhle se hodí pro mladé děvče, ne pro vdovu, jako jsem já.“
„Nejste žádná stará bába. Šest let se přece smutek nedrží.“
„Paní Dobbsová!“ Hester se odvrátila od zrcadla a vrhla na hospodyni káravý pohled. „Řekněte panu Dobbsovi, ať vás hned odveze ke kloboučníkovi. Pokyny pro pana Goswella vám napíšu. Povězte mu, že na klobouk počkáte. Kdyby to dnes nestihl, musím ho mít nejpozději v pondělí ráno.“
Hospodyně sice nespokojeně brblala, ale poslechla. Sotva Dobbsovi odjeli, Hester se zhroutila na pohovku v salonu.
Chystá se udělat nebezpečný krok. Tak jako můra nemůže odolat svitu lucerny, nedokázala ani ona odolat Adriánově přitažlivosti. Jejich vášnivé sblížení minulé noci by ji mělo varovat, aby vzala nohy na ramena a utekla od něho co nejdál. Copak jí nestačí hořké zkušenosti z doby před deseti lety? To se potřebuje znovu spálit, a možná tentokrát shořet na popel?
Na druhé straně se za deset let hodně změnilo. Hester už není naivní děvčátko, které věří v lásku a touží se vdát. Tehdy doufala, že najde toho pravého a s ním prožije celý život. Snila o tom, že jí se podaří to, co matka nedokázala. Život jí brzy uštědřil krutou lekci. Žádný džentlmen na sňatek s dcerou vydržované ženy ani nepomyslel. Jejich návrhy neměly s láskou nic společného.
Jenže čemu vlastně věří nyní?
Rozhodně nevěří v lásku. Zadívala se do stropu, rozepnula si horní knoflíky živůtku a skopla boty. Zná pár vydařených manželství, to ano. Ta ovšem nevznikla z lásky. Jsou založena spíš na vzájemné úctě a společných zájmech.
Jaké místo má ve šťastném manželství tělesná vášeň?
Za celé ty roky, kdy pomáhá svým svěřenkám najít vhodného partnera, na tělesnou vášeň nepomyslela ani jedenkrát. Podle jejího názoru přináší manželské lože spíš strázeň než rozkoš. I kdyby snad žena měla z tělesného styku potěšení, nemůže jí vynahradit všechno trápení, které jí manžel způsobí. Třebaže ne hned po svatbě, ale po čase určitě ano.
Když se jí občas nějaká žákyně s uzarděním začala vyptávat na tělesnou lásku, Hester jí doporučila, aby se s takovými otázkami obrátila na matku. Nyní se ocitla kvůli týmž neodbytným otázkám ve zmatku sama. Co si jen počne s tak silnou tělesnou touhou? A jak se má chovat k Adriánovi?
Najednou Fifi vyskočila na křeslo u okna. Peg nastražila uši a pak se obě rozběhly ke schodům. Fifi nedočkavě pelášila dolů a Peg kulhala za ní. To se Dobbsovi vrátili tak rychle? Nejspíš něco zapomněli.
Hester jen v punčochách sešla dolů ke dveřím. Dobbsovi by přece vešli zadním vchodem…
Dnes jim mají dovézt uhlí, ale vozka by také zajel dozadu. Ledaže by zahlédl Dobbsovy odjíždět…
Pootevřela dveře a škvírou vykoukla ven. „Mohl byste dozadu na dvůr… Ach!“
„Klidně půjdu zezadu, Hester,“ smál se na ni Adrian. „Tvoje přání je mi rozkazem.“
Leknutím ucukla a on se protáhl dovnitř.
„Co tady děláte?“
„Přišel jsem na návštěvu.“
„Ale… ale…“ Zhluboka se nadechla. „Jestli hledáte Horáce, tak ten tady není.“
„Nepřišel jsem za Horácem.“
Přišel jsem za tebou. Nevyslovené mezi nimi jiskřilo jako elektrický výboj.
Stáhlo se jí hrdlo. „Neměl jste sem chodit,“ zašeptala jen.
Sundal si klobouk a odložil ho na stolek u dveří. „Jsme přece dospělí lidé, a proto si můžeme dopřát, po čem toužíme.“
„Jak typicky mužské – umět neslušný návrh rozumně zdůvodnit!“
Usmál se a přistoupil těsně k ní. „Když muž úplně ztratí hlavu a dnem i nocí myslí na jedinou ženu, jedná přímo. Je příliš dychtivý, než aby šel na věci oklikou.“
On že ztratil hlavu? A kvůli ní? Jeho vyznání ji ohromilo a ona zůstala jako očarovaná. Pomalu před ním couvala do salonu. Nejednalo se ovšem o ústup. Ne, třebaže si uvědomovala, že se prohřešuje proti slušným mravům, přesto před ním neustupovala.
Následoval ji, cestou odložil na křeslo rukavice a kabát pověsil přes opěradlo. S každým jeho pohybem Hester opouštěla vůle víc a víc. Jak vyprchávala vůle, ztrácela i rozum. Zaslouží si trochu radosti, omlouvala se. Nikdo neví, že je Adrian u ní. Zůstane to tajemstvím. A také když se vdova chová diskrétně, je jí dopřáno víc svobody než jiným ženám.
Jenže ona přece žádná vdova není! A co horšího, je ještě panna.
Málem se hořce rozesmála. Co tomu Adrian řekne, až zjistí pravdu?
Dotkl se dlaní její tváře. „Nevím, jak to děláš, Hester.“
„Co jak dělám?“ zašeptala a jihla pod jeho roztouženým pohledem. V jeho modrých očích plál oheň. Nesmírně ji vzrušoval.
„Ze mě doháníš k šílenství.“
Přejel jí něžně palcem po rtech. Instinktivně je rozevřela a přitom se pod ní podlomila kolena. Celou ji spalovalo jediné přání – aby ji políbil.
Sklonil k ní hlavu a jí se stáhla hruď bolestným očekáváním. Ach bože, líbej mě jako minulou noc.
Ale on ji ještě nepolíbil. Mluvil dál: „Nevím, jestli po tobě tolik toužím proto, že ukrýváš svoji krásu v ošklivých šatech a za brýlemi.“ Rukou jí sjížděl po šíji dolů.
„Nebo jsou to tvoje nádherné bohaté vlasy, co mě mučí?“ Druhou rukou jí rozpustil nedbale uchycený uzel.
„Možná mě přitahuje tvoje okázalá upjatost a distingované chování.“ Prstem jí vklouzl do výstřihu a ona se rozechvěla.
„Teď už vím, že ve skutečnosti upjatá nejsi. Ani chladná.“
Jeho ruka sjela níž a ona zatajila dech. „Tys byla stvořená k tomu, abys všechna společenská pravidla porušila, Hester.“ Tvář jí ovanul jeho dech a z jeho těla sálal žár. „Abys je porušila se mnou.“
Konečně ji políbil. Naléhavě. Vášnivě. Eroticky. Ucítila, jak do ní vniká jazykem, a poddala se mu. Absolutně a bez zábran. Od jejich prvního polibku neuběhl ještě ani den, ale podle reakce jejího těla to mohlo být třeba jen pár okamžiků. Její tělo bylo připraveno přijmout ho.
Líbal ji majetnicky jako žádný muž před ním. Když si ji přitáhl, ocitla se na vrcholu vzrušení, vlhká a roztoužená. Na chvíli ji pustil a zavřel dveře. Jsou v domě sami, uvědomila si. Naplánoval si to?
Asi ne. Adrian prostě náhodou přijel ve správný čas. Možná ho k ní přivolala síla její touhy. Jestli je to tak, pak spolu přece nic špatného dělat ani nemůžou…
Položila mu ruce kolem krku, stoupla si na špičky a objala ho. Výmluvnější gesto nepotřeboval.
Zamířil s ní k pohovce a posadil si ji na klín. Znovu ji líbal. Ucítila jeho silnou erekci. Vlasy jí spadly na záda a s nimi padly i její zábrany. Neustále ji líbal, vsouval jí mezi rty svůj jazyk a vpíjel ten její. Hester nevnímala nic než stupňující se slast a vlhkost. Pohladil jí ňadro a jeho dlaň i přes vlněnou látku jezdeckého kabátku pálila. Když živůtek rozepnul a pohladil ji jen přes košilku, zachvátil Hester požár.
Adrian jí přejel palcem po vztyčené bradavce a Hester tiše zasténala. Svůj pohyb opakoval na jednom i na druhém ňadru. Stiskl každou bradavku mezi prsty a pak po ní zakroužil horkou dlaní. Znovu a znovu.
Hester se zavřenýma očima zvrátila hlavu a oddala se bezmezné rozkoši. Adrian sklonil hlavu a vsál její bradavku do úst.
Hester se s výkřikem prohnula v zádech. Slastný pocit sjel od prsu dolů a usadil se jí mezi stehny. Slastná horkost ji úplně pohltila.
„Ach, moje sladká Hester,“ zašeptal Adrian, „tušil jsem, že v tobě dřímá vášeň.“ Laskal jí ústy druhý prs a ona opět vykřikla. Cítila, že větší rozkoš už neunese.
Adrian však milostnou hru stupňoval. Líbal jí ňadra a bral do zubů naběhlé bradavky.
Ani si neuvědomila, že jí stáhl košilku z ramen a vyhrnul sukni.
Ucítila jeho ruku, teprve když ji pohladil na horkém, vlhkém místě mezi stehny. Nejdřív zalapala po dechu a strnula, ale jakmile ji políbil na ústa, podvolila se mu. Jeho ruka opisovala pohyb jeho rtů a prsty do ní pronikal současně s jazykem. Nejdřív krouživý pohyb a potom žádostivý průnik. Hluboko.
Kupodivu necítila žádný stud. Přijímala jeho milostné laskání s radostí a toužila, aby nikdy nepřestal. Adrian se jí uměl dotýkat, aby v ní probudil vášeň. O něčem tak silném doposud nikdy ani nesnila.
Všechny její minulé milostné tužby jí připadaly nicotné.
Adrian v ní rozdmýchal oheň. Ten sílil s každým opakovaným vklouznutím jeho prstu do té nejintimnější části jejího těla. Hester omdlévala rozkoší.
Potom nahmatal vlhkými prsty citlivý výstupek, ukrytý trochu výš pod kudrnami, a začal jej laskat. Hester k němu žádostivě zvedla boky a blížila se k vrcholu.
Adrian cítil, jak mu ono místo pod prsty roste, a současně s jeho třením do ní zajížděl prstem stále hlouběji a naléhavěji.
Hester už víc nesnesla. Ale přestat nedokázala. Když sklonil ústa k jejím ňadrům a současně s krouživým pohybem palce v jejím nejcitlivějším bodu jí skousl bradavku, začala se zmítat v divokém orgasmu.
Svíjela se, naléhala na jeho rty i ruku a sténala přitom: „Ach můj bože…“
Jeho boky se proti ní rovněž zvedaly v rytmickém pohybu. Ani si to neuvědomovala, protože se vznášela na vlně vášně tak silné, že myslela, že ji to zabije. Zmítala se mu na klíně s roztaženýma nohama a nahými ňadry jako nějaký pohan, přinášející oběť bohu ohně.
Nepostřehla, jak zpod ní vyklouzl a jak jí přehodil jednu nohu přes opěradlo pohovky. Druhou měla spuštěnou na zemi. Byla jako omámená a naprosto neschopná logicky uvažovat. Ucítila jeho horká ústa na vnitřní straně stehna. Stoupala po něm výš. Šílenství nekončí, napadlo ji a rozechvěla se.
Zvedl k ní hlavu a zadíval se jí do očí. Přitom jí zajel dlaní mezi stehna. Omámeně jeho pohled opětovala.
„Věděl jsem, že budeš vášnivá;“ zopakoval hlasem zdrsnělým touhou.
Hester jen zavřela oči. Jak to mohl vědět, když ona sama neměla o své smyslnosti tušení?
Znovu ji začal líbat. Jenže ne na stehně nebo na jiném podobném místě. Jeho rty ji laskaly v samém centru sopečného výbuchu, tam, kde ji před chvílí třel jeho palec a kde kroužila jeho dlaň.
Ucukla, ale on ji pohladil, prsty si ji rozevřel a začal ji vláčnými pohyby rtů a jazyka zkoumat. Hesteřino vzrušení opět dosáhlo vrcholu. Rychle a neovladatelně. Vybuchla a divoce se zmítala. Tiše přitom vzlykala a šeptala nesmyslné prosby a sliby.
Křečovité stahy dlouho doznívaly a ona zůstala ležet vysílená, jako by jí vlastní tělo nepatřilo. Hlavu měla naprosto prázdnou, uvědomovala si, že jí Adrian ještě klečí mezi nohama, ale neměla sílu se z trapné pozice zvednout. Ležela jako tělo bez ducha, ještě když Adrian vstal a spaloval ji žádostivým pohledem.
Přesně tohle zotročilo její matku, napadlo Hester. Tahle slastná kapitulace. Při té myšlence pevně zavřela oči. Není stejná jako máma. To nesmí dopustit. Nikdy.
Proč ji Adrian dohnal ke kapitulaci? Na druhé straně má také ona nad ním zvláštní moc, uvědomila si. Adrian po ní touží. Přeje si, aby mu patřila. Vidí mu to na očích. Po tom, co s ní právě prováděl, by rád pokračoval.
Zamrkala a pomalu se vracela na zem. Najednou se uviděla úplně jasně: leží zvrácená na pohovce s jednou nohou přehozenou přes opěradlo. Adrian ji v té pozici hltá pohledem. Nejisté se zvedla na loktech a spustila si sukni.
Adrian ji mlčky pozoroval. Jak asi vypadá? napadlo ji. Musí být zmuchlaná a rozcuchaná. A co si o ní teď myslí? Vždyť se mu vůbec nebránila. Ani slovem se mu nepostavila na odpor.
Nohy se jí třásly tak, že nebyla schopna vstát. Zůstala tedy sedět a marně se snažila zamaskovat rozpaky. Natáhla si košilku a málem vykřikla, protože na ňadrech zanechala jeho ústa dvě vlhké skvrny.
Jako by jí četl myšlenky, napřáhl k ní ruku a pohladil ji po ňadru. Vyčerpaně se opřela a užasle se na něho zadívala.
Panebože, jeho jediný dotek ji znovu vzrušil! „Dělá pro tebe tvůj milenec totéž?“ zabručel a spaloval ji pohledem plným vášně. „Můj… milenec?“
„Taky tě přivede na vrchol, předtím než se sám ukojí? I pod jeho doteky se chvěješ a křičíš rozkoší?“
Aha. On se pořád domnívá, že má v Cheapside milence. Přeceňuje ji, když si myslí, že má s milováním nějaké zkušenosti.
Sklonila hlavu a třesoucími se prsty si zapínala živůtek.
„Dovol,“ zastavil ji.
„To ne…“
„Ale ano.“
Poklekl před ní na jedno koleno a přitáhl oba díly živůtku k sobě. Když se sklonil ke knoflíčkům, hlavami se téměř dotýkali. Ód sebe je dělily pouhé centimetry. Pro Hester to byl velmi zvláštní pocit, možná ještě jedinečnější než to, co předcházelo.
„Kdybych neuvázal koně přímo před domem a kdyby nás nemohli každou chvíli překvapit správcovi, tak bych ti knoflíčky nezapínal, Hester.“ Zvedl k ní hlavu a modré oči mu plály. „Toužím tě vidět pod sebou nahou a cítit, jak se mi otevíráš. Chci tě ochutnávat kousek po kousku celou, od opojných úst až po sladké místo tam dole.“
Hester v rozpacích ztěžka polkla, ale nezmohla se ani na slovo. Zapnul jí další knoflíček. „Přeji si ponořit se do tebe, Hester. Přímo do šťavnatého jádra. Ty to víš. Chci se s tebou milovat, pomalu a něžně. A potom ještě jednou, naléhavě a divoce, dokud se na tebe vyčerpáním nezhroutím. Potřebuji, aby mi tvoje tělo patřilo, aby ses mi bez výhrad odevzdala. Toužím po tobě, jak muž může po ženě toužit.“
Zmlkl a Hester si všimla jeho zrychleného dechu. Pak pokračoval: „Tobě by se to taky líbilo, viď?“ Ano! Udělej mi to hned prosím! Hester mlčela. Jen si olízla suché rty. Adrian se při pohledu na ni hořce usmál. „Možná by sis přála udělat se mnou totéž co já s tebou.“ Zachvěl se, svraštil čelo a soustředil se na další knoflíček.
„Až se budeš večer svlékat, vzpomeň si, čí ruce ti zapínali živútek. Až se ponoříš do koupele, mysli na ústa, která líbala tvoji nahou kůži. Kdekoli tě pohladí teplá voda, tam jsem tě laskal také já. A udělám to znovu. A pak zas.“
Když jí dopínal živůtek na prsou, Hester ani nedýchala. Její bradavky se k jeho rukám lačně a bolestivě vzpínaly. On ji však nepohladil. Zapnul poslední knoflíček, spustil ruce a posadil se na paty.
„Vzpomínej na mě, Hester, při oblékání i při svlékání. Představuj si, že se tě dotýkají moje ruce. A mysli na rozkoš, kterou ti ty ruce mohou dát. Stači jen říct.“
Hester zůstala bez hnutí sedět na pohovce Adrian se k ní obrátil zády a beze slova opustil salon. Na chodbě si vzal kabát klobouk a rukavice, přes kuchyň se dostal k zadním dveřím a jimi vyšel ven Ty za ním s povědomým klapnutím zapadly. Ten zvuk Hester poznala, ale jinak nepoznávala nic. Všechno se jako mávnutím kouzelného proutku změnilo, její salon, pohovka i jezdecky kostýmek. Nejvíc se však změnila ona sama.
Podaří se jí ještě někdy být sama sebou? Jak se má vrátit ke starému životu a každodenní rutině? Vždyť uz jen oblékání nebo koupání jí ho bude připomínat.
„Ne!“ Sevřela ji úzkost a v té chvil, ho nenáviděla. V několika okamžicích dokázal Adrian Hawke obrátit její život naruby. Co si počne? Bála se, že ji dnešek natrvalo změnil.

KAPITOLA 13.

Adrian mohl stěží chodit. Obléct si na verandě za kuchyní kabát vyžadovalo nesmírné úsilí. Levá b ruka, pravá a teď rukavice. Natáhnout je se stalo téměř nemožné, protože se mu neobyčejně silně třásly ruce. Klobouk se mu naštěstí podařilo nasadit jediným zoufalým rozmachem. Jak se ale vyšvihne do sedla?
Zůstal stát pod kvetoucí třešní v rohu dvora. Ukryl se tak před zvědavými zraky sousedů i chodců z ulice. Sám před sebou se však ukrýt nedokázal. Neuměl utéct před trýznivou fyzickou bolestí ani před svou posedlostí.
Netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu a čekal, až se dostaví úleva. Marně. Panebože, to přišel úplně o rozum? Měl u ní zůstat a dokončit, co spolu začali. Hester by se nebránila a on se teď mohl cítit mnohem lépe.
Jaký bláznivý nápad ho přiměl přestat, když tolik potřeboval pokračovat? Hester si užila rozkoše vrchovatou měrou, o tom ho její reakce přesvědčila.
Právě to si přál. Přišel jí dokázat, že je lepší než její milenec. To se mu podařilo, tím si byl jist.
Proč ale v nejlepším přestal? Z jakého důvodu ji opustil rozpálenou vášní, vláčnou, sladkou jako med a vonící omamnou vůní vzrušené ženy?
Ze sousedního dvorku k němu dolehl ženský hlas a volání dítěte. Na kamenné dlažbě před domem rachotil jakýsi povoz. Kdesi zaštěkal pes a Hesteřini pejskové mu odpověděli. Jeden radostným zapištěním a druhý hlubokým hlasem a trochu líně.
Všude kolem něho pulzoval život, venku i v domech. Právě to ho v jeho počínání zastavilo. Nechtěl Hester ublížit tím, že by poškodil její dobrou pověst. Dobře věděl, jak moc jí na ní záleží.
Proto přestal, třebaže ho to stálo spoustu přemáhání. Stejně to mezi nimi neskončilo. O tom nepochyboval. Hester reagovala na erotické podněty velmi vášnivě, je jisté, že si bude přát dojít naplnění.
Původně ji pokládal za prudérního snoba. Jak se v ní zmýlil!
Ve slabinách mu stále bolestně cukalo. Zaťal zuby. Však ona za ním přijde. On si počká a bude připraven.
Zhluboka dýchal a snažil se uvolnit. Upravil si šaty a opatrně se vydal cestičkou kolem domu k místu, kde uvázal koně. Do sedla raději nenasedl. Chopil se uzdy a kráčel odevzdaně vedle svého ušlechtilého oře. Zvolil okliku, aby náhodou nepotkal někoho známého.

Hester dospěla k závěru, že si o své situaci musí s někým promluvit. Svěřit se mohla jediné osobě: paní DeLisleové. Ani tak to nebude snadné. Ale jinou možnost neměla. Proto si najala drožku a vydala se na spěšnou návštěvu do Milton Street.
Verna DeLisleová měla jako důvěrnice jednu výhodu. Třebaže byla dokonalým ztělesněním spořádané ženy, nic ji nemohlo překvapit ani šokovat. Za svého dlouhého života zažila a viděla ledacos. Včetně dobrodružství Hesteřiny prostopášné matky.
Hester si přikryla dlaní oči. Při vzpomínce na matčiny poklesky se ozvala bolest hlavy. Stalo se mámě totéž, co jí dnes? Potkala muže, který ji zasvětil do tělesných rozkoší, a ona se potom stala jejich otrokyní? Bude i Hester nyní něco pohánět, aby vyhledávala další a ještě větší rozkoše?
Obávala se, že ano. Přála si totiž, aby to, co s Adriánem začali, pokračovalo.
Když od ní odešel a ona v salonu osaměla, slibovala si, že už mu nikdy nedovolí, aby se k ní přiblížil. Jemu ani žádnému jinému.
Potom se na třesoucích se nohou odbelhala nahoru do ložnice, kde ze sebe shodila jezdecký kostýmek. Jenže s každým rozepnutým knoflíčkem se v myšlenkách vracela k Adriánovi. Toužila po něm. Přála si dospět k dovršení, před kterým tak nevysvětlitelně ucukl.
Hester tiše zasténala a roztřásla se strachem i neukojenou touhou současně. Jak je možné, že se jeho důvěrnostem nebránila? Proč jen nepomyslela na následky?
Vyskočila z povozu ještě dřív, než zastavil. Vrazila vozkovi do ruky peníze a rozběhla se k domu paní DeLisleová. Zaklepala, ale nečekala, až jí otevřou. Vběhla dovnitř a volala: „Paní DeLisleová! Věrno, kde jsi?“
Našla přítelkyni v kuchyni, jak popíjí čaj. Úlevou vykřikla, vrhla se jí do náruče a rozplakala se.
S pláčem a skytáním vypověděla Hester přítelkyni o svém trápení. Verna trpělivě poslouchala, zatímco jí chladl čaj a do klína jí padaly Hesteřiny slzy. Něžně přitom mladou ženu hladila po vlasech.
„A říkáš, že potom odešel?“
Hester přikývla a zůstala sedět na podlaze vedle Verniny židle. Rukama objímala starou paní v pase a hlavu měla položenou v jejím klíně.
„On se nesnažil dojít sám uspokojení? To se vrátili Dobbsovi a vyrušili vás?“
„Ne.“ Hester zvedla hlavu a hřbetem ruky si utřela slzy.
„Vezmi si můj kapesník, drahoušku. To je velmi zvláštní,“ dodala Verna zamyšleně. „Opravdu zvláštní.“
„Nejhorší je…,“ Hester se vysmrkala, „nejhorší je, že když přijde znovu, tak ho pozvu dál. Vím to.“
„To je v pořádku.“
Hester se napřímila a překvapeně se na Věrnu podívala. „Jak můžeš něco takového schvalovat?“
Paní DeLisleová na ni upřela přísný pohled. „Hester, nejsi přece žádné dítě. Zeny v tvém věku už obvykle dávno nevinnost ztratily, ať v manželství, nebo mimo ně. Víš, panenství se zbytečně přeceňuje.“
Hester na ni nevěřícně vykulila oči. Na takový kacířský názor nebyla u Věrny připravená.
Paní DeLisleová pokračovala: „Nechci, abys mě špatně pochopila. Panenství je důležité pro děvče na vdávání. Ale u dospělé ženy, která nemá naději vdát se nebo o manželství nestojí, no…“ Verna ležérně pokrčila rameny. „Uchovávat si panenství za takových okolností je nesmysl. Žena se zbytečně trápí a připravuje se o ty nejpřirozenější radosti. Jsi zdravá mladá žena, Hester. Milování s mužem ti udělá dobře.“
„Ale když on to není manžel…“
„Co není, může být.“
„To ne.“ Hester se posadila na paty. „O manželství on nestojí. Jenom se zamiloval.“
„Jakže se to vyjádřil? Že je tebou posedlý?“
Hester přikývla a při vzpomínce ji zamrazilo vzrušením. „Dobývá mě jen proto, že mě považuje za vdovu. Domnívá se, že budu ochotnější než jiné.“
„To je přece logické.“
„Ale já nejsem žádná vdova!“ Hester vstala a začala přecházet po místnosti. „Tak bys mu to měla říct.“
„No to by nebylo moc rozumné. Měl by tisíc otázek, a jak bych mu všechno vysvětlila? A vůbec, copak mu můžu věřit?“
„Nemusíš mu vysvětlovat vůbec nic. Prostě ho přijmeš jako milence. Z tvého vyprávění usuzuji, že je něžný a pozorný. Stará se o tvou rozkoš. To je velmi vzácný případ, má drahá.“ Hester se zarděla a Verna se na ni povzbudivě usmála. „Možná si ani při vášnivém milování nevšimne, že jsi ještě panna. A kdyby přece jen, můžeš se vymluvit, že jsi dlouho neměla s nikým důvěrný vztah. Tvůj smyšlený manžel přece měl umřít před šesti lety, ne?“
Hester se zamyslela. Cosi nerozumného, živočišného v ní ji nabádalo, aby Věrnu poslechla. „Brzy odjede z Londýna.“
„Tím líp pro tebe, nemyslíš? Dostaneš od něho, co potřebuješ, a pak sbohem. Tvrdila jsi vždycky, že o muže nestojíš. O tomhle ale smýšlíš jinak, viď? Tak si ho užij a ničím se netrap.“
Hester nevěřila vlastním uším. Takhle Věrnu neznala. Isabelle měla spoustu milenců a Hester tím nevýslovně trpěla. Nesnášela procesí mužů, kteří mámě platili byt, šaty a zahrnovali ji šperky.
Po celá ta léta jí Verna nahrazovala mámu. Hester se domnívala, že Verna Isabellin způsob života odsuzuje stejně jako ona. Nyní byla na pochybách.
„Ty schvaluješ, když má žena milence?“
Verna zvážněla. „Ve všech případech ne. Neschvaluji to u vdaných žen, mladých dívek a u matek, které by měly jí příkladem dětem. Ale pokud jde o vdovy, podváděné manželky nebo dospělé ženy bez závazků, pak v tom nevidím nic špatného.“
Hester nad jejími slovy chvíli přemýšlela. „A tys nějakého milence měla?“
Verna se napřímila, ale před Hesteřiným pohledem neuhnula. „Ano. Dokonce jich bylo víc. Nezapomeň, že jsem přes dvacet let vdova.“
„Aha.“ Hester se znovu zamyslela. „Pověz, co tě k tomu vedlo?“
„Co mě k tomu vedlo?“ Verna se rozesmála a Hester se v tom okamžiku zdálo, že její přítelkyně omládla. Najednou si ji dokázala představit mladou a půvabnou. „Každý člověk potřebuje, být milován, Hester. Ty taky, i když si to nechceš připustit. Mně manžel umřel a nemám děti ani žádné příbuzné. Samota je smutná, nemyslíš?“
„To ano. Jenže milenec… je jenom dočasné řešení.“
„Možná ano, možná ne.“
„Když chceš trvalý vztah, měla by ses vdát, ne?“
„Ach, Hester, tvoje otázky svědčí o tom, že je to vážné…“
„Ne.“ Hester zamračeně sklopila hlavu. „O střídání milenců nestojím. Tobě se to mluví. Bylas vdaná. Ty i máma.“
„Ale ty přece manželství vytrvale odmítáš. Samozřejmě bych ti spíš doporučila, aby ses provdala, než aby sis našla muže jen do postele. Mám to chápat tak, že jsi změnila na manželství názor?“
„Když já nevím…“
„Aha. No dobře.“ Verna se odmlčela. „Přála sis svěřit se mi ještě s něčím? S čím si ještě nevíš rady?“
Hester cítila, jak jí do tváří stoupá ruměnec, a sklopila hlavu. „Už nemám nic, díky. Myslím, že se vrátím domů.“
„Pošlu služebnou, aby ti zavolala drožku.“
Když Hester vstala, cítila se trapně jako nikdy předtím. Jakmile ji však stará přítelkyně objala, rozpaky ji hned opustily. „Řiď se svými instinkty, Hester, a nebuď na sebe moc přísná, když občas šlápneš vedle. Abys našla tu správnou cestu životem, potřebuješ k tomu získat zkušenosti. A pamatuj si, že chybami se člověk učí.“
Hester přikývla. Zamířily ke dveřím. Hester pálila na jazyku otázka. Neodolala a vykoktala: „Věrno, máš ještě, no jestli máš…“
„Jestli mám milence?“ Verna se smutně usmála. „Ne, chudák Benjamin vážně onemocněl a přestěhoval se k sestře do Yorku. Od společných přátel jsem se dozvěděla, že na podzim umřel.“
Před domem zastavila drožka. Hester objala Věrnu, nasedla a dala pokyny kočímu. Celou cestu viděla před sebou Vernin melancholický výraz. Verna je osamělá. Nemá si s kým promluvit, posedět u večeře nebo si vyjít na procházku.
Hester se zadívala na lem živůtku. Její přítelkyně potřebuje někoho blízkého. A ona taky.

Po hodině došel Adrian pěšky až do Regent ‚s parku. Tam se vyhoupl do sedla a rozjel se zpátky k Hester do Mayfair. Musí si spolu promluvit o tom, co se mezi nimi stalo. Neměl v úmyslu hned pokračovat, třebaže umíral touhou. Rozhodl se, že se Hester raději ani nedotkne. Potřebují si novou situaci vyjasnit.
Když od ní odjížděl, bláhově věřil, že se mu Hester sama ozve. Už cestou o tom začal pochybovat. Co když ho bude považovat za chlípníka? Možná ji svým chováním zastrašil. Musí se přesvědčit, že uvěřila v jeho opravdový zájem. A také se chce ubezpečit, že o něho Hester stojí.
Zaklepal na dveře domku porostlého popínavou révou. Otevřela mu hospodyně.
„Dobré odpoledne, pane Hawkeu.“
Smekl klobouk. „Dobré odpoledne, paní Dobbsová. Ohlaste mne prosím paní Poitevantové.“
„Je mi líto, pane, paní odjela. Nechala jen vzkaz.“
„Kam odjela?“ Adrian zůstal stát jako omráčený. Dovedl si představit, že Hester nebude přijímat, že bude předstírat indispozici. To byla nejběžnější výmluva příslušnic její společenské vrstvy. Ale že odjede, to ho ani ve snu nenapadlo.
„Víte, kam jela?“ naléhal na hospodyni.
Paní Dobbsovou jeho naléhavý tón trochu překvapil. „Napsala, že jede na návštěvu.“
„Do Cheapside?“
Paní Dobbsová naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si ho prohlížela. „Paní vám řekla, koho tam navštěvuje?“
Adriana se zmocnila žárlivost a stáhlo se mu hrdlo. Chvíli nebyl schopen slova. Dostal ze sebe jen: „Ano.“
„S kočárem jsem odjela já s manželem, a tak si najala drožku. Nemám ráda, když takhle jezdí sama ven. Žena bez doprovodu! Ale kdepak moje paní, ta je samostatná!“
„Všiml jsem si,“ zabručel Adrian a žárlivost vystřídal šílený vztek. Byl blázen, když si myslel, že ji jejich intermezzo přesvědčilo o jeho kvalitách. Bláhově se domníval, že nad jejím milencem zvítězil. Měl přece jen svoje dílo dokonat.
Teď mu utekla za jiným!
Otočil se na podpatku, přes rameno zabručel díky a spěchal pryč.
Paní Dobbsovou jeho náhlý odchod neurazil. Vyprovázela ho spokojeným pohledem. Přes dvůr k ženě zamířil pan Dobbs a spatřil odjíždějícího Adriana. „Další pánská návštěva?“
„To je pořád ten Hawke.“
„Hm. Celé roky k nám mužská noha nevstoupila, a najednou k nám chodí hned dva.“
„Pst, Fentone. Naše mladá paní muže potřebuje. To má zůstat vdova? Sama jsem si to prožila. Jen si vzpomeň, jaké to bylo, když jsme se my dva potkali ve stájích na Market Street.“
Dobbsová snědá, větrem ošlehaná tvář při jejích slovech zbrunátněla. Oba kdysi brzy ovdověli a žili dlouhá léta sami. Potom se potkali. Jednoho osudného dne před pěti lety… „No,“ pohlédl na manželku láskyplně Dobbs, „kterého myslíš, že si vezme?“
Paní Dobbsová se usmála. „Vsadila bych se, že to bude ten Američan.“
„Narodil se přece ve Skotsku.“
„Na tom nezáleží, kde se narodil. Bude to on. Dej na moje slova. A teď pojď do kuchyně, uvaříme si čaj.“

Adrian se vydal do Cheapside, i když si uvědomoval, že si počíná jako šílenec. Posledně ji potkal poblíž Aldersgate Street. Nedaleko Horácova klubu. Tehdy šla pěšky, to znamená, že její přítel bydlí někde v okolí.
Adrian projížděl ulicemi nahoru a dolů a pátral mezi chodci po ženě, jejíž obraz mu nešel z hlavy.
Zatáhlo se a začal foukat studený vítr. Vypadalo to, že se každou chvíli dá do deště. Adriánovi však zima nebyla, naopak, potil se.
Chová se jako zatracený hlupák! Má důležitější věci na práci než honit ženskou. Je to jeho poslední týden v Anglii!
Pátrání vzdal, teprve když se rozpršelo. Hester se miluje s jiným. O něho zájem nemá. Obrátil koně, narazil si klobouk hluboko do čela a nahrbil se. Studené kapky deště mu stékaly za límec, ale on si jich nevšímal.
Adrian viděl svět černě. Domníval se, že horší už to být nemůže. Sotva však vešel do strýcova domu a odložil promáčený kabát, usvědčil se z omylu. Komorník mu totiž ohlásil návštěvu. Lord Ainsley prý je se strýcem v pracovně a čeká na něho!
Adrian se pod schodištěm nerozhodně zastavil. Po setkání s Georgem Bennettem vůbec netoužil. To nemá ten vlezlý George ani špetku hrdosti?
Adrian se zašklebil. George mu poslouží jako terč. Vylije si na něm vztek. Zamířil chodbou dolů ke strýčkově pracovně.
„Tak tady jsi,“ zvolal strýc s úlevou.
Adrian mu pokynul a obrátil se k dávnému nepříteli. „Buď zdráv, Bennette. Co tě k nám přivedlo v tak nevlídném čase?“
Lordu Ainsleymu sloužilo ke cti, že ani nehnul brvou, když ho Adrian oslovil pouhým jménem. „Byl jsem na projížďce a náhodou jsem se ocitl poblíž. Bavili jsme se s lordem Hawkem o koních. Jeho stáje jsou vyhlášené, bez ohledu na to, že jsou od Londýna tak daleko.“
No jistě, celý svět se točí kolem hlučného, páchnoucího Londýna, pomyslel si s pohrdáním Adrian. Místo úšklebku však vykouzlil neutrální úsměv. „Ano. Strýc má vynikající chov. Máš v úmyslu doplnit stáj?“
„No,“ Ainsley se pohupoval na patách. „Člověk musí sledovat, co se kde nabízí. Investice do dobytka a do půdy se vyplácí. Vezměme třeba ovce. A přadlácké dílny.“ Zmlkl a vyčkával, jak na jeho zjevnou narážku Adrian zareaguje.
Jenže Adrian mu nepomohl. Beze slova přistoupil k servírovacímu stolku, nalil si štědrou dávku whisky a proti světlu studoval zlatavý mok. Rozhodl se, že nechá lorda Ainsleye, ten pilíř urozené londýnské společnosti, aby se podusil ve vlastní šťávě. Toužil ho slyšet prosit a škemrat, aby ho pak odmítl a pokořil.
Se sklenicí v ruce se pobaveně na Bennetta zadíval, ale najednou na jeho místě uviděl Hester a při vzpomínce na ni mu do smíchu nebylo. Ona mu provedla to, co se on právě chystal udělat Bennettovi. Odmítla ho a pokořila. „Jestlipak víš, že strýcovi koně vyhrávají už dvacet let všechny významné dostihy v Británii?“ obrátil se na Bennetta. „Od Edinburghu po Doncaster a od Ascotu po Devon. Má špičkové plnokrevníky, jezdecké i kočárové koně. Jen poníci mu chybějí, ale jestli potřebuješ poníka pro děti, strýc ti jistě někoho doporučí.“
„Obávám se, že synovec to s chválou přehání,“ zapojil se do konverzace Neville a zdálo se, že pochopil Adriánovu hru. „Máte děti, lorde Ainsleyi?“
„Jednu dceru,“ zamumlal otráveně zoufalý Bennett. „Na poníka je ještě moc malá. Ovšem moje sestra, to je jezdkyně!“ Bennett dostal nápad a najednou se rozzářil. „Tak mě napadlo, že té bych koně koupil. Jako svatební dar, víte?“
Tak snadno nevyklouzneš, pomyslel si Adrian. Položil si dlaň na hruď a zklamaně se zeptal: „Tak ona už dostala nabídku k sňatku? To mě mrzí. Skoda.“
„Tak to není,“ ujišťoval ho vehementně Bennett a mával rozčileně rukama. „Jen jsem chtěl nabídnout, že až se Dulcie bude jednou vdávat, můžeme s lordem Hawkem uzavřít obchod.“ Odkašlal si a na rtech se mu objevil neupřímný úsměv. „Když přišla řeč na obchod, možná bychom mohli podniknout něco společně, Hawkeu.“
Adrian pomalu upíjel whisky. „Obávám se, že teď není ta vhodná chvíle. Podívej, jsem celý promáčený. Potřebuji horkou koupel a sklenku punče. Na nic jiného nemám ani pomyšlení. Možná někdy jindy.“ Demonstrativně zakašlal a kýchl. Když uviděl Georgeův rozzuřený výraz a všiml si, jak se mu třesou rty, musel se znovu rozkašlat a přikrýt si ústa, protože by se rozesmál, až by hýkal. To je na tom Bennett finančně tak špatně?
Adrian se rozhodl, že se na jeho finanční situaci vyptá, pokynul na pozdrav a odešel ze strýcovy honosné pracovny, obložené dubovým dřevem.
Než sáhl Adrian na kliku ložnice, na svého starého nepřítele už zapomněl. Hlavou se mu opět honila Hester a trýzeň, kterou mu působí. Když si stahoval promáčené boty, přistihl se, že po ní zase touží. Navzdory její zradě.
Poskytl jí rozkoš a na sebe přitom nemyslel. A Hester mu potom hned uteče za jiným! On jako pitomec zatím trpí a nenachází úlevu. Přitom o žádnou jinou nestojí…
Jaké šílenství se ho zmocnilo?
Svlékl si vestu, košili, kalhoty, punčochy a nakonec prádlo. Snažil se nemyslet na neustupující ztopoření, ale marně.
Vypustil proud těch nejhrubších nadávek, natáhl na sebe župan a zazvonil na sluhu. Když lokaj tiše vstoupil, Adrian se ani neotočil od okna a dál tupě zíral na deštěm smáčenou ulici.
„Připrav mi koupel,“ poručil a obrátil do sebe zbytek whisky. „Nemusí být moc horká.“

KAPITOLA 14.

Když kdosi zabušil na vstupní dveře, Hester si v panice nadzdvihla dlouhou sukni a rozběh la se ke schodům vedoucím do patra. „Nikoho nepřijímám,“ křikla na paní Dobbsovou. „Bez výjimky.“ Utekla nahoru do ložnice, zabouchla za sebou dveře a s třesoucíma se nohama a s bušícím srdcem se zhroutila na židli.
Uvědomovala si, že se chová jako blázen. Copak ji Adrian Hawke může pronásledovat až do ložnice? Vyrazí snad dveře a vrhne se na ni? Kdyby po ní tak zoufale toužil, odpoledne by od ní tak náhle neodešel.
Logika však její rozrušené nervy uklidnit nedokázala. Zaslechla tlumené hlasy, paní Dobbsové a mužský. Nemýlila se, musí to být on.
Když zaklaply vpředu dveře, přistoupila k oknu a poodhrnula záclonu. Ke svému překvapení nespatřila Adriana, ale George Bennetta.
Co u ní mohl Bennett pohledávat? Pátravě ho pozorovala. Nastoupil do lehkého dvojkolového kočáru a zuřivě šlehl bičem. Dvojspřeží clevelandských hnědáků prudce vyrazilo vpřed.
Co ho tak rozčílilo? Hester spustila záclonu. Nebo by se měla spíš ptát, kdo ho tak rozčílil? Samozřejmě. V tom nemá prsty nikdo jiný než Adrian Hawke, usoudila.
Hořce se zasmála. Hawke dnes rozhodně nelenil. A to ještě ani není večer. Byla by ráda zjistila, co provedl Bennettovi, že ten se rozjel za ní domů.
Peg se teprve belhala za paničkou po schodech nahoru, když Hester už zase scházela dolů. Pohladila oddaného pejska a zavolala na Fifi. „Pojďte, mám pro vás v kuchyni něco na zub. Paní Dobbsová!“
Hospodyně už na Hester čekala s čerstvým čajem. „Večeře se ohřívá. Půjdete dnes ven?“
To tak, abych se srazila s Adriánem Hawkem? „Ne. Je tam ošklivě a mraky nevěstí nic dobrého. Vypadá to, že se rozprší ještě víc.“ Založila ruce v pase. „Co si přál lord Ainsley?“
Kulatý obličej paní Dobbsové se zakabonil. „To je ale hrubián! Naléhal, že s vámi musí nutně mluvit. Když jsem mu oznámila, že vám není dobře, začal na mě křičet. Prý si vás platí a jedná se o jeho sestru.“
„Jak se vám podařilo zbavit se ho?“
V hospodyniných buclatých tvářích se objevily dolíčky. „Nejdřív jsem jen mlčela a vytrvale kroutila hlavou. Zuřil víc a víc. Asi mě nepochválíte, ale všechno je to jeho vina.“
„Co se stalo?“
„Vyzvídal, jestli jste nemocná, nebo jestli spíte. Já jsem mu neodpovídala, a tak začal vykřikovat sprostoty o ženských a jejich nemocech.“
„Panebože!“
„Přitakala jsem mu a řekla, že se nemýlí. Máte měsíčky a já vám právě připravuji teplý obklad. Měla jste ho vidět! Zbrunátněl a dal se na útěk. To já znám, chlapi nesnášejí, když se před nimi ženská zmíní o periodě.“ Hospodyně se rozesmála.
Její smích byl nakažlivý. Hester se k ní přidala a svíjela se smíchy. Přestaly, teprve když se jim po tvářích kutálely slzy.
Po všem napětí přinesl Hester srdečný smích úlevu. K jejich veselí se přidali oba pejskové. Blafkali a vrtěli ocásky. Paní Dobbsová si otřela oči do zástěry. „Vidíte, a já jsem si myslela, že se na mě budete zlobit.“
Hester škrábala Peg za ušima a Fifi po ní začala vyskakovat. „Měla bych se zlobit, jenže nemůžu. George Bennett si nic jiného nezasloužil.“
Paní Dobbsová po ní koukla. „Viděla jsem ho poprvé. Chudák slečna Dulcie. Nemá to asi doma lehké.“
„To je pravda. Má smůlu. Tuším asi, proč za mnou přišel. Bratr si pro Dulcii přeje boháče. Zdá se mi, že má políčeno na pana Hawkea.“
„Aha. A vy tu partii neschvalujete?“
Hester neměla ve zvyku probírat záležitosti týkající se klientů s hospodyní. Tentokrát ji společný srdečný smích ponoukl ke sdílnosti, a tak svoji zásadu porušila.
„Pan Hawke není typ na ženění,“ prohlásila stručně. Ale jako milenec za hřích stojí… Hester se lekla vlastních myšlenek a zatřásla hlavou. Odložila šálek se slovy: „Půjdu si chvilku lehnout.“
„Není vám dobře?“
„To ne, jsem jen unavená.“
„S večeří počkám.“
„Jen se najezte beze mne. Nechejte mi talíř v troubě. Vezmu si večeři sama, až na ni dostanu chuť.“
„Jak si přejete. A pěkně si odpočiňte.“
Hester neusnula. Hlavou se jí honilo všechno možné. Jak ji mohla Verna navádět, aby si pořídila milence?
Jenže má-li být k sobě upřímná, touží po něm.
Hester se v posteli posadila a zamyslela se nad svým dosavadním životem. Často jí připadal nudný. Nyní má příležitost ho změnit. Teď, nebo nikdy. Buď Adriánovy pozornosti přijme, nebo se mu bude až do jeho odjezdu vyhýbat. A potom bude předstírat, že se nikdy nic nestalo.
Vrátí se ke svému nezajímavému, ale klidnému životu.
Fifi zaštěkala a Hester si ji posadila na klín. „Vidíš, jak si hezká,“ chlácholila pejska. „A taky jsi přibrala.“
V tom okamžiku si uvědomila, že se ke starému životu vrátit nemůže, tak jako nemůže nalezenou Fifi vyhodit na ulici. Pejskové dostali šanci na lepší život a svědčí jim to. I ona touží po lepším životě. Třebaže by neměl dlouhého trvání.

Když Adriánovi doručili psaníčko, měl už trochu v hlavě.
U večeře seděl bez nálady a tvářil se jako kakabus. Teta se sestřenicí si ho proto dobíraly.
„Stýská se mu nejspíš po domově,“ poznamenala Catherine směrem k matce. „Asi na něho v Bostonu nějaká čeká.“
„No, já bych řekla, že jeho vyvolená bude blíž,“ odpověděla jí Olivie. „Sázím se, že je to nějaká Angličanka.“
Jediný strýc Neville se postavil na Adriánovu stranu. „Bodejť by neztratil náladu, když do něho ustavičně rýpou dvě zvědavé ženské!“
Všichni se rozesmáli a změnili téma. Nekomentovali, ani když Adrian sám vypil láhev vína.
Po večeři se Adrian usadil nahoře na terase a přešel na whisky. Tam mu komorník přinesl psaníčko.
„Mám rozsvítit lampu, pane?“
„Ano, dík.“
Sotva komorník zmizel, rozlomil třesoucíma se rukama pečeť. Zatraceně! Napínal oči zamlžené alkoholem. Píše mu Hester?
Ano. Nejdřív mu padl zrak na podpis, napsaný ozdobným ženským písmem. Přimhouřil oči, ale písmena mu splývala dohromady. Co mu asi píše?
Zavřel oči a zatočila se mu hlava. Zdálo se mu, že ucítil vůni lilií. Je možné, že k němu stoupá z dopisního papíru, nebo je to jen přelud? Zvedl psaníčko a přivoněl k němu. Ucítil velmi jemnou vůni, nejspíš mýdla, a při vzpomínkách na Hesteřinu blízkost se ho zmocnila závrať.
Mohl by jí darovat kazetu jemných parfémovaných francouzských mýdel. A k ní přidat květináč bílých lilií. Ne, raději růžových, ta barva by jí slušela víc.
Krev se mu vehnala do slabin a následovala bolestná erekce. Ani opilost ho před hlasem těla nezachránila. Asi se zblázní!
Odbelhal z terasy do ložnice ve třetím patře. Rozsvítil dvě lampy a šestiramenný lustr a v intenzivním světle zaostřil zrak na drobný rukopis.

Vážený pane Hawkeu, po delším přemýšlení jsem dospěla k názoru, že bychom si měli spolu promluvit, aby se vzduch mezi námi pročistil. Navrhuji setkání na některém z večírků tento týden. Přítomnost společných známých nám poslouží jako vhodné zázemí k rozhovoru.
Byla bych ráda, kdyby naše jednání skončilo smírem.
V úctě Hester Poitevantová

Tak ona si přeje pročistit vzduch? A uzavřít smír? Adrian se zhroutil do křesla a hlava se mu zatočila. Marně se snažil jejím řádkům porozumět. Radostné očekávání bylo vystřídáno zklamáním. Takhle přece nepíše žena, která si s mužem dává schůzku!
Venku zarachotil na dlažbě nějaký povoz a k Adriánovi dolehl zvuk větrného poryvu. Úporně namáhal mozek ve snaze porozumět Hesteřinu chladně zdvořilému psaní.
To je celá ona! Povýšená a rezervovaná… Vždyť není spontánního jednání ani schopná! Jak by mu mohla napsat upřímně, přirozeně, od srdce?
Ano, i on si přeje pročistit vzduch. Nejlíp v posteli.
A smír? Ano, teprve až padne vyčerpáním po milování. Po dlouhém a vášnivém milování. Nejraději opakovaném.
Zadíval se na postel a představil si tam Hester, nahou, zahalenou pouze kaskádou nádherných hedvábných vlasů. Zhluboka se nadechl a znovu se mu zamotala hlava. Zavřel oči a poddal se závrati.
Potom se dopotácel do postele a padl na ni oblečený. Představil si, že pod ním leží Hester, a zasténal. Přivoněl znovu k jejímu psaníčku. Zhluboka vdechl jemné liliové aroma.
Do sladké květinové vůně si jeho vzrušená fantazie přibájila další pach, pižmo vzrušené ženy, to, které cítil u ní v salonu, když se mu otevřela.
V křečovitém záškubu zatlačil boky do vysoké prachové matrace.
K čertu, Hester si přeje schůzku, a to přece něco znamená. Až spolu budou sami, může se stát cokoli. Stačí rozdmýchat její vrozenou smyslnost. O tom se stačil přesvědčit. Ovšem tentokrát dokončí, co spolu začali. Bude se s ní milovat…
S touto myšlenkou ho přemohl neklidný spánek.

Příští večer se Hester ustrojila jako obvykle do tmavě zelených šatů, upnutých až pod bradu. Jen brýle odložila. Vlasy si stáhla z čela do přísného drdolu, bez jediné spuštěné lokny nebo ozdobné stužky. Ještě nikdy jí však nebylo tak zatěžko hrát roli usedlé vdovy jako v té chvíli. Přesto se právě tehdy potřebovala ukrýt za hradbou nepřístupnosti víc než kdy jindy.
Stejně měla pochyby, zda jí její přísná fasáda pomůže. Měla pocit, že na ní musí každý na první pohled poznat změnu. Včerejšek ji poznamenal tak hluboce, že to na ní musí být patrné, obávala se. Proto své masce věnovala mimořádné úsilí. Kdyby tak aspoň měla křivé zuby nebo obličej poznamenaný vyrážkou!
Paní Dobbsová si všimla jejího přísného zevnějšku a povzdychla si: „Už zase si stahujete vlasy z čela! Dělá vás to starší.“ Hospodyně zavrtěla hlavou. „Nechcete se přečesat? Pomůžu vám.“
„Ne, už nemám čas.“
Stará paní se dívala, jak Hester nastupuje do kočáru, a když pan Dobbs pobídl koně, ještě jí zamávala. Potom se s oběma pejsky vrátila do domu.
„Já tomu děvčeti nerozumím,“ brblala si. „Přitom za ní chodí dva, to když nepočítám toho protivného Bennetta. Ten ale jistě nepřišel s žádným čestným úmyslem.“
V kuchyni k ní oba pejskové zvedli hlavy a vrtěli ocásky. „Přitom může mít každého, kterého si umane. Snad si vybere, dřív než bude pozdě. Má nejvyšší čas.“

Hester přijela k Ainsleyovým na karetní večírek pozdě. Zbyl z ní jen uzlíček nervů a připadala si jako napjatá struna.
Adrian jistě nepřijde. Přece by nešel na návštěvu k Bennettovi? Vždyť ho nesnáší.
Na druhé straně rád nenáviděného spolužáka dráždí a provokuje. Co kdyby se přece jen objevil?
Když komorník Hester ohlašoval, zábava už byla v plném proudu. V obou salonech i v přijímacím pokoji byly rozestavěny karetní stolky. V jídelně byl přichystán obří bufet ve francouzském stylu. Občerstvení se podávalo také venku na terase. Lady Ainsleyová rozhodně nešetřila. Musela obhájit společenskou prestiž, třebaže měla rodina tak hluboko do kapsy. Místnosti i terasu venku osvětlovala dobrá stovka svící, všechny z kvalitního včelího vosku. V broušených vázách se skvěly veliké kytice. Dům byl přeplněn hosty, takže ani židle nestačily. A alkohol tekl proudem: punč, víno a něco ostřejšího pro pány.
Po Adriánovi ani vidu ani slechu.
Hester si oddychla.
Ale žádnou úlevu nepociťovala. Naopak, zlobila se. A moc se styděla.
Co ji to popadlo, že mu napsala a požádala ho o schůzku? Copak se mu dá věřit? Jde mu jenom o jediné. O jeho diskrétnosti si iluze nedělá.
Ukryla tváře do dlaní. Provedla hloupost.
Obrátila se ke dveřím s úmyslem vytratit se. Jenže Dulcie ji zahlédla a zamávala na ni. Vedle krbu, nad nímž visel obrovský portrét nejmladšího lorda Ainsleye, stál sám George Bennett a zavadil o ni pohledem. Hester uvízla v pasti. Dulcie k ní přiběhla první. „Mám takovou radost, že jste přišla. Zahrajete si, nebo se nejdřív najíte?“
„Asi se nejdřív posilním.“ Blížil se k nim George a Hester vykouzlila zdvořilý úsměv. „Vítám vás, paní Poitevantová,“ pozdravil ji s obvyklým přezíravým výrazem.
„Dobrý večer, lorde Ainsleyi.“ Mírně se uklonila. Copak po ní chce?
„Rád vás vidím. Potřebuji vás a tebe taky, Dulls. Musíme se na něčem domluvit.“
Hester pobouřilo, jak mluví se sestrou. „Neoslovujte ji tak prosím,“ řekla sice šeptem, ale její tón byl ostrý jako břitva.
„Cože?“ George na ni zíral, jako by nevěřil vlastním uším. Co si to dovolila?
„Žádám vás, abyste sestru neoslovoval Dulls.“
Nebohá Dulcie se přikrčila strachy. Hester netušila, co to do ní vjelo, že se pustila do samotného Ainsleye přímo v jeho salonu. Ale couvnout už nehodlala.
Lord Ainsley se s kamenným výrazem ohradil: „Dulls je zdrobnělina. Říkám jí tak odmalička.“
„Jenže tím srážíte její sebevědomí.“
„Cože? Proč bych to propána dělal? Copak nepodnikám všechno pro to, aby se provdala?“
Dulcie stiskla Hester paži. „To je v pořádku.“
„Ale není.“ Hester se zadívala vzdorně na Ainsleye. Aťsi ji třeba vyhodí. Je jí to lhostejné. „Vaše chování je nevyzpytatelné. Na jedné straně se sestrou jednáte jako s malou, a na druhé ji strkáte do náruče člověku, s kterým by si neporadila ani žena mnohem zkušenější. Proto jste se přece včera ke mně přihnal, ne? Abych ji dala dohromady s vaším zámožným spolužákem, viďte?“
Ošklivě se ušklíbl. „Vyprošuji si právo rozhodnout o sestřině partnerovi. Vy jste tu od toho, abyste splnila moje příkazy.“
Lidé se po nich začali ohlížet, ale Hester si jich nevšímala. To, že přitahují pozornost zvědavců, vadilo někomu jinému. Lady Ainsleyová stanula synovi po boku a stiskla mu paži. „Teď ne,“ špitla a usmívala se, jako by jí někdo právě složil poklonu, jakého má skvěle výchovaného syna. „A ne tady.“ Vrhla na Hester káravý pohled a odtáhla George pryč.
„Ach bože,“ vzdychla si Dulcie a nervózně žmoulala v rukou krajkový kapesníček. „Já scény na veřejnosti nesnáším.“
Já se jim za normálních okolností také vyhýbám, pomyslela si Hester. Co jen to do mě vjelo?
„Stalo se vám něco?“ ozval se mužský hlas. Hester ucítila srdce až v krku. Ne, to není nezaměnitelný hlas Adrianův. Tím líp. Otočila hlavu a spatřila bratra. Jak ráda ho vidí! Uvědomila si, že ho má čím dál raději. „Ach, Horáci, vítejte. Ne, nic se neděje. Viď, Dulcie?“
Dulcie sice přikývla, ale netvářila se příliš přesvědčivě, Hester si vzdychla. „No prostě v jedné věci jsem se s lordem Ainsleyem nepohodla. Máme na ni rozdílný názor. Neměla jsem se s ním pouštět do sporu tady. A určitě ne před Dulcii.“
Horác svraštil čelo a starostlivě pohlédl na Dulcii. „Netrapte se tím, slečno Bennettová. Věřte paní Poitevantové. Je to ta nejmoudřejší žena, jakou jsem kdy poznal. Z bratrovy špatné nálady si nic nedělejte. Na starosti tady dnes večer není místo.“
„Proč myslíte?“ vzhlédla k němu Dulcie.
Horác se na ni usmál. „No dnes se přece musíme soustředit na hru.“ Povzbudivě ji poplácal po ruce. „Nejsme na tanečním večírku. Tam nás nohy poslouchají automaticky, o krocích už nemusíme přemýšlet. Ale u karet to je jiná, slečno! Musíme se pekelně soustředit a hodně přemýšlet. Souhlasíte?“
Dulciin utrápený výraz byl vystřídán úsměvem. „Asi máte pravdu.“
Horác ji znovu poplácal po ruce. „To víte, že ano. Poslyšte, co kdybychom si my tři teď dali partičku whistu?“
Hester s obdivem sledovala bratrovo úsilí dívku uklidnit. Byla na něho pyšná. Nejednou se už projevil jako citlivý a laskavý člověk. Je na něho nejen hrdá, ale má ho opravdu ráda, usoudila.
„Jen běžte sami,“ vybídla je Hester a všimla si, že jim to spolu sluší. Dulcie k Horácovi vzhlížela s obdivem a celá zářila.
„Tak dobře,“ souhlasil Horác. „Ale slibte mi, že my dva si spolu zahrajeme později. Když ne whist, tak něco jiného. A ještě něco. Mám pro vás překvapení,“ dodal a odváděl Dulcii ke karetnímu stolku.
Překvapení? Podivila se Hester, ale brzy bratrova slova pustila z hlavy. Měla jiné starosti. Párkrát se prošla kolem dokola, aby se uklidnila, a zamířila k bufetu. Celou dobu si však dělala výčitky.
Jak se jen mohla pustit do trapného sporu s Georgem Bennettem? Naštěstí ve vhodný okamžik zasáhla lady Ainsleyová. Jenže tím celá záležitost zdaleka nekončí. George Bennett si umínil vydělat na spojení s Adriánem Hawkem. K tomu mu jako nástroj má posloužit sestra. A po Hester bude chtít, aby při tom asistovala.
Díkybohu, že se Adrian Hawke na večírku neobjevil.
Sotva však Hester otočila hlavu, zahlédla ho! Bavil se ve foyeru s nějakým starším pánem. Ruka, jež se natahovala po sklenici punče, se zastavila. Hester při pohledu na Adriana jako by zkameněla.
Adrian také strnul, sotva ji zahlédl. Vzpamatoval se ovšem dřív než ona, protože jeho společník sledoval směr jeho pohledu. Adrian mu cosi řekl a ten muž se na ni usmál a uklonil se.
Hester vstoupil do tváří ruměnec. Proboha, co mu to o ní povídal? Snad mu nevyprávěl o tom, co oni dva spolu dělali?
Hester se strachem sledovala, jak se k ní ti dva blíží. Druhého muže sice neznala, ale připadal jí jaksi povědomý. Dál už měla oči jen pro Adriana. Co jí asi řekne? A jak mu odpoví?
Ke své hrůze ucítila, jak ji polévá horkost. Srdce se jí rozbušilo, dech se jí zrychlil, v břiše jí vzplál oheň a tam dole zvlhla.
To se jí Adrian ani nedotkl, stačí, že na sobě cítí jeho pohled!
Uhnula před ním očima a pohlédla na jeho společníka. Starý pán se pohyboval pomalu a opatrně. Vypadal příjemně, jen vlasy měl příliš dlouhé. Potřeboval by sestřih, napadlo Hester. Ještě si všimla, že vestu má ošoupanou a že mu příliš těsně obepíná vystouplé břicho.
Náhle hrůzou strnula. To přece není možné!
Hester začala ustupovat. Blíží se k ní otec!
Vypadal jako Horác ve starším vydání. Růžolící, buclatý, s dobrosrdečným výrazem. Jen kníry měl šedivé.
„Ne,“ vyhrkla. Nepřála si toho člověka ani vidět. Opustil ji a zavrhl. Za celý život si na ni nevzpomněl. To, že se tvářil přívětivě a mile se na ni usmíval, na věci nic neměnilo.
Vrhla zděšený pohled na Adriana, a ten svraštil čelo. „Paní Poitevantová…“
„Ne,“ v obranném gestu zvedla ruce, jako by spatřila samotného ďábla. A skutečně si tak v té chvíli připadala. Démon z minulosti se zhmotnil, aby jí zničil i tak ohroženou budoucnost, která ji čekala. Jeho zjevení ji uvrhlo v zoufalství.
Nedostala ze sebe ani slovo. Přitiskla si k ústům kapesník, zakroutila hlavou a dala se na útěk.

KAPITOLA 15.

Při pohledu na Hesteřin zděšený výraz z Adriana vyprchala veškerá naděje. V kapse ho pálil její dopis a v srdci choval nesmyslnou naději, takže se na setkání s ní těšil a současně se ho obával. Aby překonal nejistotu, rozhodl se s ní setkat v přítomnosti třetí osoby, která mu měla posloužit jako nárazník. Bylo to od něho zbabělé a nerozumné, jak usoudil z její reakce.
Když se dala na úprk, nechápavě na ni zíral. Nejinak jeho společník, otec Horáce Vasterlinga. „Tohle že je paní Poitevantová?“ podivil se starý pán. „Horác ji vylíčil jako způsobnou dámu.“
„V tom s ním souhlasím,“ zabručel Adrian.
„Hm. Nevím. Přiznám se, že manýrám londýnské společnosti nerozumím. A už vůbec ne ženám.“ Mávl rukou a změnil předmět hovoru. „Horác sledoval jistý důvod, když nás dva nechal o samotě. Jedná se o obchod s vlnou, viďte? Musím vás varovat, mladíku. Nemám v úmyslu svěřit svoje peníze někomu, kdo s nimi hned nato zmizí kdesi v cizině.“
„Nechci po vás peníze,“ opáčil Adrian a snažil se soustředit na obchod. Bohužel se mu to nedařilo. Nejraději by poslal starého Vasterlinga k čertu a rozběhl se za Hester. Umíral touhou zjistit, proč mu poslala psaníčko, a potom před ním utekla.
Rozhlížel se kolem, ale nikde ji neviděl. Zachytil jen Horácův oddaný pohled.
Adrian potlačil chuť klít a ovládl zjitřené city. Ještě se nestalo, aby ho posedlost po ženské odvedla od obchodního jednání. Hester se bude věnovat později. Bude ji třeba pronásledovat až domů, jestliže nebude mít jinou možnost. Teď musí splnit svůj slib daný Horácovi: přemluvit starého Vasterlinga, aby vstoupil do společného podniku.
„Možná jsem vám dobře nevysvětlil, jak moje firma funguje, pane Vasterlingu. Kapitálové investice jsou jen částí podniku. Mnohem větší význam přikládám dodávkám vlny, surové, mykané, spřádané, tkané. Do podniku může vstoupit kdokoli, od pastevce se dvaceti ovcemi až po statkáře se stohlavými stády a s vlastními přadláckými dílnami.“
Starý pán pokrčil rameny. „Když přijmete za společníky kdekoho, proč potřebujete právě mě? V Anglii je chovatelů ovcí plno.“
„V tom máte pravdu. Možná jsem se nevyjádřil přesně. Zájem mám jen o spolehlivé partnery a o závazky trvalejší povahy. Úplně každého zájemce bych nepřijal. Pokud máte o spolupráci zájem, a byl byste hloupý, kdybyste takovou šanci propásl, musíte mě přesvědčit o tom, že se na vaše dodávky můžu spolehnout.“ S mírnou úklonou se obrátil a zamířil ke dveřím.
Cestou ven si vzal sklenici vína, zapálil si viržinko a vyšel do spoře osvětlené zahrady. Natáhl kouř a vydechl. Ještě jednou. Tabák mu uklidnění nepřinesl. Sakra! Chová se jako blázen.
K čertu s Hester! Získala nad ním moc. To se mu vůbec nezamlouvalo. Ale co s tím?
Zevnitř k němu dopadl kužel světla a ozval se hlasitý smích. Adrian ustoupil hlouběji do zahrady. No zahrada je snad přehnaný výraz, napadlo ho. Vlastně se jednalo o dvorek, lemovaný kvetoucími rododendrony. Prostor ozařoval srpek měsíce. Adrian v jeho světle zahlédl úplně vzadu bílý altánek.
Vydal se tím směrem a brzy zjistil, že uvnitř kdosi je. Naštěstí jeho kroky tlumil trávník.
Sotva stanul před altánkem, zaslechl ženský pláč.
Odhodil viržinko a podpatkem je zadusil. „Je tam někdo?“
Pláč okamžitě ustal. Cosi ve tmě zašustilo a následovala tupá rána. A po ní se ozval ženský výkřik.
Adrian cítil každý nerv v těle. Chlupy se mu naježily. Přistoupil ještě blíž. „Hester?“
Odpověděl mu poděšený výkřik a po něm zvolání: „Nepřibližujte se ke mně!“
„Co je to za nesmysl? Proč ne?“
„Protože… jsem v hrozném stavu.“
Její odhalená nožka by ho nelákala víc než její zoufalé přiznání. Chladná a nepřístupná Hester Poitevantová že je v hrozném stavu?
„Co se stalo, Hester? Proč pláčeš?“
„Jděte pryč!“
Ani omylem. „Dostal jsem tvůj dopis.“ Odpovědí mu bylo ticho. Další lákavá výzva. Vkročil dovnitř a podlaha pod ním zavrzala.
„Prosím vás, pane Hawkeu. Nechejte mě samotnou. Jděte pryč…“
„To nejde, Hester. A ty to víš. Psala jsi, že si se mnou chceš promluvit. Teď k tomu máš příležitost.“ Odmlčel se. „Nejdřív mi vysvětli, proč jsi přede mnou utekla a proč pláčeš.“ Další odmlka. „Jdu za tebou.“
Chvíli mu trvalo, než jeho oči přivykly tmě. Hester měla na sobě tmavé šaty, ale zahlédl její bělostný obličej a ruce. Natáhl se k ní a chytil ji za ruku. Byla vlhká od slz a teplá.
Přitáhl ji k sobě a okamžitě po ní zatoužil. Všiml si jejího zrychleného tepu. I jemu se krev rozproudila. Hester přece musí cítit, jak strašně ho vzrušuje!
„Nechci, abys mi zase utekla, Hester. Ani abys potají v altánku plakala.“ Zaváhal a jeho hlas zněl najednou nahněvaně: „Nepřeji si ani, abys utekla za milencem do Cheapside.“
„Já že jsem utekla za milencem?“
„Tvoje hospodyně to vybreptala.“ Strhl ji k sobě. Žádostivě, spalován žárlivostí. „S ním to skončilo. Rozumíš? S ním je konec.“
Hester nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Adrian žárlí na muže, který neexistuje! Měla by ho vyvést z omylu. Ale cosi uvnitř jí našeptávalo, aby ho nechala potrápit. Cosi zkaženého, zvrhlého v ní, o čem neměla doposud ani tušení.
V Adriánově pevném objetí zapomněla na svoje trápení i na nepříjemné setkání s nenáviděným otcem. Vnímala jen Adriánovu neodolatelnou přitažlivost.
Ovinul jí paži kolem pasu. Slušná žena by se na jejím místě bránila. Ona však hodila všechno za hlavu a v náruči mu zjihla. Svou poddajností ho vyzývala, aby ve svých důvěrnostech pokračoval.
„Už přede mnou nikdy neutíkej,“ zašeptal a přitiskl jí rty na spánek.
„Nebudu.“ Objala ho kolem krku. Ucítila jeho ruku ve vlasech.
„Přestaň…“ Marný pokus zastavit nevyhnutelné.
„Nemůžu,“ zašeptal Adrian a rozpustil jí vlasy. Potom jí položil dlaň na tvář. „Dnes v noci budeš moje, Hester,“ prohlásil.
Dnes v noci. Neodporovala mu.
Zdráhavě přikývla. Ano, jednou se to stát muselo. Přece neumře jako panna?
Jak mu má ale vysvětlit, že v osmadvaceti nemá s intimním vztahem mezi mužem a ženou doposud žádnou zkušenost? Musela by se mu svěřit s matčiným příběhem. A to by vedlo k odhalením o otci a bratrovi…
Panebože, potřebovala by čas, aby si mohla všechno promyslet!
„Jenže… já mám problém, Adriane.“
Zavřel jí ústa polibkem. „Budu diskrétní, spolehni se.“ Palcem jí otřel z tváře slzy. „Důvod k pláči ti nezavdám, Hester. Ledaže by to byly slzy štěstí.“ Znovu ji políbil, dlouze, majetnicky, až mu v náruči zvláčněla ještě víc.
Vsunul jí koleno mezi stehna a ona zasténala. Prohnula se v zádech, zvrátila hlavu a vydala se všanc jeho hladovým polibkům a nepokojným rukám.
Třel jí kolenem stehno výš a výš, ale ona si přála ještě něco. Toužila tam cítit jeho ruku. A jeho ústa.
Zastyděla se. Kde se v ní berou tak nestoudné představy? Přece jen asi bude po mámě…
Vtom se odněkud ozvalo volání: „Pane Hawkeu! Pane Hawkeu?“ Poznala hlas svého bratra.
„Jste tam někde?“
Horácovo volání zapůsobilo na oba jako ledová sprcha. Hester Adriana odstrčila, on od ní odstoupil a ona ztěžka dosedla na zahradní lavici.
„Budu muset jít,“ zašeptal Adrian.
Přikývla a uvolněné vlasy se jí zavlnily. Ještě celá omráčená si je začala stahovat do uzlu. Tohle se jí stalo v poslední době už podruhé…
Ve dveřích besídky se Adrian zastavil. Jeho siluetu osvětlovalo měsíční světlo. „Až odejdeš, pojedu za tebou.“
Mlčky přikývla. Nahlas by nedokázala říct: „Přijeď za mnou domů a tam spolu dokončíme, co jsme si tady začali.“ Nechat se strhnout vášní okamžiku se jí zdálo omluvitelné. Ale s chladným rozumem plánovat tajné dostaveníčko jí připadalo mnohem obtížnější.
Cestou domů Hester stejně přepadly výčitky. Po odchodu z altánku se Adrian vrátil k Horácovi a zabavil ho, aby mohla Hester nepozorovaně proklouznout ze zahrady zpět do společnosti. Zahrála si partičku lu, prohrála všechno, co vsadila do banku, a měla se k odchodu. Využila všeobecného nadšení nad právě přinášenými zákusky a vytratila se.
Byla ráda, že se jí podařilo zmizet, aniž vrazila do otce nebo se znovu střetla s Georgem Bennettem. Nyní seděla sama v lehkém dvoukolovém kočáře a ujížděla vstříc svému osudu. Nervózně si třela spánky a přemýšlela o své situaci. Dnešní drama je hodno Shakespeara, napadlo ji. Fiasko noci svatojánské. Mnoho povyku pro cosi přísně tajného. Zkrocenízlépanny – vdovy…
Rozesmála se, spíš hystericky než vesele. Poslední titul se jí líbil nejvíc. I po dnešní noci ji mnozí budou dál považovat za přísnou vdovu, ale o panenství přijde. Neodvratně a navždy.
Rozechvěla se a stiskla rty. Přece by se nebála?
Pan Dobbs zastavil u vchodu, pomohl jí vystoupit a potom odváděl koně do dvora, aby je vypráhl a ustájil. Hester rezolutně odmítla služby paní Dobbsové, takže stará paní ani nestačila vstát z houpacího křesla, a odešla přímo nahoru do ložnice. Jakmile se ocitla sama ve svém útulném pokojíku, dýchajícím dívčí atmosférou, dala se do příprav. Odložila tuhé manžety a tmavé šaty. Následoval korzet, punčochy, podvazky i apartní kalhotky. Už se nemohla dočkat, až vklouzne do své oblíbené modré košilky a župánku. Jestlipak se mu v ní bude líbit? Cosi jí našeptávalo, že ano.
Přistoupila po špičkách k oknu do dvora a vyhlédla ven. Okno v pokojíku Dobbsových vedle kuchyně potemnělo. Hester také zhasla, posadila se na sedátko u okna do ulice, kartáčovala si vlasy a vyhlížela svého půlnočního hosta.
Už stokrát projel kartáč dlouhé kadeře, a Adrian se ještě neobjevil. Načala další stovku. Když prohrábla vlasy po stošedesáté, uviděla ho. Temná postava na tmavém koni mohla patřit nějakému osamělému nočnímu jezdci. Hester ho však navzdory nočním stínům s jistotou poznala a její tělo okamžitě zareagovalo. Rozechvěla se od hlavy k patě a zatajila dech.
Nic mimořádného se přece neděje, uklidňovala se. Všechno na světě má svůj řád. S denním světlem se otevírají okvětní lístky, ptáci táhnou na zimu k jihu, po západu slunce se ozývají cvrčci a ona se rozechvěje, když se k ní blíží Adrian. Nevadí ani, že je od sebe dělí okenní tabule a temná noc. On jediný má na ni i na dálku takový vliv.
Proč právě on? zamyslela se a sledovala, jak seskakuje z koně a odvádí ho za roh do stínu postranní uličky. Působí na ni jen jeho fyzická přitažlivost? Nebo ji k němu táhne to, že ho podobně jako ji společnost odmítla, ale on si přesto stejně jako ona v ní vydobyl svoje místo? Jsou si blízcí proto, že mají hodně společného?
Zajímavá myšlenka, ovšem Hester neměla na dlouhé úvahy čas. Vyskočila. Adrian už je před domem a ona ve zmatku zapomněla uvolnit zástrčku.
Čekal na horním schodu. Tiše ho vpustila dovnitř. Adrian mlčel, ale přesto s ní hovořil: očima, držením těla i dechem. Vzduch zhoustl napjatým očekáváním.
„Všechno v pořádku?“ zašeptal konečně, když ho odváděla nahoru.
Přikývla, i když si sama odpovědí nebyla vůbec jistá. Dá se tvrdit, že je v pořádku, když si dobrovolně připravuje vlastní pád?
Položil jí ruku kolem krku a otočil ji k sobě. Byl to majetnicky dotek a měl v sobě jakousi novou důvěrnost. Hester ucítila jeho palec na nahé šíji a téměř nedýchala. Omráčeně k němu zvedla oči.
„Jsme v domě sami?“ zeptal se jí.
„Ano. Dobbsovi mají vlastní bydlení. Vzadu za kuchyní.“
„Tak proč šeptáme?“
Hester mu nedokázala odpovědět.
Adrian se rozesmál a vesele ji políbil. Byl to jiný polibek než všechny předchozí. Přátelský, šibalský a přitom důvěrný.
„Slíbil jsem ti diskrétnost, Hester. Slovo dodržím. Stejně je ale příjemný pocit, že jsme v domě sami.“ Chytil ji za ruku, propletl svoje prsty s jejími a vyzval ji: „Veď mě, moje krásná, záhadná Hester. Za tebou bych šel třeba do pekel.“
Povzbuzena jeho lichotivými slovy ho zavedla k ložnici, jenže u dveří se zarazila. Adrian ji pokládá za zkušenou ženu. Co když všechno pokazí? Když mu neposkytne potěšení, které u ní hledá?
Sáhla na kliku, ale nestiskla ji. Vyvlékla druhou ruku z jeho a otočila se k němu. Musí se mu se vším svěřit. „Adrianě,“ špitla rozechvěle.
„Pst.“ Položil jí dlaň na ruku, svírající kliku. „O ničem nepřemýšlej, Hester. Rid se jen svými instinkty. Nechej mluvit tělo…“
Vzala mu slova z úst polibkem. Vystoupila na špičky, chytila ho za klopy a přitáhla si ho k sobě. Poslechla ho a nechala mluvit tělo… Tiskl se k ní svým mužným tělem a ona cítila, že je připraven dokončit, co mezi nimi narůstalo a mohutnělo od prvního setkání. Zaplavila ji vlna jásavé radosti. Ožila a cítila se jako vášnivá žena, připravená rozkoš přijímat a také ji dávat.
Její tělo, zahalené jen tenkou vrstvou látky, vnímalo, jak ji jeho urostlá postava drtí. Uvědomovala si tlak jeho svalnaté hrudi i knoflíků u vesty, cítila šev na kalhotách a hlavně to, co se skrývalo pod nimi: svalnatá stehna a tvrdý úd, jehož špička ji tlačila do břicha.
Při tom naléhavém doteku se Hester rozpouštěla slastným očekáváním.
Vtom se za dveřmi ozvalo škrábání, následované hlasitým zaštěkáním.
Zapomněla na psy!
Strnula a se rty přitisknutými k jeho k němu zvedla oči. Jeho oči se na ni usmívaly. Cítila, jak se mu i rty roztahují v úsměvu. Zvláštní pocit! „Tak tys nám přichystala publikum?“ zeptal se, když od něho odtáhla rty.
„Zavřu je do kuchyně,“ navrhla. Jenže to by ji musel pustit. Nic takového se ovšem nestalo. Naopak, přirazil k ní boky a začal jimi vzrušujícím způsobem rytmicky pohybovat.
„Počkej…“
„Ty počkej,“ opáčil. Zabořil jí rty do vlasů a zašeptal: „Teď jsem něčím zaujatý…“
Stále do ní rytmicky narážel boky. Začala zrychleně dýchat a šla jeho pohybům vstříc. On jí přitom laskal rty a špičkou jazyka ucho. Cítila jeho horké tělo a její vzrušení dostupovalo vrcholu. Podobně jako den předtím. „Počkej… odvedu jen psy…“
„Ach bože,“ vzlykl a narazil do ní tak prudce, že počítala s modřinami. Přitom bolest ani necítila. Všemi smysly vnímala jen svoji zoufalou nedočkavost a stupňující se tělesnou žádost.
Vtom Adrian zatlačil na její ruku, stiskl kliku a vpotáceli se do ložnice.
Hester už na psy nemyslela. Ani si nevšimla, že je Adrian zavřel na chodbě. Nevnímala ani, jestli škrábou nebo kňučí. Pro ni přestal svět existovat. Kromě Adriana. Došli pozpátku k posteli a padli na ni. „Jak báječně chutnáš,“ zašeptal Adrian a líbal ji na šíji, na rameno a pomalu jí sjel rty dolů k rýze mezi ňadry. Když zvedl hlavu, Hester zklamaně zasténala. Tolik si přála, aby pokračoval! Adrian si však pouze odložil kabát a znovu se k ní sklonil.
„Jsi moje malá nenasyta, viď?“
„Myslíš?“ Zvedla k němu roztoužené oči. Cítila se jako úplně nový člověk. Jako pravý opak sebe samé. Adrian s jednou nohou na zemi a druhou na posteli shodil vestu. Následovala kravata a košile. Tyčil se nad ní do pasu nahý.
Polonahý muž u ní v ložnici… To je něco nepředstavitelného. O tom se jí ani nesnilo. Léta si namlouvala, že po tom ani netouží.
Když si ho nyní prohlížela v měkkém světle lampy, musela přiznat, že si celé roky něco nalhává. Deset let v sobě potlačovala přirozené city a tužby. Pohled na jeho svalnaté snědé tělo s chomáči chlupů na hrudi, zužujícími se v šipku končící dole v kalhotách, ji nesmírně vzrušoval. Neklidně se zavrtěla a rozpouštěla se touhou. V samém středu jejího ženství se ohlásily záškuby.
Zdálo se, že Adrian tuší, co se s ní děje. Jeho zrak jí spočinul na ňadrech, zahalených jen tenoučkou modrou látkou. Potom sjel očima níž, do míst, kde se skrývalo centrum jejího neklidu. V obličeji se mu objevil zmučený výraz a ruku sevřel v pěst.
Hester upoutala výrazná boule vystupující mu pod kalhotami. Při vědomí, že to ona ho tolik vzrušuje, zasténala.
„Tušil jsem, že máš nádherné tělo,“ řekl jí hlubokým hlasem a jaksi ochraptěle. „To, že je ukrýváš…“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy nepochopím, proč schováváš svoji krásu, Hester. O to víc si cením, žes mi dovolila, abych tě spatřil, ty moje půvabná tajnůstkářko.“
Stále se jí díval do očí a přitom si stáhl boty i kalhoty.
Hester oči nezavřela. Hladově hltala jeho tělo. Zejména ji zaujala linie chloupků táhnoucí se od pupku dolů k tomu záhadnému důkazu mužnosti a ke zdroji erotické slasti.
Ztěžka polkla a málem se hystericky rozesmála. Tohle všechno že se má do ní vejít?
Sklonil se k ní a jí připadal jako divoký pohanský bůh. Ztělesnění živočišnosti. Sama se cítila jako oběť, mající boha usmířit. Podaří se jí to? Bude mu umět poskytnout potěšení?
Adriánovy zkušené prsty rozepnuly krajkový župánek i košilku pod ním a on se uznale zadíval na její nahé tělo. Z jeho pohledu sálal žár. Hester měla pocit, že do ní vypaluje znamení. První muž, který spatřil její panenské tělo.
Musí mu svěřit pravdu.
„Adrianě.“ Zvedla k němu ruku a on ji stiskl. Políbil ji na konečky prstů, na klouby, na dlaň i na vnitřní stranu předloktí. Hester roztouženě vzdychala. „Vyslechni mě,“ zaprosila.
„Poslouchám,“ řekl a přilehl k ní. Vztyčil se nad ní na loktech a ona znovu ucítila, jak z něho sálá horkost. Začala se potit.
„Já…, Ježíši…, víš…, neměla jsem žádného milence.“
Adrian zpozorněl. „Kdes tedy včera byla?“
Dívala se mu do očí a zašeptala: „Byla jsem navštívit starou přítelkyni. Kdysi mi nahradila mámu.“
Všimla si, jak silně na něho její sdělení zapůsobilo. Usmál se a sklonil se nad ní. „Takže tys neutekla za jiným?“
„Ne.“
Nahnul se nad ni ještě níž: „A měla jsi někoho od té doby, cos ovdověla?“
„Ne…“ Svěř se mu se vším, pověz mu celou pravdu.
Už to nestihla. Položil se na ni a jeho horké tělo jí vyhnalo z hlavy každou myšlenku. Ocitla se v ohni a opět zapomněla na celý svět.
Vnímala jen jeho. Jejich roztoužení se slilo ve spalující vášeň.
Nadzvedl jí kolena a ona ucítila jeho horký tvrdý úd na břiše. A potom se mužná zbraň zabořila ještě níž a ohledávala vlhké místo mezi stehny.
Hester se zmocnil strach, ale neuhnula před ním. Touha byla silnější než obava. Žádostivě k němu nadzvedla boky.
Pochopil, zasténal a dech se mu zrychlil. Přitlačil a vnikl do ní. Pronikal stále hlouběji. Bořil bariéry mezi nimi. Tělesné i citové.
Hester sykla, protože ucítila ostrou bolest, a ucukla. Adrian strnul. Hester ani nedýchala, jen se mu mlčky dívala do očí.
Neměla představu o tom, co ji čeká. Tohle ji zaskočilo. Pronikl do ní a podmanil si ji. Úplně. Nezůstalo na ní místečko, které by před ním skrývalo tajemství. S jejím tělem se zmocnil jí samé. Patřily mu její city, myšlenky, tužby. Vpíjel se do ní pohledem tak důvěrným, že raději semkla víčka.
Do očí jí vstoupily nevítané slzy a začaly jí stékat po tvářích. Odvrátila hlavu, ale Adrian jí vzal obličej do dlaní. „Způsobil jsem ti bolest. To jsem nechtěl.“
Začal z ní vyklouzávat. Hester vzdychla „Ach…“
Adrian zaváhal a velmi pomalu se do ní znovu ponořil. Ještě hloub než předtím. Tentokrát se ozval jen udivený, slastný sten.
„Je to lepší?“ zašeptal s ústy na jejích rtech a něžně ji políbil.
Hester neodpověděla, ale Adrian cítil reakci jejího těla.
Dráždivě z ní vyklouzával a Hester vykřikla: „Ne prosím!“ Čekalo ji však překvapení. To nebyl konec, ale začátek. Pronikl do ní pevněji a žádostivěji. A pohyb opakoval. Dovnitř a ven. Znovu a znovu. Rychleji a divočeji. Hesteřina erotická touha splynula s jeho a její tělo odpovídalo ve stejně zběsilém rytmu. Společně stoupali k vrcholu.
Hrudí jí drtil bradavky. Svým jazykem jí rytmicky pohyboval v ústech. S prsty zabořenými do jejích hustých vlasů si ji bral.
Hester omdlévala rozkoší. Jeho slast byla také její slastí. Spojilo je nekonečné, stupňující se šílenství.
Vtom se Hester prohnula v zádech a začala se zmítat v mohutném orgasmu.
„Tak je to správně,“ zaslechla nejdřív Adrianův hlas a potom už jenom výkřik, doprovázející jeho slastnou křeč.
Když křeč pominula, jeho tělo sebou ještě několikrát škublo. Potom se na ni vysílením zhroutil. Také Hester se vyčerpáním nemohla ani pohnout.
Její omráčený mozek se pomalu probouzel. Už nejsem panna, napadlo ji. Právě jsem přišla o panenství.
A co teď?

KAPITOLA 16.

Usnuli. Sotva však Hester otevřela oči a zadívala se do mihotavého plamene svíčky, nebyla si jistá, zda opravdu spala. Možná ji přemíra vášnivých citů přemohla natolik, že omdlela.
Nevyčerpaly ji však jen milostné city, uvědomila si při vzpomínce na divokou tělesnou vášeň. Dnešní osudné noci se probudilo její tělo, mysl i srdce a daly jí prožít úchvatný zážitek. O jeho úchvatnosti neměla ani tušení. Jak je možné, že před ní něco tak velkolepého zůstalo utajeno?
Hester se zavrtěla a Adrian se posunul, aby jí udělal místo. Máma jí občas cosi naznačovala, uvědomila si Hester. Pokusila se o to několikrát, když se snažila před dcerou obhájit. Trápilo ji, že ji Hester odsuzuje.
„Zamilovala jsem se,“ vyznala se jí máma párkrát, když si přivedla nového milence. Hester si vybavila, jak zasněně se přitom vždycky usmívala. Při jedné takové příležitosti Isabelle rozhodila bezmocně rukama, objala dceru, ale ta si přesto připadala odstrčená. Cítila, že všechny matčiny myšlenky i city patří novému muži.
Hester se rozbušilo srdce. Teď leží muž vedle ní. Zamilovala jsem se do Adriana?
Srdce jí při té otázce bilo na poplach. To přece není možné!
Ale proč potom udělala tak nečekaný krok? Proč se mu vzdala? Vždyť ji muži nikdy nezajímali…
Nejspíš opravdu potkala lásku.
Leknutím zavřela oči. Co když otevřela stavidla proudu, který už nikdy nezastaví? Co jestli v ní dřímá něco živočišného a neovladatelného? Dopadne stejně jako matka. Půjde z náruče do náruče, a štěstí stejně nenajde…
Přitáhla si pokrývku až po bradu. Ne. To se stát nesmí!
Na druhé straně, co když už se nikdy nezamiluje? Jestli nepotká žádného jiného, který by v ní dokázal probudit takovou bouři citů jako Adrian? Tahle neradostná vyhlídka ji rozechvěla.
Otočila hlavu k Adriánovi a zjistila, že nespí. Pozoroval ji. Všimla si, že jeho tělo je znovu připraveno milovat se s ní.
Objal ji v pase a přitáhl si ji k sobě. „Vidím, žes můj nájezd přežila.“
„Ano.“ Prohlížel si ji a ona přitom cítila srdce až v krku. Také si ho pozorně prohlížela. Ve zlatavém světle svíčky vypadal úchvatně. Zatoužila umět malovat, nejraději by ho zvěčnila. Ztělesňoval pro ni ideál mužné krásy. Napadlo ji, že její portrét by tak lichotivý nebyl. Kdyby je někdo spolu vymaloval, mohl by obraz dostat název: Padlá žena s mužem, jehož miluje.
Adrian pohnul boky. Ten náznak měl silný erotický náboj. „Myslíš na totéž jako já?“
Ledaže by sis taky myslel, že ses nejspíš zamiloval.
Adrian právě uvažoval o tom, že se Hester snad nikdy nenabaží. Rozhodně ne za týden, který mu zbývá do odjezdu. Možná by si mohl pobyt prodloužit a zajet na návštěvu do Skotska. Třeba by ho tam Hester doprovodila…
Vdechl její ženskou vůni a ucítil opět lilie. Zajel jí prsty do vlasů a okouzleně se probíral těmi kadeřemi. Její měkké bříško spočívalo na jeho a jeho vzrušení sílilo. Stačilo se jí dotknout a už ztrácel hlavu. Nedlouho po divokém milování po ní touží znovu.
Přejel jí rukou po zádech a jeho dlaň spočinula na její svůdně kulaté hýždi. „Víš, myslel jsem právě na to, že bychom si to mohli zopakovat.“
Vykulila na něho užaslé oči, temné jako tmavě zelené rozbouřené moře.
„Potvrdila jsi přece, že ti nic není.“
Sklopila víčka a Adrian si všiml dlouhých hustých řas. „Jistě. Jsem v pořádku.“
Adrian se usmíval. Jak nevinně vypadá! A přitom je neuvěřitelně svůdná… Chová se tak přirozeně a chvílemi se zdá, že je nezkušená jako děvčátko. To na ní Adrian miloval nejvíc. Nejspíš mu nelhala, když tvrdila, že nemá žádného milence.
„Jak dlouho už jsi vdova?“
„Cože?“ Pohlédla na něho, ale hned oči odvrátila.
„No… je to už dlouho, cos nespala s mužem?“
Hester okamžik zaváhala a přikývla.
„Ach, Hester. Za to se přece nemusíš stydět. Ani nevíš, jakou z toho mám radost.“ Nadzvedl jí hlavu, aby ji políbil, a najednou se mu bolestí sevřela hruď. Pocítil nekonečnou něhu k té stydlivé vdově, která se tvářila upjatě a zkušeně, a přitom v sobě skrývala naivitu, nevinnost, ale hlavně nesmírnou vášeň.
Překulil se na záda a strhl ji na sebe, až se překvapením zajíkla. Zbývá mu málo času. Něco přes týden. Nesmí promarnit ani minutu.

Adrian se vrátil domů před svítáním. Sklouzl z koňského hřbetu a pocítil vyčerpání. Navzdory tělesné únavě si připadal neobvykle živý a nabitý energií. Tak skvěle se necítil už léta.
Ve dveřích do stáje se zastavil a přemýšlel. Vlastně se tak výborně necítil ještě nikdy v životě…
Zakroutil hlavou. To bude tím, že už dlouho neměl ženu. Pár měsíců. A Hester se navíc projevila jako znamenitá milenka. Má v sobě vzácnou kombinaci nevinnosti a smyslné nespoutanosti. Dosáhli spolu vyvrcholení třikrát po sobě. Poprvé se milovali naléhavě a divoce, podruhé pomalu a smyslně a potřetí…
Adrian se při vzpomínce musel opřít o dveřní rám. Potřetí to bylo vášnivé a něžné. Plné citu. Něco podobného s žádnou ženou neprožil. Mazlil se s Hester a nevynechal na jejím těle ani místečko. Ona mu jeho něžnosti oplácela stejně. Opakovala po něm každý dotek. Když se do ní omámen žádostí ponořil, přijala ho se stejným žárem a nedočkavostí jako poprvé.
Při vzpomínce na společné vyvrcholení zasténal. Při něm jako by z něho Hester vysála poslední kapku života. Vzala si všechno, co měl. Kdyby od ní hned neodešel, usnul by jako špalek a nejspíš by její postel už vůbec neopustil.
Ke svému překvapení zjistil, že by byl u Hester rád zůstal. Usnul by s ní v náruči, a až by se probudili, milovali by se znovu. Jenže nemohl riskovat, že by si hospodyně nebo někdo ze sousedů všimli jeho koně.
Musel myslet na Hesteřinu pověst, proto od ní odešel. Nyní se vydal přes dvůr a kolena se pod ním roztřásla. Nebyl si jist, zda se vůbec vybelhá po schodech nahoru do ložnice.
V kuchyni rozespalá kuchařčina pomocnice prohrabávala oheň v kamnech a chystala se ohřát vodu. Adrian shrábl ze stolu pár sušenek, vzal si s sebou láhev nedopitého vína a zamířil ke schodišti. Už byl skoro nahoře, když se dveře v chodbě o poschodí níž otevřely a vykoukl z nich strýc Neville.
Vlasy měl rozcuchané a přes sebe jen nedbale přehozený župan. Vypadal, jako by se právě také vracel z milostného dostaveníčka. Jenže s tím rozdílem, že vyšel z ložnice, kde leží jeho vlastní manželka, podivil se Adrian.
Neville po Adriánovi zvědavě koukl. Ten jen pokrčil rameny a vešel do svého pokoje. Strýcovo zjevení mu ovšem nasadilo brouka do hlavy. Zdá se, že Neville je v manželství šťastný. I po létech. Miluje svou ženu a ona zase jeho.
Ještě když se za kohoutího kokrhání Adrian odstrojoval, přemýšlel o šťastných manželských párech. Několik takových dvojic znal.
Kromě Nevilla s Olivií měli šťastné manželství nepochybně také Sarah s Marshem v Bostonu. Rovněž Catherine se svým snoubencem jsou do sebe zamilovaní až po uši, proto si je jejich blízcí často v žertu dobírají. Dokonce i Adriánova nestálá matka se nakonec usadila a provdala. Na vlastní oči se při návštěvě ve Skotsku přesvědčil, že je máma v manželství s Dufíym spokojená.
Mnozí jeho známí po manželství prahnou a hledají toho pravého nebo tu pravou. Například Horác. Nebo Dulcie Bennettová. Oba jsou však naivní, když se domnívají, že lásku najdou mezi londýnskou elitou. I když vlastně kdoví?
Z těch dvou uspěje spíš Horác. Dulcie má smůlu. Její bratr ji dá tomu, kdo nabídne nejvíc. Bez ohledu na její city.
Najednou mu před očima vyvstal obrázek Horáce s Dulcii, jak si s hlavami u sebe zaujatě povídají o koních a o venkově.
No jistě, Horác a Dulcie!
Zadíval se do stropu a rozesmál se. Vždyť je na první pohled patrné, že tihle dva si rozumějí. Jestli ještě sami nepoznali, že se k sobě hodí, bude jim muset otevřít oči.
Vtom ho napadla otázka: Jaký pár asi tvořila Hester se svým manželem?
Byla s ním šťastná, nebo se jednalo jen o sňatek z rozumu?
Zašklebil se, protože představa, že se Hester milovala s jiným mužem, se mu vůbec nezamlouvala. Nejspíš manžela opravdu milovala. To by vysvětlovalo skutečnost, že si ještě neopatřila milence. Ze mu zůstala celých šest let věrná.
I když mělo Adriana těšit, že až do setkání s ním dodržovala Hester celibát, podezření, že hluboce milovala manžela, mu radost úplně pokazilo. Tajemství Hesteřiny minulosti ho trápilo. Z trudných myšlenek ho vysvobodil až milosrdný spánek.

Horác s otcem přijeli do Mayfair v deset dopoledne. Hester předstírala bolest hlavy stejně jako o hodinu dřív, kdy ji přišla paní Dobbsová vzbudit.
U Adriana se Vasterlingovým nevedlo jinak.
„U všech čertů,“ durdil se starý pán. „Tihle měšťáci celé dopoledne prospí. To proto, že celé noci hýří.“
„Nejde jen o hýření, tati,“ poučoval otce Horác. „Na večírcích se vedou obchodní jednání. Kde myslíš, že jsem potkal pana Hawkea? A nevěstu si taky jinde nenajdu.“
„No a už sis nějakou vyhlídl?“
„Možná ano.“
Oba muži se na chvíli odmlčeli. Horác zručně řídil staromódní kočár a prodíral se s ním ranním provozem na Gloucester Square.
„Jen si nevyber nějakou moc do větru.“
„Neboj se.“
„A nenechej se ošálit hezkou tvářičkou.“
„Vždyť já vím, tati.“
„Ani žádnou vyzývavou koketou.“ Starý pán znechuceně zatřásl hlavou. Horác mlčel. Tátovo kázání znal už nazpaměť. Neslyšel je poprvé.
„Musíš poznat její rodinu. A dbej na to, aby měla úroveň.“
„Hlavně že my máme úroveň.“
„Co tím chceš říct?“ pohoršoval se starý pán. „Proč bychom neměli mít úroveň?“
Horác zvedl oči od otěží a pohlédl na otce. „Bydlíme v končinách, kde lišky dávají dobrou noc. Náš dům je studený jako nějaká kobka. Je malý. Taky v něm chybí služebnictvo.“
„Cože? Náš dům je přece obrovský!“
„Jenže bydlíme ve čtyřech místnostech.“
Rozhostilo se ticho. Horác pokračoval: „Chtěl bych otevřít jižní křídlo. Pro sebe a pro manželku.“
„Na to nebude paní Keithová stačit. Vést druhou domácnost nestihne.“
„To je další věc. Paní Keithová už je moc stará. Nemůže se mi starat o domácnost, zejména až přijdou děti. Moje manželka musí mít volnou ruku, aby si najala vlastní služebnictvo. A taky potřebujeme vymalovat.“
„To ještě může počkat.“
„Nemůže.“ Horác se obrátil k otci. „Chceš se dočkat vnoučat, tati? Nemáš už dost samoty a mládeneckého života?“
Starý pán mlčel. Horác si jeho mlčení vyložil tak, že mu otec dal za pravdu. Pak ho napadla zneklidňující myšlenka. „Snad nejsi nemocný, tati?“
„Já a nemocný?“ vybuchl otec. „Nevím, co je nemoc. Jsem jen nervózní. Ty tvoje výlety do města nás stojí moře peněz. Máš nejvyšší čas oženit se.“
„Souhlasím. Ale musím mít co nabídnout. Do starého studeného baráku se mnou žádná nepůjde.“
Horác se zadíval na koňské spřežení a v koutcích úst mu zacukal úsměv. Poprvé se odvážil otevřít před otcem toto téma. A nebýt paní Poitevantové, nikdy by se k tomu neodhodlal. Byl sám se sebou spokojený.
Horác otce znal. Věděl, že je staromódní, konzervativní, šetrný a že nerad dává najevo city. Přesto si byl jistý, že ho táta má moc rád. Koneckonců Horác je jeho jediný syn.
Horác mlaskl na koně. „Mám štěstí, že nemáš dceru,“ poznamenal. „Nestál bys tolik o nevěstu, kdyby se měl o tebe kdo na stáří postarat.“
Starý pán mlčel a na okamžik se mu v obličeji usadil zachmuřený výraz. Jen na okamžik, protože vzápětí potkali paní a slečnu Bennettovy. Obě dámy seděly v otevřeném kočáře a zahýbaly k parku. Horác s otcem si s nimi vyměnili pozdravy.
Horác se zamyšleně díval za slečnou Bennettovou. „Co tahle?“ zeptal se starý pán. „Není to ta, co má ráda koně?“
„Ano.“ Horác sklopil hlavu. „Její rodina pro ni hledá manžela s titulem. Ten náš jim nestačí. Nejsme pro ně ani dost bohatí.“
„Hm, tak ji pusť z hlavy. Ta stará stejně působila nepříjemně a nafoukaně. Víš, podle matky můžeš usuzovat, jaká bude jednou dcera.“
Horác přikývl. „Nikdy ses mi nezmínil o tchyni. Byla jí máma podobná?“
A jak. Stejně hezká a taky do větru. Nahlas neochotně odpověděl: „Moc jsem ji neznal. Viděl jsem ji asi třikrát, z toho jednou na jejím vlastním pohřbu. Mám hlad,“ změnil téma. „Neříkal jsi, že dnes ochutnáme francouzskou kuchyni?“

Hester se probudila až v půl druhé. Rozespale kolem sebe mžourala, ale přitom byla plná neznámé energie. Protáhla se a cítila každý sval. Bylo jí báječně.
Nejasně si vzpomněla na Adriánův odchod. Na rozloučenou ji políbil a řekl jí, ať nevstává. Otevře si sám. Ani se nezmohla na protest a okamžitě usnula. Spala hlubokým, klidným spánkem jako zabitá. Nebo spíš spánkem zdravé, sexuálně ukojené a vyčerpané ženy.
Milují se manželské páry takhle každou noc?
Takovou fyzickou námahu a citové vypětí by nezvládla. No, chtělo by to vyzkoušet, pomyslila si a nahlas se rozesmála.
Zespodu zaslechla hlas paní Dobbsové, jak kárá jednoho z pejsků. To nejspíš Fifi vyskočila na židli a hledá na stole drobečky.
Hester strnula. Jak paní Dobbsové vysvětlí, že teprve vstává? Uvěří hospodyně výmluvě, že ji bolí hlava?
Může si postěžovat na menstruaci, stejně ji čeká každým dnem. Tím by se také vysvětlily stopy krve na prostěradle. Paní Dobbsová měla pro ženské potíže pochopení. Po pravdě řečeno, paní Dobbsová nepředstavovala největší problém. Hester trápilo víc, jak má postupovat dál ve vztahu s Adriánem. Jak se má chovat, až se potkají někde na veřejnosti? A jak nejlépe zařídí další tajné dostaveníčko? Jako balvan ji však tížilo jediné: že Adrian už brzy odjede z Londýna.
Hester zírala nevidoucíma očima do stropu. Neviděla bílou omítku ani těžký dřevěný trám, běžící po celé délce podkroví. Milovala se s mužem, o němž od počátku věděla, že se nezdrží dlouho.
To, co jí původně připadalo jako výhoda, se změnilo v neštěstí. V životní tragédii.

KAPITOLA 17.

Adrian přijel za Hester následující den, ale ke svému zklamání zjistil, že není doma. Odjela na ná vvštěvu, oznámila mu hospodyně a zvědavě si ho prohlížela, zvláště poté, co přiběhli oba pejskové a začali se k němu lísat.
„Přejete si nechat tady pro paní navštívenku, pane Hawkeu?“
„Ano. Děkuji vám.“ Adrian se musel do zdvořilého tónu nutit. Včerejšek celý prospal a večer neunikl povinné návštěvě se strýcem a s tetou. Toužebně si přál, aby se u známých setkal s Hester. Jenže šlo bohužel o soukromou večeři, takže celý večer protrpěl. Když se vrátil domů, bylo už na cestu za Hester příliš pozdě.
Nemohl se dočkat rána. Potom čekal na přijatelnou hodinu. A teď tohle. Hester je pryč!
Otočil se k odchodu a měl chuť někoho nakopnout nebo uškrtit. Zoufale toužil Hester spatřit, jako nějaký zamilovaný zelenáč. To, že nejde o lásku, na věci nic nemění, uvažoval. Táhne ho to k ní stejně silně.
Kde k čertu může být?
V Cheapside, kde jinde? U kamarádky. Adrian si oddychl a vydal se tím směrem.
Hester samozřejmě nepotkal. Zato se srazil s Horácem a s jeho otcem. Potřeboval rozptýlení. Pronásledovat Hester byl hloupý nápad. Proto rád přijal Horácovo pozvání, aby s Vasterlingovými poobědval. Rozhodli se zajít k Labuti na pečené ústřice s bramborovým chlebem a na pintu silného černého piva.
„Chci k jídlu něco pořádného,“ bručel starší Vasterling, „ne ty cizí hlouposti s omáčkami, co jsme měli včera.“
„Dostaneš pořádné jídlo,“ uklidňoval ho Horác, „a levné.“
Starý pán spokojeně zavrčel a Vasterlingovi vyrazili. Adrian jel na koni za jejich staromódním kočárem. Slunečný den u Temže dal vyniknout půvabu velkoměsta stejně jako jeho stinným stránkám. Převozníci hlasitě nabízeli kolemjdoucím svoje služby a kachny soupeřily s rybami o odpadky plovoucí po hladině. Řeku brázdily nákladní lodi, čluny, veslice i výletní lodi. Bahnité mělké břehy byly pokryty nánosem odpadků, travnatý břeh stínily vrby a do říčního proudu vybíhala přístavní mola. To všechno patřilo k Temži stejně jako pronikavý zápach a kouř z bezpočtu komínů.
Naštěstí foukal svěží vítr o odnášel nepříjemný pach od řeky pryč. Trojice se usadila v zahradní restauraci na nábřeží. Přímo pod nimi vedly žulové schody dolů k řece.
„Tohle je moje oblíbení místo,“ prohlásil Horác. „Potkáte tu nejrůznější lidi. Chtěl by ses po obědě projet na lodi?“ zeptal se otce.
„Nač, prosím tě?“
Toho starého bručouna by si měl někdo vzít do parády, pomyslel si Adrian. Ve své mizerné náladě měl sto chutí se do něho pustit. Ale to už jim servírka přinášela jídlo a číšník ve velké zástěře před ně postavil korbele s pivem. S chutí se pustili do jídla.
„Tohle místo mi poradila paní P.“ Horác si otřel ústa a vysvětlil otci: „To je paní Poitevantová, víš?“
Adriánova ruka s vidličkou se zastavila v půli cesty k ústům. „Hester Poitevantová sem chodí?“
Horáce jeho překvapený výraz pobavil. S úsměvem odpověděl: „Chápu, že vás to udivilo. Ale ona je samé překvapení, nemyslíte? Víte, poznala, že mám hluboko do kapsy. Sama šetřit umí, tak mi občas dobře poradí.“
Edgar Vasterling odložil příbor. „Hester? Ta paní Poitevantová, o které pořád básníš, se jmenuje Hester?“
„Ano. Nezmínil jsem se ti o tom?“ Horác si všiml otcova zachmuřeného výrazu a zeptal se: „Stalo se něco? Ty ji znáš?“
Starý pán chvíli mlčel a potom rozhodně zatřásl hlavou. „Ne. Jen mě zaujalo to neobvyklé jméno. Dnes je moc často neslyšíš.“ Sklopil oči do talíře.
„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl Horác a pokračoval v jídle. „Ona se tady občas zastaví, když si vyjde na procházku. Třeba budeme mít štěstí a potkáme ji zde. To by byla šťastná náhoda, viďte?“
Po zbytek jídla poslouchal Adrian své společníky jen na půl ucha a střežil vchod do restaurace. Přijde Hester? Pár žen se sice mezi hosty objevilo, ale Hester mezi nimi nebyla.
Adrian vypil třetí a posléze ještě čtvrtou sklenici piva a musel si odskočit. Byl nevrlý a zklamaný. Z restaurace se vypraví přímo k ní do Mayfair, rozhodl se, a počká si na ni před domem. Nehne se odtamtud, dokud se Hester nevrátí.
Vracel se ke stolu a vtom ji uviděl. Právě vystoupila z lodky a stoupala po schodech na nábřeží.
Adrian se zastavil a vpíjel se do ní pohledem. V elegantním oblečení mu připadala nádherná. Viděl v ní ztělesnění ženského půvabu. Možná ho okouzluje právě tím, kolik podob má: jednou přísná a konvenčně upjatá, jindy pokušitelka a svůdnice, na veřejnosti truchlící vdova a v soukromí vášnivá milenka.
Hester ho neviděla. Obrátila se ke starší elegantní paní, která ji doprovázela. Je to přítelkyně, na niž tolik žárlil?
Stará paní se do Hester zavěsila a obě se čemusi zasmály. Vtom Hester spatřila Horáce. Ten okamžitě vstal a běžel jí naproti. Hester však kupodivu nevěnovala Horácovi pozornost a zděšeně zírala na Edgara Vasterlinga.
Co ji tak vyděsilo? Adrian přimhouřil oči. Její reakce se mu zdála nepochopitelná. Hester začala ustupovat a tvářila se přitom znechuceně. Ruka starší paní ji však zadržela. Cosi Hester pošeptala, a ta se na ni nerozhodně zadívala.
Adrian se zakabonil. Co se to děje?
Vykročil k Hester. Jak ho spatřila, vyslala k němu pohled plný zoufalství. Čeho se tak bojí? Adriánovi se zdálo, že se rozpláče.
Už k ní vztahoval ruku, ale nechal ji rychle klesnout, poněvadž důvěrným dotekem by ji mohl kompromitovat. Jen stěží se ovládl, protože toužil Hester obejmout a ukonejšit. Přál si zjistit, co ji vyděsilo, a chránit ji.
Sotva Hester zahlédla Adriana, nevěděla, jestli se má rozplakat nebo rozesmát. Jakou hořkou frašku s ní život hraje! Na jednom místě se sešli všichni: otec, bratr i milenec, a přitom žádný z nich netuší, v jak blízkém vztahu jsou k ní ti ostatní.
Podlomila se jí kolena, ale ucítila Vernin pevný stisk a vzpamatovala se. Díkybohu, že se může opřít o Věrnu. Bez ní by situaci nezvládla.
Horác ji vítal širokým úsměvem. „To je náhoda, paní P, jé promiňte, chtěl jsem říct paní Poitevantová. Moc jsem si přál, abychom se potkali.“ Vysekl jí vzornou poklonu. Za jiných okolností by Hester potěšila, ale tentokrát na sobě cítila pohledy ostatních dvou mužů, a tak jen strnule pokynula hlavou.
Verna do ní musela rýpnout, aby jí připomněla dobré mravy. Hester si odkašlala: „Paní DeLisleová, dovolte, abych vám představila ctihodného Horáce Vasterlinga.“
Následovaly další pozdravy a představování. Hester dostála etiketě, ovšem otci do očí pohlédnout nedokázala. Uhýbala i před Adriánovým pohledem. Dlaně měla zpocené a cítila, jak jí krůpěje potu stékají také mezi ňadry.
Horác zachraňoval zábavu a vedl si skutečně znamenitě. „Bude nám ctí, když s námi poobědváte, dámy,“ zval Hester a Věrnu se srdečným výrazem. „Viď, otče?“
„Přirozeně.“ Starý pán se usmál na paní DeLisleovou. „Doufám, že nám nedáte košem.“
Proboha, jen to ne! Hester kroutila hlavou. „To bohužel nepůjde…“
„Ale holčičko,“ uklidňovala ji Verna. „Takové pozvání se neodmítá. To by bylo krajně nezdvořilé. Přece bys tak příjemné pány neurazila?“
„Ale když…“
„No tak,“ Verna poplácala Hester po ruce a vrhla na ni významný pohled. „Před chvílí sis stěžovala, že padáš hlady, a přála sis za dnešního nádherného počasí poobědvat venku.“
A tak Hester ani nevěděla jak, a už seděla u jednoho stolu s nenáviděným otcem. Posadili ji mezi Horáce s Adriánem a starší Vasterling s paní DeLisleovou zaujali místo naproti.
Hester si cosi objednala, ani nevěděla co, a řeč se stočila na běžná témata. Bavili se o počasí, o provozu na Temži a o tom, jak se mořští racci stahují hluboko do vnitrozemí. Zatímco paní DeLisleová vyprávěla historku o tom, jak ji jednou vezl opilý lodník, Adrian se naklonil k Hester.
Zašeptal jí do ucha: „Stavil jsem se u tebe ráno, ale už jsem tě nezastihl doma.“
Při zvuku jeho trochu zastřeného hlasu Hester přejel po zádech mráz. Naštěstí před ni právě v té chvíli servírka postavila talíř, a tak se vyhnula nutnosti odpovědět. Starý pán nespouštěl oči z Věrny. Té to velmi slušelo. Verna milovala společnost, a proto byla ve svém živlu. Její živý temperament vyvažovalo vzorné společenské chování, prozrazující rozenou dámu. Hlavně díky ní byly počáteční rozpaky zažehnány a rozhovor příjemně plynul.
Horác jen zářil a pana Vasterlinga zřejmě ženská společnost potěšila také. Verna měla výtečnou náladu. Tak veselou ji Hester nepamatovala.
Když dojedli a bylo sklizeno ze stolu, prohlásil otec Vasterling: „Tohle je od příjezdu do Londýna můj nejkrásnější den. Díky vaší milé společnosti, dámy.“
„Souhlasím,“ podpořil ho Adrian.
Verna se usmála na Adriana a potom na Hester. Hester se jí ještě nestihla svěřit se zážitky předešlé noci. To měla v úmyslu udělat při obědě. Jenže lesk ve Verniných očích prozradil, že ta už si dala dvě a dvě dohromady. Hester také podle jejího výrazu poznala, že jí Adriana schvaluje.
„Velmi rádi vás odvezeme domů, dámy,“ nabídl Horác.
„To je od vás laskavé,“ ozvala se rychle Hester, „ale to nebude třeba.“ Nedovedla si představit, že by měla s otcem sdílet stísněný prostor v kočáře. „Nemáme pravděpodobně ani společnou cestu.“
„Podívejte se na ta zlověstná mračna,“ varoval starý pán. „Víte, já jsem sedlák. Přijde bouřka. Dejte na má slova. Musím trvat na tom, že vás odvezeme.“ Usmál se na Věrnu, a ta jeho úsměv opětovala.
Copak tahle noční můra nikdy neskončí? trápila se Hester, když nastupovala do kočáru Vasterlingových. Ještěže se Adrian rozloučil a odjel. Sotva jeho kůň zmizel z dohledu, srdce jí však sevřel nevysvětlitelný stesk. Sejdou se spolu ještě někdy? A budou se milovat?
Při té nestoudné myšlence se zarděla a vlhké čelo si otřela kapesníkem. Musí se vzpamatovat. A rychle.
Cestou v kočáru se Hester zaujatě bavila s Horácem. Přesto se jí nepodařilo uniknout otcovu hlasu. Doléhaly k ní útržky jeho hovoru s Věrnou. Zdvořilý tón starého pána ani jeho příjemné chování ji však neobměkčily.
„Co tomu návrhu říkáte, paní Poitevantová?“ zeptal se jí zničehonic.
Přistihl ji. Vůbec netušila, o čem mluví. Zamrkala. „Prosím?“
„No přece, jak se vám zamlouvá tátův nápad?“ přispěchal jí na pomoc Horác. „Že opera by byla zajímavější než bál u Caldecortových. Víte, táta o tanec moc nestojí.“
Hester mu poděkovala vděčným pohledem. Na okamžik zvedla oči k otci. „Milovník opery samozřejmě dá přednost divadlu,“ prohlásila škrobeně.
Venku zarachotil hrom a dokonale souzněl s Hesteřiným rozpoložením.
„Pochopil jsem z vašich slov správně, že vy dáváte přednost tanci?“ otázal se starý pán.
„Ne.“ Hester operu milovala. Ovšem v téhle chvíli k ní cítila nechuť. Jen proto, že o ni projevil zájem on. „Záleží na tom, jakou mám právě náladu,“ dodala. „Aha, už jsme tady.“ Díky bohu!
Za rachocení hromu se obě ženy rozloučily. Verna mile a srdečně a Hester jen spěšně a s očividnou nechutí.
Sotva se ocitly ve Vernině salonu, přítelkyně se do Hester pustila. „Ty ses předvedla! Kdyby se tak hrubě chovala některá tvoje svěřenka, copak bys jí řekla?“
Hester jí odsekla: „A cos čekala?“ Hořkým tónem dodala: „Je mi odporný. Z hloubi srdce jím pohrdám.“
„To vím. Mě ale mile překvapil. Je stejně příjemný jako jeho syn.“
„Je to možné?“ Hester zakoulela očima. „Ty bys dokázala najít něco dobrého i na tom největším lumpovi. I kdyby to byl třeba vrah.“
„Nepřeháněj, Hester. Tím, že tady ztropíš scénu, nic nevyřešíme.“
„Tak já dělám scény? Já? A cos to předváděla ty, vždyťs na něho byla sladká jako med!“
„Zase přeháníš,“ promluvila klidným, mírným hlasem Verna. Odložila klobouk, kabelku a stáhla si kozinkové rukavičky. „Probereme všechno v klidu. Dáš si čaj?“
Hester vybuchla: „O žádný čaj nestojím! A o tom… člověku se bavit nehodlám.“
„Rozumím. A co ten druhý? O panu Hawkeovi by sis promluvit chtěla?“
Pod Verniným láskyplným a starostlivým pohledem se Hester uklidnila a zastyděla se za svůj výbuch. Vždyť chudák Verna za nic nemůže! Pověděla jí stručně, k čemu mezi ní a Adriánem v noci došlo. Přiznala se, že mu darovala panenství, třebaže od něho nic nečeká. Neslíbil jí lásku ani manželství.
„Aspoň v tomto ohledu nejsem jako máma,“ uzavřela. Přitiskla si k hrudi ozdobný polštářek. „Nic od něho nežádám. Rozhodně ne lásku.“
Verna se zamyslela. „To je dobře,“ řekla. „Tvůj postoj je rozumný.“
„Přirozeně. To bych snad měla ztratit hlavu?“
„No, víš, jenže o něco přicházíš. Hluboký cit dodává milování další rozměr. Slovy se to popsat nedá. To musíš prožít.“ Verna se s povzdechem usmála. „Neumím ti to vysvětlit. Ten zážitek je nepřenosný.“
Hester rozhodila ruce. „Proč mi to povídáš? Ty, taková rozumná, uvážlivá žena! To se mám bezhlavě zamilovat jako máma a zklamat se? A tu chybu opakovat pořád dokola? Strávit život zoufalým a marným hledáním toho pravého?“
„Pst, holčičko. Netroufám si hádat, jestli si pan Hawke tvoji lásku zaslouží. Je to ovšem velmi milý a mimořádně přitažlivý muž. A navíc se na první pohíed pozná, že se do tebe zamiloval.“
Vernina slova doprovodil rachot hromu, následovaný prudkým bušením lijáku do okenních tabulí. Hester zamračeně zírala na sklo, po němž stékaly proudy deště. Najednou se cítila s vodním živlem, útočícím zuřivě proti sklu, spřízněna. I ona marně vydává energii a svádí boj, který musí prohrát.
Z haly k nim dolehlo zaklepání. Obě ženy zpozorněly a naslouchaly. Hospodyně otevřela a ozval se mužský hlas. Potom už se k nim blížily pomalé hospodyniny kroky. Hester tušila, jakého návštěvníka ohlásí. Z Vernina spokojeného výrazu usoudila, že ani pro přítelkyni není host překvapením.
„Pan Adrian Hawke,“ ohlásila hospodyně.
Verna se usmála a upravila si fiží. „Uveďte ho dál,“ přikázala.
Obě ženy vstaly, Verna klidně a Hester v panice. „Taky ty si hraješ na kuplířku!“ špitla.
Verna se málem rozesmála nahlas. Když si všimla, jak Hester zareagovala na Adriánův příchod a jak se on dívá po ní, pomyslela si: Kdepak kuplířka! To jsem se spíš ujala role Amorovy.

KAPITOLA 18.

Adrian trval na tom, že najme drožku a doprovodí Hester domů. „Copak mám jet v bouřce a lijáku na koni?“ naléhal na ni, když protestovala.
„Nikdo po tobě nechce, abys mě doprovázel.“
„Já to chci.“
Zůstali stát za dveřmi nad schody do ulice a vyčkávali, až liják zeslábne, aby mohli proběhnout k čekající drožce. „Jestli mi nedovolíš, abych jel s tebou, potáhnu se za vozem na koni a promoknu na kůži.“
Při zmínce o kůži Hester odvrátila hlavu a ani ve tmě jí neuniklo, že se jí Adrian směje. Při vzpomínce na Adriánovu nahou kůži ji začal spalovat vnitřní žár.
„A mám ještě jeden důvod, proč si přeju jet s tebou,“ zašeptal jí Adrian do ucha.
Hester se zdálo, že se jí srdce zastavilo. „Jaký?“ vykoktala.
Zadíval se jí do očí a spaloval ji pohledem plným žádosti. Potom jeho zrak sklouzl k jejím rtům. Hester vyschlo v ústech.
„Chci se s tebou líbat, Hester. Toužím po tobě. K zbláznění.“ Znovu se jí zadíval do očí. „Přece mě nenecháš umřít touhou? Pomysli, o co bys přišla…“
Hester horečně přemýšlela. Ocitla se s Adriánem v drožce. Město zůstalo za plátěnými roletami, pevně přivázanými, aby dovnitř nepronikla ani jedna dešťová kapka. Povoz rachotil po dlažbě středem města, a oni dva přesto zůstali sami jako dva trosečníci na ostrově. Nikdo se nikdy nedozví, co se uvnitř stane.
Ach, jak je zkažená! Bezmocný povzdech ovšem nezabránil nevyhnutelnému. Po chvíli už seděla Adriánovi na klíně a on ji drtil ve vášnivém objetí. Stačili jen objet blok tří domů a Hester mu v náruči zvláčněla. Líbal ji s takovou naléhavostí, že úplně ztratila hlavu.
Z Adriana sálal žár, ale dál než k polibkům nezašel. To Hester rozevřela žádostivě stehna, vzpínala k němu ňadra a bořila mu prsty do vlasů.
Kdyby chtěl, mohl si ji na místě vzít, jen kousek za vozkovými zády a uprostřed bouře. Hester po něm touhou šílela.
Adrian však zachoval rozvahu. Poté, co projeli po Leicester Square, se s Hester v náruči napřímil a pomalu uvolnil objetí. Zatímco ona ohromeně zírala před sebe a nedokázala se vyrovnat se smrští netušených citů, začal jí upravovat šaty. Urovnal jí spodničky a uhladil mušelínovou sukni.
„Chystáš se dnes večer někam ven?“ zeptal se klidně, jako by se nic nestalo.
„Ano… na ples ke Caldecortovým.“
Jeho zručné prsty jí zapnuly knoflíček na živůtku a upravily pod krkem fiží. Hester přitom vzrušením tajila dech. Zvedl k ní oči. „Musíš na ten ples?“
Hester ani nedýchala, jak ji spalovala touha. Na povinnosti přesto nezapomněla. „Musím…“
Hlas se jí zlomil, protože Adrian jí lehce přejel jen špičkou nehtu po ňadru. Hester unikl sten. Adriánovy prsty zajely pod fiží a polaskaly také druhé ňadro. Hester ztvrdly bradavky. Bolestně toužila po jeho dotecích.
„Chci se s tebou sejít, Hester. O samotě.“ Adriánův hlas zněl ochraptěle. Také on po ní touží!
Hester se zatočila hlava závratí a rozechvěla se. „Co třeba… zítra?“
„Dnes večer.“ Rozevřel jí výstřih a políbil ji na rýhu mezi ňadry.
Hester tiše vykřikla a prohnula se v pase. Když odtáhl rty, zasténala.
„Zatraceně, šílím po tobě,“ zavrčel. „Chci se s tebou milovat, Hester. Vím, že ty se mnou taky. Tak jak dlouho mě ještě necháš čekat?“
„Vždyť já nechci čekat!“ vykřikla a okamžitě zrudla studem.
Adriánovi zaškubal lícní sval. „Tak mě pozvi k sobě.“
Hester po ničem netoužila víc. Musela ovšem brát ohled na Ďobbsovy. „Nejde to. To přece víš.“
„Tak počkám. Správcovy někam pošli.“
„Nemůžu.“ Hester vrtěla hlavou. „To by bylo velké riziko.“
Adrian chvíli mlčel. Na střechu stále klepal déšť a dešťová clona je oddělovala od zbytku světa. Oba byli zabráni do svých mučivých myšlenek a na svět kolem zapomněli. Teprve když drožka konečně zastavila před Hesteřiným domkem, Adrian promluvil. Nahněvaně, jenže z jeho hlasu zaznívalo spíš čiré zoufalství než vztek.
„Nezahrávej si se mnou, Hester. Mohla by ses spálit. Přijdu na ples ke Caldecortovým. Nečekej, že se ti budu vyhýbat. Naopak. Protančíme spolu noc. Chytím tě a nepustím. Budu tě držet v objetí, dokud nás oba mučivá touha nepřipraví o rozum. Pak se stane, co se musí stát.“
Uchopil mezi palec a ukazovák záhyb její sukně a začal jej třít. „Lidé si nás určitě všimnou. Dostaneme se do řečí. Mně je to jedno. Tobě by to vadilo?“
Vytrhla mu sukni. „Copak ti nestačí, že jsem s tebou…“ Zarazila se a kroutila hlavou. „To mě chceš znemožnit před lidmi, kteří mi poskytují obživu? Proč jsi tak sobecký a krutý?“
„Ne!“ Chytil ji za ruku. „Křivdíš mi. Já jsem jen zoufalý.“ Ztlumil hlas. „Chci se s tebou milovat, Hester. Co nejdřív. A často. Chápeš to?“
Hester ho bohužel chápala moc dobře. Přikývla. „Něco vymyslím.“
Teprve když kočí zaklepal na dveře, pustil jí Adrian ruku. Vystoupil a pomohl i jí. Kočí ji potom s deštníkem doprovodil ke dveřím. Adrian déšť ani nevnímal. Odvázal koně, který šel celou cestu za kočárem, vyhoupl se do sedla a zamířil k domovu. Nemyslel na déšť ani na erekci, která ho provázela téměř stále a při jízdě obkročmo se hlásila bolestí.
Dnešní noci se bude s Hester milovat. Lhostejno jak a kde. Nějak už zařídí, aby zůstali o samotě. Budou se spolu vznášet na vlnách rozkoše.
Usmál se, zvedl oči k šedé obloze a nastavil tvář dešti. Ví o Hester to, co si ona sama ani neuvědomuje. Vypadá zdrženlivá a upejpavá, ale uvnitř dříme vášnivý temperament. A je nesmírně krásná. Slovy ho odmítá, a přitom se mu rozpouští pod rukama. Zene ji touha objevovat neznámé. Vzrušuje ji nebezpečí. Pozvat domů ho nechtěla, a přitom se mu vzdávala v temném křoví i za dnešní bouřky v drožce.
Bojí se odhalení, ale stejně prahne po tom, aby ji Adrian na plese sváděl. Kdoví, třeba se mu vzdá někde v tmavém výklenku nebo za závěsem.
Adrian uvažoval, zda Hester vzrušuje samotný pocit nebezpečí. Přál si, aby k tomu potřebovala víc. Jeho.

Před zářivě osvětleným domem Caldecortových stála řada kočárů. V jednom z nich seděla Hester a nervózně tiskla ruce v klíně. Kdyby neměla rukavičky, nejspíš by si rozrušením okousala nehty. Kočár se pohnul. O kousek popojeli. Nebude trvat dlouho a budou přede dveřmi. Za chvíli vystoupí. A co pak?
Jak je možné, že nad svým životem nevědomky ztratila kontrolu? Tím je vinen Adrian Hawke. Namísto aby dohlížela na svoje svěřenky a věnovala všechno úsilí tomu, aby si našly vhodného partnera, oddává se dosud neobjeveným tělesným radovánkám.
Ocitla se ve spárech chtíče.
Snad právě toto vědomí způsobilo, že se oblékla nápadně stroze. Dokonce si znovu nasadila nenáviděné brýle. Stejně tušila, že její maškaráda Adriana neodradí. Vždyť on do ní vidí jako žádný jiný před ním!
Vystoupila, spěšně přeběhla po vlhkém štěrku ke vchodu a vmísila se do davu rozjařených hostů v hale. Tam už na ni čekala nešťastně vyhlížející Dulcie s Charlottou, která se snažila přítelkyni utěšit. Když Hester zahlédla v rohu George, jak vehementně domlouvá matce, pochopila, proč je Dulcie utrápená. George má zase jeden ze svých dní.
Dulcie vrhla na Hester zmučený pohled a chvějící se rukou jí stiskla paži. „Dědic lorda Penningtona, Leonard Smythe, požádal o moji ruku,“ svěřila se jí Dulcie bez okolků. „George mi pohrozil, že na jeho nabídku kývne, jestli do pondělka nepřivedu někoho lepšího. Jen si to představte!“ naříkala Dulcie. „Leonarda nesnáším!“
To už se k nim blížil George a jeho zakaboněný výraz dával tušit, co bude následovat. Hester ho předešla a obořila se na něho: „Vy si opravdu přejete investici do Dulcie promarnit? To ji dáte prvnímu ňoumovi, který vám před nosem zamává pár bankovkami? To vás nenapadlo, že vás všichni budou považovat za hlupáka bez špetky obchodního nadání?“
George rozčileně vyprskl: „Nestrkejte nos do věcí, po kterých vám nic není!“
„Starat se o Dulciino štěstí je moje povinnost.“
„Tak jí k sakru najděte manžela, abych se o to nemusel zasazovat sám!“
Lidé kolem se po nich začali ohlížet, ale Hester na to nedbala. Vždyť George Bennetta všichni dobře znají. Není žádným tajemstvím, že vikomt je osel.
Dulcie ovšem brala bratra vážně a vypadala jako hromádka neštěstí.
Naštěstí zasáhla lady Ainsleyová. Synovy veřejné výstupy nesnášela. Zatahala ho za rukáv a důrazně zašeptala: „Zmlkni, Georgi!“
Ten ji odstrčil a zdálo se, že se vrhne na Hester.
Hester George strach většinou nenaháněl, ovšem tentokrát z něho silně táhl alkohol. V takovém stavu býval lord Ainsley nevypočitatelný a nebezpečný. Přesto před ním necouvla.
„Neopovažte se mě ani dotknout,“ varovala ho ledově a s přimhouřenýma očima ho soustředěně pozorovala.
Tyčil se nad ní jako ztělesnění všech nejhorších vlastností britské aristokracie: vulgární hrubián s titulem, těšící se privilegovanému postavení, aniž na ně má sebemenší morální nárok. Nedotkl se jí, jen zaťal pěsti a probodl ji vražedným pohledem. Potom na ni jedovatě zavrčel: „Potřebovala byste na prdel. Taky aby vám ho tam někdo vrazil.“
Jeho matka zalapala po dechu. Dulcie s Charlottou na něho nechápavě civěly. Nepochopily sice přesný smysl jeho urážky, ale tušily, že je to něco hodně obscénního. Hester se bez zaváhání rozehnala, aby mu vlepila facku.
Jenže netrefila.
Ztratila rovnováhu a málem upadla. Když se narovnala, ohlédla se, aby zjistila, proč její dlaň minula cíl. Dřív než stačila George zasáhnout, kdosi ho chytil a vytáhl na špičky.
Adrian Hawke. Kde se tam vzal?
Držel George za klopy saka a zuřivě s ním třásl. „Zatracenej šašku! Vůbec ses nezměnil. Pořád terorizuješ slabší? Je na čase, aby to z tebe někdo vytloukl. Toho úkolu se ujmu rád.“
Hovor ve foyeru zmlkl. Zvenku tam doléhal zvuk přijíždějícíh kočárů a ze sálu se k uším přítomných nesla tichá hudba a šum hlasů.
Po chvíli utichl také taneční sál, protože senzační zpráva se šířila rychlostí blesku: „V předsálí vypukla rvačka.“
Hester měla sto chutí dát Bennettovi do nosu, ale současně si uvědomovala, že rvačce musí zabránit. Jako první však zasáhla lady Ainsleyová. Její hněv se od opilého syna přenesl na Adriana. Začala ho tlouct vějířem po zádech.
„Pusť ho, ty surovce! Hrubiáne! Ty… ty…,“ prskala lady Ainsleyová. „Ty jeden sprostej skotskej pancharte!“
Hester ji pobouřeně chňapla za ruku, vytrhla jí vějíř a hrubě ji odstrčila. Lady Ainsleyová zavrávorala a složila se do náruče Adriánovu strýci. Ten ji oparně odvedl. Hester přistoupila k Adriánovi. „Pusťte ho,“ vyzvala ho.
Adrian ji slyšel, ale nepovolil. Držel George pod krkem, a ten vydával zvuky, jako by se dusil. Ohlédl se po Hester. „Jak je ti?“
Hester na sobě ucítila zvědavé pohledy. Podvědomě se napřímila. V zájmu své dobré pověsti musí postupovat obezřetně, uvědomila si.
„Je mi dobře. Ale neměl jste mi bránit v tom, abych mu vlepila políček. Ostouzel přece mě.“
Adriánovi zaškubal lícní sval. Ten tik prozradil, že je rozrušený. „Přispěchat na pomoc dámě je povinnost. Tak jsem byl vychován.“
„Vážím si toho. Výchova vaší matky si zasluhuje uznání. Ale teď ho pusťte, dřív než ho zardousíte.“ Georgeův obličej už měl purpurovou barvu.
Zprvu se zdálo, že Adrian neuposlechne. Stiskl Georgeovi hrdlo ještě víc, až z něho vyšel dávivý zvuk. Potom teprve sevření uvolnil, odstrčil ho od sebe a se zhnuseným výrazem si otřepal ruce, jako by si přál zbavit se špíny, která mu na nich ulpěla.
George se zhroutil na podlahu a hlasitě lapal po dechu. Přispěchala k němu matka a dala se do hlasitého nářku. Kolem se rozproudil rozčilený hovor.
„Mohl ho zabít.“
„Kvůli čemu ho napadl?“
„Rozejděte se laskavě. Do tanečního sálu, prosím,“ naléhala úpěnlivě lady Caldecortová a bezmocně přitom mávala rukama.
„Ať kapela spustí,“ zavelel komorníkovi lord Caldecort. Obrátil se k Adriánovi a zamračeně řekl: „Ve svém domě žádné bitky nestrpím, mladý muži.“
Adrian mu odpověděl zdvořilou úklonou. „Omlouvám se, pane. Rád si to s ním vyřídím venku.“
Lord strnul. „Proboha, vy Američané jste ještě horší, než se o vás tvrdí. Džentlmen se nebije, s výjimkou boxerského ringu.“
„To je výborný nápad, pane,“ přikývl Adrian.
„Ne!“ Hester se postavila mezi Adriana a lorda Caldecorta. „Žádný boj si nepřeji, jde přece jen o hloupé nedorozumění.“ Jak těžké jí připadalo nepříjemný výstup zlehčit!
Adrian ji objal kolem ramen. „Ten člověk je svině, Hester. Nejodpornější lump. Navíc nejde jen o tebe. Mám s ním nevyřízené staré účty.“
Jeho prohlášení Hester nepřekvapilo. Tušila od počátku, že ti dva jsou staří nepřátelé. Mlčky přikývla. Teprve potom si všimla náhlého ticha a překvapených pohledů. Pozdě si uvědomila, že ji Adrian drží kolem ramen a že ji oslovil křestním jménem. Prozradili na sebe víc, než si přáli.
Hester úlekem strnula a Adrian spustil ruce. Pozdě. Ze všech stran se ozýval dychtivý šepot a Hester zrudla.
Adrian si uvědomil svoji chybu a přál si rychle ji napravit. Proto se obrátil ke strůjci celého skandálu, k Bennettovi. Tomu právě dva muži pomáhali na nohy. Adrian ho zuřivě chňapl za přední díl saka. Ve strachu před dalším násilím od nich ostatní rychle odstoupili. Hester nevyjímaje.
„Tak co, Bennette? Kolik slušných žen jsi ještě urazil a zastrašoval? Kolikpak jich bylo? Myslíš si, že když pro tebe paní Poitevantová pracuje, že si na ní smíš vylívat zlost a můžeš ji beztrestně urážet? Nezapomeň, že jsou tu další jako já, kdo jí dali důvěru a zaměstnali ji. Já si jí vážím. Nemám ve zvyku přihlížet, jak někdo uráží mé spolupracovníky a obchodní partnery.“ Významně pohlédl na Hester a zamračil se na roztřeseného Bennetta. „Jestli jsi chlap, přijmeš moji výzvu na souboj v ringu. Místo a čas si můžeš vybrat.“
Vypukl mumraj. Hester zmizela v kroužku žen a George Bennett se dal na ústup, následován matkou a lokajem. Adriana obstoupil hlouček mužů a mnozí se mu nabízeli, že se ujmou organizace pěstního souboje. Zdálo se, že Bennett mnoho příznivců nemá. I když se mu otevřeně postavil málokdo, hodně lidí mu přálo pořádný výprask.
Řeč se stočila na ring a na pravidla pěstních soubojů. Připomenuty byly také slavné zápasy z minulosti. Adrian měl stále na mysli obranu Hesteřiny dobré pověsti. V tom smyslu utrousil pár poznámek.
„Chudinka vdova,“ přidal se k němu kdosi.
„Dělá co může, a vděku se nedočká. Ještě ji urážejí,“ řekl někdo další.
„Ještěže se našel statečný ochránce,“ poznamenal strýc Neville.
„Souhlasím.“ To promluvil lord Caldecort. „Je sice dost odměřená, ale je přece vdova, ne? Nemá muže, aby ji bránil. Zastat by se jí měl každý džentlmen.“
V ženské odpočíváme zatím usadili Hester, zvedli jí nohy a na čelo přiložili studený obklad. Catherine ji ovívala vějířem a její matka Olivie ji starostlivě pozorovala.
Když se jejich péči Hester bránila, Olivie na ni upřela výmluvný pohled a pak na ni spiklenecky zamrkala.
„Dobře že se u toho nachomýtl Adrian,“ prohlásila hodně hlasitě, takže její hlas bylo slyšet až v sále. „Je sice někdy moc divoký, ale má zlaté srdce. A to je hlavní. Hrubián Ainsley by se od něho mohl učit dobrým způsobům.“
Jedna z Catherininých kamarádek zkřížila paže na prsou a obdivné vydechla: „Byl úžasný, nemyslíte? Jako nějaký rytíř v lesklém brnění.“
„Určitě,“ přitakala jí Olivie. „Už jako chlapec vždycky bránil slabší. Děti, svoji mámu. Surovce nenáviděl a v tom měl naši podporu. Občas jsme se o něho s Nevillem báli, že ho někdo poraní.“ Usmála se na zaujaté publikum. „Díkybohu měl štěstí. Jsme rádi, že se v Americe nezměnil. Moc bychom si přáli, aby si našel v Anglii nevěstu a zůstal s námi natrvalo.“
Hester obdivovala Oliviino sebejisté výstupování, ovšem tvrzení o nevěstě jí připadalo trochu naivní. K čemu by se Adrian ženil, když do postele dostane každou, po které zatouží? Vždyť svedl i jednu z nejstarších londýnských slečen…
Hester se rozhodla, že si tím hlavu lámat nebude. Po takovém rytířském výstupu si Adrian získal srdce všech dam a slečen v sále, i vdaných žen.
Obrat událostí jí sice přinesl úlevu, ale poskytl jen malou útěchu. Svým rychlým zákrokem jí pomohly Olivie s dcerou zachránit dobrou pověst. Navíc Adriana vychválily tak, že se stal idolem všech přítomných žen. Jako by to potřeboval! Ted ho budou ctitelky obléhat a Hester už ho neuvidí.
Ale vždyť tak je to správné, šeptalo jí její rozumné já.
Jenže ta Hester, která nosila svůdné krajkové prádlo a spávala pod vonícími pokrývkami v průsvitné noční košilce, měla zlomené srdce.
Strávila s Adriánem jedinou noc. Další už nebude.

KAPITOLA 19.

Příští ráno dostala Hester od lady Ainsleyové písemnou výpověď. V několika chladných větách ji bývalá zaměstnavatelka varovala, aby se nepřibližovala k nikomu z její rodiny.
O den později přišel Hester slzami smáčený dopis od Dulcie, v němž se dívka omlouvala za bratrovu hrubost a za matčinu zášť. Psaníčko obsahovalo také jednu dobrou zprávu. Leonard Smythe svoji nabídku odvolal. Po nedávném skandálu zřejmě nechtěl mít s Ainsleyovými nic společného. George zbaběle utekl na venkovské rodinné sídlo jižně od Londýna. Jeho útěk dával tušit, že se schovává před Adriánem, protože se pěstního souboje s ním bojí.
Dopis končil srdceryvnou pasáží, opěvující Adriánův hrdinský čin, když neohroženě přispěchal ubohé Hester na pomoc. Dívka si také stýskala, že si společně nevyjedou na koních, jak plánovali.
Následující den přišlo další psaní, tentokrát toužebně očekávané. Dopis od Adriana. Doručil ho Horác, a třebaže viditelně hořel zvědavostí, Hester psaní otevřela teprve po jeho odchodu.
Oči jí padly na oslovení Vážená paní Poitevantová. Jeho formálnost ji zastudila.
Omlouvám se za nepříjemnosti, které vám způsobilo moje nedávné neuvážené chování. Uposlechl jsem doporučení, abych vám víc neškodil, a vzdal se dalších setkání.
To bylo všechno. Zdvořilá omluva a pod ní výrazný podpis.
Hester si lístek přečetla nejmíň pětkrát a marně se snažila najít v něm nějaký náznak citu. Nic. Jejich vztah skončil.
Stejně s brzkým koncem počítala. Skutečnost, že přišel tak náhle, jí však způsobila trpké zklamání. Byla nešťastná. Trápila se, přestože věděla, že je to hloupé a zbytečné.
Slzy však rázně zastavila. Užila si. Flirt skončil. Na muže už myslet nebude. V jejím životě nemají místo.
Koncem týdne doprovodila Charlottu na jakousi snídani, s Anabellou se zúčastnila oslavy narozenin a navštívila dva večírky. Bylo na nich spousta hostů, ale Adriana mezi nimi nespatřila. Hester jeho nepřítomnost přinesla úlevu, ale současně bolestné zklamání.
Její dobrá pověst neutrpěla, a to je hlavní, utěšovala se. Věděla, komu za to vděčí. Olivii a Catherine Hawkeovým nikdy nezapomene, jak duchapřítomně jí přispěchaly na pomoc. Ony dvě vlastně zařídily, že jí hodně lidí vyjádřilo sympatie. Na další sezonu už dokonce získala dvě nové nabídky.
Velmi ji překvapilo, že si ji na příští týden pozvala jedna stará hraběnka. Vyjádřila zájem o Hesteřiny služby, poněvadž si přála oženit synovce. Zřejmě se jednalo o venkovského balíka, kterého zajímalo jen hospodářství a rybaření, na ženy neměl údajně ani pomyšlení. Pravděpodobně by byl spokojený s životem starého mládence. Jenže měl smůlu: narodil se jako hrabě. A ten má povinnost se oženit.
Akademii musel hraběnce doporučit bud Adrian, nebo Horác, napadlo Hester. Za jiných okolností by se na takový úkol těšila a zájem by jí lichotil, ale ve své současné situaci nebyla žádného citu schopna. Chodila jako tělo bez duše.
Právě seděla v zadním salonu ponořená do smutných myšlenek. Ani neslyšela zaklepání. Když se před ní objevila paní Dobbsová, poděšeně sebou trhla. Správcová ohlásila Horáce Vasterlinga. „Přišel sám?“ uklouzlo Hester.
Paní Dobbsová na ni vrhla zčásti zvědavý, zčásti vědoucí pohled. Podobně se tváří celý týden, jako by věděla, co se jí před nosem odehrálo, uvažovala Hester. To přece není možné? O tom, že se s Adriánem spustila, ví Verna a kromě ní ani živá duše.
„Ano, slečno. Pan Hawke s ním není.“
„Myslela jsem na otce pana Vasterlinga,“ ohradila se Hester a vzdorovitě vystrčila bradu. S povzdechem odložila knihu. Stejně do ní jen hleděla a nepřečetla ani řádek. „Uveďte ho, prosím.“
Horác jí byl po celý týden oporou. Objevil se pokaždé ve stejné společnosti jako ona, díkybohu bez otce. Poslední dobou se velmi spřátelili, takže Hester často zapomínala, že je spojuje stále ještě utajovaný příbuzenský vztah. Nebýt otcovy přítomnosti ve městě, pustila by celou starou rodinnou historii z hlavy.
Horác vešel a Hester ho přivítala podáním ruky. Hned si všimla, že něco není v pořádku. Neučesal se, zapomněl rukavice a dva knoflíky u vesty zůstaly rozepnuté.
„Vítejte, Horáci.“
„Dobré odpoledne, paní P. Jste laskavá, že jste mě přijala.“
„Stalo se něco?“
Horác jí pustil ruku, přistoupil zamyšleně k oknu a vyhlédl ven do burácivého vichru. Přešel ke krbu, zadíval se na svůj obraz v zrcadle a mechanicky si ulízl dlaní neposlušné vlasy. Potom se vrátil k oknu. „Jedu domů. Do Cumbrie,“ oznámil smutně. „Nejspíš společně s Adriánem, hned po Catherinině svatbě. Máme stejnou cestu. Adrian se chystá do Skotska.“
Hester stiskla rty a cítila, jak se chvěje. Odkašlala si. „Bude se mi po vás stýskat. Moc.“ Mluvila pravdu.
Podíval se po ní a sklopil oči.
Hester pokračovala: „Ráda bych vám poděkovala, že jste mě doporučil hraběnce Goringsové. Příští týden mě seznámí se svým synovcem.“
„To je spíš Adriánova zásluha.“
„Aha.“ Hester se zadívala na kapesník, který žmoulala v klíně. Tak Adrian jí zajistil živobytí, aby po jeho odjezdu nestrádala. Ale radost z toho neměla. Kdyby se staral o její city stejně jako o její obživu, byla by mnohem šťastnější.
Jenže on se o její city nezajímá. Proč taky? Byli přece jen milenci. Mezi milováním a láskou je velký rozdíl. To si musí neustále připomínat.
Tyhle myšlenky odloží na později. Bude se jimi zabývat, až bude sama. V noci v ložnici. Až na ni se tmou padne osamělost. Nyní se musí věnovat Horácovi. Je viditelně rozrušený.
„Co je s vámi, Horáci? Dnes nejste ve své kůži.“
Zašklebil se. „Nechci vás zatěžovat svým trápením.“
„Ale od toho jsem tady, nemyslíte? Za to mi přece pan Hawke zaplatil.“
Její slova mu na rtech vyloudila přívětivý úsměv. „Vlastně máte pravdu. Skoro jsem zapomněl. Když já vás pokládám spíš za přítelkyni…“
„V tom se nemýlíte. Já to cítím podobně. A teď mi povězte, proč jste smutný. Znelíbil se vám něčím Londýn, a proto chcete odjet?“
„Právě naopak. Smutný jsem kvůli odjezdu.“
„No tak zůstaňte.“
„Copak to jde?“ vybuchl. „Zenu, do které jsem se zamiloval, nikdy nezískám!“
Zadíval se na Hester tak úpěnlivě, až v rozpacích zčervenala. Proboha! Doufala, že už takové myšlenky pustil z hlavy. Vykládá si snad jejich přátelství jinak?
„Horáci,“ řekla váhavě. „Kvůli mně nemusíte odjíždět.“
„Vy si vinu nedávejte. Udělala jste všechno proto, abych se jí zalíbil. Moc jsem se od vás naučil.“ Svraštil obočí a v obličeji se mu objevil zoufalý výraz. „Hraběte ani boháče ze mě neuděláte, aby nade mnou její rodina neohrnovala nos.“
Hester chvíli trvalo, než pochopila význam jeho slov. Horác se rozhodl odjet kvůli nějaké jiné ženě… Její rodina ho odmítla…
Že by se zamiloval do Dulcie Bennettové? Snažila se vybavit si příležitosti, kdy ty dva viděla spolu. Ano, od začátku si měli o čem povídat a chovali se k sobě přátelsky. Na večírcích spolu také pokaždé tančili. Za večer nejednou. Včera ráno si spolu vyjeli na koních. Místo Hester s Adriánem je doprovodili Catherine se snoubencem.
Hester se na Horáce zadívala. „Ta mladá dáma vaše city opětuje?“
„No nejsem si jistý, ale domnívám se, že ano.“
Hestet potlačila úsměv. „Vy jste se jí z nich vyznal?“
Horác otevřel ústa, ale zase je hned zavřel. „Vlastně ne. Jen nepřímo.“
„Tak byste to měl udělat.“
„K čemu? Její rodina mě stejně odmítne.“
Hester si uvědomovala, že se dopouští kacířského činu a porušuje pravidla společnosti, jíž slouží, když Horácovi doporučila: „O svých citech jí řekněte v každém případě.“
Horác její doporučení mlčky zvažoval. Potom namítl: „Co když se mi vysměje? Budu za hlupáka.“
„No ze zklamání se člověk rychle vzpamatuje. I vy byste je unesl.“
Horácovi se ve tváři zračily pochybnosti. Kde se v ní vzala odvaha dávat rady v záležitostech srdce? ptala se Hester sama sebe s hořkostí.
„Co kdyby moji náklonnost opětovala?“ otázal se vzdorovitě Horác. „Její rodina stejně názor nezmění. Vždyť je znáte.“
„Jde jen o náklonnost… nebo mluvíte o lásce?“
Horác se zapýřil a pomalu přikývl. „Od začátku se mi líbila. Moc pěkně se s ní povídá, víte? Nepitvoří se jako jiná děvčata. Včera jsme si vyjeli do Hyde Parku… To bylo tak nádherné dopoledne, paní P. Tam jsem si uvědomil, jak výborně si rozumíme. Hodíme se k sobě.“
Hester se na něho usmála a musela mu dát za pravdu. „Chápu. No jestli Dulcie vaše city opětuje, můžete ji odvézt do Gretna Green. Skotsko není tak daleko.“
Horácovi lezly oči z důlků. „Vy mi radíte, abych ji unesl a dal se s ní na tom vyhlášeném místě sezdat bez souhlasu rodičů?“
„Až jako poslední možnost.“
Hester poznala, že Horác horečně uvažuje. Vtom se zamračil. „Otec by z toho dostal záchvat. Co kdyby nás odmítl přijmout pod svou střechu?“
„Proč by to dělal? Copak by neměl radost, že jste se oženil z lásky?“
„S tím má právě táta špatnou zkušenost. Oženil se z lásky a nedopadlo to šťastně.“
Hester strnula. „Opravdu?“
Horác smutně kroutil hlavou. „Vím o tom málo. Něco jsem se dozvěděl od naší staré hospodyně. Máma prý byla velmi mladá a krásná. Otec byl o hodně starší. Bláznivě se do ní zamiloval a proti vůli mé babičky se s ní oženil. Máma neměla žádné věno ani užitečné styky. Jejich štěstí ale netrvalo dlouho. Matka otce nemilovala tolik jako on ji a prý po čase byla nešťastná. Někdy si říkám, jestli její předčasná smrt aspoň neukončila její trápení…“
Hester v sobě jen stěží potlačila hněv. Proč jen otec Horácovi lhal? Zapřel mu matku a sestru. Teď se osamělý Horác upnul k hodné dívce. Všechno nasvědčuje tomu, že by v ní našel dobrou manželku. Hester mu ji musí pomoct získat.
Matku už mu nikdo nevrátí. Má však sestru, a ta ho v boji o jeho vyvolenou podpoří.
Je nejvyšší čas, aby Horácovi svěřila pravdu. Měla to už možná udělat dřív.
„Horáci, teď mě chvilku poslouchejte. A nepřerušujte mě, prosím.“
Horác k ní vyslal pátravý pohled, avšak jako dobrý student poslušně přikývl. Hester se zhluboka nadechla a nervózně propletla prsty.
„Nebyla jsem k vám upřímná. Já historii vaší rodiny dobře znám. Když se vaši rodiče brali, bylo matce osmnáct a otci třicet devět. Měli spolu dvě děti. Nejdřív se narodila dcera, potom jste přišel na svět vy.“
Horác udiveně vraštil čelo a Hester pokračovala: „Po vašem narození matka, jmenovala se Isabelle, od manžela utekla. S sebou si vzala kromě šperků a oblečení taky dceru. Vaši starší sestru.“
„Počkejte,“ přerušil ji. „Já přece žádnou sestru nemám. Kde jste vzala tu fantastickou historku? Moment…, jak je možné, že znáte matčino jméno?“
Hester se na něho smutně usmála. „Jmenovala se Isabelle Forresterová – Vasterlingová. Dívčí jméno její matky a naší společné babičky bylo Poitevantová.“
Horác se ztěžka nadechl a vykoktal: „Poitevantová. To znamená…, že jste moje sestřenice?“
Hester zavrtěla hlavou. „Ne. Celý život otce nenávidím. Našeho společného otce, Horáci.“ Hlas se jí zachvěl dojetím. „I k tobě jsem kdysi cítila nepřátelství.“
„Ke mně? Ale proč?“ Do očí mu vstoupily slzy.
Hester si zmuchlaným kapesníčkem utřela oči. „To se změnilo, hned jak jsem tě poznala. Proti své vůli jsem si tě rychle oblíbila a mám tě moc ráda…“
Horác ji objal a přitiskl k sobě. „Ty jsi moje sestra? Skutečně?“
Odstoupili od sebe, teprve když vešla paní Dobbsová s čajem a překvapeně couvla.
„To je v pořádku, paní Dobbsová. Jen pojďte dál. Čaj nám přijde vhod.“ Hester se málem rozesmála, jak jí ta situace připadala komická. Chudák hospodyně nevěří vlastním očím. Napřed k nim celá léta mužská noha nevstoupila, a teď tohle! Nejdřív Adriánovy návštěvy, a teď ji objímá Horác…
„Není to tak, jak si myslíte,“ začala vysvětlovat. „My s Horácem jsme…“ Její pohled se setkal s bratrovým a oba vyprskli smíchy. Hester se dlouho necítila tak šťastná. „Vysvětlím vám to později,“ oznámila hospodyni. Ta dobrá žena na ni jen ohromeně zírala.
Po odchodu hospodyně Hester zvážněla. „Svěřila jsem ti pravdu, Horáci, protože jsem to považovala za svoji povinnost. Možná i proto, že si nepřeji, aby tě zase někdo připravil o lásku. Teď myslím na Dulcii.“
„Myslíš, že by mě mohla milovat?“
„Nevím. S ničím se mi nesvěřila. Ale už jsem s ní víc než týden nemluvila.“
Horác se odmlčel, a když ticho trvalo příliš dlouho, tušila Hester, co přijde. „Myslím, že bych tě měl představit tátovi.“
Hester hrdě narovnala ramena a stiskla rty. „To ne. V žádném případě.“
„Z jakého důvodu?“
„Prostě jsem se tak rozhodla. Nepřemlouvej mě.“
„Neublížil přece jen tobě.“
„Vím. Promluvila jsem jenom proto, abys znal pravdu, dřív než odjedeš. Už jsem to v sobě nosila moc dlouho.“ Natáhla se po jeho ruce a zadívala se na něho.
Horác jí ruku stiskl. „Táta nám toho musí hodně vysvětlit.“
„Na to je dost času. Mysli na důležitější věci. Budu ráda, když zůstaneš ve městě a zjistíš, jestli tě má Dulcie taky ráda.“
Horác si vzdychl. „Zítra půjdu na svatbu Catherine Hawkeové. Přijdeš taky?“
Hester sice pozvání na svatbu přijala, ale během minulého týdne si svoji účast rozmýšlela. Když ji Adrian nechce vidět, mohla by její přítomnost vypadat trapně. Co kdyby měl dojem, že ho pronásleduje? Na druhé straně, nevyvolá její neúčast nemístné spekulace? Navíc Catherine s matkou na ni byly tak hodné…
Když neodpovídala, prohlásil Horác: „Neboj, tátu nechám doma.“
V tom okamžiku Hester zvedla bojovně bradu. „Dobře, přijdu.“ Na Adriana myslet nebude. Dlouho se před životem skrývala. Příliš dlouho. Je na čase, aby šedá myška, vdova Poitevantová, odhodila smutek. Jednou provždy. Svatba k tomu kroku skýtá ideální příležitost.

Adrian se brzy dozvěděl, jako měrou teta Olivie s Catherine přispěly k záchraně Hesteřiny dobré pověsti.
Zbabělec Bennett utekl z města, a to jen zvýšilo Adriánovu slávu. Všude o něm mluvili jako o hrdinovi, který vystoupil na obranu slabé ženy.
Nyní se na sebe Adrian mračil do zrcadla a škubnutím rozvázal nepovedený uzel na kravatě. „Směšný hrdina,“ zabručel a ušklíbl se na svůj obraz.
„Copak? Nemůžeš si zavázat kravatu?“ nakoukl otevřenými dveřmi strýc Neville.
Adrian svraštil čelo. „Nějak to zvládnu.“
„Pospěš si, hochu, za čtvrt hodiny odjíždíme do kostela. Teta Olivie už je nervózní. Ženské pokaždé z nějakého důvodu ztratí nervy, když se chystá svatba.“ Neville přejel prstem po dokonalém uzlu na své vázance. „Budu rád, až ten cirkus skončí. Mrzí mě jediné: že zítra odjíždíš. Nerozmyslel sis to?“
Adrian zavrtěl hlavou. „Tady už jsem všechno vyřídil. Navštívím jen mámu a vrátím se do Bostonu. Čeká mě tam práce.“
„Chápu. Rychle, prosím tě. Už slyším přijíždět kočáry.“
Adrian přikývl a naposledy se pokusil o elegantní uzel. Nebýt nevyhnutelného setkání s Hester, nevěnoval by úpravě tak velkou pozornost. Ale na svatební oslavě se jí na rozdíl od předchozích dní vyhnout nemůže.
Ke svému zoufalství si musel přiznat, že po setkání s ní prahne. Kdykoli na ni pomyslel, sevřela ho bolestná touha. Přál si alespoň stát jí nablízku a vdechovat jemnou liliovou vůni její toaletní vody.
Ruce se mu zastavily a nevidoucíma očima zíral na svůj obraz v zrcadle.
Jeho posedlost po Hester je holé šílenství. Nebýt trouby Bennetta a hloupého výstupu, mohli si spolu užít ještě pár krásných nocí. Ale jeden nerozvážný dotek a oslovení Hester křestním jménem stačily vyvolat nepříjemné spekulace. Londýnská smetánka po senzacích baží a klevetami žije.
Adrian si nepřál, aby si kvůli jeho neopatrnosti vzali na mušku Hester. Byl vděčný Olivii a Catherine za jejich duchapřítomnost. Na jejich radu se Hester vyhýbal, třebaže mu to působilo nevýslovná muka. Zaměřil se na Bennetta, aby ho veřejně co nejvíc zesměšnil. V jeho snaze mu George nahrál svým útěkem. Všichni Ainsleye za jeho zbabělost odsuzovali.
Celý skandál měl dobrý konec: za lumpa byl považován Bennett, Hester byla vnímána jako ukřivděná strana a on sklízel chválu jako hrdina. Měl by být spokojený, ale nebyl. Hlodaly v něm pochybnosti, jak o něm nyní Hester smýšlí a co k němu cítí.
Tehdy na plese o jeho pomoc nestála, a když se stali středem pozornosti, neskrývala zděšení. Dál o ní nevěděl vůbec nic. On se jí vyhýbal a ona se mu neozvala. Je zklamaná a touží po něm stejně jako on po ní?
Nebo se jí ulevilo, že si uchránila dobrou pověst, a už se těší, až odjede?
Přitáhl uzel a bez dalšího pohledu do zrcadla se k němu obrátil zády. Bránil se představě, že už nikdy nepohladí Hesteřinu mléčnou hedvábnou pleť a neochutná její sladké rty. Bolelo ho pomyšlení, že ani nerozpustí vodopád hustých vlasů a nezaboří prsty do pramenů, vonících po liliích.
Ozvalo se tělesné vzrušení a on tiše zasténal. Přemohl ho sladkobolný pocit. Nádherný. Bál se reakce svého těla, až spatří Hester. Jestli ji spatří…
Jeho sen o tom, že zláká Hester k tomu, aby ho doprovodila do Skotska, se rozplynul. Takovému riziku ji vystavit nesmí.
Kdyby Hester skutečně byla ta povýšená snobská dáma, za jakou ji původně pokládal, neváhal by ani okamžik. Ale poznal, že Hester je jiná. Citlivá, statečná žena, která bojuje sama o živobytí v nepřátelském světě. Kdyby ohrozil její pověst, a tím její existenci, byl by to vrchol sobectví. Plán na společnou cestu do Skotska není víc než nesplnitelný, nerozumný sen.
Navzdory rozumu a všem logickým argumentům nedokázal Adrian ten sladký, svůdný sen vyhnat z hlavy.

KAPITOLA 20.

Catherine Hawkeová zářila štěstím a ve svatebních šatech vypadala nádherně. Hester ji sledovala s dojetím a ještě větší pohnutí se jí zmocnilo, když si všimla lásky a obdivu v očích novomanželových. Nespouštěla z ženicha oči, stále na něj hleděla. Jak se na svoji vyvolenou usmíval, jak ji s mírně zakloněnou hlavou láskyplně pozoroval, jak jí něžně stiskl loket, když se postavila před oltářem vedle něho…
Každým pohledem, pohybem, gestem jí dával najevo, jak ji miluje. Hester při pohledu na šťastný pár zaštípaly v očích slzy.
Ach, kdyby tak někdo miloval ji! Sklonila hlavu a zamrkala, aby se nerozplakala. Proboha, vždyť ty dva mladé zná sotva pár týdnů, přece si nemůže dovolit rozplakat se! Nepotřebuje přitahovat zájem.
Už svým příchodem vzbudila dostatek pozornosti. V šatech losové barvy, s kaskádou bohatých kadeří, padajících jí na záda, a v apartním kloboučku, naraženém koketně do čela, vstoupila do kostela žena, za kterou se musel ohlédnout každý muž. Žena přitažlivá, elegantní a decentní.
Hester si byla svého půvabu vědoma a stejně tak dobře věděla, jak všechny známé svým zjevem překvapila. S nevěstinou krásou však soupeřit nemohla. Na rozdíl od Catherine z Hester nevyzařovalo štěstí, naopak kruhy pod očima dávaly tušit, že se trápí.
Novomanžel si odváděl Catherine od oltáře a oba se bez ohledu na vážnost okamžiku zvonivě smáli. V té chvíli si Hester pomyslela, že takhle to může ženě slušet jen ve vrcholných okamžicích štěstí: když si bere milovaného muže za manžela nebo když porodí zdravé děťátko.
Hester se ze snění vrátila na zem a připravovala se na horké chvilky. Brzy se stane díky změně zevnějšku středem pozornosti.
Když před ní procházeli chrámovou lodí Neville a Olivia Hawkeovi, sklopila oči. Za nimi následovala rodina, samozřejmě také Adrian. Zatím ho Hester spatřila pouze zezadu. Seděl v kostelní lavici a ona mu viděla jen hlavu a ramena. Od jeho černých, lesklých, vlnitých vlasů nemohla odtrhnout oči. Vzpomněla si na slast, když do nich zabořila prsty…
Potlačila lehké chvění. Ceká ji těžká zkouška. Až jí Adrian pohlédne do očí, nejspíš se jí nepodaří skrýt, co pro ni znamená. Mnohem víc než ona pro něho.
Počká, až všichni vyjdou z kostela. V tlačenici venku se před ním nějak schová.
„Tady jsi,“ zašeptal Horác a sklonil se k ní. „Pojď, ať nezmeškáme nějakou legraci.“
Hester se v bratrově blízkosti uklidnila. V jeho doprovodu se vydala na hostinu. Ovšem jen na chvilku, umínila si. Šli kousek pěšky a Hester se vrátila chladná rozvaha. Na setkání s Adriánem je připravena, ujistila se. Když ji osloví, prohodí s ním pár zdvořilých slov. Pokud ji bude přehlížet, nebude si ho všímat. Má před ním jedinou obranu: chovat se příjemně, ale zdrženlivě. A když se jí v rozechvění sevře žaludek, nic to neznamená. Vždyť dnes začíná novou životní kapitolu. Ztratila panenství a odložila smutek. Přestala se skrývat před světem. Navíc našla blízkého člověka – svého skvělého bratra.
„Kde je Dulcie?“ zašeptal Horác, sotva vstoupili do zahrad Sensin Gardens, ověnčených girlandami rudých růží, svázaných bílými mašlemi. „V kostele jsem ji zahlédl s matkou. Bojím se, že ta ji nenechá ani chvilku samotnou.“
„Neboj. Lady Ainsleyová bude Dulcii chránit před setkáním se mnou. Ty pro ni budeš přijatelnější společnost. Při první příležitosti požádej Dulcii o tanec. Další už zařídim.“
„Dobře.“ Rozhlíželi se po vesele švitořící společnosti. „Podívej, tamhle je Adrian,“ upozornil Hester Horác. „Pojďme za ním.“
A je to tady. Hester se soustředila na každý krok a podvědomě naplňovala doporučení, která obvykle dávala svým studentkám. Narovnat ramena, vypnout hruď, mírně zvednout bradu a příjemně se usmívat. Tak ji to kdysi učila paní DeLisleová. Nezapomenout na ladný krok, opakovala si Hester, nechodit, ale plout.
V Horácovi našla tolik potřebnou oporu. Jak rychle si bratra zamilovala!
Ano, má ho ráda. Zaškobrtla.
Horác ji zachytil a ona ani neztratila rovnováhu. Když k ní otočil hlavu, láskyplně se na něho usmála a nedokázala skrýt dojetí. „Jsem tak šťastná, že jsme se našli,“ zašeptala.
Horáce její vyznání zaskočilo a zapýřil se. Sklonil se k ní. „Já jsem taky moc rád.“
Z protější strany trávníku jejich pohledy a úsměvy bedlivě pozoroval Adrian. Když se Horác k Hester sklonil a cosi jí šeptal, Adriánova nálada okamžitě poklesla.
Od chvíle, kdy zahlédl Hester v kostele, tušil, že se cosi změnilo. Měl na mysli něco víc než pouze nový zevnějšek. Hester vypadala úchvatně, vyzařovala z ní oslnivá krása a Adriana úplně ohromila. Nemohl od ní odtrhnout oči. Všiml si, že podobně na tom jsou i ostatní muži. Zvlášť obdivné si ji prohlížel Horác Vasterling. Adrian se domníval, že se mu podařilo odvrátit Horácovu pozornost od Hester a vzbudit v něm zájem o Dulcii. Ale asi se mýlil.
Jak jinak si má vysvětlit důvěrné úsměvy těch dvou?
Toho lumpa zabije!
Nic takového. Žádné scény. Nesmí Hester znovu zkompromitovat. Vtom se na něho Horác přátelsky usmál. Copak by mohl nevrazit na dobrosrdečného Horáce? Zdá se, že Hester Horácova pozornost vůbec nevyvádí z míry. Dívá se na něho jako nikdy předtím.
Ze by si za uplynulý týden stačil Horác najít cestu k jejímu srdci?
Adrian zaťal zuby tak silně, až ho to zabolelo. Že by ironií osudu vyšel jeho původní plán? Chtěl přece před časem dát Hester s Horácem dohromady.
Jak se k němu ti dva blížili, snažil se podezíravost a hněv potlačit. Určitě se mýlí, Hester s Horácem by přece byli hodně nesourodý pár.
Prohrábl si nervózně vlasy. Musí žárlivost držet na uzdě. On odjede a oni dva zůstanou. Nejlépe udělá, když si ještě naposled užije jejich společnost. Nezbývá mu na to víc než pár hodin.
„Buď zdráv, Horáci,“ zahlaholil až příliš žoviálně. Přehnaně srdečný tón vyzněl falešně. „Závidím ti. Přivádíš si největší krásku.“
Hester se na něho usmála, ale v očích měla smutek. „Děkuji vám za poklonu, pane Hawkeu. Opravím vás. Já nejsem bohužel nevěsta. Té to sluší nejvíc.“
Adrian si ji měřil. Jak to myslí? Zatoužila po vdavkách? On odjíždí, a tak si políčila na Horáce…
„Tvoje sestřenice je opravdu půvabná nevěsta,“ přerušil trapné ticho Horác.
„To ano,“ přitakal mu Adrian a se zpožděním pochopil Hesteřinu poznámku. „Catherine to moc sluší.“ Hester by to slušelo také, napadlo ho. „Přinesu vám něco k pití,“ nabídl.
Zatímco Horác s Hester stačili vypít jednu sklenku, Adrian už měl v sobě tři. Alkoholem otupoval rozechvělost a zaháněl dráždivé představy. Pronásledovaly ho vidiny Hester o svatební noci. Viděl ji, jak k němu přichází zahalená jen v tenkém mušelínu s rozpuštěnými vlasy, v nichž se zachytily okvětní lístky liliových květů. Spatřil její bosé nohy, útlé kotníky, ucítil její teplá stehna…
Natáhl se k podnosu a chňapl po čtvrté sklenici. Všiml si Hesteřina nesouhlasného výrazu. Odsuzuje ho za to, že tolik pije. Normálně to neměl ve zvyku. Dnešní večer má ovšem k pití důvod.
„Jsem na svatbě a hned potom odjíždím,“ zabručel na vysvětlenou. „Mám právo si poslední noc užít, ne?“
V Hesteřiných očích se objevil horečný lesk a Adrian okamžitě pochopil jeho příčinu. Pod jeho slovy, že si chce užít, si představila něco jiného než alkohol. Přála by si, aby strávili poslední noc spolu?
No kdyby byla svolná, to by byl blázen, kdyby…
Odvrátila oči od jeho spalujícího pohledu a tváře jí zrůžověly. „Podívejte,“ řekla přiškrceně, „tamhle je Dulcie.“
Hester s Horácem si vyměnili spiklenecké pohledy a Adrian se zamračil. Zdálo se mu, že se zblázní. Chce Hester Horáce, nebo jeho? Přeje si manžela, nebo milence? Nebo v ní rozpoutal chtíč a ona má teď zálusk na oba?
To není možné.
Pročpak ne? Nejedna žena má manžela a současně ještě milence. Proč by měla být Hester jiná?
Zatraceně! Každou chvíli přijde o rozum. O Hester se s nikým dělit nebude!
Než se stačil rozmyslet, co udělá – jestli má Hester někam odtáhnout, dát Horácovi do nosu nebo si dopřát další drink – Hester mu chladně pokynula, mrkla spiklenecky na Horáce a zamířila k Dulcii s matkou.
Adrian s Horácem osaměli. Oba se mlčky dívali za Hester. Horác do Adriana dloubl: „Je úžasná, viď?“
„Tb je,“ zabručel Adrian a nemohl spustit oči z Hesteřiných boků, pohupujících se pod sukní lososové barvy. Má útlý pas, vznosné držení těla, nechodí, ale pluje. Ovšem pod elegantní slupkou kultivované dámy tluče srdce temperamentní, svůdné ženy. Musel dát Horácovi za pravdu, Hester je úžasná.
Vtom se znovu přihlásila žárlivost. Adrian si nepřál, aby Horác Hester obdivoval. Svraštil obočí a zeptal se: „Co ji přivedlo k rozhodnutí konečně odložit smutek?“
Horác po něm koukl. „To by ses měl zeptat jí.“
„Právě to mám v úmyslu. Zatím…“
„Pst!“ Horác mu pokynul, aby byl zticha, a upřeně sledoval Hester. Ta se právě zastavila před Dulcii a její matkou. Lady Ainsleyová se zatvářila pobouřeně. Kolem šuměl hovor rozjařených hostů, a tak oba muži z konverzace nezaslechli ani slovo. Z výrazů zúčastněných se však dalo ledacos vytušit. Dulciiny velké oči se dívaly ustrašeně, Hester se tvářila klidně a neústupně. Ten výraz znal Adrian dobře.
„Co se tam děje?“ otázal se Horáce.
„Nevím. Jdu za nimi.“
Adrian ho následoval.
Sotva si jich lady Ainsleyová všimla, zavřela pusu. Usmála se na Adriana. Brzy totiž pochopila, že sympatie jsou na Adriánově straně, a proto se nyní snažila předcházet si ho. Její úsměv ovšem dopadl jako neupřímná grimasa. Horác jí vysekl poklonu jako prvotřídní džentlmen a požádal o dovolení, zda by směl Dulcii pozvat na punč. Lady Ainsleyová nepřítomně přikývla. „Jděte. Ale potom hned zpátky ke mně,“ poručila dceři.
Horác s Dulcii radostně vykročili k bufetu. Adrian byl zmatený. Nejdřív si kladl otázku, o kterého z nich dvou má zájem Hester. Ted zase nevěděl, o kterou ženu vlastně usiluje Horác.
„Trvám na svém stanovisku,“ prohlásila Hester. Zřejmě navázala na předchozí rozhovor s lady Ainsleyovou. „Původcem té scény byl váš syn. Jestli trváte na výpovědi, přestože jsem se přestupku proti dobrým mravům nedopustila já, ale on, nezbývá mi, než předat celou záležitost advokátovi. Budeme žádat o doplatek sjednaného honoráře.“
„Vy si troufáte žádat po mně honorář? Doplatek jste měla dostat teprve tehdy, až se Dulcie vdá. Jenže žádná svatba na obzoru není. Kvůli vaší neschopnosti!“
Adrian se pátravě zadíval na Hester a čekal na její reakci. Když se klidně usmála, tušil že jí nejde o peníze. Ta má za lubem něco jiného.
„Nerozčilujte se, paní Bennettová. Nesvědčí to pleti. Tenhle odstín modré vám zrovna nesluší. Sinalá barva by dojem jen zhoršila. A vy si určitě přejete vypadat dobře, viďte?“
Lady Ainsleyová cosi zavrčela a zadívala se na ozdobami přeplácané šaty fialkově modré barvy. Když zvedla hlavu, vypadala najednou nejisté a utrápeně. Už měla na jazyku něco nehezkého, ale před Adriánem se zarazila. „Sbohem, paní Poitevantová. Pane Hawkeu,“ pozdravila otráveně a odcházela.
Hester ji sledovala s vítězoslavným úsměvem. Adrian Hester nechápavě pozoroval. „Co se tady k čertu děje?“
Polekaně k němu vzhlédla a odvrátila oči. „Jenom pokračuji v práci, kterou jste mě pověřil. Jen se podívejte na ty dva,“ pokynula k Horácovi s Dulcii. „Začalo to na karetním večírku u Ainsleyových. Vážné to je od jejich společné projížďky v parku.“
Adriánovi chvíli trvalo, než její slova pochopil. Horác a Dulcie? No ovšem!
Pocítil nesmírnou úlevu a současně se v něm vzedmula vlna touhy. Cesta k Hester je volná! Zůstala jediná překážka – vypitý alkohol. Zatemnil mu mozek a svázal jazyk.
„Zatančíme si?“
Svraštila čelo. „Vždyť ještě nezačali hrát.“
„Věnuješ mi první tanec?“
Hester neodpovídala a on netrpělivě přešlápl. Bojoval s bolestnou touhou políbit ji. Nervózně založil ruce za záda.
„Tak dobře,“ souhlasila konečně. „Zamlouvám si taky poslední.“ Otevřela ústa, ale hned je zavřela. Sklopila oči a mlčky přikývla.
„Mohl bych si tě zadat na všechny?“
Jeho otázka ji vylekala. Zvedla k němu oči. „To přece nejde.“
„Chápu. Dostala by ses do řečí. Jenže já nesnesu pomyšlení, že by tě měl držet v náruči někdo jiný, Hester.“ Už zase ji oslovil na veřejnosti důvěrně. Nemohl si pomoct. Moc si přál, aby i ona jemu říkala Adrianě. Chtěl by ji slyšet roztouženě vzdychat a vyslovovat jeho jméno.
Na tváři se Hester objevil usouzený výraz. „Nepřišla jsem sem s úmyslem ukazovat se na parketu.“
Adrian si smutně vzdychl. „Nepřeháním, když tvrdím, že jsi ze všech nejkrásnější, Hester. Jen se rozhlédni. Muži na tobě visí očima a čekají, až ukončíme hovor. Potom se na tebe sesypou.“ Adrian se na houstnoucí hlouček kolem Hester zakabonil. „To proto jsi odložila smutek? Dáváš mužům znamení, že se o tebe můžou ucházet?“
V očích jí hněvivě zajiskřilo, ale neodpovídala. Tím jen přiživila Adriánovu žárlivost. „Zatraceně, Hester. Odpověz mi!“
„Dobře. Jak si přeješ.“ Zvedla bradu a sladce se usmála, aby přihlížející nabyli dojmu, že vede nezávaznou společenskou konverzaci. Hluboký hlas se jí však rozrušením třásl. „Co je ti do toho, s kým se bavím nebo tančím… nebo kdo se stane mým milencem, až odjedeš?“
Při zmínce o milenci sebou Adrian trhl. Ta představa mu připadala nesnesitelná.
Hester mluvila dál: „Nemáš nade mnou moc, stejně jako ji nemám já nad tebou.“
„To by ses divila, jakou máš nade mnou moc.“
Jejich oči se setkaly a už se od sebe neodtrhly. Hesteřin hněv a rozčilení ustoupily viditelnému zmatku. Adrian v tom okamžiku zatoužil být s ní o samotě a dokázat jí, jak moc pro něho znamená.
Šťastnou shodou okolností byla jeho tužba aspoň částečně vyslyšena, neboť hudebníci právě spustili první takty valčíku. Adriánovi se tak naskytla příležitost uchopit Hester do náruče. Spěšně ji odváděl na prostranství vydlážděné cihlami, které sloužilo jako taneční parket.
Sotva Adrian držel jednu Hesteřinu ručku ve své dlani a druhou rukou ji objímal v pase, tichým hlasem jí naléhavě sdělil: „Máš nade mnou větší moc, než si umíš představit, Hester.“
Se sklopenýma očima zakroutila hlavou.
„Celý týden jsem se držel od tebe dál jen proto, abych ti neublížil. Aby ses kvůli mně nedostala do řečí. Poslechl jsem Nevillovu a Oliviinu radu. Ale zapomenout na tebe jsem nemohl. Pořád jsem na tebe myslel. Věříš mi?“
Pod dlaní, položenou na jejích zádech, ucítil, jak se uvolňuje. Slovy to ovšem Hester najevo nedala: „Na tom nezáleží,“ prohlásila bezbarvě. „Stejně odjedeš.“
Adrian se zhluboka nadechl a ucítil nenápadnou liliovou vůni. „Můžeš odjet se mnou,“ odvážil se navrhnout, třebaže si byl vědom rizika.
„Do Skotska?“ zašeptala sotva slyšitelně, takže se k ní musel naklonit.
„Ano. Mohl bych najmout soukromý kočár. Nebo pojedeme lodí. Jak si budeš přát.“
„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To nejde.“
„Můžeme odjet z Londýna každý zvlášť.“
„Ne.“
„Proč ne?“
Hester rozrušením nebyla schopna myslet, natož souvisle argumentovat. „Prostě nemůžu,“ řekla.
Hester pochopila, že na dohadování s Adriánem nemá sílu. Zvlášť za daných okolností ne. Adrian ji pevně svíral v náruči a sebejistě s ní kroužil po sluncem zalitém parketu. Cítila jeho převahu. Jak snadné by bylo poddat se mu a nemyslet na následky! Jak ráda by s ním odjela do Skotska a bodila za hlavu všechny ohledy!
Adrian je její první milenec. Copak si nesmí dopřát ještě pár slastných chvil v jeho náruči? Třeba jen týden nebo dva…
Právě v tom spočívá jádro problému, pomyslela si s lítostí. Předem tušila, že loučení s Adriánem bude bolet. Lhostejno, jestli k němu dojde dnes nebo za dva tři týdny, až se jeho loď bude vzdalovat ze skotského přístavu a nakonec zmizí za západním obzorem. Má nějaký smysl prodlužovat trápení?
Straussův valčík vyvrcholil příznačným crescendem a Adrian s ní úchvatně zakroužil. Tanec za okamžik skončí a oni dva se rozejdou.
Vtom si ji Adrian přitáhl k sobě. Ňadry si ji přitiskl na hruď, jeho noha jí pronikla mezi stehna. Hester se tím důvěrným dotykem celá rozechvěla. Zatoužila shodit ze sebe i z něho šaty a zůstat s ním sama, někde daleko z dosahu svatebního mumraje.
„Tak mi dopřej aspoň jednu noc, Hester. Naši poslední,“ zašeptal jí a jeho horký dech na její šíji byl příslibem všeho, po čem prahla. „Smím tě ještě jedenkrát držet v náruči?“
Hudba dohrála a oni od sebe odstoupili. Adrian se uklonil a Hester vysekla pukrle. Přitom se do sebe stále vpíjeli pohledy. Adrian četl v jejích očích souhlas. Neznatelně přikývla a také rty naznačila nehlasnou odpověď. Ano.
Přijď ke mně. Budu tě čekat.

KAPITOLA 21.

Hester přijala čtyři vyzvání k tanci a devět zájemců odmítla. Kdyby ji tolik nerozechvěl rozhovor s Adriánem a slib, který mu dala, nejspíš by ji rozruch kolem ní těšil.
Muži, kteří jí dřív nevěnovali ani pohled, se nyní mohli přetrhnout, jak horlivě se ucházeli o její přízeň. Neprovdané slečny si ji prohlížely a s obličeji ukrytými za vějíři si cosi šeptaly. Jejich matky na ni nepokrytě zíraly, některé se nesouhlasně mračily, jiné se na ni dívaly zamyšleně a jaksi zaujatě.
Hester tušila, co je upoutalo. Nejspíš je udivilo, co s ženiným vzhledem dokážou udělat barva a střih šatů, účes a držení těla. Dramatická proměna vzhledu ji nejspíš připraví o některé klientky, ale jiné zase naopak získá. Mnohá žena si nepochybně pomyslí: když dokázala proměnit fádní, nenápadnou vdovu v prvotřídní krásku, jaké divy by dokázala se mnou a s mojí dcerou?
Hester však bylo v té chvíli všechno lhostejné. Upínala se jen k tomu, co ji čeká večer. Na nic jiného se nemohla soustředit. Předtucha brzké slasti působila opojně…
Usmála se na svého tanečníka. Tančila a konverzovala. Připíjela na zdraví novomanželům a ze srdce jim přála štěstí. Strávila odpoledne mezi londýnskou elitou, kterou tak dobře znala a mezi niž přesto nepatřila. Dnes jí kupodivu bylo lhostejné, jestli mezi ně náleží nebo ne.
Víno jí stouplo mírně do hlavy a začínala se hlásit únava. Rozhodla se, že tento tanec bude poslední.
Naštěstí ve stínu stromů u parketu netrpělivě přecházel Horác. Sotva dozněla hudba, přispěchal jí na pomoc, aby se zbavila tanečníka, který ji nechtěl jen tak pustit.
„Řekla ano“ zašeptal Horác a táhl Hester dál od společnosti. Oči se mu radostně leskly a pořád se usmíval. „Řekla mi ano“ opakoval.
Hester se na něho usmála. „Věděla jsem to od chvíle, kdy jste spolu poprvé tančili. Zářil jsi štěstím. To tě prozradilo.“
„Jak jsi to jen mohla poznat? Vždyť jsem se jí zeptal teprve před chvilkou.“
„Už při tanci jste se na sebe zamilovaně dívali. Napadlo mě, že ses jí vyznal ze svých citů.“
Horác si vzdychl. „Představ si, že mě miluje.“
„Počkej,“ Hester zaváhala. „To už jsi ji stačil požádat o ruku?“
„Ovšem!“ Horác celý zářil. „Souhlasila.“
Hester ho spontánně objala a přitiskla k sobě. Rychle se však vzpamatovala a odstoupila od něho. „Jsem přesvědčená, že vy dva spolu budete šťastní. Ale jak to chceš zařídit? Kdy požádáš o její ruku Bennetta?“
„Toho lotra?“ Horác si znechuceně odfrkl. „To si opravdu myslíš, že zasluhuje nějaké ohledy? Navíc není k zastižení, odjel z města.“
„Počkej, Horáci. S rodinou bys promluvit měl. Nejlíp s matkou. Kdybys řádně nepožádal o Dulciinu ruku, nikdy bys neuviděl ani zlomeček z jejího věna.“
„Já stojím o Dulcii, ne o její majetek. Ten mě nezajímá. Hodíme se k sobě. Lepší manželku si neumím představit.“
„Jak to přijme otec?“
„To je mi jedno.“
S tím Hester souhlasila. Pokud šlo o Bennettovy, měla jiný názor. Kousala se do spodního rtu. „Jestli někoho z Bennettových požádáš o Dulciinu ruku, je téměř jisté, že tě odmítnou. Vlastně máš pravdu, oni si velké ohledy nezaslouží. Jestli jste se však rozhodli vzít i bez souhlasu rodiny, bylo by lepší je aspoň formálně požádat. Co si o tom myslí Dulcie?“
Horác si vzdychl. „Dulcii se ohromně ulevilo, když sešlo z partie s Leonardem Smythem. Jenže zná matku s bratrem. Je přesvědčená, že nebude trvat dlouho a budou jí nutit nějakého dalšího odporného zazobance. Nevěří jim a na tom, co si oni přejí, jí nesejde. No… možná bych se opravdu neměl unáhlit. Přece jen by asi bylo lepší udržet s nimi aspoň nějaké vztahy. Myslím kvůli Dulcii.“ Upřel na Hester vážný pohled. „My dva nejlíp víme, co to znamená, když člověk přijde o rodinu.“
Jeho citlivost a ohleduplnost vehnaly Hester do očí slzy. Stiskla mu ruku. Jak moc jí bratr celá léta chyběl! Byli oloupeni o společné dětství, o tisíce vzpomínek…
Za zády se jim ozval jásot. Novomanželé se zřejmě chystají k odcbodu. Hester vytáhla z rukávu jemný kapesníček a utřela si oči. „Kdybych vám mohla nějak pomoct, ráda to udělám. Stačí, když mi dáš vědět, Horáci.“
Přikývl a usmál se na ni. „Tys už mi pomohla, milá sestřičko. Nebýt tebe, dávno jsem odjel z Londýna s nepořízenou. Vlila jsi do mě nový život.“
Hester se rozesmála. „Jen jsem tě trochu popostrčila.“
„Určitě ne trochu, ale pořádně. Mimochodem,“ dodal, když se přiblížili k hloučku kolem ženicha s nevěstou, „dnes ti to ohromně sluší. Všimli si toho všichni.“
„Díky,“ zašeptala a její mysl se od Horáce vrátila k vlastnímu smutnému údělu. Zanedlouho se vrátí domů a bude čekat na Adriánův příjezd. Stráví spolu noc a potom se rozloučí. On odjede ráno do Skotska a ji čeká nový život. Ten, který dnes za všeobecné pozornosti začala.
Při pomyšlení na noc s Adriánem se rozechvěla vzrušením. Jenže při představě ranního loučení jí srdce sevřela bolest.
Přepadly ji nevítané vzpomínky na mámu. Pokaždé když ji opustil muž, truchlila, dokud jeho místo nezaplnil někdo další. Hester poprvé matce rozuměla a soucítila s ní. Ale na rozdíl od matky po dalším milenci netouží. Adriánovo místo nikdo jiný nezaplní. Nikdy.

Dobbsovi se už k večeru stáhli do přístěnku v zadní části domu. Hester totiž odmítla večeři. Ze samé nervozity by nepozřela ani sousto. Pejsky zavřela v kuchyni. Připravila každému masitou kost a drobečky namočené v masové šťávě. Věděla, že to je úplně uspokojí. Vzala láhev vína, dvě skleničky, tácek se sušenkami a sýrem a všechno odnesla nahoru do ložnice.
Pečlivě se ustrojila, nebo přesněji odstrojila. Svlékání se pro ni stalo mučením, protože s každým rozepnutým knoflíčkem vzpomínala na Adriana. Na jeho ruce, když jí knoflíčky zapínal. Obyčejná činnost získala jeho přičiněním erotický náboj a Hester se při vzpomínce pokaždé rozechvěla vzrušením.
Přesně to si Adrian přál.
Ještě mučivější slast však prožívala, když jí Adrian živůtek rozepínal, rozvazoval tkanice a vytahoval z vlasů vlásničky. Toužila podstoupit sladké mučení znovu, proto si stáhla jen korzet a dvě spodničky, jinak zůstala oblečená.
Příliš spěchala. Pokoj byl připraven uvítat nočního hosta. Stejně jako ona. Čas se nekonečně vlekl. Kdy už se Adrian objeví? Dům se topil ve tmě, svítilo se jen v ložnici. Hester vyhlédla z okna. Světla za okny domů v její ulici se mihotala a kdesi vzadu probleskovala záře Londýna. Zadívala se na lucernu na nároží a všimla si, jak v pruhu měsíčního světla prošla plavným krokem kočka.
Vtom se ze tmy vynořil Adrian. Stejně jako posledně ho Hester okamžitě poznala podle siluety a také podle nápadné rozhodnosti, s níž směřoval k cíli. Vysoký muž na vysokém koni zamířil přímo k jejímu domu. Nehnal se sice rychlým cvalem, ale přesto by mu každý raději ustoupil z cesty.
Hester ho se zatajeným dechem pozorovala. Na jeho příchod zareagovalo její tělo. Zrychlil se jí tep, zvlhly dlaně i… další místa.
Ani netušila, jak se dostala dolů ke dveřím. Otevřela, Adrian mlčky vstoupil a následoval ji do ložnice. Počínal si s takovou samozřejmostí, jako by tu cestu vážil pravidelně. Zatím s ní strávil jedinou bouřlivou noc.
Jak je možné, že i ona ho přijímá s takovou tichou samozřejmostí? Kde nechala rozum?
O ten ji dokázal připravit jediný muž. Adrian Hawke.
Při tom pomyšlení naskočila Hester na rukou husí kůže. Přiznání, že on jediný má nad ní takovou moc, znamenalo jediné: zamilovala se do něho. Ne, to přece není možné! Zaměnila si tělesnou rozkoš s láskou. Jak by mohla milovat někoho, koho sotva zná?
Zastavila se na plošině nad schodištěm a opřela se rukou o zeď. Toto přece nemůže být láska!
Vtom ucítila jeho teplou dlaň na rameni. Stiskl ji něžně, a přesto naléhavě. Znovu ji zaplavil ten úžasný cit, o němž se právě rozhodla, že to není láska… Podlomila se pod ní kolena a zmocnila se jí slabost.
„Musíš zítra opravdu odjet?“ Skutečně slyší sama sebe? To jí patří ten naříkavý hlas? Jak je možné, že vyslovila něco, co si vyslovit nahlas vůbec nepřála?
„Odjed se mnou.“ Objal ji druhou rukou kolem pasu a přitiskl k sobě. Sklonil se k ní, pošimral ji nosem na šíji a lehce ji políbil za ouško. „Pojeď se mnou, Hester. Skotsko se ti bude líbit.“
Zve ji do Skotska. O Americe se nezmínil. Bolestné zklamání ji málem připravilo o rozum. Získala jen další důkaz, že se řítí do neštěstí.
„Nemůžu,“ zašeptala. Aby předešla dalšímu naléhání, objala ho kolem krku a políbila. Vášnivě jí odpověděl strhujícím polibkem. Ona reagovala s ještě větší prudkostí. Ukáže mu, co v ní ztratí. Nesmí na ni nikdy zapomenout.
Zaklesnuti do sebe jako sokové při rvačce, se jaksi dostali k posteli. Hester napadlo, že zítra ji bude bolet celé tělo. Nevadí, bude se snažit, aby Adriana bolelo ještě víc. Cosi prasklo. To Adriánovi upadly knoflíky u vesty. Zítra je musí najít dřív, než je objeví paní Dobbsová.
Vtom se ozval zvuk párané látky – to se roztrhla její košilka.
Svléknout se nestačili. Adrian ji složil na postel, dlaní jedné ruky jí tlačil na rameno a stále ji hladově líbal. Druhou rukou si rozepnul kalhoty. Než jí stačil vyhrnout sukni, odstrčila ho a překulila se na něho. Zvedla se na kolenou, rozkročila se nad ním a na nahém stehně ucítila jeho horký úd, představující pro ni smrtelné nebezpečí. To jeho vinou hodila za hlavu léta vyznávanou zdrženlivost a otevřela své srdce dlouho odpíranému citu.
„Ach Hester,“ zasténal Adrian a jeho hlas jen vybičoval Hesteřino vzrušení. Na všech čtyřech se nad ním sklonila a její dlouhé vlasy je přikryly jako závěs. Ocitla se tváří v tvář své jediné lásce a současně svému úhlavnímu nepříteli. On jediný ji může zranit. Připravit o rozum, zničit. Stačí k tomu, aby ji opustil.
Ale ještě ji neopouští, opakovala si, tuhle noc si trápením nepokazí. Klouzal jí dlaněmi po stehnech vzhůru a uchopil ji za boky. Nadzvedl ji a posadil si ji na žádostivě vystupující zdroj své nebezpečné mužské síly. Pomalu jím pronikal do jejího lůna, až se jí zmocnil úplně. Hester v té nádherné chvíli intimního spojení cítila, že jí současně pronikl hluboko do srdce.
Když zatlačil nahoru, sykla a zasténala, když se odtáhl. Zatlačit a odtáhnout. Příslib rozkoše a hrozba odloučení. Bitva, v níž milenci bojují proti sobě a současně společně bok po boku.
Útok, ústup. Důvěra, zrada. Muž, žena. Láska, nenávist. Stále rychleji a divočeji.
Hester cítila, jak kdesi uvnitř ní prudká vášeň narůstá s každým dalším pohybem. Naháněla jí strach a současně jí nedokázala odolat. Přestat nemohla. Z hrdla jí vycházely hlasité výkřiky, splývající s Adriánovým hlasitým, zrychleným dechem. Postel se pod nimi třásla. Otřásal se celý svět… Cosi ťuklo na okno.
Hester ten zvuk přeslechla, ale po chvíli se ozval další, silnější. Ten úder mohl rozbít sklo. „Co je to?“
„Nepřestávej,“ zasténal Adrian a stiskl jí boky. Když ťukl o okenní tabuli třetí kamínek, zpozorněl i on.
„Co to k čertu může být?“ vybuchl. „Počkej chvilku…“
Hester se od něho odtáhla a zkameněla úlekem. Někdo o nich musí vědět! Nejspíš viděl Adriana, jak vchází do domu. Potom ten člověk spatřil za staženými závěsy v ložnici matné světlo a pochopil, co se tam právě odehrává.
Hester v panice sfoukla lampu a ložnice se ponořila do tmy. Připadala si ve tmě jako slepá, ale slyšela, jak Adrian vstal a přistoupil k oknu. Když odhrnul závěs, spatřila proti oknu jeho mužnou siluetu.
Adrian vyhlédl ven a zvolal: „To je Horác!“
Následovala řada těch nejhrubších nadávek. Co pohledává před domem Horác?
Než stačila dojít k oknu, zatáhl Adrian závěs a prudce se k ní otočil. „Co tady Vasterling hledá?“
„Nevím.“ Adrian ji chytil za ramena a zatřásl s ní.
„Zatraceně, Hester! Máš s ním něco?“
„Ne. Co tě to napadlo?“ Hester se probrala z úleku a pocítila úlevu. „Opravdu nevím, co tu dělá, Adrianě. Ledaže… Počkej, je tam sám?“
„Ano. Vlastně nevím.“
„Podívám se.“ Vytrhla se mu, rozhrnula závěs a vyhlédla do temné ulice. Horác se právě natahoval, aby hodil další kamínek. Za ním se choulila drobná postava v peleríně s kapuci.
Dulcie!
Hester se hlasitě nadechla. „Utekli spolu!“ Adrian jí pohlédl přes rameno. „Kdo s kým utekl? Kdo je tam s ním?“
„Dulcie Bennettová.“ Ti dva si nemohli vybrat méně vhodnou chvíli. Hester nedokázala ovládnout zklamání. Otevřela okno a zamávala Horácovi. Ten její mávání radostně opětoval a přivedl Dulcii. Hester se s mnohem menší radostí než on otočila k Adriánovi.
„Co se děje, Hester?“
„Co asi? Jsou na útěku. Panebože! Musíš hned zmizet.“
„Cože? Horác unesl Dulcii Bennettovou? Od začátku se mi ten chlapík líbil. Ale tohle!“ Adrian vykoukl ven. „Pašák Vasterling.“
„Nesmí zjistit, že jsi u mě.“ Ester zvedla Adriánovu vestu a kabát a usilovně pátrala ve tmě po klobouku. „Musíš odejít, Adrianě. Rychle.“
„Možná mě už zahlédl v okně.“
Hester si přitiskla jeho šaty na prsa. „Ne.“
„Kdoví? Ale i kdyby si všiml další postavy, nemusel mě poznat. Běž dolů, Hester. Už stojí u dveří.“
Hester tlouklo srdce jako o závod. Příčinu určit nedovedla. Rozčílilo ji, že je vyrušili při milování? Polekala ji nečekaná noční návštěva? Nebo se bojí, že ji bratr přistihne s milencem? Všechno dohromady je to nevítaná pohroma.
„Počkej tady!“ přikázala Adriánovi. Hodila mu šaty, upravila se trochu a zamířila ke dveřím. „Počkej, Hester.“
„Ne.“ Otočila se na podpatku a zahrozila mu prstem jako se hrozí neposlušnému dítěti. „Ty tady počkáš. Ani nehlesneš, jasné? Budeš zticha, dokud se nevrátím. Rozuměl jsi?“
Pohoršilo ji, když se zakuckal smíchy. Ona za celých osmadvacet let nezažila větší drama, a on se jí směje! Adrian odhodil šaty na židli a natáhl se na postel. Klidně si složil ruce pod hlavu a zkřížil nohy. Hester si myslela, že vyletí z kůže!
Vrhla na něho vražedný pohled a nejraděj by mu jednu vlepila. Jak může být tak klidný, když se ona ocitla v bezvýchodné situaci? Ještě víc ji pobouřila jeho další slova: „Jak si přeješ, Hester. Počkám tady na tebe. Až se vrátíš, budeme pokračovat, kde jsme přestali.“
Hester si v šoku tiskla dlaň k hrdlu. „To nemyslíš vážně. Copak bychom teď mohli…“
„Samozřejmě mohli. A už běž dolů.“ Hesteřin zmatek dosáhl vrcholu. V ložnici má milence a přede dveřmi zamilovaný pár na útěku. Adrian by měl zmizet, ale už je pozdě. Ty dva venku už také nemůže nechat déle čekat.
Měla vztek na sebe, na Adriana i na Horáce, že přišel tak nevhod. Rozzlobeně vyšla z ložnice. Než stačila zavřít dveře, zaslechla ještě Adriánův pobavený smích. „Vrať se mi brzy, má milá. Nechám rozsvíceno,“ volal za ní.
Dole v předsíni Hester zapálila svíčku, a než otevřela dveře, počítala do deseti.
Vrať se mi brzy, má milá. Adriánova slova jí stále zněla v uších. Uvažovala, zda ji víc rozhněval způsob, jímž jen jakoby mimochodem pronesl svůj požadavek, nebo že zvolil tak bezobsažné a otřepané oslovení. Má milá! Na tyhle úvahy však nemá čas. Přehodila si dlouhé vlasy přes jedno rameno a otevřela.
Do chodby pronikl závan chladného vzduchu. Horác strčil Dulcii dovnitř a zabouchl dveře. „Díkybohu! Můžeš ukrýt na noc Dulcii? Musím zajistit dopravu.“
„Pročs to nezařídil předem? Vítám tě, Dulcie.“ Hester se na vystrašené děvče usmála a obrátila se k Horácovi. „Takhle se to přece nedělá, Horáci.“
„Vím. Vím. Jenže všechno se seběhlo tak rychle! Navštívil jsem lady Ainsleyovou. Tak protivnou osobu jsem ještě nepoznal. Když jsem jí sdělil účel své návštěvy, začala řádit. Křičela a vyváděla tak, že se chudák Dulcie rozplakala. Nic jiného mě nenapadlo…, než ji odvézt pryč. Promiň, jestli jsem tě polekal. Moc se mi ulevilo, když jsem zahlédl v ložnici světlo.“ Odmlčel se a zvědavě se na ni zadíval. „To chodíš vždycky tak pozdě spát?“
„No… vlastně ano.“ Hester byla ráda, že stojí zády ke světlu. Bála se, že by Horác její lež poznal. Stejně z ní jistě vyzařuje aura neukojené touhy a neopětované lásky, pomyslela si zkroušeně.
Ach bože! Musí přestat myslet na lásku. Ten hloupý cit nemá žádný reálný základ.
Sotva však Horác položil Dulcii ruku kolem ramen a ona k němu s bezmeznou vírou vzhlédla, musela Hester připustit, že láska existuje. Potká však jen pár vyvolených.
„Četla jsem si,“ vysvětlovala. „Právě jsem se chystala zhasnout. Pojďte, uložím Dulcii…“ Do pokoje pro hosty ne, ten je vedle ložnice! „… v salonu.“
„Děkuji, paní Poitevantová.“ Dulcie uchopila Hesteřinu ruku a stiskla ji. „Jen dnešní noc. Díky.“
„Můžeš zůstat, jak dlouho budeš potřebovat. Ale až matka zjistí, žes zmizela, přižene se nejdřív sem. Tím jsem si jistá.“
„Taky si to myslíme,“ přikývl Horác. „Stavím se tady pro Dulcii dřív, než někdo zjistí, že zmizela. Jenom zařídím pár věcí. Běž do salonu, Dulcie. Potřebuji si s Hester promluvit mezi čtyřma očima.“
Hester strnula. Použil její křestní jméno. Snad si toho Dulcie nevšimla.
Venku na schodech Horác ztišil hlas. „Jsem ti za tvoji pomoc strašně vděčný. Ve všem jsi měla pravdu. Dulcie mě má ráda a na venkově bude šťastná. Už se tam moc těší.“
„Jsem ráda a štěstí ti ze srdce přeju.“
„Řekl jsem jí o nás dvou.“
„Cože? Ty ses jí svěřil, že jsme bratr a sestra?“
„Ano. Musel jsem to udělat. Jinak by k tobě se mnou nepřijela. Nechtěla tě do ničeho zatáhnout. Přesvědčilo ji teprve sdělení, že jsme rodina a že se z vás stanou švagrové. No,“ dodal, „stejně by se to jednou dověděla.“
Hester mu dala za pravdu. „Ví o tom všem otec?“
„Napíšu mu.“
„Doufám, že mě neprozradíš.“
„Ne. Popravdě si přeju, aby tě táta poznal. Jenže respektuju tvoje přání a tajemství nevyzradím. Věřím, že se to časem změní.“
„Mlčet musí taky Dulcie.“
„Samozřejmě.“ Zvedl hlavu a zadíval se k její ložnici. „Zdálo se mi, žes v ložnici zhasla.“
Hester utrápeně pohlédla k zářícímu oknu. Za ním na ni čeká neobyčejně přitažlivý a tvrdohlavý muž, aby se s ní žhavě miloval. Nemožná situace. Přesto tušila, že Adrian Hawke dosáhne svého.
„Rozsvítila jsem, než jsem sešla dolů,“ zalhala.
„Nevšiml jsem si.“
„Horáci, prosím tě! Soustřeď se na věci!“
„Ano, máš pravdu.“ Zničehonic ji objal a přitiskl k sobě. „Dík, sestřičko. S trochou štěstí najdu Adriana, aby mi pomohl. Před svítáním budu zpátky.“
Horác hledá Adriana! Stiskla ruce na prsou. Kdyby jen věděl…
Panebože! „Počkáme na tebe,“ vysoukala ze staženého hrdla.
Horác spěšně odcházel a usmíval se. Ještě nikdy nebyl tak šťastný. Přešel ulici, zastavil se a ohlédl po Hesteřině skromném příbytku. Skýtá přístřeší jeho nalezené sestře a dnešní noci také jeho nové lásce, z níž se brzy stane nevěsta, manželka a snad také matka jeho dětí.
Srdce se mu dmulo citem. Měl chuť se s někým o svoje štěstí podělit. Nejraději s Hester.
Hester potřebuje manžela, napadlo ho. Zaslouží si lásku. Až se sám usadí, bude o tom přemýšlet. Pomůže jí. Ještěže konečně odložila smutek…
Kdesi nablízku zaržál kůň a zvíře zapřažené v drožce mu odpovědělo. Je čas jednat, pomyslel si Horác a spěšně nastoupil. Při troše štěstí může být za hodinku za dvě zpátky.

KAPITOLA 22.

Dulcie vyklouzla z bot, natáhla se na pohovku, a sotva uběhlo pár minut, tvrdě spala. Hester se při pohledu na ležící dívku zamračila. Trochu ji popudilo, že děvče tak lehce hodilo za hlavu všechny starosti a klidně usnulo. Copak ona nechápe, jak vážný krok právě udělala a co všechno jím způsobí?
Tajný útěk s mužem není žádná legrace. Matka s bratrem podniknou jistě všechno možné, aby Dulcii dostali zpátky domů. Skandál dopadne také na její mladší sestry. Vrhne na ně špatné světlo a ztíží jim vstup do společnosti. Ano, Dulciin krok bude mít dalekosáhlé následky.
Na druhé straně, uvažovala Hester, dívčino rozhodnutí asi přinese víc dobrého než zlého. Až se Dulcie s Horácem po spěšné svatbě vrátí do Londýna a dají všem najevo, jak moc se milují, bude jim brzy odpuštěno. Sňatek z lásky budí sympatie všude, londýnskou smetánku nevyjímaje.
Hester proto potlačila rozmrzelost, stáhla lampu a zamířila ke schodišti. Dnešní noci se moc nevyspí a paní Dobbsová si ji bude ráno zpytavě prohlížet a lamentovat, jak je bledá.
Nyní se musí vypořádat s Adriánem. Měla by ho poslat pryč dřív, než se vrátí Horác. Nebude to lehký úkol. Navíc se jí ta představa vůbec nezamlouvá.
Pod prahem ložnice zahlédla pruh světla. Právě světlo vzbudilo Horácovu zvědavost.
„Pročs rozsvítil lampu?“ spustila, sotva otevřela dveře. „Horác si toho všiml a začal se vyptávat…“
Hester zmlkla, zaujata pohledem, který se jí naskytl. Adrian před ní ležel na zádech úplně nahý, jen s kouskem prostěradla přehozeným přes bedra. Viděla jeho širokou hruď, porostlou hustými ebenově černými chloupky, a stehna, pokrytá chmýřím o něco světlejším. Oči jí přitahoval bílý pruh látky, zakrývající mu boky.
Rychle si přikryla oči dlaněmi. Marně. Jeho obraz jako by se jí vypálil do mozku. Nikdy na něj nezapomene. Bude ho mít před očima až do smrti, i kdyby žila třeba sto let. Adriánovu mužnému kouzlu by podlehla snad každá žena, které v žilách proudí krev. Na takového muže se zapomenout nedá.
Hester se k němu obrátila zády. Ani to jí nepomohlo. „Musíš odejít, Adrianě. Hned.“
„Nechce se mi.“
Hester ovládla nutkání obrátit se k němu čelem. „Dole je Dulcie a zanedlouho se vrátí Horác.“
„To máme ještě čas, abychom…“
„Ne!“ přerušila ho Hester a tentokrát se k němu otočila tváří. Při pohledu na něho se jí však podlomila kolena a ona se musela opřít zády o dveře. „Ne,“ zopakovala slaběji.
Adrian se posadil. „Máme dost času, Hester. A měli bychom ho ještě víc, kdybys změnila názor a doprovodila mě do Skotska. To bychom na sebe potom měli spoustu času.“
Hester zavřela oči a přitiskla si dlaně k hořícím tvářím. Jak moc si přála říct ano a hodit za hlavu opatrnost! Odmítnout Adriana jí připadalo jako nadlidský úkol.
„Nevíš všechno,“ vysvětlovala. „Horác tě odjel hledat. Potřebuje, abys mu pomohl dostat Dulcii do Gretna Green.“
Adrian zvážněl. „Cože, oni spolu utíkají do Skotska?“
„Ano. Právě to se ti snažím vysvětlit. Máš s Horácem společnou cestu.“ Zhluboka se nadechla. „Teď už jistě chápeš, proč nemůžu odjet s tebou. Ani tady zůstat nemůžeš. Je to příliš nebezpečné.“
„Že je to příliš nebezpečné?“ Adriánova vážnost byla tatam. Šibalsky po ní koukl. „To mi nevadí. A jak jsem tě poznal, ani tobě ne. Naopak, tebe nebezpečí přitahuje. Jen si vzpomeň na naše dostaveníčko tady v salonu. Nebo na noční téte á téte v besídce u Bennettových a ve Vauxhallských zahradách. Ne, tebe nebezpečí neodradí, má sladká, vášnivá Hester.“ Vstal a prostěradlo se mu z boků svezlo. Stál před Hester v plné mužné kráse. „Teď je ta nejpříhodnější chvíle k tomu, abychom se spolu milovali.“
Hester se na odpor nezmohla. Necouvla před ním a ani pokynem ruky ho nezastavila. Jako uhranutá sledovala, jak se k ní blíží.
Ještě dřív, než se jí dotkl, věděla, že ho neodmítne. Vždyť je to naposled! Jen chabě namítla: „Musíme si pospíšit. Horác tě hledá…“
Dovolila mu, aby ji svlékal. Jeho vláčné erotické pohyby ji okamžitě vzrušily. Najednou ji opanovala netrpělivost a začala mu s rozepínáním knoflíčků a s rozvazováním tkanic pomáhat. Jejich prsty o sebe zavadily a propletly se. Jejich ústa se současně spojila v polibku. Hester se šaty snesly k nohám a Adrian ji k sobě pevně přitiskl. Jeho kůže žhnula, jak celý hořel žádostí.
Hester na tom byla podobně. Toužila se s ním milovat hned, na místě. Cesta k posteli se jí zdála moc dlouhá. Zabořila mu prsty do vlasů, přitáhla k sobě jeho hlavu a vášnivě ho políbila. Adrian jí odpověděl stejně. Jednou rukou ji uchopil pod zadečkem a nadzvedl si ji proti svému mohutně ztopořenému údu. Otřel se o ni celým tělem a Hester se zdálo, že omdlí rozkoší.
„Adriane,“ zasténala s ústy na jeho rtech.
Odpověděl jí pohybem ruky, která jí vklouzla mezi stehna, a nadzvedl jí nohu tak, aby ho objímala kolem boků. Kousek se odtáhl a namířil špičku penisu do rozevřené štěrbiny mezi jejími stehny. Sotva ucítila jeho dotek, zasténala a přála si, aby do ní vnikl. Zoufale po tom toužila.
Hnán stejnou touhou, Adrian do zvlhlé štěrbiny jediným pohybem vklouzl. Oba zasténali. Zvedl jí i druhou nohu, takže na něm zůstala viset a oddala se jeho divokému rytmu. Nárazy jeho těla jí působily nevýslovnou slast. Ve chvíli vrcholné rozkoše by mu nedokázala odepřít vůbec nic.
Kdyby jí někdo vyprávěl, že je možné opírat se o dveře a žhavě se vestoje milovat, neuvěřila by. Nedokázala by si představit, že je něco takového technicky možné. Oni dva to přesto dokázali. A bylo to tak nádherné, že si přála, aby to nikdy neskončilo.
Větší rozkoš by už neunesla. Zrychleně dýchala. Adriánovy nárazy nabíraly na tempu, jak se blížil k vrcholu. Hester ho dosáhla současně s ním. On se do ní rozlil, zatímco ona se kolem něho roztekla. Vyčerpaní, udýchaní a zpocení spolu v bezvládném klubku naléhali na dveře.
„Hester,“ zašeptal ochraptěle Adrian a ona v životě neslyšela nic sladšího. Přála si to důvěrné oslovení slyšet z jeho úst znovu a znovu. Každé ráno a každý večer…
Panebože! Stiskla víčka, aby se ubránila slzám. Ona Adriana miluje.
Bojovala s tím citem, leč marně. „Musíš už jít.“ Zvedla hlavu z jeho ramene, třebaže odtáhnout se od něho jí působilo bolest. Spustila jednu nohu na zem. Adrian se pohnul a vyklouzl z ní. Hester jen stěží potlačila zoufalý výkřik. Stála znovu oběma nohama na zemi, po milování celá vlhká a horká. Přesto jí v okamžiku odloučení přejel po ‚zádech mráz. Adrian se opřel oběma rukama o dveře a sklonil se k ní.
„Musíš odejít,“ zopakovala se sklopenýma očima. Zvedl jí prstem bradu a zadíval se jí do očí. „Já nechci odejít, Hester.“ Oči, připomínající černé safíry, mu plály a Hester v nich zahlédla cit, jehož povahou si nebyla zcela jistá. „Chtěl bych zůstat s tebou.“
Hester se při jeho vyznání rozechvěla. Zaťala zuby. „Čekají na tebe ve Skotsku. A potřebuje tě Horác.“
Pátravě jí hleděl do očí, potom zaklel, pustil jí bradu a odstoupil od ní. „Tohle jsem si nepřál.“
Ani já ne, pomyslela si Hester. Adrian začal sbírat své svršky, Hester se zabalila do prostěradla a tiše ho pozorovala.
Zapamatuj si, jak vypadá. Široká ramena, pevná stehna, svalnatá hruď a paže…
Snažila se zapsat si do paměti každý detail. Nakonec i celkový Adriánův obraz, jak od ní té noci odcházel. Vysoký, mužný, elegantní. Jen rozcuchané vlasy a zvláštní žár v očích prozrazovaly, že vychází z milenčiny ložnice.
Hester je Adriánova milenka…
Kupodivu tak o sobě nikdy dřív nepřemýšlela. Jestlipak na ni Adrian bude vzpomínat stejně jako ona na něho? Nebo na ni zapomene?
Adrian při odchodu od Hester prožíval muka. Zlobil se, že ho vyhání, a tak ji ani nepolíbil. Zoufalství mu stáhlo hrdlo, a proto se s ní ani slušně nerozloučil. Hlavou se mu honily divoké nápady a zmítaly jím rozporuplné city. Každé řešení mu připadalo špatné. Jakákoli volba s sebou nesla riziko.
Zůstal stát venku na schodech a mžoural do temné noci. Nenávidí Londýn. Už aby stál na palubě a mířil k americkým břehům, zpátky k příjemnému živobytí, které si v Americe vybudoval.
Jenže až odjede, už nikdy nespatří ženu, která mu jediná dokázala při loučení způsobit bolest. Bolest? To je slabý výraz. Vždyť on od ní odejít nemůže! Nedokáže to. Jak se mu mohlo něco takového stát?
Zvedl hlavu k jejímu oknu. Hester už zhasla. Vykukuje za záclonou a dívá se za ním? Je jí líto, že ji opouští?
Usoudil, že ano. Její vášeň byla upřímná. Dala mu bez zábran najevo, jak ji jeho blízkost těší.
Co kdyby jí nabídl, aby s ním odjela do Ameriky? Co kdyby se namísto milenky stala jeho ženou?
Ten nápad ho ohromil, tak mu byl nepodobný. Adriánův otec byl sukničkář a matka prožila bouřlivé mládí. Adrian se o sobě domníval, že není typ na ženění. Nyní o tom poprvé v životě zapochyboval.
Kdyby Hester nabídl manželství, přijala by? Hodila by za hlavu celý dosavadní život i pozici, kterou si pracně vybudovala?
Zavrtěl hlavou. Nevěděl si rady. Potřebuje mít čistou hlavu a všechno si v klidu promyslet. Jenže kdyby se za Hester vrátil hned, možná by ji přesvědčil.
V hlubokém zamyšlení vyvedl koně z boční uličky a zastavil se před Hesteřiným domem. Zvedl hlavu k oknu do ložnice. Byl si jistý, že ho Hester pozoruje. Cítil na sobě její pohled. Podlehl okamžitému nápadu, smekl klobouk a vysekl jí poklonu. Ne, jejich vztah nekončí. To prostě nejde!
Zamyšleně odváděl koně na roh ulice a přemýšlel o dalším kroku. Sotva vsunul jednu nohu do třmenu a chtěl se vyhoupnout do sedla, vynořil se za rohem rachotící povoz. Na kozlíku pod stříškou zahlédl Adrian zachmuřený mužský profil. Ve světle lucerny poznal Horáce.
Horác se ohlédl po Adriánovi, a ten příliš pozdě sklonil hlavu. Kočár na místě zastavil.
„Adrianě? To je Adrian Hawke?“
Nemá cenu hrát si na schovávanou. Adrian chytil koně za uzdu a zamířil s ním k vozu. Jak Horácovi vysvětlí, co tady v noci pohledává? „Dobrý večer, Vasterlingu. Máme krásnou noc, ovšem jen když má člověk rád mlhu, nemyslíš?“
„Zatraceně, a já tě všude hledám! Jsem v bryndě, kamaráde, a potřebuju tvoji pomoc…“ Horác zmlkl uprostřed slova a s otevřenou pusou zíral na Adriana.
Ten tušil, co bude následovat.
„Počkej. Co tady vůbec děláš? Kdes byl?“ Horác otočil hlavu a upřeně se zadíval na Hesteřino obydlí, jen o dva domy dál. „Byls u Hester?“
Horácova poslední slova zůstala viset mezi nimi ve vzduchu a s každou další vteřinou se otázka měnila v obvinění.
Adrian se rozhodl bránit útokem. „A pročpak k ní jedeš ty?“
Na okamžik jeho taktika zabrala. „Jedu si tam pro nevěstu,“ vysvětloval Horác. „Jsem totiž s Dulcii na útěku.“ Hruď se mu dmula pýchou. „Hester ji vzala k sobě, než zařídím všechno potřebné k cestě na sever. Potřeboval bych taky tvou pomoc. Odjíždíš zítra do Skotska?“
„Původně jsem to měl v plánu.“
„Doufal jsem, že pojedeme společně. Jenže…“ Horác se odmlčel a zamžoural na Adriana. „Poslyš, proč se potloukáš v noci kolem Hesteřina domu?“
Adrian si sundal klobouk a nervózně si prohrábl vlasy. Musí s pravdou ven. Když Horác unáší Dulcii Bennettovou, stěží bude Hester odsuzovat. „Byl jsem se s ní rozloučit. Víš, kvůli ní jsem se snažil, aby náš vztah nevyšel najevo… Doufám, že umíš mlčet.“
Horác na chvíli oněměl. Pak si Adrian všiml, že mu rudnou uši, že se zhluboka nadechl a valí na něho oči. „Cože, ty a… Hester?“
Adriánův kůň zatřepal hlavou a šinul se stranou. Adrian svíral otěže příliš křečovitě, tak je povolil. „Jsme dospělí lidé a nemusíme se nikomu zodpovídat…“
„Mně se budeš zodpovídat, ty jeden… smilníku!“
„Cože?“ Adrian se zamračil. „Vzpamatuj se, člověče! Ty sis přece vybral Dulcii Bennettovou. Na Hester žádný nárok nemáš. A vůbec, jak sis dovolil mluvit o ní jako o Hester!“
Horác vstal a celý se třásl. I jeho koně začali projevovat neklid. „Protože… protože Hester je moje sestra, ty mizero! A moje sestra ke všemu není žádná vdova!“
Adrian zkameněl. „Cože? Co je to za bláznovství?“ Vtom j>ochopil plný význam posledních Horácových slov. „Ze není vdova?“ Adrian se na Horáce úkosem zadíval a stále nechápal. „Nejsi opilý? Přece každý ve městě ví, že Hester Poitevantová je vdova.“
„Na vdovu si jen hraje. Aby ji neobtěžovali chlapi jako ty!“ křičel na něho Horác.
Adriana Horácovo sdělení tak ohromilo, že ani jeho křik nevnímal jako urážku. Žaludek mu sevřel strach. Co to provedl? Zmatek vystřídalo rychle pobouření. „Tak proč mi lhala? Proč podváděla? To přece nedává smysl…“
Horác ho probodl vražedným pohledem. „Mně to smysl dává. Celou dobu sis zahrával s jejími city. Mám pravdu? A teď… teď jsi ji zneuctil. Není vdova a tys jí zničil pověst!“

KAPITOLA 23.

Hester stála u okna v temné ložnici a v prstech nervózně mačkala závěs. Adriánův a Horácův půlnoční rozhovor sice slyšet nemohla, ale přesto slabé světlo pouliční svítilny stačilo k tomu, aby tušila, o čem se mluví. Zejména když se Horác na kozlíku vztyčil a začal nahněvaně gestikulovat.
Potom bratr ukázal na její dům, Adrian otočil koně a oba společně vykročili směrem k ní. Spustila závěs. Horší to už být nemůže.
V první chvíli dostala bláznivý nápad, že se zamkne v ložnici a neotevře. Dveře do domu jsou silné a zámek pevný. Ty nepřekonají.
Nesmysl. Kdyby Adrian s Horácem bušili na dveře, rozštěkali by se psi. Probudili by Dulcii a paní Dobbsovou. Hospodyně by jistě přiběhla zjišťovat, co se to děje.
Vylekaná Hester proto raději rychle seběhla ze schodů a otevřela ještě dřív, než oba muži stačili zaklepat.
„Pst!“ varovala je, sotva spatřila jejich rozzlobené pohledy. Zvlášť Horácův nevěstil nic dobrého. „Zkompromitoval tě?“ obořil se na ni bratr. „Do toho ti nic není,“ pokusila se ho odbýt Hester. „Přijel sis pro Dulcii?“
„On tvrdí, že nejsi vdova,“ přidal se Adrian. Hester zdráhavě zvedla oči k milovanému muži, kterého celou dobu obelhávala. „No víš…“ Hledala nějaké přijatelné vysvětlení, ale žádné nenacházela. Proto se pokusila změnit předmět hovoru. „Bavme se o důležitějších věcech, Horáci. Zanedlouho se rozední, a jestli neodjedete, máme na krku George Bennetta. Odvede si Dulcii domů a vy dva máte po svatbě.“
Horác vrhl ztrápený pohled ke dveřím do salonu, za nimiž spala jeho vyvolená. Naštěstí ji milosrdný spánek ušetřil všech zmatků, které s jejím únosem souvisely. Sotva se Horácovy oči vrátily k Hester, zakabonil se. „Jako tvůj bratr…“
Hester mu přikryla dlaní ústa. „Proboha, Horáci!“
Horác její ruku prudce odstrčil. „On už ví, že jsme bratr a sestra. Jako tvůj bratr mám právo znát pravdu. Tak jak daleko jste spolu zašli?“ Horác chytil Hester za ruce a hlas mu zjihl: „Jsme přece rodina, Hester. Jsi moje milovaná sestřička. Jiného sourozence nemám. Víš přece, že mám jenom tebe. Nerad jsem souhlasil, že náš příbuzenský vztah uchovám v tajnosti, ale tahle situace mě donutila promluvit. Nemůžu jen nečinně přihlížet. A vy, pane,“ otočil se k podivně zamlklému Adriánovi, „si splníte vůči sestře svoji povinnost, nebo vás povolám k odpovědnosti.“
„Horáci!“
„Souhlasím,“ odpověděl klidně Adrian.
Hester s Horácem na něho udiveně zírali. Jeho samotného vlastní reakce překvapila. Ale konečně, copak se tím neřeší jeho dilema?
Zadíval se na Hester, rozčilenou, unavenou, rozcuchanou, ale přesto krásnou, a pocítil radost. Samozřejmě se vezmou. To je nejlepší řešení. Jediné možné.
„Já… si tě nemůžu vzít.“
Odmítnutí Adrian nečekal. Ale neodradilo ho. „Jistěže můžeš. Je to logický krok.“
„Tím se všechno vyřeší,“ prohlásil s úlevou Horác. Stiskl Hester ruku. „Vy dva se vezmete a já se ožením s Dulcii. Budou dvě svatby současně. Ale teď si musíme pospíšit,“ dodal s ustaraným výrazem.
Hester se stále tvářila vzdorovitě. Proto k ní Adrian promluvil: „Obelhala jsi mě, Hester. Kdybych znal tvoji skutečnou situaci, přistoupil bych k celé záležitosti… jinak. Vůbec nechápu důvod, proč ses přede mnou přetvařovala. Ale pravda vyšla najevo, a já proto přijímám svoji odpovědnost. Zachovám se tak, jak se na džentlmena sluší.“
Tak on ji žádá o ruku jen z povinnosti? Hesteřinu hruď sevřela bolest. Adriánova slova jí připravila hořké zklamání. Před deseti lety by skákala radostí, kdyby se s ní chtěl oženit pohledný mladík jako Adrian. Tehdy si přála, aby dostala čestnou nabídku od slušného džentlmena. Dostala řadu návrhů, ale jen neslušných. Později byla ráda, že se za žádného z těch džentlmenů neprovdala. Tušila, že by v manželství byla nešťastná.
Kdyby Adriánovu nabídku přijala, dopustila by se nenapravitelné chyby. O to větší, že Adriana na rozdíl od svých bývalých nápadníků miluje.
Zadívala se na něho. V obličeji se mu zračilo napjaté očekávání a v očích smyslnost. Hester měla sto chutí kývnout a jeho nabídku přijmout. Proč by se měla vzdát radosti a štěstí, třeba jen prchavého?
Právě proto, že by netrvalo dlouho. Dopadla by jako matka. Adrian by jí zlomil srdce.
Kolikrát si máma spletla tělesný chtíč s láskou? Hester přihlížela nejednomu smutnému konci neopětované lásky a máminu zoufalství. Tehdy se zařekla, že se nikdy stejné chyby jako máma nedopustí. Na svém rozhodnutí nehodlá nic měnit. Ani nyní.
Kdyby se někdy vdala, tak jen z velké lásky. Musela by si být jistá, že ji muž miluje a nade vše zbožňuje. Pokud tu jistotu mít nebude, zůstane raději svobodná.
Rozechvěle se nadechla. „Vážím si… tvé nabídky. Ale…“ Zavrtěla hlavou a ztěžka polkla. „Přijmout ji nemůžu. Děkuji, vzít si tě nechci.“
Rozhostilo se užaslé ticho. Hester se napřímila a pokračovala: „Svoji povinnost džentlmena jsi splnil. Já jsem tě odmítla. Vyřízeno. Tak, Horáci, musíte se připravit k odjezdu. Půjdu vám připravit na cestu trochu jídla.“
„Počkej, Hester,“ volal za ní Horác, ale ona už se rozběhla do kuchyně.
Adrian by se k němu nejraději přidal. Počkej, Hester. Jenže zůstal mlčky stát a díval se za ní. Odmítla ho. Nabídl jí manželství a ona odmítla.
Děkuji, nechci, řekla.
Kolikrát už ho Hester odkázala do příslušných mezí? Zase s ním jednala jako ta rezervovaná, povýšená dáma, stejně jako při jejich prvním setkání. Celou dobu ho podváděla, a místo aby se zastyděla, tak ho chladně odmítla!
„Nerozumím tomu,“ zabručel Horác.
„A já tomu mám rozumět?“ obořil se na něho rozzlobený Adrian. „Jaká hra se to tady k čertu hraje, Vasterlingu? Ona není vdova. Ty jsi její bratr. K čemu to tajnůstkářství? Proč mi sakra nikdo nic neřekl?“
Horác se po něm zamračeně podíval. „Kdybych tušil, že mi svádíš sestru, svěřil bych ti pravdu. Jak sis mohl k ní tak dovolovat, člověče?“
„Považoval jsem ji za vdovu.“
„To má být omluva?“
Jak tak na sebe křičeli, vykoukla do chodby Dulcie. Oči jí lezly z důlků. „Co se stalo, Horáci?“
Horác k ní spěšně přistoupil. „Ach, miláčku. Ničím se netrap. Jenom se domlouváme ohledně cesty.“ Vrhl na Adriana výmluvný pohled. „Viď, Adrianě?“
Adrian už měl na jazyku neslušnou odpověď. Copak tahle strašná noc nikdy neskončí? Jeho zmučený mozek si uvědomoval jediné: kdyby nechal Hester na holičkách, všechno by pokazil. Při pohledu na rozespalou Dulcii se ovládl a nasadil přívětivější výraz. „Ano. Jen si ujasníme pár maličkostí. Počkejte na nás s Hester v kuchyni, ano?“
Dulcie poslechla, teprve když ji ujistili, že je George nechytí. Adrian se zatím trochu uklidnil.
„Tak mi to zatraceně vysvětli, Horáci. Proč jste s Hester tajili, že jste sourozenci? A z jakého důvodu se vydávala za vdovu?“
Horác zavrtěl hlavou. „Na tvoji druhou otázku odpověď neznám. Na to se musíš zeptat jí. Pravdu o tom, že je moje sestra, jsem se dozvěděl teprve před deseti dny.“
„Cože? Jak je to možné? Je Hester vlastní dcera tvého otce?“
Horác už otevřel pusu a chtěl začít vysvětlovat, ale pak jen rozčileně rozhodil rukama. „Je to složité. Po čertech zašmodrchané.“
„Jestli přede mnou něco tajíš v obavě, že bych se s ní neoženil, tak tě rád uklidním. Moji rodiče nebyli manželé.“
„Ne, o to mi nejde. Ale na tom nesejde. Problém je v tom, že tě odmítla. Netuším proč.“
Adrian tiše zaklel. „Já té ženské nerozumím. Vůbec se nebránila…“
„Přestaň!“ vykřikl Horác a zacpal si dlaněmi uši. „Takové věci poslouchat nebudu! Hester je moje sestra. Jestli se s ní chceš oženit, máš můj souhlas a požehnání.“
„Bude stejného názoru i tvůj otec?“
Horác spustil ruce, odvrátil hlavu a nervózně si popotahoval vestu. „Ten nic neví.“
„Myslíš o únosu Dulcie?“ Když Horác mlčel, svraštil Adrian obočí. „Chceš mi říct, že otec neví o Hester? Nezná vlastní dceru?“ Adrian si pomyslel, že to už je úplně absurdní, nicméně by to vysvětlovalo Hesteřinu zjevnou nervozitu pokaždé, když se ve společnosti objevil Vasterling starší.
„Tak počkej,“ pokračoval Adrian ve výslechu. „Otec netuší, že Hester je jeho dcera, a ty to víš jen deset dní. Kdo je její matka?“
„Matka sebrala Hester a utekla s ní z domu hned po mém narození. Vůbec jsem je nepoznal. Ani jednu. Od Hester jsem se dozvěděl, že matka zemřela teprve před pár lety. Táta mi tvrdil, že umřela hned po porodu. Mámu už jsem nepotkal, ale našel jsem sestru. A mám ji moc rád.“ Upřeně se zadíval na Adriana. „Splníš si svou povinnost, Hawkeu. Nebo si s tebou budu muset vyřídit účty.“
Adrian se nad Horácovou hrozbou vztekal hodně dlouho. Chce přece splnit povinnost, ale Hester ho nechce! Co má dělat?
Zatímco ženy v kuchyni chystaly jídlo, vymysleli Adrian s Horácem plán. Pojedou nejdřív Horácovým pronajatým povozem do Southwarku, tam si najmou cestovní kočár, a ten je odveze do Portsmouthu. Odtamtud poplují poštovní lodí do přístavu Dumfries ve Skotsku a potom hned zamíří na jih do Gretna Green. Případní pronásledovatelé budou prohledávat cesty vedoucí na sever, ne ty směřující na jih a na východ.
Adrian je doprovodí jen do přístavu v Portsmouthu. Do Skotska s nimi nepojede. Vrátí se za Hester do Londýna. Vyjednávání s ní ještě není u konce.
Trvalo řadu let, než požádal ženu o ruku. Nenechá se odbýt nějakým děkuji, nechci.

Sotva se za nimi zavřely dveře, Hester se usedavě rozplakala. Pláč v sobě dusila celou věčnost. S největším sebezapřením připravovala v kuchyni jídlo na cestu. Vložila do košíku chléb, dvě kostky sýra, tři vařená vejce, dvě hrušky a zbytek jablečného koláče. Potom košík přikryla utěrkou.
Políbila na rozloučenou Dulcii a objala Horáce. Naléhavě je žádala, aby jí nezapomněli napsat, jak jejich romantické dobrodružství dopadlo.
S Adriánem se nerozloučila.
Ten mlčky zpovzdáli loučení přihlížel. Když se vyšvihl do sedla, vyslal k Hester beze slova jen dlouhý pohled. Zamrazilo ji a napadlo ji přitom, že jeho poslední pohled je zlověstnou předzvěstí hrozící samoty. Osamění, které je jí souzeno.
Zavřela dveře, opřela se o ně a hořce, vzlykavě se rozplakala.
Proč se k ní Adrian vracel? Proč radši neodjel z Anglie bez rozloučení? A jak napadlo Horáce unést Dulcii právě tuto noc?
Co způsobilo, že se zamilovala zrovna do Adriana Hawkea, když měla spoustu příležitostí vybrat si někoho vhodnějšího?
Nejvíc ji však trápilo jediné, a to, že ji Adrian požádal o ruku, jen aby splnil povinnost džentlmena. Přitahovalo ho její tělo a nabídl jí čestné řešení choulostivé situace. Nic víc. Jenže ona toužila po lásce.
Rozeštkala se. Rukáv už měla od slz celý zmáčený. Milenec jí přinesl jen neštěstí. Není divu, že se její matka každým rozchodem tolik trápila. Ale proč Isabelle začínala stále znovu?
Stejnou chybu Hester opakovat nebude. S muži skončila, zařekla se a začala hledat kapesník. Už nechce žádného vidět. Nikdy. Neopětovaná láska přináší ženě jen utrpení.
Z kuchyně se ozvalo kňučení. To se hlásily Fifi s Peg. Hester si osušila obličej a zamířila tam. Jen zázrakem všechen ten hluk neprobudil paní Dobbsovou. Hester se s ní ve svém zuboženém stavu rozhodně setkat nechtěla.
Společnost pejsků jí však přišla vhod. Oba vděční mazlíčci se s ní radostně rozběhli nahoru do ložnice a hned skočili do zválené postele. Hester byla jejich láska útěchou.
Pohladila je po hlavách a vlezla si za nimi. Jiná útěcha už ji v životě nečeká, napadlo ji.

„To je k zbláznění,“ bručela paní Dobbsová a pobíhala sem tam po ložnici. „Ona si spí až do poledne a já abych se dohadovala s návštěvami! Už tady byly tři a že prý je to moc důležité. Smankote!“
Při posledních slovech její tirády Hester otevřela opuchlé oči. „Cože? Co je důležité?“
„Ti, co vás hledali, tvrdili, že je to moc důležité. Jenže já mám cosi důležitějšího. Někdo nám vydrancoval spíž. V noci tam musel být zloděj.“ Vrhla podezíravý pohled na pejsky. „Byli s vámi celou noc?“
„Ano.“ Při vzpomínce na předešlou noc Hester zavřela oči. Zmocnil se jí smutek a přepadla ji prázdnota. Pocit ztráty byl zoufale silný Toho už se nezbaví.
Jen s největším přemáháním se posadila. „S jídlem vám to vysvětlím. Nejdřív mi ale povězte, kdo mě hledal. A v jaké naléhavé záležitosti.“
Paní Dobbsová povytáhla obočí a zpytavě si ji prohlížela. „Dítě, není vám něco? Dnes nevypadáte dobře.“
A cítím se ještě hůř. „Nic mi není. Kdo se po mně ptal?“
Stará hospodyně vzdychla. „Nejdřív přišel ten starý pán. Vasterling. Hledal syna. Bylo na něm vidět, že je hodně rozrušený.“
„Byl tady sám?“
„Ano. Půl hodiny po něm se tady objevil ten protivný Ainsley. Říkala jste, že odjel z Londýna. Neodjel, protože dnes ráno stál u nás za dveřmi.“ Zadívala se na Hester a vyčkávala, jako by od ní čekala vysvětlení.
Hester však mlčela. Neměla v úmyslu zasvětit hospodyni do Horácova a Dulciina tajemství.
„Nechal mi nějaký vzkaz?“
„Prý ho máte navštívit. Neprodleně.“
Hester vstala. „To že vzkázal? Asi zapomněl, že už pro něho nepracuji a že nemá žádné právo mi poroučet.“
Paní Dobbsová upřela na Hester pátravý pohled. „Vyrozuměla jsem, že jeho sestra utekla z domu. A podle toho, co říkal starý pan Vasterling, jsem si dala dohromady, že naše slečinka Dulcie asi utekla s mladým pánem.“
Hester zamračeně sklonila hlavu a se zaujetím si nazouvala trepky. „To se mi nezdá pravděpodobné. Doufám, že jste nic takového lordu Ainsleyovi nenaznačila?“
„Ani nápad! Já slečně držím palce. S hodným panem Horácem ji čeká štěstí.“
S tím souhlasím. „A kdo byl ten třetí?“ Že by se k ní vrátil Adrian?
Paní Dobbsová podala Hester obálku. „Stavila se tu slečna Anabella Finchová s matkou. Obě zářily štěstím. Tak si myslím, že se Anabella bude vdávat.“
Hester přeletěla lísteček s úhledným Anabelliným rukopisem. „Ano. Požádal ji o ruku ctihodný Peter Martinson.“ Vzhlédla. „To je báječná zpráva.“
Když je to tak báječná zpráva, tak proč potlačuje slzy?
„Není to ten, co se jí líbil?“
Hester mlčky přikývla, ale promluvit nemohla, protože se jí stáhlo hrdlo. Jako dohazovačka zaznamenala druhý úspěch. Dvě z jejích děvčat si našla ženicha. Nezadaná zbyla už jen Charlotta.
A ona sama.
V minulosti Hester samota netrápila. Nyní ji doháněla k slzám.
Adrian mi přece nabídl manželství.
Při vzpomínce zaskřípala zuby. Tu nabídku jí udělal jen proto, že ho její bratr přistihl téměř při činu. Nic jiného mu nezbývalo. Jenže ona o jeho milost nestála. Určitě se mu ulevilo, když ho odmítla. Jestli svým postojem přece jen ranila jeho ješitnost, rychle na to zapomene.
Teď už je Adrian stejně pryč.
„Dnes ven nepůjdu,“ oznámila hospodyni a natáhla si župan.
„Hm, vypadáte vyčerpaně. Přejete si snídani nahoru?“
„Ano.“ Hester usedla k psacímu stolu a zamyslela se. „Odpovím Anabelle a pan Dobbs jí dopis odnese.“
„Co bude s těmi dalšími dvěma návštěvami?“ Hester neodpověděla, jen nervózně trhla hlavou. Otec ani lord Ainsley si žádnou odpověď nezaslouží. Co jí je do jejich starostí?
Z Dulcie s Horácem se brzy stanou manželé, a tu skutečnost svým rodinám oznámí. Do té doby ať se jejich blízcí třeba trápí.
Hester je bídně. Když je mizerně také někomu jinému, není v tom aspoň sama.

KAPITOLA 24.

Vpůli cesty do přístavu v Portsmouthu už Adriana sužovala touha vrátit se zpátky k Hester. Hlava spícího Horáce se mu svezla na rameno. Přítel se posadil v kočáru vedle Adriana a Dulcii dopřál, jak se vyjádřil, pohodlí na protějším sedadle.
Adrian jeho úzkostlivou zdrženlivost nechápal. Unáší v noci dívku a bojí se ji kompromitovat tím, že by se posadil vedle ní a zdříml si s hlavou na jejím rameni? To se Dulcie Horác do svatby ani nedotkne?
Adriánovi to bylo k smíchu, ale kdesi hluboko v něm hlodala výčitka. Ve světle Horácova dvorného chování se styděl, jak hanebně se on sám zachoval k Hester.
S každou další mílí v něm sílilo přesvědčení, že se k Hester musí vrátit a požádat ji o ruku ještě jednou a jinak. Tak, aby ho nemohla odmítnout.
Až doposud vedl Adrian bezstarostný život svobodného mládence, a proto Hesteřino počínání nechápal. Vydávala se za vdovu, a jakmile se mu podařilo proniknout za hradbu nepřístupnosti, jíž se obrnila, našel v ní vášnivou, smyslnou ženu. Přesto z ní jaksi proti očekávání vyzařovala dívčí nevinnost.
Tehdy si s tím hlavu nelámal. Pokládal se za mimořádně šťastného. Nyní tušil, ne, on s jistotou věděl, že Hesteřina nezkušenost nebylo žádné zdání. On ji skutečně připravil o nevinnost.
Proč jen se před ním přetvařovala? A jaké důvody ji vedou k tomu, že zapírá otce a bratra?
Adrian zaťal zuby a vyhlédl z okénka do tmavé noci, osvětlené jen slabým světlem kočárové lucerny a občasným bledým měsíčním svitem. Uvědomil si, že prahne po vyluštění znepokojivého hlavolamu. Musí poznat všechna Hesteřina tajemství, a to co nejdřív, nebo přijde o rozum. Ani to ho ovšem neuspokojí. Šťastný by byl teprve tehdy, kdyby Hester souhlasila, že se stane jeho ženou.
To je ovšem pouze zbožné přání. Hester přece jeho nabídku odmítla.
Na obzor se vyhoupl kousek rudého slunečního kotouče a kočár zastavil v Leatherheadu, kde se přepřahalo. Horác cosi zabručel, zamžoural, otevřel oči a zmateně se rozhlížel.
„Tady se s vámi rozloučím,“ oznámil mu Adrian a seskočil na zem.
„Ale… já přece nemůžu s Dulcii cestovat sám. To se nehodí.“
„Můžeš. Nic jiného ti nezbývá. Zatraceně, Horáci, únos už ji přece o dobrou pověst připravil tak jako tak. Víc jí uškodit nemůžeš.“
Dulcie se s zívnutím napřímila a protřela si oči. Usmála se na Horáce a on její úsměv opětoval. Šťastný pár, který se chystá na společnou cestu životem, pomyslel si závistivě Adrian. Kéž by ho stejné štěstí potkalo s nevypočitatelnou Hester…
Dulcie k němu zvedla oči a usmála se. „Vracíte se za paní Poitevantovou?“
Adrian zůstal stát vedle kočáru a přikývl. „Ano.“
„To je dobře,“ prohlásila spokojeně Dulcie. „V noci jsem si všimla, jak těžko se s vámi loučila. Nepřála si, abyste odjel.“
Adriánovi se nechtělo jejím slovům uvěřit. „Podle čeho tak soudíte?“
„To je prosté. Miluje vás. A vy ji máte také rád.“
Dívčina přímá a jednoduchá odpověď ho zmátla. Neodpověděl. Opravdu Hester miluje? A ona jeho?
Na zpáteční cestě měl dost času obírat se svými city a přemýšlet o Hester. Čtyři hodiny v sedle k tomu poskytly skvělou příležitost. Co je to vůbec láska? Jedním si byl jist: Hester ho přitahuje a milování s ní mu přináší vrcholnou rozkoš. V posteli si rozumějí dokonale.
Jeho zájem původně vzbudilo její rezervované chování a tajnůstkářské způsoby, ale čím déle ji znal, tím lépe jí rozuměl a nyní si uvědomil, že si jí váží. Prožila neradostné dětství a po matčině smrti zůstala sama. Přesto se dokázala o sebe postarat a vybudovat si slušné živobytí.
Jak se přibližoval k Londýnu, sílilo v něm přesvědčení, že oni dva nejsou tak rozdílní, jak se domníval. Naopak, jejich osudy jsou si v mnohém podobné. Hester stejně jako on nepoznala otce. Oba dva vychovaly matky volných mravů. Ani jednoho urozená snobská společnost nepřijala.
Přesto se dokázali vyšvihnout a díky vlastní obratnosti a píli do vyšších kruhů pronikli. Bohužel ještě ani jeden z nich nedospěl k logickému závěru, že o místo v takové společnosti vlastně nestojí.
Adrian vůbec nevnímal okolí a v zamyšlení dojel až ke strýcovu domu. S nepřítomným výrazem předal překvapenému čeledínovi uštvaného koně. Měl pocit, jako by mu z očí spadly klapky a jako by teprve nyní skutečně viděl. Vrátil se do Anglie s cílem prosadit se ve společnosti. Toužil dokázat všem, že opomíjený skotský levoboček má svou cenu. Nepřál si nic víc, než aby mu zobali z ruky. Svou zlobu obrátil proti Hester, protože ztělesňovala všechno, co nenáviděl. Byla ve spojení s nenáviděným Georgem Bennettem a jako povýšená strůjkyně dohodnutých sňatků mezi příslušníky elity se pro Adriana stala symbolem společenského snobismu a nespravedlnosti.
Jak se mýlil! V Hester našel osamělou duši, zneuznaného polovičního sirotka, nuceného od mládí bojovat o přežití.
Jeho původní pohled na ni byl povrchní. Stačilo proniknout kousek hlouběji a objevil spřízněnou duši. A ještě hlouběji v srdci našel ukrytou prostou pravdu: on se do Hester zamiloval.
Není příliš pozdě, aby se jí ze své lásky vyznal?
„Připrav mi jiného koně,“ poručil pacholkovi. „Pospěš si, jen se umyju a převléknu.“
Potom si pojedu pro nevěstu. Snad se s ni shledám a přemluvím ji…

Hester odjela z domu v půl druhé. Neměla žádný pevný cíl.
Jenom musela pryč z ložnice. Uniknout vzpomínkám. Nic nedbala, že vypadá hrozně, s napuchlýma očima, s nosem zarudlým od pláče a s červenými skvrnami na tvářích. Marnivost ji opustila už dávno.
Nebo je příčinou její lhostejnosti skutečnost, že už se nemá komu líbit? Ani si neuvědomila, že pan Dobbs zahnul do Cheapside, tak byla zabraná do svých truchlivých myšlenek.
Ano. Celá léta se neměla kvůli komu strojit. Před třemi týdny se to změnilo. Těšily ji Adriánovy obdivné pohledy. Kvůli němu jí začalo záležet na tom, jak vypadá.
Vzpomněla si na žár v jeho tmavých očích. Rychle vzpomínku zahnala. S tím je konec. Nesmí na něho myslet.
Ironií osudu se kruh uzavřel. Odložila konečně maškarádu, ale teď už na tom ani nezáleží. Má na sobě sice slušivé šaty a vlasy stočené jen ležérně, s kadeřemi volně splývajícími podél obličeje, a přesto ji pohled do zrcadla neuspokojil. Z očí jí zmizela jiskra. Světlo vyzařující zevnitř, jímž žena zkrásní, vyhaslo.
To světlo v ní zažehl Adrian. Je stále pohledná a nápadně elegantní. Ale cosi jí chybí k tomu, aby byla krásná. Vzal si to s sebou Adrian, když ji opustil.
Seděla vprostřed sedadla a kolébala se ze strany na stranu, jak se pan Dobbs s povozem proplétal v rušném provozu. Kam se má vlastně nechat odvézt?
Mohla by se stavit u Věrny a vyplakat se jí na rameni. Podvědomě však tušila, že u Věrny by pro své jednání velké pochopení nenašla.
Co kdyby vyrazila na nákupy? Potřebuje nové šaty a klobouk na Anabellinu svatbu. Ne, nákupy ji nelákají.
Neměla by vyhledat otce?
Hester se svého nápadu zalekla. Jak na něco takového přišla?
Ten ztřeštěný záměr jí nešel z hlavy. Navštívila by otce a hezky od plic mu pověděla, co bez jeho povolení provedl Horác. Vyčetla by mu, že vyhnal z domu manželku a vzdal se jediné dcery. Připomněla by mu, že nyní může ztratit také syna. Buď ho vezme na milost, nebo zůstane na světě sám.
Čemu dá otec přednost: hloupé pýše, nebo milující rodině?
Než si stačila svůj nápad rozmyslet, křikla pokyn na pana Dobbse. Dnes ráno ji Edgar Vasterling navštívil. Návštěvu mu oplatí a on se od ní doví i to, co vůbec nečekal.
Otce v Horácově klubu bohužel nezastihla.
„Dnes odešel brzy,“ informoval ji vrátný. „Potom se ještě vrátil. Asi před hodinou. Vypadal, že ho potkalo nějaké neštěstí. Za chvíli zase odešel.“
Vrátný zmlkl a vrhl na ni významný pohled. Hester jeho neomalenost dopálila, ale přesto mu do dlaně vsunula další dvě pence. Chlapík okamžitě spustil: „Najal si drožku.“ Ukázal na stanoviště drožek na protější straně. „Někdo z nich si možná bude pamatovat, kam ho vezl.“
Za další dvě pence získala Hester odpověď: „Vezl jsem toho milostpána do Milton Street. Do takového úzkého domu s květinovými truhlíky na oknech.“
Podle popisu poznala Hester dům Věrny DeLisleové.
„Honem!“ křikla na pana Dobbse a už se hnali ulicí dolů jako o závod. Když zastavili před Verniným domem, Hester opustila odvaha. Nerozhodně zůstala sedět s rukou na klice.
„Slečno?“ Před dvířky čekal pan Dobbs. „Vy jste si návštěvu u paní DeLisleová rozmyslela?“
„Ne.“ Zvládnu to, rozhodla se Hester. Já přece ničím vinna nejsem. I Horác mi přiznal právo se na otce zlobit. Bratr by jistě pochopil, proč se mu chci pomstít. Otec nás svým odsouzeníhodným počínáním okradl o radost ze společného dětství!
Bez viny není ani máma…
Ta už však není mezi živými, proto svůj hněv zaměří na otce. K tíži mu přičetla další zločin: jak se opovážil vloudit do domu její přítelkyně?
Hester zapomněla na dobré mravy a vrazila do Vernina domu bez zaklepání. Vernina stará hospodyně zůstala v úleku stát uprostřed schodiště a jednu ruku si vystrašeně tiskla na vyhublou hruď. Nejspíš čekala lupiče nebo vraha, a když spatřila na jejich místě Hester, zamračila se. „Slečno Hester, copak se sluší, aby mladá dáma…“
Hester ji neposlouchala. „Kde jsou?“ vybuchla.
Na odpověď nečekala. Nakoukla do salonu a do obývacího pokoje. Nikde nikdo, ovšem na stolku v chodbě ležel pánský klobouk. Pátrala dál. Jídelnu a také terasu našla prázdné. Vtom je zahlédla v zahradě za domem. Stáli spolu až vzadu vedle popínavých růžových růží a u záhonu jejich světle žlutých a rudých příbuzných.
Když Hester vyběhla do zahrady, zadívali se na ni, jako by tam vnikla nevhod, a jí se při pohledu na ně stáhla hruď bolestí. Vypadali spolu tak… spokojeně. Připadalo jí to nemístné. Vykasala si sukni a zamířila k nim po úzké zahradní pěšině.
Verna se na ni čtverácky usmála. „Hester?“
„Co tady děláte vy?“ obořila se Hester na otce.
„No, hledal jsem vás, vlastně pátrám po synovi… Zastavil jsem se u vás ráno…“
„Vím.“ Hester se zarazila a najednou nevěděla jak dál. Všechny city léta potlačované se v ní vzedmuly a hrozily výbuchem. Měla v sobě kdesi uvnitř nezhojenou ránu a přišla chvíle, kdy ji musela znovu otevřít.
Verna držela v prstech květ růže a ve vzduchu se vznášela opojná vůně. Hester si uvědomila, že tu vůni měla ráda máma a že její oblíbený parfém voněl po růžích. Snad proto Hester dávala přednost liliím. Nyní jí kupodivu známá vůně byla útěchou. Zdálo se jí, že má po boku matku, a to jí dodalo kuráž, aby zaútočila na muže, který zklamal jako manžel i jako otec.
Zvedla bojovně bradu a zamračila se na něho. „Povím vám, kam zmizel Horác. Paní DeLisleovou už obtěžovat nemusíte.“
„Mě neobtěžuje,“ namítla Verna.
„Vy víte, kde je můj syn?“
Hester se ušklíbla. „Vím. Všechno vám vysvětlím. Ale ne tady.“ Vrhla na Věrnu káravý pohled.
Mohla tušit, že její stará přítelkyně se jen tak něčeho nezalekne. Verna jí oplatila přísným pohledem a vyzvala ji: „Myslím, Hester, že nastala příhodná chvíle, abys bez odkladu a na místě panu Vasterlingovi všechno vysvětlila.“
„Ano, paní Poitevantová, prosím vás. Co se děje?“ Hester přimhouřila oči. „Váš syn je na útěku.“
„To jsem pochopil.“
„V noci odjel s Dulcii Bennettovou. Jsou na cestě do Gretna Green.“
„S Dulcii Bennettovou?“ Verna žasla víc než Edgar Vasterling. „Netušila jsem, že ti dva…“ Koukla po Hester. „Tys to věděla, viď?“
„Věděla jsem, že se Dulcii Horác líbí a ona jemu. O útěku jsem se ale dozvěděla teprve v noci, když se objevili u mě s prosbou, abych jim pomohla.“
„Její rodina už o tom ví?“
„Zjistili, že Dulcie zmizela,“ odpověděla přítelkyni Hester, oči přitom však nespouštěla z otce. „George Bennetta už povolali do města. Ráno u mě bušil na dveře. Nevím, jestli tuší, kam Dulcie zmizela… a s kým.“
Edgar Vasterling se odvrátil a potřásal hlavou. Když se znovu obrátil k oběma ženám, zeptal se: „Proč Horác spáchal takovou hanebnost? Mohl přece jako džentlmen slušně požádat o její ruku.“
„O to se pokusil, ale její domýšlivá matka ho vyhodila. Přáli si pro Dulcii někoho s vyšším postavením a větším majetkem. Horác jim nebyl prostě dost dobrý. Krátkozrací hlupáci! Lepšího manžela by Dulcie nenašla.“
„V tom s vámi souhlasím,“ zabručel Vasterling. „Ale jestli o něho ta dívka opravdu stojí, určitě by rodinu časem obměkčila.“
„V tom se mýlíte. Ti by na Dulciiny city ohled nebrali.“ Pokračovala Hester ostře se sarkastickým tónem: „To je přece dnes běžný jev, že rodiče se na city dětí neohlížejí.“
Vasterling na ni zamžoural. „Zlobíte se na Dulciinu rodinu, nebo na mě?“
„Zlobím se na každého, kdo se zachová bezcitně k dětem, namísto aby je miloval a ochraňoval.“
Edgar Vasterling se napřímil. „Pokud naznačujete, že mezi takové lidi patřím, pak vás ujišťuji, že to není pravda. Přál jsem si, aby si syn našel dobrou partii. Nevěstu s věnem. Je to takový hřích? Doufám, že ne. Mám syna moc rád, paní Poitevantová. Přestože zatáhl rodinu do skandálu, budu za ním stát. I za jeho vyvolenou. Protože ho mám rád.“
„A co dceru? Tu máte taky rád?“ rozkřikla se na něho.
„Dceru?“ zmateně na ni zíral. Vzduch kolem nich se tetelil napětím jako před bouřkou.
„Ptáte se na moji dceru?“ zašeptal sotva slyšitelně. Zamrkal, oči mu ztmavly a rozšířily se, jak jeho předtucha nabývala jasnější rysy. Nevěřícně kroutil hlavou. „Vy jste… moje Hester?“
Přišla Hesteřina chvíle. Mohla si vychutnat svoje vítězství, obvinit ho a pokořit za to, že selhal jako otec a manžel. Ale pocit vítězství se kupodivu nedostavil. Namísto triumfálního úsměvu ji v očích pálily slzy a hrdlo se jí stáhlo dojetím.
Objala se pažemi v pase a o krok před ním ustoupila. On ji ale následoval a zastavil se až těsně před ní. „Ty jsi opravdu moje Hester? Moje malá Hesterka – Čiperka?“
Dávno zapomenutá přezdívka otevřela stavidla vodopádu slz. Otec vzal Hester do náruče, tiskl ji k sobě a dojatě šeptal: „Moje malá holčičko.“
Ona mu vzlykala v náruči. Proti své vůli. Nepřála si usmíření. Jeho zradu mu odpustit nemohla. Neměl ji nechat odejít. Nebo ji měl aspoň hledat.
Vykroutila se mu a couvla před ním. Rukávem si utřela uslzené tváře. „Nemáte právo hrát si na zarmouceného tatínka…“ Otřásl jí hlasitý vzlyk. „Na to je už pozdě.“
„Hester.“ Vasterling bezmocně rozhodil rukama. „Vím, že mi to neuvěříš, ale opravdu jsem na tebe nikdy nezapomněl. Pořád jsem na tebe myslel, rozumíš? Dáš mi možnost, abych ti vysvětlil, co se stalo? Matka ze mě jistě udělala obludu, jenže měla bys vyslechnout i druhou stranu.“
„Na lži nejsem zvědavá. Ani na výmluvy.“
Přiblížila se k ní Verna a položila jí ruku na rameno. „Každá mince má dvě strany, Hester.“
Hester před ní ucukla. „Lhal taky Horácovi. Namluvil mu, že máma umřela, a o mně se mu ani nezmínil. Zapřel mu sestru!“
Na takové obvinění neměla Verna co říct. Ani Vasterling zřejmě nenašel přijatelný argument. Hester se rozčilením dmula hruď, ale jinak se jí zmocnila zvláštní otupělost. Potlačila slzy, narovnala ramena a vystrčila bradu. „Horác pojede z Gretna Green přímo domů. Netroufám si odhadnout, jestli vám projeví vřelejší cit než já. Připravil jste ho o sestru a mě jste oloupil o bratra. My dva jsme se navzdory všemu našli a máme se rádi. Na tom nic nezměníte.“
„Ale vždyť já si nic jiného nepřeju!“ zvolal. „Jsem šťastný, že jste se shledali, ty moje Hesterko – Čiperko.“
„Už dávno nejsem Čiperka,“ odsekla mu, otočila se k němu zády a odcházela.
„Mně tvoje živost nikdy nevadila, tuhle přezdívku ti dala máma. Já jsem tě s ní jenom škádlil,“ slyšela za sebou jeho slova.
Ano, Hester si uvědomila, že matce i po příjezdu do Londýna šla její všetečnost občas na nervy. Obrátila se k otci a oči jí plály. „Matka to sice s péčí o dítě nepřeháněla, ale aspoň mě neopustila. Měla jsem jenom ji. Vaše pozdní lítost je falešná. Mě neobměkčí.“
„Hester, já jsem tě přece nechtěl opustit. Přál jsem si, abys zůstala se mnou a s Horácem.“
„Tak proč jste mě nehledal? Nepřišel si pro mě?“
„Ale já jsem po tobě a po matce pátral. Opravdu. Jenže bezvýsledně.“ S nešťastným výrazem bezmocně spustil paže podél těla. „Isabelle odjela lodí do Irska a tam se mi vaše stopa ztratila… Nevěděl jsem, kde vás mám hledat.“
Hester si nepřála poslouchat žádné výmluvy, a přesto ji potřeba dovědět se pravdu ponoukala k dalším otázkám. „Proč jste nechal mámu odejít? To jste se nemohl snažit, aby byla doma spokojená?“
„Věř mi, že jsem se o to snažil. Při všem, co je mi drahé, já jsem Isabelle miloval! Dostala všechno, po čem zatoužila. Ale pořád jí to bylo málo. Její útěk mi zlomil srdce.“ Zachvěl se. „Spíš by ses měla zeptat jí, proč opustila manžela a malého synka.“ Zaťal ruce v pěst. „Jestlipak jste spolu o tom někdy mluvily?“
Vasterling se viditelně třásl. Hester svoje rozechvění ovládla. „Máma před šesti lety umřela.“
Edgar Vasterling se jí před očima jakoby zbortil, propadl do sebe. Najednou vypadal jako stařec, ze kterého vyprchal život. Na pozdní lítost nemá právo, zatvrdila se Hester. To právo pozbyl svou nečinností před dvaceti čtyřmi lety.
Starý pán se pomalu vzpamatovával. Hester si vedle něho svoji půvabnou mámu, kypící životem, nedokázala představit. Otec si měl najít ženu přiměřeného věku. Nějakou tichou a skromnou, třeba jako je Horácova Dulcie.
Jeho volba byla nešťastná stejně jako mámina. Který z nich dvou na tom nese větší vinu?
Hester pokračovala ve výslechu: „Proč jste si za manželku vybral právě ji?“
Edgar Vasterling se zarmouceným výrazem zakroutil hlavou. „Isabelle byla tak krásná a plná života… Jako ty,“ dodal se smutným úsměvem. „Dokázala mi poplést hlavu. Víš, než jsem ji poznal, vedl jsem spokojený život starého mládence. Ani jsem neměl chuť na tom něco měnit. Jenže starší bratr umřel bez dědice, a tak bylo mou povinností oženit se.“
„Tak proč jste si podobně jako Horác nevybral manželku v Londýně?“
„Víš, londýnská sezona je určená mladým švihákům, Hester. Já na to byl moc starý. Navíc jsem se musel starat o panství. Isabelle byla obyčejná pekařská dcerka. Ale uměla se nosit a chovat jako dáma. Domníval jsem se, že mi bude dobrou manželkou. Seznámili jsme se…“ odmlčel se, odvrátil hlavu a pokračoval tiše: „No a brzy jsme se museli vzít.“
Museli se vzít? Hester svraštila čelo. On ji zkompromitoval? To by mámě nevadilo… To spíš Isabelle otce svedla. Jistě, ucítila šanci ulovit novopečeného majitele panství a stát se paní ve velkém domě. Tohle uvažování pro ni bylo typické. Matka vždycky mířila vysoko a neštítila se žádné intriky.
Hester už dávno nebyla nezkušené děvče. Sama znala dost případů, kdy vdavekchtivá dívka muže prostě uhnala.
„Mrzí mně, že se vám manželství nevyvedlo. Nebudu pátrat po tom, čí to byla vina. Skutečnost je prostá: já jsem vyrůstala bez otce a Horác bez matky. Vybudovala jsem si slušnou existenci i bez vaší pomoci. Daří se mi velmi dobře. S Horácem jsme se sblížili a jsme rádi, že máme jeden druhého. Vy pro mě však zůstanete jen pánem…, za kterého se kdysi máma provdala.“
Urovnala si živůtek, upravila fiží a potlačila nevítané slzy, které se jí draly do očí. „Neupírám vám zásluhu za to, že jste z Horáce vychoval slušného člověka. Pokud jde o mě…, je pozdě na to, abychom se mohli sblížit.“
Ve snaze uklidnit se spočinula Hester pohledem na Věrně. Ta stála Edgaru Vasterlingovi po boku a dramatickou scénu mezi otcem a dcerou mlčky pozorovala. Hester zaváhala, zda zůstane i nadále Verna její přítelkyní. Jestli se spolčí s Vasterlingem, pak je s přátelstvím konec.
Jako by Verna tušila, co se Hester honí hlavou, řekla jí konejšivě: „Zítra se u tebe zastavím, má milá. V klidu si pohovoříme.“
Hester přikývla. „Dobře.“
Potom se otočila a odcházela ze zahrady. Vyprovázelo ji mlčení. S největším sebezapřením vystoupila se vztyčenou hlavou po schůdcích na terasu a vešla do jídelny.
Ještě zbývá projít salonem a vstupní halou. Potom už se za ní zavřou dvířka kočáru a ona může dát o samotě průchod svému žalu.
Vtom se ozvalo z ulice zaklepání na dveře. Hester strnula a zůstala stát. Upřeně zírala na těžké dveře. To nikdo nepřijde otevřít? Kde jsou hospodyně se služebnou? Přece ona nemůže v tomhle stavu nikomu na oči! Musí se rychle dostat do kočáru a utéct před celým světem. Jenže v cestě jí stojí překážka. Kdosi je za dveřmi.
Klepání se ozvalo znovu. Mnohem naléhavěji než předtím. Hester o krok ustoupila a leknutím vykřikla.
Najednou věděla, kdo stojí venku.
Nemýlila se. Dveře se rozlétly a v nich se objevil Adrian Hawke. Adrian neodjel do Skotska. V nevelké předsíni Vernina domku ji od něho dělilo jen pár kroků.

KAPITOLA 25.

Přece se dočkal! Našel Hester. Adrian měl sto chutí strhnout Hester do náru če a zlíbat ji. Zmocnit se jejích úst a líbat je tak dlouho, dokud si na ní nevynutí souhlas, aby se za něho provdala. Jenže jeden pohled na její utrápený obličej stačil, aby si to rozmyslel. Zavřel za sebou. „Je ti něco?“
Užasle na něho zírala. „Ne. Jen… Kde ses tady vzal?“
„Proč si myslíš, že jsem se vrátil? No přece pro tebe. Nemohl jsem odjet do Skotska a tebe nechat tady…“
„Už jsem ti řekla, že s tebou nepojedu,“ skočila mu do řeči.
„A ani do Ameriky se bez tebe nevrátím,“ pokračoval, jako by ho vůbec nepřerušila.
Zamračila se a rozhodně vrtěla hlavou. „Nevezmu si tě. Nejde to.“
Adrian si jejích protestů nevšímal. „No když se mnou neodjedeš, tak budu muset zůstat já tady.“
„To ne,“ namítla chabě a rozplakala se. „Už nemůžu…, je mi…“
„Co se ti stalo?“ Vtom Adrian uhodl příčinu jejího rozrušení, neboť ve dveřích do salonu se objevil Edgar Vasterling. Když starý pán zahlédl dvojici v předsíni, zaváhal. Adrian vytušil, co se odehrálo mezi ním a Hester. „Už jsi mu to řekla?“ otázal se jí šeptem.
Všiml si, jak strnula, a obával se, že mu neodpoví. Ale Hester popotáhla, zvedla k němu hlavu a zhluboka se nadechla. „Ano, řekla jsem mu o Horácovi a o Dulcii.“ Vzala si nabízený kapesník a utřela si slzy. „Děkuji. Dala jsem se mu poznat…“
„Pověděla jsi mu skutečně všechno?“
V očích se jí třpytily slzy a Adrian v nich přes ně zahlédl úlek. Sladký blázínek, jeho Hester se domnívá, že naráží na jejich důvěrnosti. Vzdorovitě vysunula bradu a hrdě prohlásila: „Nezamlčela jsem mu nic z toho, co potřebuje vědět.“
Adriana v té chvíli napadlo, že se v Hester Poitevantové, z níž se, jak doufal, brzy stane paní Hawkeová, nikdy nevyzná. Tahle žena ho stále překvapuje. Vydávala se za nepřístupnou ženu a vdovu, a zatím neplatilo ani to, ani ono. Nezkušená dívka se mu vzdala bez jakýchkoli nároků. Na manželství ani nepomyslela. Jako samostatná žena si dokázala bez pomoci jiných zajistit živobytí. Jenže je šťastná?
Možná by si měl spíš klást otázku, jestli ji dokáže udělat šťastnou on. Rozhodně se o to bude snažit.
Samotný návrat k Hester představoval riskantní krok a Adrian se nyní odhodlal podstoupit ještě větší riziko. Rozhodl se hrát vabank, chtěl bud všechno, nebo nic.
„Tvrdíš, žes mu nic nezamlčela.“ Položil jí ruce na ramena a jemně ji hladil. V hlase mu zaznívala něha. „Všechno jsi mu však říct nemohla, protože to sama netušíš, Hester. Víš třeba, jak jsi rozkošná? A že máš dobré srdce? Uvědomuješ si, jak jsi nevyzpytatelná a statečná?“ Sklonil se k ní, takže se jejich obličeje skoro dotýkaly. „A svěřila jsi mu, cos provedla se mnou?“
Vzadu za Hester zachytil Adrian Vernin úsměv. Poznal, že Verna tuší, co bude následovat. Také v utrápené Vasterlingově tváři se zračilo porozumění. Jenom sladká paličatá Hester pořád nechápala, o čem mluví.
„Jestlipak ví o tom, jak jsi mě pobláznila? A že jsem se do tebe zamiloval?“ Zadíval se do jejích hlubokých, užaslých očí a moc si přál, aby ji přesvědčil o opravdovosti a síle svého citu. Slova mu k tomu nestačila, ale jiný prostředek neměl.
„Miluju tě, Hester, a chci zůstat s tebou. Je mi jedno, jestli budeme žít ve Skotsku, v Americe nebo v Londýně. Na místě nezáleží. Nemůžu bez tebe být. Přál bych si, aby ses stala mou ženou…“ Hlas mu selhal. „Potřebuju tě. Prosím tě, řekni ano.“
Poklekl před ní na jedno koleno a s něžným úsměvem k ní vzhlédl. Bál se odmítnutí a srdce mu poplašeně tlouklo. „Vezmeš si mě za muže? Prosím.“
Hester ho slyšela, ale jeho vyznání ji omráčilo. Nevěřila vlastním uším. Adrian ji miluje?
„Staň se mojí manželkou, Hester. Miluju tě a udělám všechno na světě, jen abys byla šťastná.“
Jak strašně toužila říct ano, vrhnout se mu do náruče a utéct s ním třeba na konec světa! Ale cosi v jeho naléhání ji zneklidnilo. Něco, o čem před chvílí mluvil otec.
Upřeně se dívala do Adriánovy hezké tváře, na níž seděl vážný výraz. „Co když… láska ke šťastnému manželství nestačí?“ Odvrátila od něho oči a upřela je na otce. „Otec matku miloval. A ona ho přesto začala nenávidět.“
Její a otcův pohled se střetly a dlouho se od sebe nemohly odtrhnout. Hester si uvědomila něco, co ji dřív nenapadlo. Zalekla se a po zádech jí přejel mráz. Co když není po matce, ale je spíš po tátovi? Příliš chladná a přísná, a proto se pro manželství nehodí?
Jako by otec tušil, kudy se ubírají její myšlenky, vykročil k ní. Zastavil se až u dveří a nespouštěl z ní oči.
„Chyba nespočívala v tom, že jsem se oženil z lásky, Hester,“ vysvětloval smutně. „Problém byl v tom, že Isabelle mě nemilovala. Když partner lásku neopětuje, přinese to utrpení oběma. Ocitnou se v pasti.“ Pohodil hlavou a pokusil se o úsměv. Jeho smutný výraz však prozrazoval únavu a zračila se v něm porážka. „Hawke se ti vyznal z lásky. Pověz, dítě, miluješ ho?“
Ano!
Hesteřin pohled se vrátil k Adrianovi. Ten se nehýbal. Držel ji za ruce a úpěnlivě jí hleděl do očí. „Miluješ mě?“ zašeptal nejistě.
„Ano.“ Ztěžka polkla a bojovala se slzami. Tentokrát se jí ovšem draly do očí slzy lásky a štěstí. „Ano, miluju tě, špitla a potom opakovala hlasitěji: „To víš, že tě miluju.“
„Díkybohu.“ Adrian vstal a sevřel ji v náruči. Tiskl ji tak silně, že skoro nedýchala. Nedbala na to, objala ho v pase a jeho stisk opětovala. Vůbec nebrala ohled na to, že spolu nejsou sami. Na diváky úplně zapomněla.
„Vezmeš si mě?“ Adrian ji zlehka políbil na spánek, na tvář a sklouzl ke rtům.
„Ano.“ Jejich rty splynuly a něžným polibkem zpečetily slib.
Ozvalo se posmrkávání a potlesk.
Hester těm zvukům nevěnovala pozornost, byla cele zaujata milovaným mužem, a ten ji vášnivými polibky přesvědčoval o své lásce. Po ničem jiném netoužila. Provdá se z lásky stejně jako táta. Ale na rozdíl od něho její protějšek lásku opětuje. Podobně jako matka měla milence. Jenže Hester našla skutečnou lásku a milenec se stane jejím manželem.
Odtáhla se od Adriana. Není ve stejné situaci jako rodiče. Ti všechno pokazili a jejich děti za jejich chyby zaplatily krutou daň. Rodiče však na zpackané manželství doplatili také. Ani jednoho z nich nepotkalo štěstí.
Hester se zadívala na otce. Usmál se na ni a jí se zdálo, že se upřímně raduje z jejího štěstí.
Úsměv mu oplatit nedokázala. Ale aspoň kývla hlavou.
Pro začátek dobré znamení.

EPILOG

Horác s Dulcii dorazili do doku sv. Kateřiny jako první. Vzali s sebou svoje dvě holčičky – dvojčátka a také vůz na odvoz Hesteřiných a Adriánových zavazadel. Krátce po nich přijeli Edgar a Verna Vasterlingovi. Škuner z Ameriky hladce přistál a námořníci připravovali ke spuštění lodní můstek. Netrpělivému hloučku na břehu jejich nekonečné hemžení připadalo jako celá věčnost.
Hester stála na palubě a v náruči se jí vrtěl malý Garrett. Tři šťastné roky v Americe její nepřátelství k otci otupily. Už se dokázala na nepovedené manželství svých rodičů dívat spravedlivěji. Pochopila otcovu smůlu a trápení a přestala ho obviňovat za to, že se jí kdysi vzdal.
Vlastně s odstupem času svému smutnému osudu blahořečila. Kdyby vyrostla ve spořádané rodině kdesi na venkově, vdala by se nejspíš za nějakého nudného statkáře a s Adriánem by se minula. Nepoznala by závratné štěstí, kterým byl její život v posledních letech naplněn.
Přitulila se ke Garrettovi, a ten se začal kroutit ještě víc, protože už chtěl na zem a běhat. Hester si pomyslela, že získala obrovské bohatství. Žije s mužem, kterého miluje, a on její lásku opětuje. Co by si mohla přát víc?
Vyhledala očima na břehu otcovu postavu. Svým způsobem jí pomohl, aby lépe poznala sama sebe. Pravidelně si psali a její nepřátelství pomalu vyprchalo. V této chvíli ji však od táty dělí jen úzký pruh vody. Zvládne setkání tváří v tvář bez hořkosti?
„Neboj se,“ ozval se jí za zády Adrian a posadil si Garretta za krk. Jednou rukou chytil pevně dvouletého hošíka za kotníky a druhou objal Hester kolem ramen. „Tátovi to s Věrnou sluší. Člověku není dobře samotnému. Oba omládli.“
Hester mu položila hlavu na rameno. Byla manželovi vděčná za to, jak se do ní dokázal vcítit a s jakou ochotou ji stále konejšil. Smutných zážitků z dětství ji sice zbavit nemohl, ale jeho zásluhou už pro ni ztrácely na významu.
„Všichni vypadají dobře,“ poznamenala Hester. „Podívej na Horáce. Nezapře venkovského statkáře.“
Adrian se rozesmál. „Myslíš to, že ztloustl a že se tváří důležitě, ne?“
Hester do něho dloubla loktem. „Má na to nárok. Koukni na Dulcii a na dvojčátka. Těm to bude s Garrettem slušet!“
„Tvůj táta opravdu vypadá skvěle.“
„Ano.“
„Mnohem líp než dřív. Ono manželství dělá s chlapem divy. Samozřejmě jen když se ožení s tou pravou,“ dodal a vtiskl Hester na spánek polibek.
Hester si otce zamyšleně prohlížela. Po jeho boku stála Verna, s níž se před dvěma lety oženil. Když Hester tu novinu oznámili, nejdřív zuřila, ale vztek ji brzy přešel, protože se jí právě narodil Garrett a ona s ním prožívala nejkrásnější období života. Nemohla se prostě na nikoho zlobit. Časem se s otcovým sňatkem smířila a nyní ho pozorovala klidně a vyrovnaně.
Přimhouřila oči. Táta se opravdu změnil. Jako by na ně čekal úplně jiný člověk, vzpřímený, sebejistý, usměvavý. A jakou má elegantní vestu a švihácký klobouk! Hester se musela v duchu usmát. Z otce se stal v Londýně švihák. Nesporně se v tom projevuje Vernin vliv.
Kdo by to kdy tušil, že otec přenechá rodinné panství na starost Horácovi a přestěhuje se na stará kolena do Londýna? A že se z něho stane městský bonviván? Ale kdo by kdy předpokládal, že ona sama opustí svoji akademii a že se z ní stane šťastná manželka a matka až v daleké Americe?
Můstek byl konečně spuštěn a Hester s Adriánem a s Garrettem vystoupili na břeh jako první. Nastalo velké objímání, líbání, ozývaly se pochvalné výkřiky a komplimenty. Najednou si v tom mumraji Hester všimla, že Garrett skončil v náruči jejího otce. Chlapec se nebál ani nestyděl a právě se sápal po hodinkách, které mu děd přiložil k uchu.
„Máš krásného syna, Hester. Pěkného a silného.“ Edgar Vasterling na dceru nejisté pohlédl. „Je to moc milý chlapec.“
„Ano.“ Hester k synkovi natáhla ruku, aby mu sebrala hodinky, protože si je právě strkal do pusy. „Je to ale pěkné kvítko. Úplně tě udolá, jestli mu to dovolíš.“
„Mateřství ti jde k duhu.“
Hester se zarazila. „Opravdu?“
Přikývl a vrásčitý obličej se mu roztáhl v širokém úsměvu.
„Manželství ti svědčí taky. Vypadáš šťastná.“
„A taky šťastná jsem. Moc.“
Hester si uvědomila, že je to pravda. V manželství našla netušené štěstí. Když se teď dívala, jak otec chová jejího milovaného synka, cítila, že její štěstí je úplné.
Zničehonic ji zamrazilo. Najednou měla zvláštní pocit, že je s nimi také máma…
To už ji ale Adrian odváděl k připravenému kočáru. Když všichni nasedli, naklonil se k ní a zašeptal: „Tak, miláčku, zdá se, že nejhorší máš za sebou.“
Hester spontánně Adriana políbila. Vášnivě a milenecky, přede všemi. Kdosi se tiše uchichtl, ale Hester se tím netrápila. Patří k velké rodině, jejíž minulé jizvy se pomalu hojí. Má bratra, otce, synka a milovaného manžela, svoji životní lásku.
Jen to chvíli trvalo, než rádkyně budoucích manželek sama zakotvila v manželském přístavu.

2