Dobře vychovaná dáma

Rexanne Becnel 

KAPITOLA
1

LONDÝN, I, SRPNA 1818

VE VZDUCHU se vznášela láska: příjemná hudba, sladké parfémy a šustění hedvábí, vše k vychutnání ve světle dvou set svící ze včelího vosku. Ano, samé léčky na lásku, alespoň pro londýnskou společnost.
Ale Olivii Byrdové zněla v uších jediná fráze. Tohle nikdy nevyjde.
Při valčíku s Williamem DeLearym se neustále usmívala. Pohupovala se, kolébala a vířila, vyčerpaná tupě oddaným výrazem pana DeLearyho. Vnímala i matčinu zjevnou radost, když ji zahlédla u okraje parketu.
Ale celou dobu si do svižného rytmu hudby opakovala stále stejnou frázi. Tohle nikdy nevyjde. Nikdy nevyjde. Nikdy nevyjde. Povzbuzovat těžkopádného pana Learyho by byl obrovský omyl, protože jestliže ji nezabijí jeho komplimenty, tak určitě umře nudou. Když valčík konečně skončil, poděkovala mu, a pak se rychle uchýlila do společnosti Clarissy, nejbližší přítelkyně, kterou v této sešlosti mohla najít.
„Museli zamknout dveře, aby se sem nedostal nikdo nový,“ prohlásila Clarissa a roztěkaně se ovívala vějířem.
„Nezbývá nám, než doufat,“ odpověděla Olivie, zatímco zkoumala pohledem přepychový sál Burlingtonů, zaplněný téměř sedmi stovkami vyšňořených hostů, kteří sem přišli, aby viděli a byli viděni. Takhle to vypadalo na každém plese, večírku nebo recepci. Mladé dámy se strojily s nadějí, že přitáhnou pozornost některého mladého muže. Ti se zase naparovali a pokoušeli se ohromit některou z mladých žen. Mezi nimi vzrušeně pobíhaly matky, rozhodnuté řídit vše k vlastní spokojenosti.
Olivie udiveně zavrtěla hlavou. Tři roky se účastní této frivolnosti. Tři sezony strávené v tomto davu. Kdyby neměla své seznamovací projekty, tak by se dávno zbláznila. Ale všechny ty ceremonie ji strašlivě unavovaly.
Podívala se na svůj taneční pořádek. Stále měla nezadané tři tance. Stačila už odmítnout dva muže, s čímž by její matka rozhodně nesouhlasila. Naštěstí matinka, temperamentní a elegantní lady Dunmorová, byla v těch chvílích zaneprázdněna některým ze svých obdivovatelů.
„Slyšelas to?“ zeptala se Olivie Clarissy. „Prinny hodlá ukončit zábavu teprve poté, až připraví ranní občerstvení. Lady Burlingtonová je radostí bez sebe. Ale chudák Anna nebude průběhem dnešního večera nadšena tak jako její matka.“
„A proč ne?“ podivila se Clarissa a zamávala nějaké přítelkyni. „Anna tančila každý kousek. Její přepychové šaty ze zlatého hedvábí od madam Henriové jsou úžasné a stejně tak ty rodinné safíry. Nepochybně je královnou dnešního plesu. Na co by si mohla stěžovat?“
„Na lorda Dexlera,“ odpověděla Olivie, ale tiše, aby to neslyšel nikdo nepovolaný. „Ona i její matka se zaměřily právě na něho. Lady Burlingtonová si vysnila za zetě budoucího hraběte. A pokud jde o Annu, obávám se, že i ona směřovala svou náklonnost právě k němu.“
„Ale já myslela, že Anna je mu moc sympatická. Nebo obrátil svou pozornost k některé jiné? Ach, řekni mi to, Olivie. Ty vždycky víš všechno mnohem dřív než kdokoliv jiný.“
„Nejde o to, že bych něco zaslechla, spíš je to výsledek mého pozorování. Problém je vtom, že lord Dexler je stejně pověstný držgrešle jako jeho otec. Co může cítit k ženě, která rozhazuje peníze na tak opulentní večírky, jako je tenhle, a z žádného důležitého důvodu, ale jen proto, že si to přeje?“
Clarissa se ušklíbla. „Ach bože. Měla bys ji varovat.“
„To jsem udělala. Jenže Anna se snadno nechá ovlivnit matkou, a jak sama víš, lady Burlingtonová neuznává ničí názor kromě svého.“
„Tak vidíš,“ zasmála se Clarissa. „Rozdáváš rady, ale nemůžeš nikoho přinutit, aby se jimi řídil.“
Teď byla řada na Olivii, aby se zasmála, i když smutně. „Asi mi těch několik úspěchů v dohazování – a ty s Robertem jste nejúspěšnější pár – stouplo do hlavy. Anna lorda Dexlera obdivuje. Ale pokud se bude chovat tak výstředně jako její matka, pak si určitě nebudou rozumět.“
„Jak sama říkáš, je lepší, když to zjistí teď než později. Ale řekni mi,“ pokračovala Clarissa. „Vedeš si poznámky o všech vhodných mužích kolem a nabízíš moudré rady kamarádkám. Ale kdy si najdeš manžela sama, Olivie? Zdá se, že bez ohledu na všechny muže, kteří žadoní o tvou pozornost, nedáváš přednost nikomu konkrétnímu. Kdo dohodí partnera tobě?“
Olivie se na přítelkyni smutně usmála, ale neodpověděla. Pohrávala si s dvojitou šňůrou perel na krku. Popravdě řečeno, neměla proti manželství žádné námitky. Ale ani po třech sezonách ve společnosti neobjevila nikoho vhodného.
Její přítelkyně si nacházely partnery jedna po druhé. Rosa a Merrill, Dorothy a Alfred, a teď Clarissa a Robert. Byla pyšná na to, že jim pomohla nalézt manželské štěstí. Jenže při všech těchto úspěších se cítila stále víc a víc jako něčí staropanenská tetička. Jedenadvacáté narozeniny sice oslavila teprve nedávno, ale někdy měla opravdu pocit, že je na ocet.
Co je jí platné, že má na sobě překrásné modré pouzdrové šaty, na nichž trvala její matka? K čemu jí jsou průhledné svrchní róby, zdobené na lemu krémovými mašlemi, a načechrané krajky kolem hlubokého výstřihu? Věděla, že vypadá velmi dobře, ale komu to poslouží kromě její vlastní marnivosti? Nebyl zde nikdo, na koho by chtěla udělat dojem.
Potíž spočívala v tom, že stále viděla stejné muže na stejných večírcích. Věděla, kdo dobře tančí, kdo se vytratí k hracím stolům a kdo bude ubručenější, hloupější nebo agresivnější, když přebere. Tohle všechno věděla a ještě více, protože se dobře dívala a naslouchala a zapisovala do svého deníku, až ji jedna z jejích kamarádek nazvala dohazovačkou. Pozorovala všechny mladé muže – a zrovna tak mladé ženy – takže se během pouhých tří sezon stala odbornicí na vytváření dvojic hodících se k sobě.
Ale pořád nepotkávala muže, který by vyhovoval jí.
„No tak,“ pobídla ji Clarissa. Je tady tento rok někdo, kdo by se ti líbil?“
„Ne. Ale podívej,“ dodala Olivie a ukázala vějířem do davu. „Netvoří Judith a pan Morrison hezký pár? On je skoro stejně ostýchavý jako ona, a přesto se zdá, že spolu živě konverzují.“ Spokojeně se usmála radostí z nového páru, posledního, jehož románek podnítila. Všichni ostatní si mysleli, že tak upejpavá dvojice si nebude mít o čem povídat. Ale Olivie věděla, že oba potřebují pouze klidné místo bez dalších křiklavých hlasů nebo názorů, které je přehlušují. A bylo na první pohled jasné, že jeden druhému dokáže toto tiché místo zajistit.
Povzdychla ujištěna, že pro každého existuje vhodný partner, dokonce i pro ni. Chce to pouze čas.
Ze zamyšlení ji vytrhl nejistý mužský hlas. „Slečno Byrdová?“
Otočila se s úsměvem pevně usazeným na rtech. „Lorde Hendricku.“
Rozzářený mladík se sklonil k její ruce. „Myslím, že tenhle tanec jste slíbila mně.“
„To je pravda,“ přisvědčila Olivie a skryla nevyřčenou rezignaci. Pro tuto chvíli byl vikomt Hendricks favoritem její matky na zetě, takže dala Olivii jednoznačný příkaz, aby povzbuzovala jeho zájem.
„Bavte se,“ vybídla je Clarissa a vrhla na Olivii zasvěcený pohled. Ta obrátila oči v sloup. Ale zavěsila se do Hendricksovy paže a následovala ho na taneční parket. Ctverylka patřila k jejím oblíbeným tancům a lord Hendricks byl výborný tanečník. Nespokojil se s jednoduchými kroky jako jiní džentlmeni. A k tomu měl šlechtický titul, víc než dostatečné příjmy a také inteligenci. Své schopnosti prokázal studiem v Cambridgi, které absolvoval s vyznamenáním.
I ona musela souhlasit, že vikomt je skvělou partií. Navíc nedělal se svým obdivem k ní žádné tajnosti. Jenže Olivie ke svému zklamání k němu nedokázala cítit nic víc než pouhé přátelství.
Bylo to skutečně zvláštní, protože nepatřila k dívkám, které hledají velkou vášeň. Moc dobře věděla, že všechny záchvěvy srdce a nedostatek dechu se objevují jen v románech, rozhodně ne ve skutečném životě. Opravdu se usilovně snažila přesvědčit samu sebe, že by měla být se svým tanečníkem spokojená, ale nebylo to k ničemu. Chtěla od manžela něco víc, než jí mohl Hendricks pravděpodobně poskytnout. Nicméně co by to mělo být, to pro ni zůstávalo tajemstvím.
Když smyčcové kvarteto začalo hrát a oni se pustili do složitých tanečních figur, Olivie zahlédla matčino souhlasné přikývnutí.
Olivie narovnala ramena. S tímhle musí rychle něco udělat. V první společenské sezoně odmítla tři nabídky k sňatku, v druhé pět a tento rok už dvě. Odmítání mužů ji netěšilo, protože nerada zraňovala jak jejich, tak svoje city. V posledním případě se na ni matka kabonila několik týdnů.
Možná by prospěla změna prostředí, přemýšlela během kroužení kolem parketu. Její sukně se hezky nadnášely a lord Hendricks se na ni zářivě usmíval. Vracela mu úsměvy, ale její myšlenky dlely někde jinde. Ano, změna prostředí – jestli dokáže přesvědčit matku.

Druhý den dopoledne se Olivie skláněla nad svým deníkem a znovu pročítala poslední zápis.

LORD S: Tančí výborně. Není o něm známo, že by sázel nebo pil jinak než umírněně. Nicméně je velice oddaný své matce, která má mimořádné nároky na jeho čas. Rozhodně není držgrešle.

Poklepala si brkem na bradu. Kromě toho je lord Simington nudný jako tyčka v plotě a není na něho o moc hezčí pohled. Podle jejích pozorování postrádá jakýkoliv vlastní názor a papouškuje své autokratické rodiče. Ale není opilec ani sukničkář, což se také trochu počítá. Napadaly ji nejméně tři mladé dámy, které by se k němu hodily, i když Charlotta by se pod přísným pohledem jeho matky nepochybně třásla jako osika.
No ano, věděla přece od prvního okamžiku, že najít správného muže pro Charlottu Littletonovou nebude snadný úkol. „Mami,“ zavolala. „Recepce u Littletonů je tento čtvrtek nebo až příští?“
Augusta Lindford Byrde Palmerová, vikomtka Dunmorová, seděla u svého psacího stolku, hezky rámovaného dvěma mohutnými palmami v květináčích. Stejně jako v obou předchozích sezonách, i tentokrát se ubytovaly ve Farleyově domě a nyní pobývaly v dopoledním pokoji. Lady Augusta si prohlížela pozvánky, Olivie zaznamenávala postřehy z posledního večírku a dvanáctiletá Sarah vyšívala. Oliviin starší bratr James Lindford, mladý a neobyčejně žádoucí vikomt Farley, ještě nedorazil. Bezpochyby další noc prohýřená s jeho šviháckými přáteli. Zdálo se, že James do manželství nijak nepospíchá.
Dívka kmitala brkem pod bradou. Kéž by měla alespoň kousíček jeho svobody. „No tak, mami?“ opakovala. „Co Littletonovi?“
„Ach ano. Recepce u Littletonů.“ Lady Augusta mírně svraštila stále mladistvě vypadající čelo a prohrabovala se pozvánkami. „Jejich pozvánku tady nevidím, drahoušku. Jsi si jistá?“
„Koná se příští čtvrtek,“ oznámila hospodyně paní McCafferová, která právě přinášela na podnosu další pozvánky. „A tvoje matka má jiné plány.“ Hospodyně vrhla na Olivii významný pohled, ale víc neřekla.
Lady Augusta se na svou dlouholetou hospodyni zamračila. Nesporné znamení, že něco není v pořádku. Ale paní McCafferovou to nevzrušilo. Pracovala u vikomtky od jejího prvního manželství s mnohem starším Georgem Lindfordem, Jamesovým otcem, a zůstala s ní i během dvou dalších. Starala se o zlomenou ženu při pohřbech všech tří manželů a netajila se tím, že považovala mladého otce Sarah za nejlepšího z nich, ani s tím, že má pochybnosti o Augustiných plánech na ulovení manžela číslo čtyři.
Olivie osušila inkoust na stránce a zavřela deník vázaný v kůži. „Ty tam nepůjdeš? Myslela jsem, že jste se starou lady Littletonovou pověstné přítelkyně.“
Augusta vrhla na dceru dotčený pohled. „Není třeba být hrubá, Olivie. Mildred Littletonová není o nic víc stará dáma než já. Vy mladé dívky považujete za starce každého po pětadvacítce. Připadá ti tvoje matka jako stařena?“
Děvče se usmálo. „Ty víš, že ne. Ale Mildred Littletonová ano.“
Koutky Augustiných úst se váhavě pozvedly. „Možná ano,“ připustila. „Ale to jenom proto, že nedbá na svou postavu, a pak – hrůza! – dovoluje, aby ji ta nemožná madam LaNasa oblékala do hnědofialových a olivových barev, které jí nejdou k pleti.“
„Nebo k jejím křivkám,“ poznamenala mladičká Sarah.
„Ani ty nemáš právo být hrubá,“ pokárala Augusta své nejmladší dítě.
„Pořád jsi nám nevysvětlila, proč příští čtvrtek k Littletonům nepůjdeme,“ poukázala Olivie.
Matka se na ni podívala a pak odvrátila pohled. „Uvažuji o výletu do Yorkshiru.“ Mávla dokonale pěstěnou rukou. „Tolik potřebuji změnu prostředí a Penelopa Cummingsová mě pozvala, abych s ní strávila týden nebo dva. Paní Mac zůstane ve městě s tebou a Sarah.“
To byla přesně ta příležitost, na kterou Olivie čekala. „Vlastně, mami, i mě už Londýn unavuje. Moc by se mi líbil pobyt na venkově a Sarah nepochybně také.“ Kula železo, dokud bylo žhavé. „Penny by určitě nevadilo, kdybych tě doprovázela. Ale řekni mi, co je na Yorkshiru tak zajímavého? Nevěřím, že jde jenom o čerstvý venkovský vzduch.“
„Přece Archi.“ Sarah to jméno protáhla a zakoulela očima.
Augusta strnula a zlostně shlížela na nejmladší dítě. „Byla bych ti vděčná, kdybys měla více úcty k lidem starším než ty.“
Sarah odhodila vyšívání na podlahu. „Možná je starší než já, ale než ty určitě ne. Nemám pravdu?“
Olivie se zamračila. Je možné, že by její matka líčila na Archibalda Collinse, nového hraběte z Holdsworthu, muže téměř o deset let mladšího než ona?
Augusta vyskočila ze židle a třásla se zlostí. „Dávej si pozor na jazyk,“ varovala Sarah, „jinak tě pošlu zpátky do Nottinghamu.“
„Raději budu tam než tady, kde se musím dívat, jak ze sebe děláš blázna!“ S těmito slovy Sarah vyběhla z pokoje a zanechala za sebou nepříjemné ticho.
„Tak dobrá,“ urazila se vikomtka a zlostně škubla za sukni svých modře pruhovaných dopoledních šatů.
Augusta byla hezká i v hněvu a Olivie chvíli na matku jen tak hleděla. Nápadné modré oči; bohaté plavé vlasy. Jestli se v nich nacházely šediny, nebyly vidět. Postavu měla stále jako proutek. Bylo těžké uvěřit, že porodila tři děti, po jednom každému z manželů.
Ale ty dva roky od smrti Saražina otce byla velice osamělá. Mezeru po manželovi nemohly vyplnit ani děti, protože Augusta Lindford Byrde Palmerová byla bez manžela ztracena. To byla stránka matčiny osobnosti, kterou Olivie nechápala. Nejdříve se provdala za mnohem staršího muže, pak za elegantního marnotratníka a nakonec za skutečného džentlmena. Copak to nestačilo? Olivie neviděla důvod, proč by se měla znovu připoutat k nějakému muži. Měla solidní příjem ve výši asi tří tisíc liber ročně, venkovský dům poblíž Nottinghamu a Jamesův dům v Londýně. Pak tu byl ještě statek po Oliviině otci ve Skotsku, který měla ve svěřenecké správě.
Ale ačkoliv Augusta měla dostatek domů i dětí, stále potřebovala nějakého muže. Olivie s Jamesem neměli proti jejímu dalšímu sňatku námitky. Bohužel mladičká Sarah nesnesla pomyšlení, že by jejího milovaného tatínka měl nahradit někdo jiný.
Olivie zavřela kalamář a vyslala nenápadný signál paní McCafferové, aby je nechala o samotě. Jakmile hospodyně zavřela dveře, Olivie řekla: „Mami, určitě chápeš Saražiny námitky.“
„Vždyť Archi je jenom o několik let mladší než já. Opravdu jen o málo. Kromě toho nikdo nevěří, že by mi bylo víc než pětatřicet.“ Augusta se podívala na svůj obraz ve vysokém zrcadle, napřímila se a vysunula bradu. „A o opaku nemusíš nikoho informovat,“ dodala s přísným pohledem.
„Není to jeho věk, proč je Sarah tak rozrušená.“
Augusta obešla pokoj a zastavila se u otevřeného okna. Jednou rukou sevřela vlající záclonu. „Moje smuteční doba dávno uplynula.“
„Ano. Jenže pro Sarah to nic neznamená. Velice milovala svého otce. To ostatně my všichni,“ poznamenala Olivie o něco tišeji. Humphrey Dunmor byl dobrým otcem nejen Sarah, svému jedinému potomkovi, ale i Olivii a Jamesovi.
Augusta sklopila hlavu. „Moc mi schází. Ale přemýšlej, Olivie. James je nyní vikomt Farley a má vlastní domácnost. Nakonec se ožení a i ty se vdáš. Sarah brzy dospěje a sama víš, že s její hezkou tváří a pozoruhodným majetkem rychle odejde i ona. A co si pak počnu já? Mám žít osaměle nebo v domácnosti svého syna? Ne.“ Zvedla oči a zavrtěla hlavou. „To bych jednoduše nesnesla. Takže vidíš, že se musím znovu provdat, dokud jsem na to ještě dost mladá. To všechno je minulost. Proč to Sarah nemůže pochopit?“
Olivie smutně vzdychla. Mezi svým bezstarostným bratrem, dětinskou matkou a náladovou sestrou se v této neobvyklé rodině často cítila jako jediný rodič. „Pro Sarah je to těžké pochopit, mami. Musíš jí dát čas. A nesmíš se nechat vyvést z míry jejími výbuchy. Chvíli jí potrvá, než se smíří s novým mužem v tvém životě. Nezapomínej, že já a James jsme tím už prošli předtím.“
Augusta se na Olivii usmála. „Jsi tak hodné děvče, Livie. Tak úžasná dcera. Učiníš nějakého muže šťastným, protože budeš skvělou manželkou. A budeš mi hrozně chybět.“
Olivie se zasmála. Vstala, popošla k matce a objala ji. „Tak proč mě nutíš, abych se provdala a opustila tě?“
Augusta jí stiskla paži. „Považuješ mě za nezodpovědnou a v jistých ohledech možná taková jsem – ale jen trochu. Uvědomuji si svou mateřskou zodpovědnost. Chci tě vidět dobře vdanou, Livie. Tohle je tvoje třetí sezona ve společnosti a už je ti jedenadvacet. Nepřeji si slyšet, že jedna z mých dcer zůstává na ocet. Tak mi řekni. Už jsi odmítla pana Prina a toho dalšího chlapíka – vždycky zapomenu jeho jméno. Ale co lord Hendricks? Všimla jsem si, jak ses chovala minulý večer. Prakticky jsi ho ignorovala a věnovala jsi mu pouze jeden nebo dva tance. Sama víš, že i ten nejmenší náznak povzbuzení by ho rychle přiměl k rozhodnutí.“
„Myslím, že jsme mluvily o tvých vyhlídkách, mami, ne o mých.“
Augusta ovinula paži kolem dceřina pasu a věnovala jí vděčný úsměv. „Takže nemáš proti Archibaldovi námitky?“
„To jsem neřekla. Neznám ho dost dobře, abych měla nějaký názor.“
„Chceš říct, že sis o něm nezapsala žádné poznámky do svého značně opotřebovaného deníku, který s sebou neustále vláčíš?“
Olivie udělala na matku obličej. „Objevil se na scéně teprve nedávno. Ale v budoucnu budu určitě věnovat pozornost každé zmínce, kterou o něm uslyším.“
Augusta pustila dceru a uhladila jí vlasy, jako by jí chtěla upravit už tak dokonalý účes. „Jestli o něm něco zaslechneš – však víš – cokoliv, co bych měla vědět…“
„Například o jeho pozornostech k některé jiné ženě?“
Augusta se na ni opět usmála. „Ty jsi nejenom hezká, ale i chytrá a nesmírně laskavá ke své ubohé matce.“ Po těchto slovech však zvážněla. „Uvědomuji si, že je o hodně mladší než já, Olivie. Ale protože má z prvního manželství vlastní potomky, možná netouží po dalších, které mu nikdy nedám. Tolik se mi líbí. Je okouzlující a zábavný – a já se vždycky chtěla stát hraběnkou. To přece chápeš, drahoušku, nebo ne?“
„Ano, mami. Chápu. Ale ty musíš pochopit, co cítí Sarah. Potřebuje tě. Vždyť nedávno ztratila otce. A pomyšlení, že teď má přijít i o tebe, je to poslední, co potřebuje.“
„To snad ne. Jak by si o mně mohla něco takového myslet?“
Olivie opět vzdychla. Ačkoliv matka nebyla zlá, svým sobectvím dokázala často zranit. „Pověz mi něco o tom výletu do Yorkshiru,“ řekla. „Vím, proč tam jedeš. Ale co tam bude dělat Archi, hrabě z Holdsworthu? Nemá své panství v Suf folku?“
„Ano, ale v Doncasteru se příští středu konají dostihy včetně aukce koní s velkými finančními možnostmi. Sjede se tam celý sportovní svět, to je jisté, a o lordu Holdsworthovi se ví, že má výbornou stáj.“
Olivie si pohrávala se zbloudilým pramínkem vlasů a přemítala. I ona by se ráda dostala ven z města, protože pro tuto sezonu už ho měla až po krk a včerejší ples byl tou poslední kapkou. Ale jeden týden nic neznamená. Chtěla se vrátit do jejich venkovského sídla, jenže jí bylo jasné, že matka s tím nebude souhlasit, zejména ne tehdy, když hrabě Holdsworth pobývá v Londýně.
Vtom ji něco napadlo. „Mami,“ spustila. „Nezačíná teď někdy ve Skotsku hon na tetřevy?“
„Ve Skotsku? Ano, mám dojem že ano. A hned po něm následuje hon na koroptve. Ale proč se ptáš – no jistě!“ Augusta vrhla na dceru pronikavý pohled a Olivie se obávala, že matka vidí, jak se v její hezké hlavince roztáčejí všechna kolečka. „Lovecká sezona ve Skotsku,“ opakovala Augusta. Pak se rozzářila. „Muži milují lov a toulky v lesích. Myslíš na Byrdův statek, viď? Mohli bychom na tyto hony pozvat hosty. Toužíš se tam podívat už několik roků, mám pravdu?“
„A ty jsi mi v tom vždycky dokázala nějak zabránit.“
„Ale venkov je tak nudný. Kromě toho – ale to nic. Myslíš, že by Archi – tedy lord Holdsworth – přijal naše pozvání?“
„Pokud sám nepořádá hon na tetřevy, tak nevidím důvod, proč by nepřijal. Můžeme pozvat jenom malou skupinku hostů. Nepochybuji, že James si rád zahraje na hostitele. Tak co říkáš, mami? Pustíme se do sestavení seznamu hostů? Tohle pozvání na venkov vyhoví jak tvým, tak i mým záměrům.“
„A jaké máš záměry ty?“
„Už jsem unavená vším tím dohazováním, které děláš mým jménem! Několik měsíců života na venkově mi nesmírně prospěje.“
„Ale ty si musíš najít nějakého manžela, Olivie. To přece víš.“
„A také to hodlám udělat. Jenže tento rok jsem nepotkala nikoho, kdo by mě zaujal, a zřejmě se to nezmění. Kromě toho, jestli chceš strávit nějaký čas se svým Archim a zlepšit Saražin vztah k němu, tak tohle je perfektní příležitost.“
Dívka pozorovala na Augustine tváři její niterný boj. Ačkoliv matka měla starosti o manželský status své nejstarší dcery, zdálo se, že víc ji znepokojuje její vlastní osud. Augusta našpulila rty. „Vím přesně, kam míříš, drahoušku. Pokoušíš se odložit jakékoliv rozhodnutí o svém sňatku.“ Náhle se rozesmála, radostně a nadšeně jako dítě. „Tak to udělejme. Pozvěme Archiho, a ať s sebou přivede, koho bude chtít. Budeme pořádat pikniky, dlouhé procházky a večer se bavit při hudbě, hrát karty a šarády. A možná pro tebe najdeme nějakého divošského Skota, když se ti nehodí angličtí džentlmeni.“
Olivie se podívala matce přímo do očí. „Někoho podobného mému otci?“
Augusta znovu zvážněla a sepjala ruce. „Tvůj otec měl své chyby, Olivie. Ale nebyl to špatný člověk, bez ohledu na to, co ti o něm paní McCafferová napovídala.“
Mladá žena se nechtěla pouštět do debaty na toto téma. „Vlastně si ho téměř nepamatuji.“ Ale to málo, na co si vzpomínala, dávalo za pravdu všemu, co paní McCafferová utrousila. Ačkoliv myšlenky na otce ji netěšily, vzpomínky na dětství jí vždycky přinášely pocit míru a pokoje. Už pouhá představa podzimu v nedotčených cheviotských horách kolem Byrdova statku ji naplňovala nepopsatelnou touhou.
Od otcovy smrti tam byla pouze jednou. Před pěti roky její milovaný nevlastní otec Humphrey trval přes Augustiny námitky na tom, že Olivie se musí seznámit s venkovským domem svého otce, který zdědila. Olivie od té doby udržovala se správcem, starým panem Hamiltonem, pravidelnou korespondenci. Statek vynášel menší příjem, který postačoval na udržování domu a několik služebných. Dům nikdy nepatřil mezi velkolepá sídla, ale pozemky byly překrásné. A až se provdá, vedení statku přejde zcela na ni. Z praktických důvodů se už tak stejně stalo.
Zavřela oči a snažila si vybavit stavení z šedivého kamene, pokrytého letitým mechem a popínavými rostlinami; vysoké hory, zelená údolí a prudké čisté bystřiny. Její otec byl vášnivý lovec a podle Augusty byl jejich život ve Skotsku výborný. Ale verze paní McCafferové se poněkud odlišovala. Opilec. Hazardní hráč. Sukničkář. Jestli se zdálo, že v Londýně se choval hůře, pak jenom proto, že ve Skotsku to lépe skrýval.
Olivie jako dítě viděla pouze to, že její matka je krásná a otec velký elegán. Ale s plynoucím časem pochopila. Její otec se do manželství prostě nehodil. Možná právě proto nyní tak pečlivě analyzovala každého mladíka. Nepřála si opakovat matčin omyl.
Ale nezávisle na jejím otci, Byrdův statek stále zůstával nejkrásnější částí jejího raného dětství a byl jejím dědictvím. Pomyšlení, že tam pojede, naplnilo Olivii nečekanou nedočkavostí. Jaká by to byla ironie, kdyby si našla manžela ve skotské půlce svého původu. Potlačila nutkání ke smíchu. Její společensky opatrná matka sice měla smysl pro humor, ale mohla by toho okamžitě využít a svůj souhlas s odjezdem do Skotska zrušit.
Otočila se k Auguste. „Věřím, že tentokrát jsme zcela zajedno. Sarah je unavená městem. Já chci jet na Byrdův statek už dlouho a ty budeš mít svého Archiho jen pro sebe. S tímhle plánem musí souhlasit i James.“
„Poslyš, Olivie, mluvíš o tom tak, jako by mě zajímalo jenom to, jak dostat Archiho z dosahu jiných žen. Nevadí, souhlasím. Malá společnost na venkově je dobrý nápad. Nicméně budeš muset jet o něco dřív než my ostatní, abys připravila dům.“
„Ano, á mohu vzít i Sarah.“
„Budeš muset najmout další služebnictvo.“
„Ano, já vím.“
„A vyvětrat ložnice. Nechat vyprat a vybělit ložní prádlo.“
„Dokážu vést domácnost, matko.“
Augusta pohladila Olivii po tváři a mile se na ni usmála. „To je pravda, drahoušku. Skutečně to umíš. A tvoje schopnosti ve vedení domácnosti mi budou moc chybět, až se vdáš. Nějaký skvělý lord bude mít obrovské štěstí, až uznáš, že je hoden tvé ruky.“

KAPITOLA
2

NEVILL HAWK se probudil s prudkým trhnutím těla. Srdce mu bušilo v divokém rytmu střelby. Zalétl pohledem ve směru skličujícího dunění kanónů.
Jenom co se mu vyčistilo v hlavě, uvědomil si, že ho nevyděsila dělostřelba. Slyšel ozvěnu tří gongů. Vysoké stojací hodiny v hale u paty schodiště odbíjely časnou ranní hodinu.
Zachvěl se a pak se pomalu a roztřeseně nadechl. Všechno bylo tak, jak mělo. Všechno bylo tak, jak má být.
Zvedl se z pohodlného koženého křesla a vydal se na nejistých nohou ke skříňce s nápoji. Oheň za mříží krbu dohoříval, ale dvě petrolejové lampy stále jasně svítily a zaháněly tmu z dřevem obložené pracovny.
Rozechvělými prsty si pročísl rozcuchané vlasy. Díkybohu tahle prokletá noc byla téměř u konce. Díkybohu je právě léto s dlouhými dny. Ještě asi dvě hodiny a bude mít další neúprosnou noc za sebou.
Nalil si do sklenky whisky a rychle ji obrátil do sebe. Pálila ho na jazyku a v hrdle a celou cestu dolů do břicha tak, až se znovu otřásl. Jeho výběr umrtvujících prostředků přešel od nejjemnější skotské přes silný nápoj bratří Duncanových až k místní whisky destilované ve Fergusově chatrči kousek výš po cestě. V poslední době dával před hladkostí a jemností přednost síle a účinku nápoje.
Ale nic nebylo dostatečně účinné, aby zcela vymazalo vzpomínky nebo potlačilo jeho noční můry. Bez ohledu na to, jak mučil tělo prací nebo jak silně otupoval mozek alkoholem, nedokázal tomuto nočnímu děsu uniknout.
Natáhl se pro hrubý kameninový džbán, působící na stříbrném podnosu mezi křišťálovými karafami zcela nepatřičně. Jeho matka koupila tuto soupravu v Edinburgu, ale bylo to před tolika lety, že si to téměř nepamatoval. Jeho otec se vždycky staral, aby karafy byly neustále naplněny nejjemnějšími skotskými, irskými a anglickými likéry, stejně jako dbal o vinný sklep zásobený nejlepšími francouzskými víny. Jenže Nevill už všechny vybrané nápoje ze skladů Woodfordova dvora dávno vypil.
Nalil si další sklenku ostré whisky, vypil ji a s bouchnutím vrátil džbán na podnos. Jedna karafa se naklonila a zatřásla jako opilec, potom spadla a roztříštila se na terakotové podlaze. Nevill sebou trhl, když noční ticho porušil tříštivý zvuk připomínající salvu broků vypálenou do okna. Ale nebyly to žádné broky, pouze nicotná karafa, ležící rozbitá na kousky.
Díval se na ostatní nádoby a na zavalitý džbán se dvěma uchy a hrdlem s korkovou zátkou. Jak příhodné postavit tenhle málo elegantní džbán mezi třpytivé bratrstvo, protože i on sám je taková hrubá hliněná nádoba. Jeho rodina byla tak vznešená a bezúhonná – tak křehká. Jeden po druhém se rozbili, až zůstal pouze on sám. Zbabělý, nezralý a slabý – a zřejmě nezničitelný, jak se obával.
Zapotácel se a přitiskl si dlaň na oči. Byl tak unavený. Jediné, po čem toužil, byl spánek. Jenže spánek znamenal muka, která se bál podstoupit. Nesmí usnout alespoň do doby, než skončí noc. Do chvíle, než slunce spálí hrozbu jeho strašlivých snů. Odvrátil se od džbánku s whisky a promnul si rukama tvář. Je ubožák. Noční opilec, který se ve dne vyspává z opice.
Jeho trýznivé sny přicházely z nějakých nevysvětlitelných důvodů jenom v noci. Stačí, když vydrží do svítání. Pouze dvě další hodiny a může si oddechnout. Ale je tak unavený, až do morku kostí – do hlubin duše.
Rozhlédl se kolem sebe a aby zahnal hrozbu spánku, soustředil se na světlo jedné z lamp. Prošel místností až k ní a celou dobu se upřeně díval na klidný zářící plamínek. Skleněný cylindr byl horký. Vztáhl ruce a tiskl dlaně na sklo, dokud to nešlo snést. Přesto je držel na skle dál.
„Krucinál!“ zaklel a konečně odtrhl ruce. Zrychleně dýchal a hleděl na zrudlé dlaně. Zatraceně, taková bolest! Ale ani ta ho neudrží v bdělém stavu, dokud se slunce nepřehoupne přes východní obzor, a to bylo jediné, na čem mu záleželo. Tělesnou bolest může vydržet. Ale vzpomínky a noční můry…
Zprudka rozhrnul sametové závěsy na okně obráceném k východu, aniž by věnoval pozornost palčivému bodání vysokého vlasu tkaniny do rozbolavělých dlaní. Potom otočil křeslo k oknu a se sténáním se do něho svalil.
Jenom dvě hodiny, říkal si. Jenom dvě další hodiny. Klouzal dlaněmi po opotřebované kůži na opěradlech, aby cítil větší bolest, která ho přiměje zůstat vzhůru. Tak bude v bezpečí.
Ale ručičky hodin se posouvaly neuvěřitelně pomalu. Příliš pomalu. Slyšel, jak odbily čtvrtou, pak tišší zvonky označující čtvrthodiny. Nad horizontem se objevil první náznak rozbřesku, scéna, kterou pozoroval každý den od svého návratu z té prokleté války.
Jenže jeho víčka těžkla. Oči se zavřely, hlava se naklonila na stranu. Temný spánek se přikrádal tiše jako nepřítel, kterým skutečně byl. Jemnou rukou přes něho rozprostřel těžkou přikrývku snu. Hebkou. Zrádnou. Smrtící.
Pak spustila střelba – pronikavá bolest při zásahu kulky do nohy, děsivé výkřiky mužů, útočících i umírajících.
„Ne! Ne!“ Vymrštil se z křesla. Bušící srdce, křičící mysl. „Ne!“
Nevill si uvědomoval, že to byl pouze sen, děsivý sen, který ho odmítá nechat na pokoji. Ale nebylo to k ničemu. Teď jde o sen. Tuto noc a každou jinou jde o sen.
Jenže kdysi to byla skutečnost.
Vjel si roztřesenýma rukama do vlasů a pak drtil bolavé dlaně o strnisko na bradě. Ale tato bolest byla ve srovnání s mukami jeho duše nicotná. Měl toho dost. Už to nesnese. Jestliže mu nezajistí klid ani alkohol, tak co mu ještě zbývá?
Vrhl se ke stolu a vytrhl spodní zásuvku. Tam mezi jeho medailemi a písemnými vojenskými pochvalami ležely dvě pistole a dřevěná krabice s náboji. Třesoucíma se rukama popadl krabici a jednu ze zbraní. Ukončí své trápení jednou provždy.
Nabil pistoli a rozhlédl se po osvětleném pokoji. Tady ne. Tady v otcově pracovně to nemůže udělat. Poskvrnil by tím památku milovaných rodičů, a to si nezasluhují.
Otevřel vysoké francouzské dveře a vyšel na východní terasu. Ruka křečovitě svírající zbraň se mu neovladatelně třásla. Pak se zahleděl upřeně před sebe a sbíral síly – dokud jeho napjatý zrak nezaznamenal růžový okraj svítání. Dokud se ze tmy nevynořila dobře známá silueta dlouhých stájí a za nimi hřebeny střech chalup na jeho domovské farmě.
Viděl kolem sebe všechny obrysy budov, stromů a plotů – tvary, které znal celý život. Jeho domov.
Domov, který by neměl opustit. Prudce zamrkal, protože si všiml něčeho dalšího.
Blížilo se ráno.
Noc skončila.
Se vzlykem padl na kolena a pistole neškodně dopadla do květináče s rododendronem. Noc skončila.
Nevěděl, jak dlouho tam zůstal se skloněnou hlavou a tělem otřásajícím se vzlyky. Když se konečně zvedl, v zamlženém průsmyku hor se vynořil okraj slunce. Na jeho tvář dopadly teplé a uklidňující paprsky. Teď může spát. Teď může jít do postele a ztratit se v zapomnění, po němž touží.
Klopýtal zpátky do pracovny. Zapomněl na pistoli, zapomněl na otevřené francouzské okno. Nalil si plnou sklenku whisky, hlučně rozrazil dveře a slepě se vydal chodbou. Nahoře v ložnici rozhrnul závěsy a díval se, jak slunce zvolna stoupá na oblohu. Kdesi zakokrhal kohout. Vesnice se brzy probudí k životu. Tkalci a barvíři se pustí do každodenní práce. Pastýři vyrazí na louky; děti půjdou do vesnické školy – malý Adrian mezi nimi.
Uviděl Otise, hlavního stájníka, jak uhrabává štěrkovou cestu. Muž pracoval u Woodfordů déle než čtyřicet let, podobně jako mnoho dalších.
Nevill si protřel rukou oči.
Nezaslouží si jejich věrnost. Nezaslouží si oddanost, obdiv a úctu, jakou mu prokazují. Ale lidé kolem něho jeho ubohost a bezcennost raději jako by neviděli. A on byl příliš zbabělý, než aby jim stanul tváří v tvář.
Roztřeseně pohlédl na zářící kousek slunce. Pak zavřel oči, dopil zbytek whisky a znovu vzal na svá bedra zodpovědnost. Musí si promluvit s Otisem a jeho synem Bartem, trenérem koní, o chovu klisen a koní, na němž se domluvili v minulé dostihové sezoně. Také se musí vydat za starým Hamiltonem kvůli pronájmu ladem ležících luk a polí za řekou.
Ale ne teď. Teď ne.
Teď se potřebuje vyspat. Prožil si chvilku šílenství a zase přežil. Nyní může otupit mozek alkoholem a konečně zmizet do temnoty spánku tak hlubokého, že ho tam nenajdou žádné sny.

Olivie strčila svůj deník do cestovního vaku a pak ustoupila, aby ho sluha mohl odnést. Právě strávili dva rušné dny v Nottinghamu přípravami na jejich cestu do Doncasteru a potom do Skotska. Natáhla si rukavičky z šedé kozinky a podívala se přísně na sestru.
„Byla bych ráda, kdybys to znovu zvážila, Sarah, a připojila se k matce a ke mně.“
Děvče zlostně vydechlo. „A dívala se, jak matka ze sebe dělá před tím Archim dokonalou slepici? Lordem Holdsworthem,“ doplnila napodobením matčina tónu. „Díky, nemám zájem.“
Olivie si mladší sestru pozorně prohlédla. „Jedno mi vrtá hlavou. Máš výhrady vůči lordu Holdsworthovi nebo vůči každému muži, který se matce zalíbí?“
Sarah naklonila hlavu a podepřela si bradu prstem. „Zkusme na to přijít,“ spustila hlasem vibrujícím jízlivostí. „Kterou odpověď bych si měla vybrat? 2e ho považuji za příliš mladého pro matku – a že by sis měla na něho políčit spíše ty než ona? Nebo by se ti víc líbilo, kdybych v slzách přiznala, že nechci žádného nového otce? Ne, nic z toho.“ Vzpurně vystrčila bradu. Poskytovala věrný obraz zatvrzelého nesouhlasu.
Ale Olivie současně viděla zraněný výraz v jejích očích. Přešla pokojem a vzala Sarah do náruče. Dívka se zpočátku bránila, ale nakonec se rezignovaně poddala.
Olivie ji hladila po zádech. „Chudáčku Sarah. Já vím, jak ti tvůj otec chybí. I mně se po něm stýská.“
„Ale jí vůbec neschází, že ne? Nemůže se dočkat, až se znovu vdá. Potom úplně zapomene na otce i na mě.“
„Ne, Sarah, to není pravda. To by nikdy neudělala. Zapomínáš, že James a já jsme byli v podobné situaci jako ty. Nezapomněla na nás, když si vzala tvého otce. A s jeho příchodem se naše životy mnohem zlepšily. Byl na nás moc hodný.“
„Ano, jenže James byl příliš malý, aby si svého otce pamatoval. A tvůj táta byl mizera. Všichni to říkají.“
Olivie ji zatahala za cop. „O mrtvých se nemá mluvit špatně.“ Ani když je to pravda. „Podstatné je, že matka je šťastnější, když je vdaná, a jejím dětem se daří lépe s otcem než bez něho. Kdybys dala tomu muži šanci, možná bys zjistila, že je docela přijatelný.“
Sarah vyklouzla ze sestřina objetí. „Stejně je možné, že chce nějakou mladší, než je ona.“
„Snad ano. V každém případě nám tento výlet do Doncasteru dává možnost, abychom si ho prohlédly. Prosím řekni, že přijedeš.“
Ale odpovědí bylo zavrtění hlavou. „Raději zůstanu s Jamesem. Ty jeď s matkou, Olivie, a já tě příští týden přijedu vyzvednout do Doncasteru s paní McCafferovou. Cestou do Skotska budeme mít hodně času, abychom si všechno řekly.“
Olivie se dívala na sestru, ve dvanácti letech tak mladičkou, a přitom svým způsobem mnohem starší. „Ano, čeká nás dlouhá cesta a hodně povídání. Budu ti vyprávět všechno, co se v Doncasteru dozvím.“ Uchopila ji za ruku. „Na Byrdově statku prožijeme nádherné chvíle, tak tě prosím, Sarah, pokus se tolik netrápit. Víš přece, že tě matka miluje a chce, abys byla šťastná.“
Dívčina vzdychla a pousmála se. „Já vím. Jenom mi slib, že jí nedovolíš, aby tam pozvala všechny své známé. Unavuje mě být neustále mezi cizími lidmi. Kromě toho je to tvůj dům, ne její.“
„O tohle nemusíš mít obavy. Hodlám omezit počet hostů na dvanáct včetně nás čtyř. Dům není zas tak velký.“
Jejich rozhovor ukončil rozruch na chodbě. „Olivie! Tak už pojď, dítě.“ Augusta přibíhala následovaná paní McCafferovou.
Sarah vtiskla matce letmý polibek, ale ta výstražně pozvedla obočí. „Neopovažuj se provádět nějaké nezbednosti, zatímco budu pryč, Sarah. Dala jsem paní McCafferové přesné instrukce. Žádné jízdy na koni bez doprovodu čeledína. Žádné rybaření s hochy ze stájí nebo toulky s dětmi služebnictva. Na to už jsi moc stará. A každý den lekce. Každý den. Slyšíš mě? Až budeme na Byrdově statku, očekávám, že mě ohromíš svou hrou na piano. Ach, to mi něco připomnělo, Olivie,“ ozvala se Augusta, když sešly po venkovních schodech a kočí jí pomáhal nastoupit do kočáru. „Jakmile dorazíš na statek, nezapomeň dát naladit piano v druhém salonu.“
Olivie se rozloučila se Sarah posledním objetím a pak se kočár rozjel. Matka neustále mluvila o tom, kdo všechno se koňských závodů zúčastní, zatímco dcera snila o klidném podzimu ve Skotsku.
Cesta jim trvala dva dny. Když konečně dojely k rozlehlé rezidenci Cummingsů, stojící necelé dva kilometry od Doncasteru, slunce už zapadalo za vysokou lipovou alejí. Třípodlažní budova z červených cihel, v níž se Cummingsové usadili, byla původně pevností. Ale během staletí k ní přibyla dvě křídla a centrální věž, takže nyní působila příliš těžkopádně a málo vznešeně.
Pět dní, říkala si Olivie v duchu, když je hospodyně vedla nahoru do spojených pokojů, které měly s matkou sdílet. Musí to vydržet jenom pět dní. Pak se vydá na Byrdův statek a za osvěžující skotskou přírodou. Už se nemohla dočkat.
Obvyklá letní večeře ostatních hostů již proběhla, proto jim přinesli podnos s jídlem do jejich pokojů, zatímco služebná vybalovala jejich věci. Olivie by dala přednost brzkému ulehnutí s Emmou, novým románem, který si přivezla, protože se jí autorčiny předchozí knihy velice líbily. Ale její matka si nehodlala nechat uniknout žádnou příležitost. Podle služebné byl lord Holdsworth už na místě, společně s několika dalšími hosty Cummingsů.
„Nikdy nevíš, s kým se můžeš seznámit,“ oznámila Augusta Olivii, když si připínala zlaté náušnice s modrými kameny, které ladily s barvou jejích očí. „Jezdkyně jako ty by se tady měla cítit jako doma.“ Nanesla si za uši trochu růžového oleje. „Už bys měla mít za sebou mnohem více než pouhé nabídky k sňatku. Správně bys měla být vdaná, chovat jedno dítě na rukou a čekat další.“
„Odkdy se nemůžeš dočkat, až se staneš babičkou?“
Augusta si toho nevšímala. „Můžeme jít? Majordomus říkal, že teď budou všichni v zadním salonu.“
První věc, jíž si Olivie všimla, bylo, že mezi hosty nejsou žádné další ženy. Penny Cummingsová je představovala a afektovaně přitom gestikulovala rukama a třepotala řasami, jak měla ve zvyku. Pan Cummings podřimoval ve svém křesle, ale zmohl se na solidní uvítání. Zbylí tři džentlmeni při vstupu dvou atraktivních žen povstali. Pan Cliv Garret přijel z Devonu na závody a ctihodný soudce pan Harry Harrington, pocházející z Bury St. Edmonds v Suffolku, si tady hodlal doplnit své stáje novými koňmi.
Pokud šlo o lorda Holdsworthe, byl okouzlující jako vždycky. Ale Olivii bylo okamžitě jasné, že momentálně ho více zajímají koně než manželství. Po pozdravení Augusty bez větší důvěrnosti, než jakou prokázal Olivii, se vrátil ke svému hostiteli.
„Jste obeznámen s krevní linií koní, které sem Hawk chystá přivést?“
Pan Cummings zvedl číši, aby mu ji sluha doplnil. „Vím pouze o jednom z nich. Vysoké skotské zvíře, jak mi řekli. Zplozené tím jeho obrovským černým hřebcem se stejnou klisnou, od níž pochází Náčelník. Pamatujete Náčelníka? Moc dobrý kůň. Prodaný před pěti roky. Slyšel jsem, že v Ascotu vyhrává.“
„Zaslechl jsem, že Hawk má i nějakou klisničku, která by mohla běhat,“ připojil se Harrington. „Tak kdy má Hawk přijet?“ chtěl vědět Holdsworth. „Nemohu se dočkat, až se s ním seznámím a uvidím jeho živý inventář.“
„Vlastně už by tady měl být,“ odpověděl Cummings. „Netuším, co ho zdrželo.“
„O kom to mluví?“ zeptala se Augusta Penny.
„O Nevinu Hawkovi. To je poslední z našich hostů.“
„Hawk. To jméno mi zní nějak povědomě,“ poznamenala Augusta.
Penny opět zamávala rukama. „Možná jste slyšela o jeho pozoruhodných činech. Povídá se, že je válečný hrdina. Nyní chová závodní koně – a zdá se, že úspěšně. Osobně jsem se s ním ještě nesetkala, ale muži o něm hovoří s respektem.“ Otočila se k manželovi. „Cummingsi, přivede Hawk svou manželku?“
Její muž pokrčil rameny. „Nevím, že by nějakou měl.“
Penny pohlédla úkosem na Olivii a naklonila se k ní. „Slyšela jste to?“ zamumlala. „Možná se ukáže, že tato návštěva se vyplatí nejen vaší matce, ale i vám.“
Mladá žena jí odpověděla nic neříkajícím úsměvem.
Naštěstí jejich posezení netrvalo dlouho. Džentlmeni museli časně ráno vstávat, protože chtěli vidět většinu závodních koní přijíždějících do Doncasteru. Ve hře byly vysoké sázky na hlavní dostih, stejně jako na několik dalších méně významných závodů, a vždycky se dalo vsadit ještě něco bokem. Všichni očekávali, že jejich sázka vyjde, a tak neváhali pozorovat, naslouchat a zvyšovat částky podle nejlepších tipů.
Proto si šli brzy lehnout. Ačkoliv Olivie byla z cestování unavená, mysl nebyla na spánek připravena.
Během jízdy kočárem si chvilkami zdřímla a nyní měla hlavu plnou myšlenek. Ale i když měla koně ráda a byla pyšná na své pevné sezení v sedle, nebyly to dostihy nebo doncasterská společnost, které jí uvedly do takového stavu. Přemítala o Byrdově statku. Jízda na předepsané trati a rychlém koni byla v pořádku a vzrušující, ale dlouhé projížďky na oduševnělém zvířeti ve fantastických cheviotských horách se jí líbily mnohem více.
Když konečně usnula, zdálo se jí o svěžím ranním vzduchu, keřích a vysokých stromech, ustrašeném křiku rybáků, luňáků a kormoránů.
Ale spánek netrval dlouho. Ještě před svítáním ji probudily tlumené zvuky koňských kopyt a mužských hlasů. Protřela si oči a zívla. Ani při všem vzrušení z dostihů by nečekala, že muži vyrazí tak časně.
Vstala a podívala se z okna na zadní dvůr, ale ten byl prázdný. Neklidně se rozhlédla, a pak přistoupila ke dveřím spojujícím její a matčin pokoj. Matka spala za těžkými závěsy kolem postele a oddechovala pomalu a pravidelně. Augusta věřila, že spánek je základem její krásy, a zřejmě to fungovalo. Olivie si řekla, že by měla dělat totéž. Jenže věděla, že už neusne.
Někde v domě odbíjely hodiny. Pětkrát. Olivie se protáhla a vzdychla. Byla nadobro probuzená, a tak se klidně mohla obléknout. Možná se projde malým parkem, který zahlédla na východní straně domu. Nebyla vzhůru před svítáním od chvíle, kdy přijeli do Londýna. Čekání na východ slunce bude příjemnou změnou.
Ve tmě si oblékla jednoduché šaty ze světlezeleného mušelínu s bezovým volaném kolem výstřihu. Rychle si pročísla vlasy a zakončila toaletu krátkým opláchnutím tváře v umyvadle na stolku. Pak vklouzla do vycházkových střevíčků a přes ramena si přehodila lehký šál. Na poslední chvíli ještě popadla svůj deník. Možná si zapíše své postřehy o lordu Holdsworthovi a dalších dvou džentlmenech, s nimiž se večer seznámila.
Nalézt schodiště bylo snadné, ale najít východ vedoucí ven už ne. Rozlehlý dům byl zevnitř ještě spletitější než zvenčí. Když zahlédla světlo pronikající pootevřeným vchodem, zamířila rovnou k nim. Někdo byl vzhůru, zřejmě někdo ze služebnictva. Mohl by jí poradit, kudy se dostane z domu.
Dveře s nátěrem napodobujícím mramor se tiše otevřely a odhalily prostornou knihovnu. Oliviiny oči se radostně rozšířily. Na stole uprostřed místnosti se vršilo mnoho knih. Vedle stojanu se svíčkami, které vrhaly jantarovou zář na stěny zaplněné až ke stropu knihami v kožených vazbách, stála prázdná sklenice. Závěs na okně byl rozhrnutý, ale v místnosti nikdo nebyl. Zřejmě měla pravdu. Muži se odjeli podívat do Doncasteru na závodní koně.
Postoupila dál do místnosti a zarazila se. Nečekala, že tady najde tak velkou knihovnu. Popravdě řečeno se tak trochu domnívala, že Penny Cummingsová je téměř negramotná. Ale to nebylo hezké, pokárala se. A hodně drzé.
Projížděla prsty po policích a pročítala tituly. Cesta na západní skotské ostrovy od Samuela Johnsona. Zpráva o Korsice od Jamese Boswella. Voltairovo Pojednání o snášenlivosti. Všechno vážná, profesionální díla. Knihkupec z High Street by musel nad tímto výběrem žasnout.
„Ale žádná poezie,“ zamumlala nahlas. Odložila svůj deník na stůl. „Hmm. Debrettův Soupis peerů Anglie, Skotska a Irska. Ani žádné drama nebo hry.“
„Copak se v seznamu peerů neskrývá drama?“
Olivie se při těchto překvapujících slovech vyděsila. Z úkrytu v hlubokém křesle otočeném k oknu se vykláněl přes opěradlo nějaký muž a hleděl na ni. „Zdá se,“ pokračoval, „že v soupisu peerů je jenom drama. Drama a jen málo jiného.“
Olivie byla stále příliš v šoku, než aby dokázala promluvit, protože se domnívala, že je tady sama. A tento muž ani nebyl mezi hosty, s nimiž se seznámila. Jeho tvář se skrývala ve stínu a v tmavém zbarvení neoholených tváří a brady. Vypadalo to, jako by prospal noc v tomto křesle.
S námahou polkla a odkašlala si. Ale než stačila promluvit, mužovy oči pomalu klouzaly po její postavě od hlavy až po paty a přes všechno mezi tím. Byla to neskrývaná prohlídka, otevřená kontrola, jakou ještě nepoznala a která ji vyváděla z míry. Pak znovu zazněl jeho hlas, temný a hluboký, vibrující vřelostí.
„Pokud v této knihovně až dosud žádná poezie nebyla, tak nyní zde určitě je.“

KAPITOLA
3

NEVILL nevěřil vlastním očím, natož tak obrovskému štěstí. Jestli to byl sen, tak šlo o sakramentsky lepší vidinu, než jaké ho obvykle sužovaly. V záři svíček a s bujnými zlatohnědými kadeřemi, splývajícími kolem jejích ramen, vypadala jako anděl. Široce rozevřené hnědozelené oči se leskly pod řasami připomínajícími tmavohnědý samet. Pleť měla světlou a lesklou, určitě hebkou na dotek. Byla oblečena v jednoduchých šatech ze vzdušného mušelínu, a zatímco na něho civěla, svírala si na prsou tenoučký šál.
Muž ztěžka polkl. Stála tam vznešená a krásná, a přesto svým způsobem jaksi divoká, podobně jako polekaná laň, nádherně napjatá ke skoku. Ale on nechtěl, aby utekla. Přál si, aby zůstala a on se na ni mohl jen tak dívat.
Přeměřil si ji pohledem odshora až dolů. Obdivoval všechno, co viděl, a toužil spatřit více. Plná ňadra pod přiléhavým živůtkem, dlouhé nohy pod nabíranou sukní. Je to nějaká služebná? Ačkoliv neměla uniformu, musela patřit ke služebnictvu, protože kdo jiný by byl vzhůru už před svítáním? Jeden koutek jeho úst se pozvedl v pomalém úsměvu. Kdyby věděl, že Cummingsové zaměstnávají tak úžasné domácí pracovníky, přijel by už večer a nepromrhával by tuto dlouhou, trýznivou noc o samotě.
Záměrně si naplánoval pozdní příjezd, protože nebyl připraven na společnost. Vydal se sem pouze proto, aby uzavřel obchody s Cummingsem a jeho přáteli, tudíž načasoval svůj příchod až po půlnoci. Než ustájil koně a propustil čeledíny, všichni v domě spali a jemu zbývalo přečkat jen několik posledních nočních hodin. K tomuto účelu se dobře hodila knihovna, protože její okna směřovala k východu. A teď mu navíc nabídla tuto hezkou mladou služku nebo guvernantku či cokoliv, čím ta dívka je.
Věnoval jí oceňující úsměv. Ještě nikdo nenapsal takovou ódu na krásu, která by vystihla to, co teď vidím před sebou,“ prohlásil a myslel to naprosto vážně. Když reagovala ruměncem, jeho úsměv se rozšířil. Musím být opilejší, než jsem si myslel, řekl si v duchu, i když se do láhve brandy, kterou našel na podnosu na komodě s vyklenutou přední částí, nepodíval příliš hluboko. Musí být buď opilý, nebo má obrovské štěstí, když je něco tak rozkošného vzhůru v tuto ranní dobu.
„Řekni mi, jak se jmenuješ?“ zeptal se a zvedl se z křesla. Nezapotácel se a hlava se mu nijak nezatočila – dobré znamení. Protože jestli není natolik opilý, aby trpěl halucinacemi, pak ta dívka musí být skutečná. A když teď na to myslel, napadlo ho, že k tomu, aby žena, která vypadá jako ona, procházela v tuto neobvyklou dobu domem po špičkách, může být pouze jediný důvod. Bylo příliš brzy i na služebnictvo, aby začínalo se svými denními povinnostmi. Ale noční povinnosti…
Prohlédl si její zardělé tváře a růžové rty a dospěl k jedinému možnému závěru. Byla to Cummingsova postel, kterou dnešní noci poctila, nebo lůžko někoho z hostů?
Znovu ji přelétl pohledem a přes působení brandy pocítil neobvyklé vzplanutí touhy. Neměl ženu už celé týdny. Vlastně netoužil po žádné už měsíce. Ale tuhle z nějakého záhadného důvodu chtěl. Do rozbřesku zbývala ještě dobrá hodina. Může ji strávit v posteli s vášnivou mladou ženou stejně dobře jako s lahví whisky.
„No tak, malá noční myško. Je jasné, že nejsi tuto noc vzhůru, abys tady uklízela. Co tak strávit chvíli se mnou a inspirovat poezii v mé duši,“ zaškemral s povzbudivým úsměvem. „Bůh ví, jak moc takovou inspiraci potřebuji.“
Dívka se při jeho úsměvu zamračila a přitáhla si bílý šál s třásněmi těsněji k tělu. „Obávám se, že si mě pletete s někým jiným.“
Zavrtěl hlavou. „To těžko. Ale řekni mi,“ opakoval, „jak se jmenuješ?“
Mladá žena přimhouřila oči a Nevill cítil plnou tíhu jejího pohledu, prodírajícího se všemi vrstvami jeho oděvu. Narovnal se. Líbí se jí to, co vidí? Vestu měl rozepjatou, po cestě byl zaprášený a potřeboval oholit. Ale možná jí to nevadí. Některé ženy mají rády neupravené muže.
„Tvoje noční tajemství zůstane u mě v bezpečí,“ ujistil ji. „No tak, nemusíš mít svázaný jazyk. Hezká dívka jako ty už jistě slyšela spoustu poklon.“
„Několik,“ utrousila hlasem, jenž zněl i přes její opatrnost hřejivě jako předení kočky. Žádné zachichotání a ani náznak dialektu. Čím dál lepší.
Pomalu se k ní přibližoval a spoutával ji pohledem. „Oči s barvami podzimu,“ zamumlal. „Zelené a zlaté.“
„Správně se jim říká.oříškově hnědé‘.“
Usmál se její krátké odpovědi a cítil, jak jeho touha narůstá. „Jenže oříškově hnědé nezní dost poeticky. Takové přirovnání k datlím zní mnohem poetičtěji. A já věřím, že ty vyžaduješ poezii.“ Klidně bude recitovat Shakespeara, Marlowa nebo Blakea. Kohokoliv, jen když ji to vláká do jeho postele.
Jako by vycítila směr jeho myšlenek, uhnula jeho přímému pohledu a skryla oči pod sametovými řasami. „Myslím, že raději půjdu.“
Ale Nevill nechtěl, aby odešla. Když se otočila, následoval ji, a jakmile došla ke dveřím, přitiskl na ně dlaň.
Prudce se otočila a podívala se na něho hněvem planoucíma očima. „Co si myslíte, že děláte?“
„Neřekla jsi mi svoje jméno,“ odpověděl. Opřel se o dveře celým tělem a zabránil jí tak v odchodu.
„A ani to nemám v úmyslu,“ odsekla ochraptělým hlasem třesoucím se zlostí.
„Teď, když se vztekáš, jsou tvoje oči zelené,“ poznamenal a usmíval se do jejich uhrančivých hlubin. K vlastnímu překvapení ji uchopil za bradu a sklonil se, dokud jejich obličeje nebyly vzdálené jen několik centimetrů. „Kdo jsi, má krásná noční vílo? A co musím udělat, abych tě zlákal k vypití sklenky brandy se mnou?“
„Sklenky brandy? Na první pohled je jasné, že už jste jich měl až příliš.“ Odstrčila mu ruku ze své brady, proklouzla pod jeho paží a couvala do středu místnosti a kolem křesla, v němž předtím seděl. „Nechte mě odejít, jinak probudím křikem celý dům,“ varovala ho.
Nevill věděl, že se chová nevhodně. Navazovat hovor se služebnictvem hostitelů nebyl jeho normální styl. Jenže na druhé straně nebyl něčím hostem už tolik let, takže kdo mohl posoudit, co je u něj ještě normální? A skutečnost, že jeho otupělé emoce reagovaly na tuto mladou ženu tak bezprostředně, byl pro něho dostatečný důvod, aby pokračoval v jejím pronásledování.
„To není vůbec nutné, protože ti nechci ublížit. Jenom mi pověz, jak se jmenuješ,“ říkal, zatímco dívka stále couvala ke zdi. „Ale omlouvám se. Dovol, abych se napřed představil já. Jsem –“
„Hrubý a nevychovaný balík,“ vyhrkla. Pak sáhla na kliku francouzských dveří, a než ji stačil zadržet, utekla do noci.
Olivie nemohla uvěřit prekérní situaci, v níž se ocitla. Oslovena v knihovně nějakým opilým mizerou. Zastavila se za pokřivenou jabloní s hustou spletí větví, rostoucí u konce úzké verandy, a popadala dech. Její srdce stále bušilo, ačkoliv nyní spíše hněvem než strachem. Díkybohu že se ji rozhodl nepronásledovat. Nebyla si jistá, co by v takovém případě dělala.
Vykoukla zpoza kmene k domu. Hrom do toho! Pořád tam byl. Jeho postava se rýsovala v otevřených dveřích osvětlené knihovny. Oliviino srdce znovu zrychlilo. Viděla, že je to obrovský muž, vysoký, se širokými rameny, vyzařující bezohlednost a nebezpečí. Kdo to je?
Určitě žádný sluha, usoudila nyní z dálky, která jí poskytovala příležitost k uvažování. Jeho vesta byla jednoduše zdobená, ale byla ušita z prvotřídní vlny a měla dvě řady stříbrných knoflíků. A na sluhu také příliš dobře mluvil. Samozřejmě že existují komorníci a majordomové, kteří hovoří stejně dobře jako jejich zaměstnavatelé, ale tento muž nebyl ničí komorník. O tom vůbec nepochybovala. Kromě toho jeho výslovnost jasně naznačovala pobyt v Etonu. Musí to být džentlmen.
Zasmála se, i když neradostně. Ne, možná vyrůstal jako džentlmen, ale stal se z něho nevychovaný hrubián, muž, jemuž nedělá potíže obtěžovat nevinné ženy. To, že ji očividně považoval za služebnou, ho neomlouvalo. Vždycky považovala muže, kteří dotírají na služebné, za něco nízkého, protože zneužívají svého postavení.
Právě v tom okamžiku vyšel na verandu a Olivie zalapala po dechu a přikrčila se. 2e by se za ní přece jenom chtěl pustit?
Ale muž si pouze prohmatal kapsy a vytáhl krátký doutník. Jakmile se vrátil do knihovny, aby si ho zapálil od plamínku svíčky, Olivie vyrazila. Hluboko skloněná přebíhala od jednoho keře k druhému a snažila se dostat co nejdál o něho. Napínala zrak do tmy, aby nevrazila do nějaké nízké zídky, přistřiženého keříku nebo nevhodně umístěné zahradní sochy.
Jedinou útěchou jí bylo, že když ho nevidí ona, nemůže ji vidět ani on. Už byla téměř na rohu východního křídla a v bezpečí, když ji jeho hlas přimrazil na místě.
„Dávej pozor, Datličko, jinak tvoje noční kličkování přiživí pověsti o přítomnosti duchů v těchto místech.“
Olivie stála s jednou rukou na cihlovém rohu. Přítomnost duchů? Zamračila se a pak tiše zasténala. Její světlé šaty! Je možné, že ji po celou dobu viděl?
„Omlouvám se, že jsem tě vyděsil,“ pokračoval hlasem temným a teplým jako tato noc na konci léta. „To jsem opravdu neměl v úmyslu. Jestli jsi dobrý duch, tak mi dáš druhou šanci, abych to dokázal. A pokud se teď ke mně nepřipojíš pro zbytek noci, pak tě prosím, přijď zítra znovu. Budu v knihovně až do svítání.“
Olivie si přitiskla třesoucí se ruku na prsa. Ten muž jí způsobí srdeční záchvat. Jako by nějaká slušně vychovaná žena, ať služebná nebo jiná, mohla takové otevřené a urážlivé pozvání vůbec přijmout. Rozzlobená jeho nestydatostí oběhla roh domu, aniž by si uvědomovala, kam šlape. Musí se tomu dostat na kloub, zapřísahala se. Nejdříve musí zjistit, kdo ten muž vůbec je. Pak si o něm bude moci zapsat do deníku docela dlouhé povídání.
A v tom okamžiku se zastavila v půlce kroku. Její deník! Nechala ho ležet na stole v knihovně.
Nerozhodně se otočila a zmateně zaťala pěsti. Nemůže připustit, aby její deník s často nelichotivými záznamy padl do nesprávných rukou, protože by to mohlo být víc než trapné. Matka ji na tuto možnost často upozorňovala. Ale vždycky byla tak opatrná – alespoň až dosud. Vyhrkla nadávku, na mladou dámu zcela nevhodnou. Jak dostat deník dřív než si ho někdo všimne?
Okamžitě věděla, že teď se nemůže do knihovny vrátit, ne do doby, dokud v ní bude ten muž. To znamenalo, že musí počkat a vzít si ho později. Ale co když ho ten člověk najde? Olivie si promnula spánek, v němž jí začalo bušit. Možná si ho nevšimne, utěšovala se. Proč by měl? Je málo pravděpodobné, že by si nějaký opilý chlípník všiml v místnosti plné knih jednoho tenkého svazku.
Ale co když ano?
Olivie zaťala zuby. Jestli k tomu dojde, bude se muset vypořádat s následky. Jak moc zlé mohou být?
Nevill se vrátil z verandy dovnitř. Kráska se zlatohnědými vlasy se nevrátí – proč by také měla? Vypadá jako anděl a on k ní přistupoval, jako by byla nějaká poběhlice. Přejel si rukama po obličeji, otráven vlastní zpustlostí. Opravdu se dostal tak daleko od běžné slušnosti a dobrých způsobů, že se dokázal takto chovat?
Podíval se na karafu s brandy, kterou odložil na krbovou římsu. Byl to alkohol, který činil jeho chování tak neomluvitelným.
Tak přestaň pít.
Zavřel oči a stiskl si kořen nosu. „Zatraceně,“ zamumlal, znechucen sám sebou. Jenže to už byl dávno. Nemá právo svalovat špatné způsoby na pití. I jako opilý si uvědomoval, kdy se chová ohavně. Už dlouho ho nezajímalo, co si o něm lidé myslí, stejně dlouho, jako prožíval ty nekonečné, trýznivé noci. Aby je zvládl, potřeboval nějaký druh povzbuzení. Jakýkoliv.
Smutnou pravdou bylo, že dnešní noční epizoda nebyla ve srovnání s jinými ošklivými hříchy v jeho minulosti zdaleka tak zlá.
Zamířil ke krbu s úmyslem dokončit to, co načal, když jeho zrak upoutala tenká knížka ležící na stole.
Byla malá a ohmataná, podobně jako ostatní knihy v knihovně. Ale byla vázaná v béžové kůži se zlatým filigránem. Světlá kůže v knihovně, v níž převládala hnědá a černá barva. Působila jako maják a přitahovala ho stejně neodolatelně jako světlo noční motýly.
Předtím tady nebyla. Tím si byl jistý.
Zvedl ji. Patřila té dívce?
„‚Ex libris, Olivie B,‘“ přečetl nahlas po rozevření desek. „Olivie,“ opakoval. Líbilo se mu, jak to zní. Klasické jméno pro klasickou krásu. Prolistoval stránky a povšiml si zvláštního úhlu jejího písma. Možná je levák. A rozhodně všetečná. Očekával verše, ale místo toho každá stránka obsahovala řadu poznámek o různých lidech.
Lord N. Znám svou velkorysostí.
Lord D. Pověstná držgrešle.
Pan G. Chlípník první velikosti.
Zamračeně si prohlížel stránky podrobněji. Každá se zřejmě týkala jiného muže. Lord tenhle; Jeho Ctihodnost tamten. Pouze muži, ani jedna žena.
Proč by si měla nějaká služebná vést takové záznamy? Vztahují se k hostům?
A vtom ho to udeřilo. Ta dívka není obyčejná služebná. Měl to poznat na první pohled. Díval se na tenký a nebezpečný zápisník ve své ruce. Podobné poznámky o tolika mužích si může vést pouze jediný druh ženy, a to ženy s velmi podezřelou počestností.
Potřásl hlavou a pomalu listoval stránkami od začátku až do konce. Všechno muži. Ačkoliv se zdálo nepravděpodobné, že by žena jejího druhu dokázala tak dobře psát, co jiného by mohla ta velmi rafinovaná dáma z dnešní noci být? A tenhle drobný svazek musí být seznam jejích klientů.
Zahleděl se bez jediného mrknutí na otevřené francouzské dveře a zápasil s touto nepříjemnou myšlenkou. Připadala mu tak nějak mladičká – a příliš přirozeně dotčená jeho chováním – aby byla tímto typem ženy. Při jejím kultivovaném hlasu a rychlém odchodu by spíše věřil, že je to mladá dáma ze společnosti než lehká ženština. Navíc Cummings mu nikdy nepřipadal dost energický, aby si přivedl takovou ženu do vlastního domu, zejména když je v rezidenci přítomna jeho manželka.
Jenže kdo dává otevřeně najevo, kým opravdu je? Nevill se cynicky zasmál. On určitě ne. Tak proč čeká, že to dělá Cummings – nebo ta nevinně vypadající Olivie B.?
Poklepával si knihou do otevřené dlaně. Připadalo mu jasné, že tato Olivie tady pobývá na příkaz Cummingse nebo některého z jeho přátel. Proč by se jinak plížila v noci domem? Znovu se podíval na zápisník ve své ruce a viděl místo něho její podzimně zbarvené oči. To, že působila tak čistě a půvabně – a bezúhonně – po noci strávené v posteli nějakého šťastlivce, která musela být dlouhá a vyčerpávající, bylo ohromující.
Jak si přál, aby ta postel byla jeho.
Při návratu mocné touhy vyrazil tlumenou kletbu. Nezáleží na tom, jestli je to poběhlice nebo neviňátko. Chce ji. Pohladil zápisník, důkaz její provinilosti, a pak se usmál. I když přesně neví, kým ta dívka je, má něco, co bude chtít zpátky. Stačí když počká, až si pro to k němu přijde.
Do svítání zbývala ještě hodina a to, co vypadalo jako velmi zajímavé čtení, mu ji nesporně pomůže přečkat.

KAPITOLA
4

OLIVIE vyhlížela z okna ložnice a kousala se do rtu. Konečně přišlo svítání, šedivé a pochmurné. Dole pod oknem kráčeli pan Cummings a jeho hosté přes dvůr ke stájím. Všichni měli na sobě jezdecké obleky. Zdálo se, že i přes nepříznivé počasí hodlají nechat kočár doma a jet do Doncasteru na koních. Typicky mužské chování během dostihového víkendu. Kočáry, považované ve městě za nezbytnost, se tady braly jako změkčilost.
Nechala sklouznout krajkovou záclonu na místo. Takže oni ji před rozbřeskem neprobudili. Byl to tedy muž z knihovny? Viděla, že nyní mezi nimi není. Tak kde je?
A kdo to je?
Po nočním dobrodružství se vrátila do svého pokoje a lehla si tak, jak byla, na úzkou pohovku potaženou hedvábím, kde přemítala o mužově odporném chování a tajemné identitě. Jediným hostem, který ještě nedorazil, byl Hawk, o němž se večer někdo zmínil. Ale jestli ten muž byl lord Hawk, neměl by teď být s ostatními na cestě do Doncasteru? Jenže pokud její neslušný známý není hostem a nejede do Doncasteru, pak to znamená, že může být kdekoliv – včetně knihovny, kde tak hloupě zapomněla svůj deník. Kdo by to tedy mohl být? Co třeba nějaký příbuzný? V knihovně se nepochybně cítil jako doma.
„Olivie?“ ozvala se její matka z druhého pokoje. „Jsi to ty? Pro všechno na světě, dítě, zatáhni závěsy nebo zavři dveře. Možná ty jsi ranní ptáče, ale já rozhodně ne.“
Olivie s povzdechem zatáhla sametové závěsy a pro jistotu ještě zavřela dveře. Její matka nevstane dřív než před polednem, a jestli je vzhůru Penny Cummingsová, tak má nepochybně plné ruce práce se zajišťováním chodu domácnosti. Rázně zamířila ke dveřím. Měla několik hodin na to, aby se starala o vlastní plány. Za normálních okolností by jí to nesmírně vyhovovalo. Ale s možností, že se ten hrozný člověk potuluje někde po domě, neměla tušení, co si počít.
Na chodbě zahlédla jednu z pokojských. Vyptávat se na záležitosti hostitelů se sice považovalo za nevhodné chování, ale Olivie neviděla jiné východisko, pokud si přeje získat svůj deník zpátky.
„Promiňte, ale mohla byste mi říct, jestli už přijel poslední z Cummingsových hostů?“
Mladá žena s čepcem na hlavě se jí rychle uklonila. „To nemohu říct, slečno. Připravili jsme včera jeho pokoj, ale neslyšela jsem, jestli přijel. Mám to pro vás zjistit?“ Vrhla na dívku zvědavý pohled.
„Ach ne, to není nutné. Ale já… ehm… měla bych menší úkol, který byste mi mohla vyřídit. Zapomněla jsem večer v knihovně svou knihu. Tenkou knížku v béžové kůži zdobené zlatem,“ dodala. „Mohla byste mi ji přinést?“
„Jak si přejete. Mám ji nechat ve vašem pokoji?“
„Ne. Přineste mi ji do malé jídelny. Jdu teď dolů. Je už paní Cummingsová vzhůru?“ zeptala se jen tak.
„Lady obvykle spí do půlky dopoledne a muži už odjeli. Obávám se, slečno, že budete muset snídat sama.“
„Ale to vůbec nevadí,“ odpověděla Olivie. Pokud budu skutečně sama. Otočila se ke schodišti. Být sama bylo mnohem lepší než se nechat trápit nějakým neodbytným opilcem.

Nevill se prohlížel v malém zrcadle. Tři hodiny spánku mu musely stačit. Za běžných okolností spával po dlouhých neklidných nocí až do oběda. Ale dneska dopoledne ho čekala práce. Potřeboval projednat obchody a prodat koně. A ze všeho nejvíc se postarat, aby jeho zvířata vyhrála závody, protože vítězní koně znamenali vítěznou stáj a zájem o koupi zvířat z jeho chovu. Potřeboval peníze, jestli měl udržovat Woodfordovo sídlo stejně dobře jako jeho rodiče.
Naštěstí bylo o stáje celou dobu dobře pečováno. Ale břidlicová střecha hlavní budovy i po šesti měsících intenzivních prací stále na dvou místech protékala a dům potřeboval nové okapy.
Nicméně důležitější než obytné stavení byly salaše, střižny ovcí a chalupy pastýřů, které volaly po opravě. Vítězství v Doncasteru by zvýšilo cenu jeho koní a ovlivnilo výši jeho příjmu, takže by mohl pokračovat s opravami a lépe zaplatit chudým obyvatelům Cheviot Hills, které zaměstnával.
Obul si mahagonově hnědé holínky, zvedl jezdecký kabát a klobouk s rovnou krempou. Byl čas, aby se pustil do uskutečňování svého plánu. Ale vtom se zarazil, protože zahlédl na stole tenkou knihu.
Slečna Olivie B. byla velkou záhadou. S pobavením si přečetl mnoho jejích záznamů. Byla dost opatrná, aby neuváděla žádná jména, ale nepochyboval, že menším pátráním by odhalil většinu jejich mužských známostí. Jeho však mnohem víc zajímala žena, která tyto zápisky pořídila. Jak krásné tajemství.
Některé její zápisy byly velmi důkladné. A naprosto upřímné. Kterákoliv žena, zvažující postavení nějakého muže a jeho schopnost ji ochránit, musela považovat tyto poznámky za nesmírně cenné, i když někteří muži by je brali jako urážku. V její prospěch hovořilo to, že si nezaznamenávala nic o sexuálních schopnostech mužů; chytrý krok, usoudil.
Ale tato nechutná myšlenka ho přesto přiměla zatnout čelisti. Je vůbec možné, že by ta kráska se zlatohnědými vlasy a andělským vystupováním měla tělesné styky se všemi zmíněnými muži?
Na druhé straně by ho tato možnost měla povzbudit. Protože jestli je to žena volných mravů, měl by ji snadno dostat do své postele. Nebyl až tak chudobný, aby si nemohl její služby dovolit. Nicméně pociťoval určitou nechuť. Jak se mohla dívka, která vypadá tak nevinně a delikátně, dostat k této nízké profesi?
„To je prosté,“ zamumlal nahlas. Zvedl knížku, strčil ji do kapsy a otočil se ke dveřím. Jak se někdo ocitne v tíživé situaci? Nešťastnou náhodou nebo smůlou – případně nelítostným božím humorem. Ušklíbl se. Nezáleží na tom, proč se Olivie B. stala nevěstkou. Stačí, že jí je – a že on potřebuje její zkušenosti. Ale nepokusí se ji vyhledat. Má přece její knihu a ona se ji určitě bude snažit získat zpátky. Může si dovolit počkat, až za ním přijde sama.
Poklepal si po kapse, aby se ujistil, že je kniha v bezpečí, a scházel ze schodů. Nejdříve snídaně, pak obchody, a s trochou štěstí nebude muset dnes v noci trávit strašlivé hodiny po půlnoci o samotě.

Olivie vyhrkla mimořádně neslušnou kletbu, pro mladou dámu zcela nevhodnou. „Vzal ho ten nevychovanec. Musel to být on.“ Služebná ji zastihla na chodbě s nepříjemnou zprávou, že její deník nenašla. Ale Olivie se musela přesvědčit sama. Takže nyní stála ve dveřích knihovny, připravená na to, že by ji chtěl znovu překvapit.
Ale místnost byla prázdná. Zatažené těžké závěsy na oknech bránily přístupu ranního slunce. Křeslo, v němž předtím seděl, bylo otočené do místnosti. Karafy na podnosu stály uspořádaně spolu s umytými a úhledně srovnanými sklenicemi. V nepořádku byla jediná věc: knihovna obsahovala více knih, než pro kolik měla místo. Plné police, vysoké hromady knih na stolech a několik velkých atlasů v rohu na podlaze. Ale ani stopy po deníku v krémové vazbě zdobené zlatem, který neměl cenu pro nikoho kromě jeho majitelky. Proč ho odnesl?
Olivie ustaraně svraštila čelo a ještě jednou přelétla pohledem celou místnost. Očividně už tady byly služebné. Možná některá z nich odnesla její deník hospodyni. Bude to trapné, jestli si ta žena přečte její poznámky.
Ale raději ona než ten odporný hrubián.
Rozladěně vyšla na chodbu. Hospodyně by měla dohlížet na snídani, takže se jí může zeptat na svůj deník – a také na totožnost nepříjemného nočního společníka.
Hledala cestu dolů do jídelny ve východním křídle. Prošla velkou halou do hlavní chodby, o níž se domnívala, že vede k malé jídelně, kde se měla podávat snídaně.
Tento dům byl příliš velký, aby se v něm cítila pohodlně, pomyslela si, když kráčela další nekonečně dlouhou chodbou. Vůbec se nepodobal Byrdovu statku s jeho dvěma prostornými salony a několika útulnými pokoji. Nejasně si pamatovala, že když byla malá, rodina snídala v kuchyni. Je to pravda? Nějak si nedokázala představit, že by její matka souhlasila s jídlem v jakékoliv kuchyni, dokonce ani v tak velké, jaká je na windsorském zámku.
Ale vybledlý obraz voňavé místnosti na Byrdově statku se nevytrácel. Brzy se přesvědčí na vlastní oči, nakolik jsou její vzpomínky přesné.
Odbočila doleva a ocitla se v malém salonku – tedy vůbec ne tam, kam mířila. Půjde všechno tak špatně během celé této návštěvy?
Zdálo se, že bohužel ano, protože když Olivie vyšla z pokoje a otočila se, zjistila, že na chodbě za ní stojí ztělesnění její noční hrůzy.
Překvapeně se nadechla a syčivě vydechla. Sok z jeho přítomnosti byl děsivý. Ale on se na ni díval se stejně nestoudným pobavením jako předtím. A to bylo víc, než dokázala snést.
„Co si o sobě myslíte?“ vyhrkla ostře, ačkoliv její srdce bušilo strachem. Založila si ruce v bok. „Navrhuji, abyste se přestal chovat jako hulvát, jinak se obrátím na pana Cummingse, aby to s vámi vyřídil.“
„Tak pana Cummingse.“ Usmál se, založil si ruce na prsou a nedbale se opřel o stěnu. Nějakým záhadným způsobem vypadal ještě větší a nebezpečnější než v noci. „Takže je to starý Cummings, na koho se obracíš se žádostí o ochranu. Tušil jsem to.“
„A na koho jiného?“ odsekla. „A kdo vůbec jste, abyste o něm mluvil takovým tónem?“
„Jsme obchodní partneři.“
„Vy jste tady hostem?“
Usmál se na ni. „Samozřejmě.“
Oliviino srdce i přes narůstající zlost pokleslo. Pan Cummings ví, jaký typ neurvalce se pohybuje v jeho domě? „Pak tedy předpokládám, že jste pan Hawk.“
Narovnal se a spokojeně se usmál. „Takže se ti o mně zmínil.“
„To jistě. Údajně jste něco jako koňař.“ Olivie vystrčila bradu s větší bojechtivostí, než jakou cítila, a dobře si ho prohlížela. Zdálo se, že nyní je alespoň střízlivý, ale to nemělo vliv ani na její hněv, ani na obezřetnost.
Měl na sobě jelenicové jezdecké kalhoty a tmavě hnědý jezdecký kabát. Jejich dokonalý střih zahaloval vysokou, velmi mužnou postavu. Široká ramena, úzké boky. Byl mladší, než původně odhadovala.
Ale uvědomila si, že jeho oči jsou staré, jako by viděly víc, než si člověk přeje.
Jenže to nebylo podstatné.
Zkřížila paže před tělem a přimhouřila oči. „Vzal jste z knihovny můj deník, pane Hawku?“
„Je to lord Hawk,“ opravil ji. „Ale můžeš mi říkat Nevill. Ano, mám tvůj deník. Olivie.“
Zvony v její hlavě, které až dosud zněly tlumeně, se teď divoce rozhoupaly. „Pro vás jsem slečna Byrdová,“ prohlásila chladným a vznešeným tónem. Natáhla ruku. „Teď mi vraťte deník.“
Pokročil k ní; okamžitě stáhla ruku.
„Právě o tom bych si rád promluvil podrobněji.“ Otevřel dveře do salonku. „Můžeme?“
Olivie rychle couvla o dva kroky. „To nepůjde. Chci pouze svůj zápisník, lorde Hawku. Nic víc. Takže mi ho teď vraťte a já se pokusím zapomenout na vaše úděsné chování v noci – i vaši hrubost teď ráno.“
Věnoval jí prohnaný úsměv a v jeho opálené tváři zazářily silné bílé zuby. Olivie vnímala detaily, které jí v noci unikly: křivá jizva podél čelisti, husté černé vlasy a výrazné obočí, smutné modré oči. Cikánský koňař v džentlmenském hávu. Temný a hrozivý muž, pod jehož hezkým zevnějškem není ani špetka dobrého vychování.
„Já se naopak bojím, že nikdy nedokážu na uplynulou noc zapomenout,“ zašeptal ochraptělým a důvěrným hlasem. „Doufal jsem, že cítíš totéž.“
„Určitě na ni nikdy nezapomenu,“ odsekla Olivie. „Vyjádřila jsem se obrazně, jak dobře víte. Chtěla jsem tím říct, že se o tom nezmíním našim hostitelům a nezničím tak to, co pan a paní Cummingsovi naplánovali jako příjemný pobyt pro své hosty.“
„Nechápu, proč –“ Nedopověděl a s hlavou nakloněnou na stranu se jí upřeně zadíval do očí. Samolibý výraz na jeho tváři zvolna mizel. „Našim hostitelům? Ty se znáš s paní Cummingsovou – nebo přesněji řečeno, ona zná tebe?“
„Samozřejmě. Já a má matka lady Dunmorová jsme jejími hosty podobně jako vy. Proč myslíte –“
„Ty jsi zde hostem?“
Olivie se zamračila. Na této konverzaci bylo něco podivného. „Vždyť jsem to řekla. Proč bych tady jinak –“
„Tak proč ses toulala před svítáním po domě?“ přerušil ji tvrdým a obviňujícím tónem.
„Nevím, co je vám do toho, ale nemohla jsem spát. Proč jste byl vzhůru vy? Ne, nemusíte odpovídat. To je zcela zřejmé: abyste ze sebe udělal opilého hlupáka.“
Tohle bylo ostré pokárání – nepochybně zasloužené. Nicméně Olivie nebyla zvyklá lidi urážet. Zatím to nikdy nemusela dělat. Ale tenhle pan Hawk – lord Hawk – jako by její krátkou poznámku ani neslyšel.
„Krucinál,“ zaklel tiše. „Vy jste lady.“
„A co jste si myslel?“ Dívala se na něho tvrdým pohledem a pak se jízlivě rozesmála. „Ach ano, myslel jste, že jsem služebná, že ano? Považoval jste mě za služebnou, a tudíž přístupnou vaší pozornosti šlechtice, bez ohledu na to, jak je tato pozornost odporná. Doufal jste, že služebnou můžete klidně zkompromitovat.“ Zasmála se jeho zmatku, ale nebylo v tom žádné veselí.
Svaly na jeho čelisti ztuhly. Bylo jasné, že mu to spočítala a že ho netěší, že se tak znemožnil. Ale ten nevychovanec si o to koledoval.
Upřel na ni pronikavé černé oči a řekl: „Ve skutečnosti jsem vás považoval za Cummingsovu milenku, která právě opustila jeho postel.“
Olivie zalapala po dechu. „Cože?“
„Potom jsem si přečetl váš deník,“ pokračoval Hawk a mračil se na ni, jako by mu ublížila. „Mnoho zápisů a každý o jiném muži. O jejich zvycích, dobrých i špatných. O jejich finanční situaci. Jestli jste tak slušná, jak teď tvrdíte, tak co ty záznamy znamenají?“
„Vy jste četl můj soukromý deník!“ Olivie se zlobila už předtím, ale tato emoce bledla ve srovnání se vztekem, který se jí teď zmocnil. „Četl jste můj deník. Jak jste se opovážil!“
„Ano, četl jsem ho,“ přiznal, očividně bez sebemenší kajícnosti. „A to, co jsem si přečetl, vrhá na aktivity pisatelky značné podezření –“ Dopad dívčiny ruky na jeho tvář ho přiměl zmlknout.
Na okamžik na sebe plamenně zírali. Část Olivie byla zděšená z toho, co právě provedla. Ale mnohem více ji děsilo to, co udělal on – a co naznačoval. Seznam jeho provinění byl neodpustitelný. Kdyby byla muž, vyzvala by ho na souboj. Políček byl zcela nedostatečným trestem.
Napřímila se v celé své výšce a třesouce se emocemi natáhla ruku dlaní vzhůru. „Chci svůj deník zpátky. Hned,“ dodala skrze zaťaté zuby.
Nebyla si jistá, co má od tak hrubého člověka očekávat, a tak se jí velice ulevilo, když sáhl do kapsy kabátu a vytáhl sporný deník. Ale sotva po něm chtěla sáhnout, zvedl ho mimo její dosah.
„Beru vás za slovo, slečno Byrdová, že jste hostem Cummingsů.“
„Vy máte ještě nějaké pochybnosti? Podejte mi tu knihu.“
„Pod jednou podmínkou.“
„A to jakou? Bůh vám pomoz, jestli je to něco vulgárního.“
„Bůh má pomoct mně?“ Zasmál se. „Skutečná dáma by se více starala o svou pověst než o moji.“
„Věřte mi, že na vaší pověsti mi vůbec nezáleží.“
„Jenže mně ano,“ prohlásil, tentokrát zcela vážně. „Můžete dostat svůj deník zpátky za podmínky, že tento incident – řekněme toto nedorozumění – zůstane pouze mezi námi.“
„K čemu, vy hanebný –“
„Mám tady obchodní jednání s Cummingsem a jeho hosty a byl bych rád, kdyby o této události nevěděli. Omlouvám se za svůj omyl,“ dodal Hawk. „I za jakoukoliv urážku, které jsem se vůči vám dopustil.“
Olivie rychle zavřela ústa. Konečně omluva. Dívala se na něho. Skutečná dáma by ji měla přijmout s ledovou vznešeností a pak odejít s hrdě vztyčenou hlavou a jednoznačným morálním vítězstvím. Jenže ona stále soptila. Má ho po všech těch urážkách nechat vyklouznout jen s touto kratičkou omluvou? Chtěla, aby ji prosil. Chtěla ho vidět v prachu u svých nohou.
„Dejte mi můj deník.“
„A co moje podmínka?“ Pozvedl jedno obočí. Tvářil se méně omluvně než před chvilkou. Přísahala by, že celý incident u něj vyvolal spíše pobavení než obavy o jeho reputaci, bez ohledu na to, co tvrdí. Přesto pořád chtěla svůj deník. Instinktivně tušila, že přimět tohoto muže, aby žadonil o její odpuštění, není možné.
Měla štěstí, že její zápisky nepadly do rukou někoho obeznámeného s londýnskou scénou. Během tří sezon lorda Hawka nikdy neviděla a ani o něm neslyšela. Jestliže nezná londýnskou společnost, nedokáže určit totožnost mužů, o nichž se v deníku zmiňovala. Což by bylo nesmírně ponižující.
„Pokud jde o vaši podmínku, ujišťuji vás,“ oznámila tím nejstudenějším a nejpovýšenějším tónem, jakého byla schopna, „že nebudu o tomto nepříjemném setkání mluvit s nikým ze svých známých.“
„Ani se svou matkou?“
„S tou zejména ne,“ odsekla a okamžitě si přála, aby nebyla tak otevřená, protože se zájmem pozvedl obočí. „A teď mi ho laskavě vraťte,“ požádala, aby předešla dalším otázkám.
Poslechl s lhostejným pokrčením širokých ramen. Ale Oliviinu radost ze získání deníku pokazila jedna znepokojující věc. Při předávání se jeho prsty dotkly jejích. Bylo to jenom na zlomek sekundy, jen letmé otření jeho prstů o její. Nicméně tento dotek měl na ni ohromující účinek.
Uhnula očima jeho pohledu, přitiskla si deník na hruď a modlila se, aby nepostřehl náhlou paniku, která se jí zmocnila. Ale jí samotné nemohla uniknout – zrychlený tep, vlhké dlaně, divoká bouře v jejím žaludku. Proč si nenavlékla rukavičky?
Otočila se beze slova k odchodu a myslela pouze na únik. Ale zastavila ji jeho slova. „Myslel jsem svou omluvu naprosto vážně, slečno Byrdová. Mohu své nevhodné chování v noci ospravedlnit pouze vlivem velkého množství alkoholu.“
Olivie k němu zvedla zrak. Jeho slova ji poněkud obměkčila, i když si to nepřála. Být v jeho přítomnosti rozzlobená bylo mnohem bezpečnější, než pociťovat ty podivné rozechvívající emoce, které nedávaly smysl. Přikývla. „Přeji úspěšný den, lorde Hawku.“
„Ještě něco, než odejdete. Něco, čemu nerozumím,“ pokračoval muž. „Nevysvětlila jste mi význam těch zápisů ve svém deníku. Proč se zajímáte o tolik mužů?“
Olivii se vrátil hněv. „Do toho vám nic není.“
„Možná ne. Ale mám zvědavou povahu a často mě přitahují záležitosti, do nichž mi nic není.“ Teď se usmíval, cynicky, pouze jedním koutkem úst, čímž svou omluvu zesměšňoval.
„Tak to máte smůlu.“ Dívala se na něho ledovým pohledem. „Očekávám, že mě poctíte stejnou diskrétností, jakou vyžadujete ode mě.“
„Samozřejmě.“ Pak ještě dodal: „Přeji si, aby to bylo jinak.“
Věnovala mu domýšlivý, dokonale falešný úsměv. „Pokud máte na mysli naše první setkání, obávám se, že je příliš pozdě odčinit, co už se stalo.“
Jenže její pohrdavý postoj ho místo zahanbení spíše vyprovokoval, protože jeho smutné modré oči si ji změřily od hlavy k patám a cestou nabíraly stále temnější odstín. „Myslím, že jste mě špatně pochopila. To, co by mělo být dle mého přání jiné, jste vy, slečno Byrdová. Kdybyste byla ten druh ženy, za který jsem vás původně považoval,“ pokračoval Hawk, „byl bych mnohem šťastnější, než jsem teď.“
Olivie mu v první chvíli nerozuměla. Ale když pochopila necudný a urážlivý smysl jeho slov, vyprchala jí z tváře veškerá barva. A ten nesnesitelný bídník to ještě zhoršil tím, že na ni nepokrytě zamrkal a usmál se. „Přeji příjemný den,“ řekl bez jediné známky lítosti nad svým neodpustitelným chováním.
Pak nenucené odcházel a Olivie za ním jenom civěla – uražená, ohromená a jaksi zvrhle polichocená.

KAPITOLA
5
NEVILL přejel rukama po boku klisny. Opravdu byla připravená. Měl o ni starosti, ale Otis ho ujistil, že cesta z Woodfordova sídla její nohu jenom posílí. Přejel dlaní podél svalu, který si klisna před dvěma měsíci zranila. Ano, byla v pořádku.
„Tak výborně, Poštolko. Ukažme jim, co se pod tím tvým krásným zevnějškem skrývá.“
Klisna zafrkala, jako by mu rozuměla, a pak do něj šťouchla hlavou. Byla stejně nádherná jako všechna zvířata z woodfordských stájí. Dokonce ani otcova Valentýna nebyla tak krásná jako mladá Poštolka.
Přes dvířka stání se naklonil Bart Tillotson, trenér jeho koní. „Závod klisen vyhraje,“ oznámil a zdůraznil to odplivnutím do rohu boxu.
„Ale dokáže běžet o dva dny později proti hřebcům? Má šanci proti Flemingovu hřebci nebo tomu Wagnerovu koni s širokým hrudníkem?“
Bart přikývl. „Jestli její noha zítra vydrží, tak bude dobrá i v závodě tříletých.“ Vešel do stání a poklekl vedle sporné nohy. „Naše Poštolka je statečná.“ Popleskal zvíře s nefalšovanou náklonností. „Nevzdá se ani proti těm zlým hochům. Ukáže jim záda a nechá celou družinu běžet za sebou.“
„To je možné,“ souhlasil Nevill a vydal se zkontrolovat Racka, uznávanou hvězdu své stáje. Ale zatímco pobrukoval divokému zvířeti bezejmennou melodii a dával mu suchá jablka z kapsy, v hlavě mu zněla Bártova slova. Nevzdá se ani proti těm zlým hochům. Nechá celou družinu běžet za sebou. Jenomže to nebyla jeho plnokrevná Poštolka, na kterou myslel, ale plnokrevná slečna Olivie Byrdová.
Několika nenápadnými dotazy zjistil, že je opravdu tou ženou, za níž se vydávala: dcerou ovdovělé lady Dunmorové a zesnulého Camerona Byrda. Ale ještě zajímavější byl fakt, že rodina vlastní statek ležící na jih za řekou Tweed hned proti jeho panství. Jejich půda ležela už mnoho let ladem a úrodná pole a travnatá údolí byla nedostupná k obdělávání nebo pastvě. Tamější správce byl starý a nerudný a odmítal veškeré Nevillovy pokusy o pronájem.
Měl si uvědomit spojitost mezi ní a tím statkem hned, když zjistil její jméno, ale nestalo se tak. Možná ho příliš rozptýlila jeho reakce na ni. Ale teď, když ví, kým Olivie je, musí udržet své emoce pod kontrolou.
Nevill pohladil Racka po dlouhém oblouku krku. Teď má příležitost oslovit lady Dunmorovou ve věci pronájmu pozemků. Kdyby mohl vrátil ladem ležící pozemky do užívání, bylo by to hotové požehnání pro jeho úsilí o oživení celé oblasti. Ale nejdříve musí zlepšit smýšlení upjaté dcery lady Dunmorové o sobě.
Na okamžik si dovolil připomenout Oliviin rozezlený výraz, když ji nechal stát na chodbě. Ale i navztekaná a s očima vrhajícíma dýky byla nádherná. Přemítal, jestli Olivie ví, že je její skotský soused.
A ví, že po ní touží?
Pohrdavě se zasmál. Jak by to mohla nevědět? Dal jí to přece jasně najevo. Potrvá dlouho, než mu jeho urážlivé způsoby zapomene nebo promine.
Nevill s hlavou plnou těchto starostí zkontroloval Rackovo vědro s vodou a pak vyšel ze stání. Ačkoliv se k ní choval hrubě a neomaleně, vina za chybné posouzení slečny Olivie Byrdové nespočívala pouze na něm. Co jiného si může někdo myslet o ženě s tak bujným tělem, vášnivým temperamentem a zastřeným hlasem? Navíc ty její husté zlatohnědé vlasy, planoucí zelené oči – ne, datlově hnědé, opravil se s úsměvem, protože si připomněl její slova – a sklon toulat se v temných hodinách před svítáním. Není divu, že se tak zmýlil.
A pak tu byl ten její zvláštní deník, jehož si tak cenila.
Zastavil se ve dveřích stáje a díval se do dvora, aniž by něco opravdu viděl. Celé dopoledne přemítal, jaký mají její zápisky význam, a dospěl k jedinému vysvětlení. Olivie si nezaznamenávala klady a zápory svých klientů, ale s největší pravděpodobností hodnotila muže pro roli manžela. Slečna Byrdová se jako každá žena v jejím věku a postavení rozhlíží po manželovi.
Hlasitě se zasmál. Je to zištná osůbka, která zvažuje pozitivní a negativní hlediska každého muže, s nímž se setká. Jak umí tančit; jeho zvyky; hráčské vášně, vztah k pití a oddanost matce.
Znovu se zasmál. Mladé ženě zřejmě mohou tyto projevy temperamentu případného manžela připadat důležité. Jenže její deník obsahuje osmatřicet takových hodnocení. Věděl to, protože je spočítal. Znamená to, že zvážila a odmítla všechny z nich? Nebo jsou někteří z těchto mužů stále ve hře?
Už si zapsala i názor na něho?
Okamžitě zvážněl. Protože jestli si o něm něco zapsala, tak to rozhodně nebude lichotivé. Jak ho může hodnotit? Neurvalý pijan. Chlípný sprosťák, hrubý a urážející. A neochotný se kát.
To, že pomlčí o okolnostech jejich seznámení, jak se dohodli, ještě neznamená, že své matce doporučí, aby s ním uzavřela nájemní smlouvu.
„Krucinál,“ zaklel. Znovu připustil, aby z něj jeho zavrženíhodná žízeň udělala pitomce. Jenže tentokrát nešlo o nějakou služku nebo hospodskou holku, před kým odhalil svou temnou stránku. Olivie Byrdová je dáma, dcera peera a panna, kterou ochraňují před muži, jako je on. Při jejím nápadném vzhledu a odvaze nepochybně nebyl první, komu vlepila políček.
Promnul si tvář a připomněl si spíše její rozzlobený výraz a oheň v očích než bolest z jejího úderu. A také si vzpomněl na neovladatelnou touhu, kterou v něm vyvolala, na chtíč, který nepocítil déle než rok.
Od svého návratu z války nežil v celibátu. Existovalo mnoho žen, které ochotně potěšily mladého dědice Woodfordu, a on neměl zábrany, aby toho využil. Ale tato smyslná žádostivost se podobala jeho pití: bral všechno, co se nabízelo, jen aby uhasil žízeň.
To, co pociťoval vůči Olivii Byrdové, bylo poněkud jiné. Chtěl od ní totéž co od ostatních: bělostné nahé tělo a touhu po něm. Ale chtěl především ji. Ne pouze dostupnou ženu, nýbrž přesněji.
Pocítil na tváři teplý a provoněný závan větru. Možná ji chce proto, že mu dala jasně najevo, jak moc se jí nelíbí. Až dosud se nemusel vůbec namáhat, aby získal zájem nějaké ženy. Možná důvod, proč ho Olivie tolik přitahuje, spočívá v tom, že je to výzva, kterou musí překonat. Je to chytrá a tvrdohlavá krásná žena, jakou ještě nepoznal. Ano, vyvolala v něm silný chtíč. Pociťoval ho ještě teď.
Ale musí si zachovat chladný rozum. A zejména musí myslet na důvod svého příjezdu do Doncasteru, což je zásadní zdroj jeho problémů. Slečna Olivie Byrdová je podobně jako on hostem Cummingsů. Jen proto jejich cesty zkřížily. Jestliže se bude chovat civilizovaně, má všechny důvody k naději, že ona udělá totéž. Přijel do Doncasteru prodat koně a zúčastnit se závodů. Nesmí připustit, aby byl tento cíl zmařen.
Jenže teď měl další, stejně důležitý plán. Potřebuje si udělat dobré oko u její matky a k tomu musí napravit vztah s její dcerou. Ačkoliv ohromený výraz na její tváři, když dneska ráno pronesl poslední slova před svým odchodem, ho potěšil, choval se příliš impulzivně – a hloupě. To, že svým velkodušným propuštěním vyprovokovala jeho zlost, ho neomlouvá. V budoucnu se bude muset lépe ovládat. A to je smůla, když uváží, že zdrženlivost vůči slečně Olivii Byrdové je to poslední, co cítí.
Znechucen touto novou komplikací, vsunul ruce do kapes a mračil se dolů na boty. Už zapomněl, jak se má pohybovat v lepší společnosti. Měl zůstat ve Woodfordově sídle, daleko od těchto kruhů, které opustil před čtyřmi roky. Tam se mohl každou noc opíjet do němoty a nestarat se, koho svými špatnými manýry urazí.
Ale Woodfordovo sídlo se ocitlo v prekérní situaci. Jeho lidé na něho spoléhali a doufali, že zlepší jejich život. Tohle byla jediná věc, která ho ještě držela. Ve všem ostatním selhal, ale lidé z Kelso ho stále potřebují. Děsilo ho pomyšlení, že by je zklamal. Právě proto přijel na dostihy do Doncasteru, města plného boháčů a peněz. Úspěch jeho stáje byl nejrychlejší způsob, jak získat dostatek finančních prostředků na zvýšení produktivity svých lidí. A proměnit ladem ležící pozemky Byrdová statku v úrodnou půdu byl nejjistější způsob, jak jim to zajistit.
„Osedlal jsem vám Drozda,“ ozval se Bart za jeho zády. „Já na chvíli provedu Poštolku.“
Nevill se otočil k trenérovi koní. Převzal otěže temperamentního kaštanově hnědého valacha a poznamenal: „Dobře. Dneska jsou testovací běhy, první závod se běží až zítra.“
Ale dneska večer… večer se odehraje jeho testovací běh, jeho první zkouška, protože slečna Byrdová a její matka se nepochybně zúčastní recepce a plesu, jímž se Cummingsové chystali zahájit týden zábavy v Doncasteru. Může pokračovat a předvádět se jako hulvát, jakým je, nebo si může připomenout dobré způsoby, které do něj matka tak dlouho vtloukala, a chovat se tak, jak by měl. Nicméně kvůli tomu by se musel zříct pití, a tato představa ho mrazila do morku kostí.
„Především obchody,“ zamumlal. „Opíjet do němoty se můžeš hned po návratu domů.“
„Co jste říkal?“ zeptal se Bart, který právě vyváděl ze stájí závodní klisnu.
„Nic. Jenom… jenom jsem se modlil. Za úspěch,“ dodal, protože věděl, že s tím bude jeho věrný trenér souhlasit.
„Jistě, modlitba za úspěch naší ušlechtilé Poštolky,“ přikývl Bart a pohladil klisnu po hřívě nad čelem.
Ale Nevill necítil potřebu modlitby za Poštolku. Byla rozená závodnice a její úspěch byl předem zaručen. Měl starosti o sebe. A i když k tomu nebyl důvod, nečekaný vstup slečny Olivie Byrdové do jeho života jako by je ještě znásobil.

V Olivii to celé dopoledne jen vřelo. Zabarikádovala se v knihovně a zašla dokonce tak daleko, že zamkla dveře. Ale Nevill Hawk ji tentokrát nepronásledoval. Byl pořád stejně neurvalý jako předtím, ale přinejmenším jí dal pokoj.
Jak si dokáže nechat ty dva incidenty pro sebe? Nebylo by to tak těžké, kdyby se jejich cesty už nikdy nesetkaly. Jenže jsou hosty ve stejném domě, přijeli do Doncasteru za stejným účelem a nevyhnutelně se potkají při všech společenských a sportovních událostech.
V břiše jí nepříjemně zakručelo. Nešla na snídani ze strachu, že by tam narazila na Hawka. K cestě do jídelny ji nepřesvědčil ani fakt, že ho před půlhodinou viděla odjíždět s nějakým dalším mužem a několika koňmi. Její matka a Penny Cummingsová už jsou určitě vzhůru a ona byla tím hrozným lordem Hawkem tak rozzlobená a vyvedená z míry, že na setkání s nimi neměla nejmenší chuť.
V břiše jí opět zakručelo a Olivie se svalila do křesla. Otevřela svůj deník a listovala v něm. Jak ji mohl považovat za takový typ ženy? Jsou to snad její zápisky, které mu naznačily podobný druh necudného chování?
„On takovou omluvu nepotřebuje,“ zamumlala. „Obhroublé myšlení, jako je jeho, dokáže stvořit špinavost ze všeho.“ Ale hledala dál. Má výbornou stáj. Otočila list. Spíše zemitý typ. Velkorysá povaha. Zalistovala o kousek dál. Mimořádně poután ke své matce.
Co tady může vést k takovému nedorozumění? Otočila na čistou stránku a připravila si péro a inkoust, které našla v zásuvce stolu.
„Lord H.,“ začala psát a předříkávala si zapisovaná slova nahlas. „Příliš pije. Nevychovaný a značně drzý.“ Opřela si opeřený konec péra o bradu. „Přitom vysoký a značně přitažlivý,“ pokračovala s nesouhlasným našpulením rtů. „Důkaz pravidla, že vzhled může klamat.“
Pro manželství nevhodný, dopsala a dvakrát to podtrhla.
Usoudila, že další postřehy o něm může připsat později. Bude zajímavé sledovat, jestli se pokusí napravit její prvotní dojem. Pokud šlo o ni, hodlala se od něho držet co nejdál. Hodně daleko. Nesmí za žádných okolností připustit, aby se s ním ocitla o samotě. Ale neměla by se chovat příliš odmítavě, aby nevzbudila matčino podezření. To rozhodně ne. Naštěstí většina matčiny pozornosti se soustředí na lorda Holdsworthe.
Olivie osušila zápis kouskem plsti a zavřela deník. Už jenom čtyři dny. Pak odtud odjede a už se s lordem Hawkem nikdy neuvidí.
Bůh jí dá sílu, aby to vydržela.
Nevill byl pyšný – a rád by to oslavil. Toužil se napít jako nikdy. Ale rozhodl se podrobit se zkoušce a chtěl ji udělat. Do večerního plesu ani kapku alkoholu a i potom jenom vodou ředěné víno.
„Je to rozená šampionka,“ připustil Holdsworth a poklepal ho po zádech. „Kolik roků s ní chcete závodit, než ji dáte na chov?“
„Tak jednu nebo dvě sezony na dráze, to je všechno, co od ní očekávám.“
„Chtěl bych její první hříbě – hřebečka nebo klisničku, na tom nezáleží. Prostě chci její první hříbě, Hawku, pokud nezměníte názor a neprodáte mi ji už teď. Nabídka, kterou jsem vám učinil, stále platí, a dorovnám každou další, kterou byste obdržel od někoho jiného.“
Nevill přikývl a mrkl na Bárta. Poštolka byla v dnešním testu nejlepší a překonala několik velmi dobrých koní. Tím si zajistila výhodné postavení v zítřejším závodě. Jeho krev proudila a pumpovala mu vzpruhu do těla. Přivést koně do Doncasteru bylo dobré rozhodnutí. Ačkoliv se toho bál, možná se splní všechno, v co doufal.
„Budu si vaši nabídku pamatovat,“ odpověděl. „Ale ještě je před námi zítřejší závod.“
„Kdy uvidíme běžet dalšího koně, kterého jste přivezl? Vypadá velice dobře.“ Přesně v tom okamžiku někdo do Holdsworthe strčil a z jeho sklenice, kterou držel v ruce, vyšplíchla trocha whisky.
Nevill se nadechl sladce čpějící vůně. „Brzy. Už brzy,“ řekl a žíznivě se díval na jantarovou tekutinu.
Cummings pozval své hosty a několik místních obyvatel na skleničku do hostince U závodiště, nejlepší hospody v Doncasteru. Nevill se až dosud alkoholu vyhýbal, dal si jenom džbánek piva na uhašení žízně. A silná whisky ho teď volala jako hlas sirény.
„Chcete zkontrolovat Poštolčinu nohu, než ji odvedu do stáje, pane?“ ozval se Bart vedle něho.
Nevill se na něho podíval, vděčný za toto přerušení. Postřehl trenér jeho vnitřní zápas? Ušklíbl se, ale bez trpkosti. Bart s Otisem ho znali lépe než kdokoliv jiný. Viděli ho, jak se v noci opil a jak mu bylo druhý den ráno špatně. Věděli, že prosedí celou noc a usíná až po svítání. Jestli s tím někdy nesouhlasili, nedali to najevo. To, co je pevně spojovalo, byly woodfordské stáje a koně.
„Uvidíme se znovu večer,“ oznámil Nevill svým společníkům. „Musím se postarat o koně.“
„Vydržte minutku! Připijeme si na klisničky,“ zvolal Cummings a pozvedl sklenku.
„I na klisničky, s nimiž se sejdeme na plese,“ dodal Holdsworth s úsměvem. „Dneska večer budeme potřebovat dobré taneční střevíce, přátelé.“
Nevill si s nimi přiťukl prázdnou sklenkou a vyšel s Bartem z hostince.
Jeli asi kilometr mlčky. Měli za sebou úspěšný den, dobrý začátek, a Nevill se zhluboka nadechoval teplého odpoledního vzduchu. Vůně sena a koňského potu ho uspokojovala stejně jako slunce putující po jasné srpnové obloze. Brzy začnou foukat studené větry a přijde zima. To už bude mezi svými lidmi, jejichž jedinou povinností bude starat se o něho a o chovné klisny.
Ale jestli teď bylo obtížné zdržet se pití, tak potom to bude o mnoho těžší. Přejel si kloubem prstu po jizvě na čelisti. Ze zkušenosti věděl, že nejvíce pije právě během dlouhých a temných zimních měsíců. S nočními démony nebylo možné bojovat bez otupujících účinků whisky. Nebyl si jistý, jestli uspěje. Whisky mu umrtvovala nervy a zaháněla ošklivé vzpomínky, vzpomínky na noci prožité v pekle, noci prostoupené křikem a smrtí, zaplavené krví.
Těžce polkl. Noc, před níž může uniknout jen tím, že zůstane vzhůru.
Zachvěl se náhlým přívalem touhy po alkoholu. Co záleží na tom, jestli se opiješ do němoty? šeptal mu v hlavě rezignovaný hlas. Vždyť nemá nikoho, na koho by svou střízlivostí dělal dojem.
Vtom se v jeho mysli nečekaně vynořila Olivie Byrdová a on se k ní s úlevou upjal. Její přítomnost na večerní slavnosti ho lákala téměř stejně silně jako Cummingsovy zásoby kvalitní whisky. Pročísl si rukou vlasy. Není pochyb, že se mu bude pokoušet usilovně vyhnout. Ale pokud zůstane střízlivý, nenapadal ho žádný dobrý důvod, proč by jí to mělo vyjít.
„Žádné pití,“ pronesl nahlas.
„Velmi správně, lorde,“ přikývl Bart.
Nevill se na něho podíval koutkem oka. Téměř zapomněl na jeho přítomnost. „Žádné pití,“ opakoval a posunul se v sedle. „Ale zajímá mě, jestli si pamatuji, jak se tančí.“

Augusta upravila kadeř, která sklouzla Olivii na tvář. „Dneska večer budeš lámat srdce, drahoušku. Jen se na sebe podívej. Normálně by mě tento odstín korálové barvy nezaujal. Na mou jemnou pleť obsahuje příliš moc oranžové. Ale musím uznat, že madam Henri měla pravdu, protože tobě sluší. Vypadáš ohromně. Dokonce i tvoje oči jako by byly barevnější než jindy.“
„Vážně si to myslíš?“ zeptala se Olivie a pochybovačně se podívala do zrcadla. Jistě, její šaty byly překrásné, a ta příjemná změna oproti pastelovým barvám, které ji matka nutila nosit ve městě. A dneska večer jako by i její vlasy byly mnohem poslušnější. To bude tou novou levandulovou vodou na oplachování, že vypadají tak hebce a zářivě.
Ale čemu má přičíst ruměnec na tvářích a smaragdový a zlatý třpyt v očích? Pokrčila na svůj obraz v zrcadle nos. Nechtěla ani myslet na to, že by důvodem jejího vzhledu mohlo být nervózní očekávání opětovného setkání s tím hrozným lordem Hawkem.
„Musí to být tím venkovským vzduchem,“ prohlásila a odvrátila se od zrcadla. „Říkala jsem ti, že mě ty večírky ve městě unavují.“
„V tom případě se cítím povinována tě varovat, že dneska nás čeká dost rušný večer. Podle Penny je její ples v Doncasteru jednou z nejvýznamnějších událostí roku. Objeví se zde všichni možní džentlmeni, nejenom městská společnost, o kterou se v poslední době zřejmě nezajímáš, ale přinejmenším jeden vikomt a několik velmi bohatých statkářů.“
Augusta si sundala perlové náušnice a připnula si místo nich oblíbené smaragdy. Zavrtěla hlavou ze strany na stranu a obdivovala způsob, jakým se pohupovaly. „Mimochodem,“ pokračovala, „slyšelas to? Ten Hawk, s nímž jsme se ještě neseznámily, je ve skutečnosti lord Hawk, baron Hawk z Woodfordova sídla. Ty si to asi nepamatuješ, ale Woodfordovo sídlo se nachází necelé dva kilometry od Byrdová statku.“
Olivie se při tomto překvapivém sdělení prudce otočila a zapomněla na rukavičku, kterou si právě natahovala. „Určitě se nemýlíš?“ zeptala se. Její hlas zněl vysoko a napjatě.
„Je to tak,“ pokračovala vesele Augusta. „Moc jsme je neznali, protože když jsme žili s tvým otcem ve Skotsku, často pobývali v zahraničí. Ale jednou nebo dvakrát jsem se s nimi setkala. Milá rodina. Tenkrát byl teprve chlapcem, řekla bych, že tak dvanáctiletým. A většinou pobýval někde na škole. Říkali mi, že ostatní členové jeho rodiny už zemřeli. Rodiče i bratr.“
Augusta se otočila k dceři. „Zmínila jsem se ti, že je svobodný?“ dodala vzrušeným tónem. „Baron Nevill Hawk z Woodfordova sídla se nikdy neoženil a to je mu téměř třicet. Vida, vida. Tohle je tvoje příležitost, Olivie. Stěžovala sis na džentlmeny ze společnosti. Pokud tento lord Hawk není jedním z těch hrozných skotských balíků s hustým plnovousem a příliš robustní nájemné způsoby, možná se ti bude líbit.“
Olivie naslouchala matce s narůstajícím zděšením. Ten muž je jejich soused? Po zádech jí projelo podivné mrazení. Bůh jí pomoz, jestli její matka usoudí, že lord Hawk by mohl být vhodným zetěm. „To se tak nemůžeš dočkat, až se vdám, že bys mě klidně poslala do skotské divočiny? Ty, která sis vždycky našla nějakou výmluvu, jak se návštěvě Byrdová statku vyhnout?“
„Nemám vůbec nic proti Skotsku, Olivie. Ani proti Byrdovu statku. Popravdě řečeno roky, které jsem tam strávila, patřily v manželství s tvým otcem k nejlepším. To teprve ve městě –“ Augusta nedomluvila a mávla rukou. „Na tom nesejde. Mám ráda jak venkovský, tak městský život. Jde pouze o to, že statek je pro mě poněkud příliš odlehlý. Ty však máš jiný vkus než já. Věřím, že v tom se určitě shodneme. Ale teď pojďme,“ dodala a potáhla si hluboký výstřih ještě o centimetr níže. „Tentokrát se obě prezentujeme velkolepě.“
No jistě, přemítala Olivie a sama si vytáhla výstřih nahoru. Netoužila vidět lorda Hawka, svého souseda. Tiše zaklela. Jestli tento muž svými šíleně arogantními způsoby ohrozí její návštěvu Byrdová statku – jestli pozvedne třeba jen jedno z těch nafoukaných obočí nebo se na ni jízlivě usměje –
Prudce otevřela dveře a vycházela na chodbu. Nevěděla, co by měla udělat. Ale bylo jí jasné, že by to rozhodně nenechala jen tak.

Nevill si zvolil místo ve vstupní hale, odkud měl dobrý výhled na schody. Stačil se pozdravit se svými hostiteli už o něco dříve a rozhodl se, že večer se bude chovat co nejlépe. Okouzlit Penelopu Cummingsovou mu nedalo žádnou práci, takže když ho teď zahlédla, spěchala k němu s úsměvem na tváři.
„Lorde Hawku. Jaké štěstí, že jste tady dole. Napadlo mě, že vy, lord Holdsworth a lady Dunmorová byste mohli, jako naši nejvýše postavení hosté, vytvořit s panem Cummingsem a mnou uvítací skupinu.“
Věnoval své hostitelce obdivný pohled a pak se hluboce uklonil. Nebýt jejího nepříjemného hlasu a nervózního a roztěkaného chování, považoval by ji za velmi hezkou ženu. „Bude mi velkou ctí.“
„Výborně.“ Poklepala ho upejpavě vějířem po paži. „Nemohu uvěřit, že jste se ještě neseznámil s lady Dunmorovou ani její dcerou slečnou Olivii Byrdovou. Ach ano, tamhle přicházejí.“
Nevill se okamžitě narovnal a pohlédl k dvojitému schodišti, vedoucímu k pokojům v horních patrech sídla Cummingsů. Obě ženy se zastavily na vrcholu schodiště vyrobeného z růžového dřeva. Obě stejně krásné, ale bez nejmenší podoby, jak nyní viděl. Lady Dunmorová byla dokonalá. Malá a světlovlasá, rozhodně nevypadala dost stará na matku mladé ženy po svém boku. Pak přenesl upřený pohled na její dceru.
Olivie Byrdová byla vyšší a měla plnější tvary. Projevovala se u ní skotská krev, pouze částečně zmírněna anglickým dědictvím. Zlatohnědé vlasy místo zrzavých; datlově hnědé oči místo zelených. Měla patricijské rysy, ale výrazně zemité odstíny barev. Nadával si, že si ji spletl s prostitutkou, ale nyní chápal, proč k tomu došlo. Všechny ženy jsou svým způsobem hezké. Jenže tahle měla v sobě navíc vnitřní smyslnost. Byl to ten typ, po kterém touží každý muž. Alespoň on ano.
Sestupovaly dolů a matka si byla očividně vědoma dojmu, jakým působí. Nicméně Olivie se tvářila o něco méně sebejistě. Byla to jeho zásluha?
Pozvedl jeden koutek úst. Doufal, že ano.
„… má blízká přítelkyně,“ oznámila paní Cummingsová, když se k nim blížily. Ale Nevill měl oči pouze pro Olivii. A ona k jeho velké radosti upírala pohled na něho.
Ten lesk v jejích očích je pro něho dobrý nebo špatný? Tak či onak, hodlal ho využít ve svůj prospěch. Okouzlí slečnu Olivii Byrdovou a její matku a získá pronájem těch pozemků, ať to stojí co to stojí. A možná, když bude mít štěstí, dosáhne během toho procesu i trochu potěšení.

KAPITOLA
6

„SMÍM PROSIT O TANEC?“
Olivie se obrnila proti mámivé temnotě hlasu Nevilla Hawka. Čekala na tento okamžik celý večer, dokonce už od chvíle, kdy se při představování galantně sklonil nad její ruku. Neustále si hrál na dokonalého džentlmena. Věděla to, protože ho tajně pozorovala přes dvě a půl hodiny.
Když stál u vstupu a vítal přichozí, byl neuvěřitelně přitažlivý a choval se nesmírně způsobně. Nemohla uvěřit, že jde o téhož muže, s nímž měla dva nepříjemné spory. Pak se pohyboval po celém sále, přátelsky rozmlouval s muži, tančil s hostitelkou a několika dalšími ženami. Zdálo se, že teď je na řadě ona.
„Děkuji,“ odpověděla chladným hlasem a s prázdným výrazem na tváři. „Ale nejsem nadšená vyznavačka tance.“
Věnoval jí nepatrný úsměv, který byl velmi mužný – a velmi nebezpečný. „Přijala jste pozvání k tanci od tří mužů. Jestli mi dáte košem, zraníte mé city.“
„Tak to mě opravdu znepokojuje,“ pronesla ironicky. „Pochybuji, že nějaké máte,“ dodala, ale dost tiše, aby to neslyšel nikdo jiný.
„Zraníte mé city,“ opakoval. „A vzbudíte zvědavost své matky.“
Olivie rychle pohlédla ke skupině kolem lady Dunmorové. Augusta je pozorovala. Usmála se a zamávala. Dívka jí odpověděla pokývnutím a rychle odvrátila zrak. Zvedla bradu a s plamenným pohledem na lorda Hawka si poklepávala vějířem o dlaň. „Myslela jsem, že máme dohodu.“
„Ano. Dohodu, že se budeme chovat civilizovaně. Právě proto se domnívám, že odmítnutí pozvání k tanci nejkrásnější ženou v místnosti by bylo velmi necivilizované.“
Vyhnula se střetu s jeho očima. Byla na přemrštěné poklony džentlmenů zvyklá a dokázala rozlišovat mezi upřímností a formalitou nebo přetvářkou. Přesto se musela přinutit, aby při jeho slovech neotevřela ústa dokořán.
„Tak nejkrásnější žena v místnosti,“ opakovala a rozevřela vějíř a zase ho složila. „Očekávala bych originálnější lichotku od lotra, jakým jste vy. Ale šetřte dechem,“ dodala, než mohl reagovat. „S mou matkou máte pravdu. Je to sice smutné, ale bude jednodušší si s vámi zatančit než jí vysvětlovat, proč jsem to odmítla udělat.“
Vztáhla k němu paži pyšně jako královna. Jenže místo aby ji odvedl na parket a zařadil se k tanečníkům kotilionu, lord Hawk zůstal klidně stát, držel ji za ruku v rukavičce a pozorně si ji prohlížel. Ačkoliv to byl pouhý okamžik, Olivii připadal nekonečný a nadobro ji vyvedl z míry – ji, na níž ještě nezapůsobil žádný muž. Přesně jako předtím, jeho dotek ji vzrušil a zanechal bez dechu.
„Rád bych se znovu omluvil za své ošklivé chování,“ oznámil tak tiše, že to mohla slyšet pouze ona. „A budu se nadále omlouvat, dokud nebudu přesvědčen, že jste mi odpustila.“
Olivie se přinutila nevšímat si uzlu, který se jí tvořil v žaludku. „Řekla jsem vám, že je to zapomenuto.“
„Zapomenuto. Ale odpuštěno?“
Naštěstí hudba dala znamení pro tanečníky a on ji musel odvést na jejich místo. To Olivii poskytlo trochu času, aby se vzpamatovala. Skutečnost, že se vůbec potřebovala vzpamatovat, ji mimořádně trápila. Ale mezi teplou důvěrností jeho ruky a tichou důvěrností jeho hlasu byla jako omámená.
Snažila se soustředit na vyvolávače vysvětlujícího taneční figuru, ale celou dobu myslela na muže vedle sebe. Vybral si ji záměrně pro kotilion, protože to byl dlouhý tanec a ona tak musí zůstat v jeho přítomnosti celou věčnost. Tak dobrá, nenechám se vyvádět z míry, zapřísahala se v duchu. Ať si klidně myslí, že se pobaví na její účet, ale neuspěje.
„Tak co, lorde Hawku,“ poznamenala o první přestávce mezi tancem. „Jste spokojen s průběhem prvního dne dostihů?“
„To jsem. Povězte mi, zajímáte se o koně?“
Olivie zaváhala. Milovala koně a jízdu, ať šlo o dlouhou projížďku, vzrušující steeplechase nebo improvizovaný závod. Ale neměla v úmyslu poskytnout mu základnu pro jakýkoliv společný zájem. „Myslím, že je oceňuji stejně jako každý jiný.“
Setkali se a zakroužili. Jeho ruka hřála.
„Máte vlastního koně?“
„Ano,“ přiznala. „Ale už je příliš starý na něco víc než poklidnou projížďku.“
Uklonili se, oddělili a stáli proti sobě v uličce z tanečníků. Pod jeho pohledem se jí opět sevřel žaludek. Co je horší? přemítala. Když se jejich ruce dotýkají, nebo když stojí dál od sebe a on ji pozoruje těma svýma přivřenýma temnýma očima?
Druhá taneční výměna je znovu svedla dohromady. „Možná byste se ráda projela na některém z mých koní,“ nabídl jí.
„Možná. Ale obávám se, že se tady zdržíme příliš krátce, abych to mohla využít.“
„Co třeba zítra odpoledne?“ Jeho ruka kolem jejího pasu ji vedla k promenádě. Ačkoliv se jí dotýkal jen zlehka, Olivie ji vnímala velmi zřetelně.
„Myslela jsem, že budete zaměstnán svými koňmi v Doncasteru.“
„Vy s matkou tam snad nebudete? Proč byste sem jinak jezdily, kdybyste nechtěly vidět dostihy?“
„Ještě jsem s ní o tom nehovořila, takže nevím, jaké máme pro zítřek plány.“ V duchu se za tuto lež pokřižovala. Její matka bude určitě tam, kde bude lord Holdsworth, a Olivie věděla, že to znamená závodiště.
„Potěšilo by mě, kdybyste tam byla, slečno Byrdová. Poběží moje klisna Poštolka. A vaše přítomnost by jí přinesla štěstí.“
Olivie neomaleně obrátila oči v sloup. „Další klišé. Nepochybuji, že vaší Poštolce je moje přítomnost naprosto lhostejná.“
Usmál se. „Nepřipadá vám to jako zvláštní náhoda, že tak krásný ptáček padl do cesty lordu Hawkovi, který posílá do závodu Poštolku a Racka? Navíc jste můj dlouho nepřítomný soused. Je mi zcela jasné, že nás svedl dohromady sám osud, slečno Byrdová.“
Olivie pohodila hlavou. „Znám hru se jmény ptáků a náhodou. Ale pokud jde o osud, tak to určitě ne. Půjdu na dostihy a možná i vsadím na vaše koně. Jestli jsou stejně rychlí jako jejich pán, měli by nechat ostatní daleko za sebou,“ dokončila jízlivým tónem.
Opět se usmál, hříšně nádherným úsměvem, jenž v ní vyvolal nechtěné zachvění. Když ji v další figuře otáčel, jeho dotek byl mnohem silnější než předtím.
„Tak rychlý, říkáte.“ Pustil ji, protože dámy právě prováděly moulinet. Než se vrátila k jeho boku, její srdce bušilo jako splašené. V očích lorda Hawka se lišácky zablesklo a Olivie pocítila zvláštní příval očekávání.
Možná je to bídák, který dokáže být v jednom okamžiku hrubý a nebezpečný a v dalším okouzlující. Ale rozhodně není ani na okamžik nudný.
„Příliš rychlý na můj vkus,“ odpověděla, než mohl pronést další poznámku. „Ale určitě vsadím na vaše koně.“
Raději vsaď na mě, pomyslel si Nevill, zatímco vedl podmanivou Olivii Byrdovou k další výměně. Bylo skutečně udivující, jaký má tato žena vliv na jeho rozpoložení. Nebo to byl dnešní dobrý výkon Poštolky? Tak či onak, rozhodně měl ze sebe radost. A to se nestalo už několik let. Díval se na svou partnerku a pokoušel se pochopit, proč na něho tak působí. Jedno věděl jistě. Olivie Byrdová ho možná odsuzuje, ale nevyhýbá se konfrontaci.
Usmál se na ni a živě vnímal všechny detaily. Její oči oživeně jiskřily; tváře měla zardělé. A ty vlasy… Bujná zlatohnědá masa byla dnes večer spoutaná do usedlého uzlu. Ale obličej jí lemovaly dvě kadeře, dvě půvabné a pružné spirály zářivého barevného odstínu. Bolestně toužil dívat se na celou délku jejích vlasů, uvolněných do kaskády splývající na její alabastrovou pokožku –
„Ó! Promiňte,“ zamumlal, když spletl krok a málem jí šlápl na palec. „Na rozdíl od vašeho lorda S., nemám s tancem velké zkušenosti.“ A s vrkáním. Jestli si nedá pozor, jeho nemístné myšlenky ho dostanou do rozpaků. Zatím ho jenom uvedly v úžas.
Další dvě výměny protančili mlčky, ačkoliv její výmluvné oči vyprávěly celé svazky. Stále se na něho zlobila a hlídala jeho záměry. To bylo jasné. Ale měla v sobě dostatek divokosti, aby ji přitahoval. A byla to právě tato nenápadná divokost, o kterou instinktivně usiloval.
„Proč jste ještě svobodná?“ zeptal se, jakmile pánové dokončili svou figuru a vrátili se k dámám.
Jak drzá otázka! Copak nemáte tušení o dobrém chování ve slušné společnosti? Vsadím se, že většinu času trávíte ve stáji.“
Usmál se jejímu rozhorlení a napadlo ho, že za dva dny ho přiměla k více úsměvům než kdokoliv jiný za celé čtyři roky. „Možná jste příliš cílevědomá, abyste se přizpůsobila změkčilosti společenské horní vrstvy,“ odpověděl, aniž by si všímal jejího naježení. „Rozhodně jste dost hezká, abyste se provdala během své první sezony.“
Vrhla na něho spalující pohled. „Kdybych se chtěla provdat, mohla jsem to udělat už před mnoha roky.“
„Tak mnoha roky. Ouha, ona mluví jako stařena. Před mnoha roky. Tak to už byste teď asi měla být babičkou.“
Donutil ji k pousmání, které u něho probudilo touhu po dalším. Jste nenapravitelný mizera,“ oznámila.
Zpevnil držení jejího pasu, štíhlého i bez korzetu, a litoval, když ji musel pustit do další figury. „Tak tohle jste si o mně zapsala do té své malé knížky? Že jsem nenapravitelný mizera?“
Její oči vzplály ve světle lamp zeleně a zlatě. „Předpokládáte příliš mnoho, milý lorde. Co vás přimělo, abyste si myslel, že se vůbec obtěžuji něco o vás psát?“
Drželi se za ruce se zkříženými pažemi. „Protože vám rozumím, Olivie,“ zašeptal. „Vy neděláte polovičaté věci. Nepochybně jste už popsala celou stránku invektivami na můj účet. Mám naději, že dnes večer, až se posadíte v županu s vlasy volně rozpuštěnými přes ramena, dopíšete o mně mnohem laskavější slova.“
Pak se rozdělili každý na své místo a vzájemně se uklonili. Hudba zahrála trojité crescendo a tanec skončil. Nezbylo mu nic jiného, než ji vrátit jejím přátelům a matce. To se mu ani trochu nelíbilo. Toužil s ní protančit otevřenými balkónovými dveřmi ven, vzít ji do náruče –
Znovu se obřadně uklonil a uvědomoval si rozlévající se teplo ve slabinách. Rozhodně by se měl lépe ovládat! „Doufám, že mi dovolíte ještě další tanec, slečno Byrdová.“
Podívala se na něho znepokojenýma očima, překrásnýma jako sladké datle, zelenýma a hnědýma živostí a obavami. „Nemyslím si, že by to bylo moudré,“ odpověděla velmi tiše. Pak se otočila a utekla z jeho blízkosti.
O hodinu později otevřeli jídelnu a Olivie kráčela ke stolu zavěšena do paže pana Thompsona, nejstaršího syna právního zástupce rodiny Cummingsů. Nejraději by se omluvila bolestí hlavy a uchýlila se do svého pokoje v patře. Ale její matku by to mohlo přimět k zamyšlení – a stejně tak lorda Hawka.
Co to s ní je, že se chová jako husa? Nejdříve ji vyděsil, pak ji urazil. Nyní ji okouzluje, přestože ví, že je obeznámena s jeho nedůvěryhodnými způsoby. Chová se přesně jako její otec.
A ona jako její matka.
Při té děsivé myšlence zakopla.
„Dávejte pozor, slečno Byrdová,“ upozornil ji pan Thompson. „V místnosti je tolik lidí, že bude zázrak, když se všichni prodereme ke stolu.“
„Děkuji,“ zamumlala. Ale její myšlenky zůstaly u zneklidňujícího odhalení. Ne že by svou matku odsuzovala. Velice ji milovala. Ale Augusta byla bez muže po svém boku zcela bezradná, kdežto Olivie se pyšnila tím, že se jí v tomto ohledu vůbec nepodobá. Přitom je teď fascinována nějakým mužem – a jinak to ani nemohla označit – fascinována mužem, který jí nenabízí nic než potíže.
V jak nebezpečném dilematu se to ocitla.
Ale jsem moudřejší než matka, říkala si v duchu. A vím dost o pravém charakteru lorda Hawka, abych byla předem varována. Jeho poslední slova k ní – příliš důvěrná na tak běžnou známost – byla dostatečným důkazem, že je to velmi zkušený svůdník. Za méně než čtyřiadvacet hodin se projevil jako opilec, sukničkář a obratný lichotník. Krátce řečeno, je to hejsek. A to, že je přitažlivý a okouzlující, ho činí ještě nebezpečnějším pro každou mladou ženu s dobrým vychováním. Ale ona se nemusí obávat, protože jí stačí, aby si vzpomněla na svého otce a na bolest, kterou způsoboval její matce.
Naštěstí už zbývají pouze čtyři dny, kdy musí přítomnost lorda Hawka snášet. A co ve Skotsku?
Slepě civěla na bohatě prostřený stůl před sebou. Ve Skotsku budou sousedé. Ale ona bude mít své hosty – a bratrovu ochranu. Možná bude nucena se jednou nebo dvakrát s lordem Hawkem setkat, ale jinak se bude od něho držet co nejdál. Tak si přísahala.
Vrátila se jí chuť k jídlu. Naložila si plný talíř a přetrpěla povinný rozhovor s horlivým panem Thompsonem. Ano, jaké štěstí, že počasí dostihům tak přeje. Ne, nemíní se vrátit přímo do Londýna. Ano, hudebníci byli na venkovskou kapelu docela dobří.
Jedla, přikyvovala a nesmírně se jí ulevilo, když k nim přistoupila její matka. „Drahoušku, bavíš se dobře? PaneThompsone,“ pokračovala a obdařila mladého muže svým nejzářivějším úsměvem, „byl byste tak laskav a přinesl mi sklenku punče?“
Tím se ho zbavila na dost dlouhou dobu, aby si mohla promluvit s Olivii. „Tak, má drahá, vidím, že jsi spokojená.“
„A ty zrovna tak, jak jsem si všimla. Co drahý Archi?“ zeptala se Olivie s nadějí, že odvede Augustinu pozornost od tématu, které ji sem zřejmě přivedlo.
„Je rozkošný. Opravdový džentlmen. Tančili jsme spolu dvakrát, než ho odvlekli ti blázni do koní. Ale když už mluvím o koňských dostizích,“ pokračovala s očima zářícíma vychytralostí. „Řekni mi něco o lordu Hawkovi. Dostane se mu příznivého zápisu v tom tvém dohazovačském deníku?“
Olivie si osušila ústa ubrouskem. „Mami, jeden tanec stěží stačí, aby člověk někoho opravdu poznal.“
„Nevím, jestli s tím mohu souhlasit. On a já jsme spolu netančili, ale rozmlouvali jsme a já si o tom muži už vytvořila docela slušný úsudek.“
„To proto, mami, že je to muž, navíc poměrně hezký a okouzlující. Ale kdybych považovala tyto vlastnosti za dostačující atributy, tak jsem se mohla provdat hned první sezonu za Edwarda Marshtona.“
Augusta našpulila rty. „A co by na tom bylo špatného? Ale to nic. Podstatné je, že lord Hawk je víc než přijatelný. Pro všechno na světě, je to výborný chovatel koní. Myslela bych, že to stačí k tomu, abych ti ho doporučila. Navíc,“ dodala a naklonila se k Olivii s dramaticky planoucíma očima. „Navíc se mu líbíš.“
Olivie si nevšímala směšného šimrání ve své hrudi. „A to ti sám řekl?“
Augusta netrpělivě zatřepala rukou. „Ne, ne. Pochopitelně že ne slovně. Ale viděla jsem, jak se na tebe díval, Olivie. Sledoval tě celou dobu, když jsi tančila s panem Lowellem a s tím hubeným starým mužem, jak se jenom jmenuje.“
„Lord Edgerton,“ napověděla jí Olivie automaticky.
„A když sám tančil s paní Gregoryovou, tak tě neustále vyhledával pohledem.“
Olivie se zamračila. To směšné bušení srdce není triumf, říkala si. Takovému sukničkáři by věřila na základě tak chatrného svědectví jenom hlupačka.
„Vážně, mami. Žvatláš tady jako nějaká školačka. Věř mi, když říkám, že lord Hawk se o mě nezajímá o nic víc než já o něho. Je dobrý tanečník a zábavný společník. Mimo tohle nemáme nic společného.“
Augusta se zatvářila neústupně. „A co jeho koně? Víš, jak miluješ koně. A pak je tu další výhoda – vaše pozemky leží vedle sebe.“ Naklonila hlavu na stranu a pozorně si dceru prohlížela. „Hodně ho zaujalo, když jsem mu řekla, že Byrdův statek nepatří mně, ale že ho mám pouze ve svěřenecké péči pro tebe.“
„O tom nepochybuji,“ procedila Olivie skrze zaťaté zuby. „Byla bych ti vděčná, mami, kdybys nenabízela mé jmění, jako kdybych byla nějaká kobyla na dražebním podiu. Lord Hawk mě nezajímá, tak to nechejme být.“
„Ale, Olivie –“
„Nechejme to být, mami.“
Olivie strávila zbytek večera s rozhodnutím dobře se bavit. Smála se, tančila a nezůstávala ani na okamžik bez nějakého společníka. Dokonce ani nevychovaný lord Hawk nemohl být tak opovážlivý, aby ji požádal o tanec zadaný jinému džentlmenovi. Její nejhorší chvíle přišla, když vedl její matku na taneční parket ke galopu. Taková drzost!
Augusta byla ve svém živlu. Ale elegantní společnost a hezcí muži jí vždycky vyhovovali. Když s ní lord Hawk vířil na parketu, Olivie usoudila, že její matka vypadá stejně stará jako on, a to mu nebylo ani třicet. Pokukovala přes rameno svého tanečníka, statného sira Minturna, a sledovala, jak se Augusta směje něčemu, co lord Hawk řekl. Usmíval se na ni a Olivie pocítila v nitru drobné jehličky žárlivosti.
Přitlumila zasténání a odtrhla od nich zrak. Nemůže přece žárlit na vlastní matku!
Lord Holdsworth, stojící ve skupince se třemi džentlmeny, také pozoroval Augustu tančící s lordem Hawkem. Při pohledu na něj usoudila, že teprve tohle je žárlivost. To, co pociťuje ona, je pouze zraněná pýcha. Ve skutečnosti se cítila mnohem líp, protože si tím potvrdila, že má pravdu: lord Hawk je sukničkář. Pro takové muže jsou ženy jedna jako druhá a ona je povinována na to nezapomínat.
Galop skončil a následovala příprava na poslední kotilion tohoto večera. Olivii bylo jedno, s kým její matka tančí, i na koho lord Hawk uplatňuje svůj neodolatelný šarm. Ale vadilo jí, že přišla u karetních stolků o půlkorunu. Jenže jakmile poslední tanec skončil a hosté začali odcházet, řekla si, že to bylo rozhodně lepší než přijít o sebeúctu. Finanční ztrátu unese mnohem snáze než citovou.
„Dobrou noc, drahoušku,“ řekla jí Augusta. „Nemusíš na mě čekat, protože několik z nás se rozhodlo posedět do snídaně v zahradě. Penny tam dala připravit stoly a rozmístit pochodně. Není to úžasné zakončení tak skvělého večera?“
„Bude tam i Archi?“ zeptala se Olivie s povytaženým obočím.
Augusta se usmála. „Ano. I Penny s panem Cummingsem a Thompsonovi, otec i syn. Chtěla jsem se tě zeptat, jestli se k nám připojíš, ale Penny mi sdělila, že tam možná bude i lord Hawk – ačkoliv stále nechápu, co ti na tom muži tak vadí.“
Olivie však její poznámku ignorovala. „Obávám se, že jsem příliš unavená, abych dělala něco jiného, než vyhledala svou postel,“ oznámila matce. A příliš unavená na to, abych odrážela tvoje směšné dohazovačské Pokusy, dodala, ale jen v duchu.
Olivie zamířila ke schodišti, aniž by se ohlížela do plesového sálu a hledala muže s tmavými vlasy a nestydatě svůdným úsměvem. Nedívala se ani do chodby vedoucí ke knihovně, kde došlo k jejich prvnímu nepříjemnému setkání. Vystupovala po schodech rozhodnuta vytěsnit lorda Hawka ze své mysli. Lehne si a ponoří se do zapomění spánku. Vstane hodně pozdě a pak se zúčastní odpoledních dostihů. Na zítřejší večer je na náměstí ve městě naplánován ohňostroj, pokud to počasí dovolí, po němž má následovat tanec na čerstvém vzduchu.
Je opravdu škoda, že sem Sarah odmítla jet. Zbožňuje ohňostroje.
Ale když došla ke dveřím svého pokoje, zarazil ji zvláštní pohled: na klice visel kousek korálově červené krajky s malou růžičkou. Pocházela z jejích šatů? Sehnula se a prohlížela si lem šatů. Na jednom boku opravdu objevila místo s chybějící částí krajky.
Proč ho služebná nepoložila na komodu?
Odvázala krajku a chtěla vejít do pokoje, když za sebou uslyšela kroky.
„Je to vaše, nebo ne?“
Olivie se otočila se srdcem až v hrdle. Lord Hawk stál jen tři kroky od ní, důležitě rozkročený a s rukama založenýma za zády. Byl nesnesitelně přitažlivý. V jejím dočasně ochromeném mozku se jako první vynořila přesně tato idiotská myšlenka. Vzdor jeho jizvě i násilnictví, celý večer pečlivě skrývanému za dokonalé chování džentlmena, vzdor všemu, co o něm věděla, byl stále neodolatelně hezký. Ztěžka polkla.
„Nevšimla jsem si, že jsem ztratila růžičku. Musela se o něco zachytit,“ zamumlala.
„Víte, že jsem si ji mohl ponechat.“
Oliviino srdce divoce bušilo jako u vyděšeného zvířete. Ale Hawk se k ní díkybohu nepřiblížil. „Jelikož je vaše,“ pokračoval, „zdá se, že z mého nalézání vámi ztracených věcí se stává zvyk. Nejdříve ten váš zábavný deník a dneska večer tohle –“
„Myslela jsem, že jsme se dohodli. Vy jste měl zapomenout na obsah mého deníku a já se neměla zmiňovat o vašem nevhodném opileckém chování ke mně.“ Její ruce křečovitě svíraly tu titěrnou ozdůbku. „Máte snad v úmyslu neustále kritizovat každý můj pohyb? Dobrou noc, lorde Hawku.“ Otočila se, aby vešla do pokoje.
„Tak kdo je teď hrubý?“
„Zapomněla jsem vám za tohle poděkovat?“ Potřásla krajkou proti němu. Uvědomovala si, že se chová vypjatěji, než daná situace vyžaduje. Ale nemohla si pomoct. Zřejmě v ní probouzí ty nejhorší stránky. „Děkuji vám za ni. A budu vám vděčná, když nebudete postávat za mými dveřmi, kde vás může kdokoliv vidět a dospět k těm nejhorším možným závěrům.“
Prudce otevřela dveře a zabouchla je za sebou. Pak ještě důrazně otočila klíčem.
Stála v pokoji za dveřmi, krev jí hučela v uších a kolena hrozila podlomením. To, že se tak cítí, jenom zvýšilo její rozčilení. Proč dovoluje, aby ji ten surovec tak vyváděl z míry? Ten násilník hrající si na džentlmena. Zamrkala a unaveně sklonila hlavu. Je pořád za dveřmi?
Odpověděly jí tři zlověstné kroky. Odskočila od dveří, ale pak se k nim okamžitě vrhla zpátky a zkontrolovala, jestli je západka na místě. Určitě se nepokusí vniknout do pokoje násilím. Ani on nemůže neuznávat pravidla až do takové míry!
Jeho tiché zaklepání znělo jako kostelní zvony.
„Jděte pryč,“ přikázala mu s posledními zbytky odvahy. „Zmizte od mého prahu, lorde Hawku. Naše dřívější dohoda vás neopravňuje k tak ubohému chování.“
„Nechtěl jsem vás vyděsit, slečno Byrdová. Uvědomuji si, že moje přítomnost tady není docela správná.“
„Pak tedy odejděte.“
Zavládlo krátké ticho.
„Chtěla byste se se mnou zítra projet na koni?“
Olivie zavrtěla hlavou, ale se zpožděním si uvědomila, že ji nevidí. „Ne, já… říkala jsem vám, zítra není vhodný den.“
„Tak možná pozítří.“
„Nemyslím, že by to bylo rozumné.“
Slyšela, jak přešlápl. „Protože budete zaneprázdněna hledáním manžela?“
„Ne! A kromě toho vám po tom nic není.“
„Co jste si o mně napsala do té své malé knížky?“
„Vůbec nic,“ přísahala a zkřížila prsty. „Proč bych měla?“
Zasmál se. „Oba víme, že jste popsala celou stránku přinejmenším nepříznivými poznatky o mém charakteru. Je to tak? Vsadím celý sovereign, že jste mě ohodnotila jako nevhodnou partii.“
Olivie pocítila provinilé bodnutí. Kdyby věděl. Ale i tak to, co napsala, byla její věc. „Ať jsem napsala cokoliv – pokud jsem vůbec něco napsala – tak si to jenom zasloužíte. Dobrou noc!“ Otočila se, rozhodnuta si ho nevšímat. Ale jeho tiché a vytrvalé klepání bylo mnohem neodbytnější, než kdyby vyhrožoval vyražením dveří.
„Jděte pryč, než někdo půjde kolem a vy tak zničíte moji pověst.“
„Hrajete šachy?“
Olivie hleděla na dveře. Živě viděla, jak tam stojí. Příliš živě. Zamračila se. „Ano. Ale ne s tak nedůvěryhodnými muži, jako jste vy.“
„Nedůvěryhodný? Nikdy jsem nepodváděl, Olivie. V ničem. Můžete mi důvěřovat.“
„Neoslovujte mě tak. Nedala jsem vám svolení, abyste mě oslovoval tak důvěrně. Odejděte!“
„Tak dobrá. Ale kdybyste změnila názor, budu sedět v knihovně u připravené šachovnice. Myslím, že bychom byli ti nejlepší soupeři, Datličko,“ dodal.
Zaražená přezdívkou, kterou jí dal, nevěděla, co má odpovědět. „Chcete říct, že ti nejhorší.“ Tentokrát nepřišla žádná odpověď a Olivie se po několika dlouhých okamžicích opatrně předklonila a přitiskla ucho na dveře.
Byl pryč. Díkybohu za to. Ale napjatě stála dál a čekala. Její ruka se blížila ke klíči. Má se odvážit zkontrolovat chodbu?
Ne, rozhodla se a odolala pokušení. Odhodlaná vypudit rozčilujícího lorda Hawka z mysli, se rychle svlékla. V noční košili vlezla do vysoké postele s kartáčem na vlasy, deníkem a románem. Hodlala si znovu přečíst zápis o lordu Hawkovi a zvážit, co by k němu mohla dodat. Pak se uhnízdí s Emmou, ponoří se do osudových zápletek hlavní postavy a možná tak zapomene na ty vlastní.
Ale když otevřela deník, vypadl z něj kousek složeného papíru. Překvapeně odložila zápisník stranou a rozložila papír. Kde se tady vzal? Byla si jistá, že ho nikdy neviděla.
Při pohledu na rázné mužské písmo jí pokleslo srdce.

Milá Datličko, nelíbí se mi slova, která jste si o mně napsala. Nicméně je to Váš názor, založený na prvních dojmech, a tudíž ho nebudu zpochybňovat. Uznávám, že jsem se choval ošklivě. Nepopírám ani to, že mé chování je nadále nesnesitelné. Ale zjistil jsem u Vás jistou nestoudnost, kterou mé hrubé chování probouzí, i když to můžete zapřít. Mohu pouze doufat, že časem se Vaše mínění o mně zlepší.

Na viděnou zítra, N. H.

Olivie ohromeně zírala na kousek papíru v ruce. To, že o ní psal tak otevřeně, bylo vážně pobuřující. Ze vnikl do jejího pokoje a vsunul svůj dopis mezi listy jejího soukromého deníku – a přesně tam, kde psala o něm – bylo přímo k nevíře!
Hodila dopis i deník do nohou postele a popadla kartáč. Bez ohledu na bolest se zuřivě pustila do rozčesávání vlasů a soptila vztekem. Musí s tím něco udělat, rozhodla se. Něco, co ho vyřídí. Mohla by to říct matce a promluvit si s Penny Cummingsovou.
Ne. Tento nápad okamžitě zavrhla. Penny Cummingsová by to považovala za příliš šťavnaté sousto, než aby si je nechala pro sebe. Navíc by nedokázala držet jazyk za zuby o existenci jejího deníku.
Odložila kartáč a znovu zvedla dopis. Opětovné přečtení posílilo její odhodlání. Lord Hawk ji urazil a vnikl do jejího soukromí. Nadále ji provokuje, ba co víc, nedává vůbec najevo, že by jeho nevyžadovaná pozornost měla skončit. Copak ji právě nepozval na šachy do knihovny? Jako by neprovdaná žena mohla trávit pozdní noční hodiny o samotě s takovým nestydou. Ale jestli si myslí, že nad ní získá převahu, tak se pořádně mýlí.
Zmačkala papír v hrsti, lehla si a přitáhla si žlutou přikrývku až pod bradu. Hlavou jí létaly myšlenky. On není jediný, kdo může být protivný a hrát tuto hru. Stačí, když odhalí nějakou jeho slabost a využije jí. Není pochyb, že má víc než jednu, ale ona může začít s tou, kterou už zjistila. Dneska večer si dával dobrý pozor, aby příliš nepil, ale zítra…
Zítra ho může, jestli ovládne své podráždění, opít. Přiznal se, jak jsou pro něho obchody s panem Cummingsem a jeho hosty důležité. Jestliže přebere a ztrapní se, pan Cummings ho bude muset pokárat a možná ho pošle, aby si sbalil své věci. To bude jen spravedlivé, usoudila. Vyjde najevo, jaký je surovec, a bude mu odepřen přístup do společnosti, kterou tolik potřebuje.
A bude litovat dne, kdy potkal Olivii Byrdovou.

KAPITOLA
7

„VYHRÁLA JSEM! Vyhrála!“ poskakovala Augusta, která v ten okamžik zapomněla na svou důstojnost. Popadla lorda Holdsworthe za paži. „Vyhrála jsem!“
Lord ji objal se stejným nadšením, protože také on vsadil na klisnu Poštolku. K jejich jásotu se přidali i Penny Cummingsová a pan Garret. Z celé jejich skupiny to byla pouze Olivie, kdo neoslavoval vítězství lorda Hawka.
I ona vsadila, podobně jako ostatní, na hezkou klisnu Poštolku. Pokud to dokázala odhadnout, vyhrála téměř deset liber, poměrně značnou sumu, za níž byla vděčná. Ale lord Hawk vyhrál mnohem víc než tohle a ona nebyla v takovém rozpoložení, aby mu přála úspěch.
„Pojďme dolů do kruhu vítěze,“ vybídla je Augusta a všichni okamžitě vyrazili. Ale Olivie zůstala sedět.
Prožila neklidnou noc. Převalovala se a otáčela, pronásledovaná nehezkými sny. Opět vstala brzy, ale tentokrát až po rozbřesku. Cestou na snídani nahlédla z náhlého popudu do knihovny, aniž by věděla, proč to dělá. Ale když spatřila rozhrnuté závěsy, křeslo otočené k oknu a šachovnici, připravenou na stolku vedle něj, její vztek na lorda Hawka se změnil ve zmatek.
Vůbec toho muže nechápala. A k tomu se zdálo, že lord Hawk nikdy nespí. Zachmuřeně ho hledala v davu. Měla by sejít dolů a připojit se k ostatním. Ale nemohla si pomoct, stále byla rozmrzelá, protože ze všech jejích nočních plánů, spřádaných proti namyšlenému lordovi, teď bylo něco zcela jiného.
A tak zůstala v pavilonu, postaveném panem Cummingsem na dobu dostihů, sama jen se dvěma sluhy, připravujícími malé pohoštění.
Pod sebou viděla vzrušeně poklusávající vítěznou klisnu. Žokej se usmíval a mával, a pak se otočil k lordu Hawkovi, který ho nadšeně poklepal po zádech. I když stáli sevřeni v hustém shluku lidí, Olivie nemohla Hawka přehlédnout. Nebylo to pouze jeho vysokou postavou nebo černými vlasy, lesknoucími se ve slunci. Vyzařovala z něho určitá nadřazenost, autorita, dominance.
Pak si vzpomněla na to, co říkala Penny. Lord Hawk byl voják, válečný hrdina.
Upírala na něho pohled, lhostejná ke zvířenému prachu a nepřetržitému bzučení a hemžení davu kolem oválné závodní dráhy. Někde zaštěkal pes. Zaržál kůň, vítr přinesl pach stájí a smažených koblih. Ale Olivie se soustředila pouze na Nevilla Hawka.
Ten muž byl celou noc vzhůru. Pohrdal všemi společenskými pravidly. A vůbec se nechoval jako jiní váleční veteráni, s nimiž se setkala, kteří stále dokola vyprávěli o svých válečných zážitcích. Nevill Hawk ne. Vzdor arogantním způsobům a nadměrné sebejistotě – vzdor faktu, že se o něm mluvilo jako o hrdinovi bitvy u Ligny – on se svými válečnými výkony nikdy nevychloubal. Pokud věděla, tak se od příjezdu do Doncasteru o své vojenské kariéře ještě vůbec nezmínil.
Není pochyb, že během těch let zažil strašlivé věci. Jinak tomu ani nemohlo být. Ale instinkt jí říkal, že se muselo udát něco víc, něco specifického, na co nerad vzpomíná. Možná by se mohla trochu poptat. Na tom není nic mimořádného, tohle by udělala u každého nového muže na scéně, ujišťovala se. Menší průzkum pro zápis do deníku. Kromě toho on nemá žádné výčitky svědomí za to, že ji trýzní. Tak proč by měla váhat s placením stejnou mincí?
Zatímco se dívala na oslavující skupinu, viděla, jak si k lordu Hawkovi razí cestu její matka. Uvítal ji stejně přívětivě jako ostatní a přijal gratulace. Byl středem pozornosti a zdálo se, že zvládá svou roli velmi taktně. Náhle zvedl hlavu směrem k pavilonu a podíval se Olivii přímo do očí.
Ten účinek byl ohromující a ona na okamžik zaváhala. Opravdu neměla chuť v jejich konfliktu pokračovat. Vždyť k čemu by to bylo, kromě toho, že by tím uchlácholila své dotčené city?
Pak na ni zamrkal – zamrkal! – a veškerá její náklonnost okamžitě vyprchala. Takový děsný drzoun!
Ale když její matka sledovala Hawkův pohled a usmála se na ni, Oliviino odhodlání se stalo odhodláním býka provokovaného červeným hadrem. Chce ji mučit? No prosím, naučí ho skutečnému významu tohoto slova.
A tak se na něho usmála. Zareagoval udiveným pozdvižením černého obočí. Pozdravila ho zamáváním sázecím tiketem a vydala se k němu.
Než došla do kruhu, dav shromážděný kolem Poštolky a jejího majitele už prořídl. Chystal se další závod a za chvíli mělo skončit přijímání sázek.
Hawk s Augustou byli jediní, kdo si Oliviina příchodu povšiml, a oba to očividně potěšilo. Jeho oči zářily posměšným očekáváním, matčiny radostným pletichářstvím.
„Olivie také vsadila na vaši klisnu,“ poznamenala Augusta a zlehka poklepala na jeho rukáv.
„Pojďme, má drahá,“ ozval se lord Holdsworth a táhl Augustu pryč. „Ukážu vám, kde si vyzvednete svou výhru. Nezapomeňte,“ dodal k lordu Hawkovi, „s nabídkou na tohle zvíře jsem přišel první. Beru vás za slovo, že ji neprodáte nikomu jinému – ani její první hříbě.“
„Nezapomněl jsem. Máte slovo džentlmena.“
Olivie se musela přemáhat, aby se na něho nepodívala. Slovo džentlmena? Pchá!
Hawk se na ni usmál, jako by slyšel její myšlenky. Naštěstí se do toho vmísila její matka.
„Dítě, dej mi svou sázenku. Vyberu i tvoji výhru. Budete jí dělat společnost, zatímco budeme pryč?“ Poslední věta patřila lordu Hawkovi.
„Bude mi velkým potěšením.“
Olivie pouze zaťala zuby a usmála se. Musí si s matkou promluvit z očí do očí. Ale do té doby jí nezbývá, než zůstat s tím dotěrným mužem.
Jakmile Augusta, lord Holdsworth a ostatní odešli, žokej sklouzl z Poštolčina sedla a lord Hawk se k němu otočil.
„Bylo to tak, jak jste říkal, pane. Tlačil jsem se na Dorseye – držel jsem Poštolčin nos těsně u boku jeho zvířete – a on zpanikařil a začal příliš brzy používat bičík. Potom ke konci naše holka zabrala –“ Odmlčel se a s úsměvem zavrtěl hlavou. „Je lepší než kdykoliv předtím, pane. Přisahal bych, že dneska byla ještě rychlejší než včera.“
Hawk vytáhl hodinky. „O sekundu a půl rychlejší než v testovacím běhu.“ Pak poplácal žokeje po zádech. „Běžte napřed a oslavujte. Bart vám tam schovává půllitr. Provedu Poštolku sám.“
„Určitě?“ Žokejovy oči zalétly k Olivii.
Lord Hawk se usmál. „Slečna Byrdová je blázen do koní, alespoň tak mi řekla její matka.“ Otočil se k dívce. „Chcete se mnou provést Poštolku?“
Jeho hlas zněl upřímně, ale oči hleděly výsměšně. Nicméně byla na takovou výzvu víc než připravena. Celit Nevillu Hawkovi a šťourat se v jeho osobním životě může být jediná možnost, jak učinit ty tři zbývající dny zajímavými.
„Nesmíte brát mou matku doslova,“ odpověděla, „protože někdy dost přehání. Ale odpověď na vaši otázku zní ano. Provedu s vámi Poštolku.“ Otočila se ke zvířeti a pohladila je po čele, překvapená tím, že to dokázala říct tak klidně, zatímco její emoce bouřily. „Poštolka je pozoruhodný kůň. Poběží i zítra? Nepochybuji, že je nejenom lepší než klisny, ale že porazí i všechny tříleté koně.“
„Připomeňte mi, abych vás seznámil se svým trenérem,“ řekl lord Hawk a převzal otěže od žokeje. Vydali se pryč od dostihové dráhy. „V tomto ohledu se naprosto shodujete.“
„Pak bych řekla, že jde o osvíceného muže, který nepodceňuje ženskou polovinu živočišné říše.“
Její společník se zasmál. „Nemusíte se mnou zacházet tak jemně, slečno Byrdová. Předpokládám, že nyní máte na mysli ženy a ne klisny.“ Jeho dobře tvarované rty se zvlnily úsměvem. „Věřte mi, že já ženy nikdy nepodceňuji.“
„Opravdu?“ Olivie si dovolila udělat stejně vychytralý úsměv. „A já nikdy nepodceňuji muže.“
„To je zřejmě moudré.“
„Mám dojem,“ pokračovala Olivie, „že kdybych o vás věděla víc, možná bych objevila vlastnosti, které by na vás vrhly lepší světlo než ta dvě krátká setkání. Jistě je zřejmé, že naše dvě noční nepříjemnosti mi nemohly dát dost odvahy, abych si vás oblíbila nebo vám důvěřovala.“
„Ale zaujaly vás, nebo ne? Lord H. Vysoký a značně přitažlivý. Důkaz pravidla, že vzhled může klamat,“ citoval z jejího deníku. Když k němu vyslala plamenný pohled, zasmál se. „No dobře. Cítím se poctěn, že si mě přejete lépe poznat.“
Olivie neodpověděla. Už se vzdálili od dostihové dráhy dost daleko, aby byli poměrně sami. Za zády slyšeli troubení vyzývající k nástupu koní do dalšího dostihu. Provizorní stáje před nimi byly zpola prázdné. Poštolka zaržála a Olivie ji instinktivně pohladila po krku. Ačkoliv neměla k tomuto muži důvěru, v jejich hře na kočku a myš nacházela jakýsi zvláštní druh potěšení. „Doufám, lorde Hawku, že mému jednoduchému požadavku nepřikládáte nějakou hrubou interpretaci.“
„Proč ne? Přimělo by vás to k útěku? Já mám pocit, že moje hrubost je jediný důvod, proč jste teď tady. Vás to nenapadlo?“ Zastavil se a pohlédl jí do tváře.
„Jenom si tolik nelichoťte,“ prohlásila s otevřeností nezvyklou i pro ni. „Je to dáno pouze tím, že se nudím.“ Odvážně se mu podívala přímo do očí, ale v nitru se celá chvěla. Vynikající den, ale ten muž dokáže neuvěřitelně klamat, když chce. Musí zachovat obezřetnost, jinak na ni opravdu může ušít boudu.
Mávla rukou a bezstarostně pokračovala. „Jste mnohem zábavnější než většina mužů, s nimiž jsem se setkala. Naneštěstí dokážete jít i mnohem víc na nervy.“
„A přesto jste tady se mnou.“
„To jsem. Jak jsem říkala, nudím se.“
„Pak mi dovolte, abych vás bavil.“ Vyslovil to hlubokým, tichým a velmi znepokojujícím hlasem.
Olivie rychle roztáhla vějíř a začala se ovívat. Tak tímhle překročil hranice! „Skoro vás neznám,“ odsekla. „A to málo, co o vás vím, není zrovna výzvou k pokračování v seznamování. Příliš pijete; není vám proti srsti svádět služebné svých hostitelů. Docházíte k unáhleným závěrům o zcela nevinných osobách a neostýcháte se brát do zástavy jejich soukromý majetek. A ano, málem bych zapomněla,“ dodala s narůstající upřímností. „Vkradete se do pokoje cizí osoby, prohrabujete se jejími privátními věcmi a považujete to za šprým.“
Měl dost slušnosti, aby její obvinění nepopíral, ale ne tolik, aby ho tím uvedla do rozpaků. Ve skutečnosti měl tu drzost, aby se na ni usmál. Rozpřáhl paže v gestu čiré nevinnosti. „Co mám vykonat, abyste o mně měla lepší mínění?“
„Pochybuji, že existuje něco, co by ještě mohlo můj negativní názor na vás změnit.“
„Tak proč jste tady?“ Pohlédl jí přímo do očí a usmál se na ni.
Olivie ztěžka polkla a musela si připomenout, že je tady, aby mu dala jasně na vědomí, kde je jeho místo, nic jiného. Jeho okouzlující způsoby pro ni nic neznamenají. Ani ty podmanivé oči a šarm, který očividně dokáže libovolně zapínat a vypínat. Prudce zaklapla vějíř. „Jak jsem řekla, nudím se tady. Pobavte mě historkami o svém bezprizorním mládí. Když o vás budu víc vědět, možná vás lépe pochopím.“
Otočila se a kráčela dál, protože měla nervy napjaté až k prasknutí. Srovnal s ní krok a klisna se loudala mezi nimi.
„Z vaší minulosti vím pouze to,“ pokračovala Olivie, „že máte ve velké lásce koně a přijel jste do Doncasteru ze skotské nížiny. Ach ano,“ dodala a otočila se, aby viděla jeho reakci, „a že jste hrdina z války na kontinentu.“
Po jeho tváři jako by přelétl stín. Díval se upřeně před sebe. Ale když promluvil, jeho hlas neprozrazoval žádnou emoci. „Řekněme, že jsem pouze bojoval ve válce, ne že jsem hrdina. Hrdinové jsou muži, kteří tam padli, nikoliv ti z nás, kteří jsme přežili.“
Tato slova byla trpká na poslech, a pro mluvčího musela být ještě trpčí. Olivie okamžitě pocítila příliv soucitu, o němž předtím vtipkovala. „Je pro vás bolestné o tom mluvit?“ zeptala se tiše.
„Nijak zvlášť.“
Lháři. Prohlédla si ho pozorněji. Vzpřímené držení těla, rovný nos, výrazná čelist s jizvou. Přes jeho mužný vzhled ji náhle napadlo, že je v něm něco tragického. „Znamená to, že je vám jedno, jestli napíšu do svého deníku, že nesete válečné jizvy na kůži i na duši?“
Sval pod jizvou se napjal. „Proč máte v deníku záznamy o takovém množství mužů? Chystáte se mezi nimi vybírat manžela? Zvažovat jejich klady a zápory a vybrat z toho množství nejlepšího?“
Když se na ni podíval, tvářil se rozzlobeně. Teď byla řada na ní, aby odvrátila zrak.
„Je to pouze můj koníček, nic víc. Pomáhám mladým ženám, svým známým, vytřídit nevhodné nápadníky – a občas je upozorním na některého džentlmena, kterého by mohly přehlédnout.“
„Muže jako jsem já?“
Celila jeho výsměšnému výrazu s naprosto vážnou tváří. „V tuto chvíli bych vás při zachování zdravého úsudku opravdu nemohla doporučit žádné ženě.“
Hleděli si do očí delší, znepokojující dobu. „Je docela dobře možné, že žádná z vašich známých stejně není ženou, kterou hledám.“
Zvažovala tuto možnost s hlavou nakloněnou na stranu. „Znamená to, že hledáte manželku? Pak předpokládám, že jste svobodný.“
Usmál se. „Opravdu si o mně myslíte to nejhorší, viďte? Ale jistě, ještě jsem se neoženil.“
Olivie pocítila zvrácené uspokojení, které důrazně ignorovala. „A chcete tento stav změnit?“
„Ne.“
„Chápu. A co váš dědic? Myslela bych, že vaše rodina touží, abyste se usadil už jenom z tohoto důvodu.“
„Pokoušíte se slídit, slečno Byrdová?“ Znovu se usmál, ale v jeho očích se objevila opatrnost.
Věnovala mu bezelstný úsměv. Ne, nelíbí se mu, když se vyptává na jeho osobní záležitosti. V takovém případě neexistovalo nic, co by ji přimělo k menší houževnatosti. „Ale samozřejmě že slídím. Jak jinak bych se o vás něco dozvěděla?“
Zastavil se a chvíli si ji prohlížel. „Tak dobrá. Historie mé rodiny není tajemstvím. Rodiče už zemřeli, stejně jako můj jediný bratr. Pokud se týká mých potomků, proč bych se měl starat, kdo zdědí baronský titul Hawku? V tom okamžiku už u toho stejně nebudu, abych je hodnotil.“
„Vaší rodiny je mi líto,“ vyhrkla, náhle rozpačitá ze svých prostořekých otázek. „Něco v tomto smyslu jsem zaslechla.“
Pokrčil rameny. „Už je to několik let. Kromě toho každý jednou zemře.“
Řekl to bez zřetelné emoce, ale Olivie přesto vycítila jeho hluboký smutek.
To již došli k aleji stromů, která oddělovala vlastní město od stříbrné říčky s ledově studenou vodou. Ale on pokračoval dál po úzké pěšině do zastíněného loubí. Poslušná klisna ucítila vodu a v touze po osvěžení napřímila uši.
Olivie se zastavila. Byli úplně sami a za stromy budou ještě více. Skutečnost, že lord Hawk se v podobných situacích ukázal být zcela nedůvěryhodný, by jí měla stačit, aby se okamžitě otočila zpátky. Ale slunce zářilo, vodní tok lákal a ona měla až po krk davu. Ohlédla se k závodišti a viděla oblak prachu, jenž se nad ním vznášel. Naopak někde před nimi trylkoval nějaký pták svou ódu na život a na hranici světla a stínu tančila dvojice motýlů, jeden žlutý a druhý oranžový s černými skvrnami.
Závodiště a všichni lidé nejsou zas tak daleko, ujišťovala se Olivie. Kromě toho muž po jejím boku byl nyní střízlivý a nepovažovala ho zas za až takového šílence, aby riskoval ztrátu kupců, které mu jeho koně získali. V tuto chvíli se zdálo, že je ochotný mluvit, a ona nechtěla tuto šanci propást.
A tak si nadzvedla sukni o několik centimetrů a prodírala se za ním porostem vysokým až nad kolena. Ve vlhkém stínu tráva ustoupila kapradí a ještě dál se táhl břeh řeky pokrytý měkkým mechem. Lord Hawk se jednou ohlédl, ale jen krátce, takže nedokázala zjistit, jak se tváří.
Vrať se, varoval ji rozum.
Ale zvědavost ji hnala dál. Jak jeho rodiče a bratr zemřeli a proč se vyhýbá manželství, které by bylo dokonalým lékem na jeho osamělost? Protože Olivie si byla jednou věcí naprosto jistá: Nevill Hawk je osamělý. To proto tráví noci vsedě a příliš pije. Možná by mohl s její pomoci najít správnou ženu, která mu pomůže tuto prázdnotu vyplnit. Musela by to být žena se značnou vytrvalostí a nepřipoutaná k běžné společnosti.
Olivie obrátila nad svou opovážlivostí oči v sloup. Musel ji ovlivnit jeho tragický příběh, protože když se dnes rozhodla k lordu Hawkovi přiblížit, jejím záměrem určitě nebylo hledat pro něho vhodnou partnerku.
Muž vpředu se sehnul pod nízko visící větev dubu a přitom k ní vyslal ten svůj výsměšný poloúsměv. Oliviino bláznivé snění se okamžitě střetlo s realitou. Nevill Hawk nepotřebuje při hledání ženy pomoc, jenom idiot si může myslet opak. Měla by se okamžitě otočit – a jestli to neudělá, tak nesmí zapomínat na svůj cíl. On nemá žádný důvod, aby ji trýznil, a přesto to dělá. V zájmu všech slušných žen – ať služebných, vznešených dam či kohokoliv mezitím – jí jednoznačně přísluší povinnost, aby mu rázně ukázala, kde je jeho místo.
Vešla na mýtinu podél úzké říčky s hlavou vysoko vztyčenou a jasně vytčeným záměrem. Jen ať si na ni něco zkusí a uvidí, jak rychle ho usadí.
Poštolka stála po kolena v čisté vodě a dlouze pila. Olivie se toužebně dívala na krásné zvíře. Nejraději by vlezla bosá do vody a pak vyskočila na koňský hřbet ke vzrušující jízdě.
„Pomalu, holka. Ne tak rychle,“ řekl lord Hawk klisně a táhl ji ven z vody. Zvíře pohazovalo hlavou a pokoušelo se ještě napít, ale on mu v tom zabránil a odvedl jeho pozornost hrstí svěží trávy. „Jenom pomalu, Poštolko. Musíš se ochlazovat jen zvolna.“
„Zdá se, že má svou vůli,“ poznamenala Olivie.
„Jako většina zajímavých žen.“
Měl ten jeho upřený pohled naznačit, že k nim patří i ona? Olivie si pomyslela, že by se měla při této narážce zatvářit potěšené. A tak se usmála, ale její slova nadále směřovala ke stanovenému cíli. „Byla takovou zajímavou ženou i vaše matka?“
Na okamžik zaváhal. „Těžko říct. Vidí děti své rodiče jasně? Vy ano?“
„Možná. Možná ne. Vy můžete zformulovat svůj názor na mou matku. Ale já si nemohu vytvořit názor na vaši. Neodpověděl jste na mou otázku, lorde Hawku.“
„Proč mě neoslovujete křestním jménem?“
„Neznáme se dost dobře, abych měla na takovou důvěrnost právo.“
„To lze napravit.“
Při těchto jeho krátkých slovech a významném pohledu se Olivii sevřel žaludek. Utrhla lístek z bezového keře a pohrávala si s ním. „Pokoušíte se mě rozptýlit, abych zapomněla na svou otázku?“
Pohladil Poštolku po boku. „To vy mě rozptylujete, Olivie.“ Usmál se. „Slečno Byrdová,“ dodal dřív, než ho stačila opravit.
„Tak byla vaše matka zajímavá žena?“ opakovala poněkud zoufale Olivie.
Podíval se jí do rozhodných očí a nakonec pokrčil rameny. „Moje matka byla tichá. Starala se o rodinu, majetek a víru, přesně v tomhle pořadí. Měla všechny vlastnosti dámy a byla dobrou manželkou a matkou.“
„Ale byla zajímavá?“
„Můj otec si to myslel. Jedinou krutostí, které se vůči ní dopustil, bylo to, že zemřel dřív než ona.“
„Aha.“ Olivie se opět cítila malá a nečestná.
„Dostal zápal plic, z něhož se už nevzpamatoval. Jeho smrt matku zlomila tak, že zemřela za několik měsíců po něm.“
„To jste byl ještě ve válce?“
„Ne. Už jsem byl zpátky.“ Odvrátil tvář.
Olivie se kousla do rtu. Působil tak smutně. „Museli na vás být hrdí,“ nabídla. „Dal jste jim alespoň tohle.“
„Ano. Dal jsem jim alespoň tohle,“ opakoval, ale znělo to zatrpkle. „Krátce po jejich úmrtí měl bratr ošklivý pád z koně. Žil ještě dva týdny a zemřel, aniž by nabyl vědomí. Takže vidíte, slečno Byrdová.“ Zvedl hlavu a díval se přímo na ni. „Neexistuje nikdo, koho by zajímalo, jestli jsem ženatý, zda jsem zplodil potomka a zdali se chovám, jak bych měl.“
Odmlčel se a potom s nečekanou upřímností dodal: „Neměla byste tady být se mnou o samotě.“
Usmála se s větší sebejistotou, než jakou pociťovala. „Asi máte pravdu. Ale jelikož jste mě už dvakrát obtěžoval, myslím, že jsem dostatečně obrněná. I vy můžete zajít ve svém úsilí šokovat pouze po jistou hranici, takže se cítím poměrně bezpečně.“
„Ale, ale,“ řekl a udiveně svraštil obočí. „Je na vás něco zvláštního. Nejste jako ostatní mladé ženy z vašich kruhů. Vedete si ten perverzní deník. Potulujete se v noci po cizích domech. Pak mi sama vstoupíte do cesty – a zdá se, že s plnou podporou své matky. Co si o tom má nějaký muž myslet? A teď se mě vyptáváte na moji rodinu a vztah k manželství. To připomíná spíše chování nedočkavé matky než cudné mladé dámy. To se chcete tak zoufale provdat, Olivie?“ Při těchto slovech obešel Poštolku, takže nyní stáli od sebe maximálně na délku paže. „Schováváte přede mnou nějaké tajemství?“
Jeho slova ji na okamžik zmátla. Jaké tajemství by mohla mít? A kdyby se tak hnala do manželství, mohla to udělat už dávno.
Pak jeho pohled sklouzl k jejímu břichu a Olivii došel význam jeho slov. Zděšeně se nadechla. On si myslí, že se musí vdát? Domnívá se, že skrývá tajemství, které vyžaduje manžela, a to rychle?
„Pokoušíte se mě polapit zkompromitováním?“ dodal a v očích mu jiskřilo pobavení.
Byla to právě tato zábava na její účet, v níž nalezla sebeovládání. Zkřížila paže na prsou a pyšně vystrčila bradu. „Víte, že tomu sám nevěříte, lorde Hawku. Jediným účelem takových směšných narážek je podnítit můj vztek.“
Usmál se. „A uspěl jsem?“
„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Neuspěl jste.“
„To vidím. No, možná to dokáže tenhle pokus.“ Zcela nečekaně přitáhl Olivii k sobě a pevněji sevřel do náruče. „Už se zlobíte?“ Díval se jí dolů do očí ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů.
„Zatím se ovládám,“ zamumlala Olivie. Pokusila se odtáhnout, ale bez úspěchu. Ačkoliv jeho sevření nebylo kruté, nedalo se z něj vyklouznout. „Pusťte mě.“
„Ještě ne.“ Jeho obličej se přiblížil. „Ještě nejste dost rozzlobená.“
„Ano, jsem!“ Ale její srdce bušilo spíše strachem a očekáváním než hněvem. „Zuřím. Okamžitě mě pusťte!“
„Myslím, že potřebujete trochu povzbuzení. Možná tohle –“ Bez varování přitiskl své rty na její. Ale možná tu takové varování bylo už od jejich prvního setkání i při každém dalším. Přesto na to nebyla připravena. Bránila se, ale jen vlažně a pouze několik okamžiků.
Jakmile se jeho rty pohnuly a hledaly polohu pro lepší kontakt, zapomněla na zlost. A když ji objal paží kolem ramen a přitiskl pevně k sobě, zapomněla na strach. Jemně kousal do jejího dolního rtu, aby ji přiměl pootevřít ústa. Vsunul jazyk mezi její rty a Olivie pocítila příval horka v břiše a děsivé, nepřekonatelné očekávání.
Co bude následovat?
Co mu dovolí udělat?

KAPITOLA
8

NEVILL VEDEL, že se chová nevhodně. Nevinná mladá žena ze společnosti nepatřila k druhu žen, s nimiž se muž smí miliskovat. Jenže ústa Olivie Byrdové byla neuvěřitelně teplá a hebká a bylo jasné, že touží po líbání. Pokud její nadšení něco naznačovalo, pak to, že hladoví po takovém polibku už velmi dlouho.
Líbal ji. Dával si načas a odváděl dobrou práci. Olivie nesmí na tento polibek zapomenout, zapřísahal se, když ji nutil zvrátit hlavu. A musí si o něm zapsat do toho svého proklatého deníku něco moc hezkého.
Tiskl rty na její, kousal a naléhal. Cítil okamžik, kdy se její rty pootevřely, a neostýchal se proniknout hlouběji. Chutnala jako med, jako sluneční svit. To stačilo, aby byl muž opilý touhou, a on nepatřil k těm, kteří si něco podobného odepírají.
A tak se plně zmocnil jejích úst a vnikal jazykem dál a neodbytněji, než by měl. Skutečnost, že se ho křečovitě držela za klopy kabátu, mu neubrala nic z jeho odvahy. Dál pronikal jazykem dovnitř a ven v intimním polibku milenců.
Určitá dávka rozumu se mu vrátila teprve tehdy, když jeho vzrušení začalo požadovat stejný rytmus v dolní části těla. Se zasténáním spoutal rozbouřené emoce, zvedl hlavu a podíval se jí do zastřených očí. „Tak tohle jste ode mě chtěla, Olivie? To proto jste šla za mnou na tohle skryté místo?“
Když se díval dolů na její zardělou tvář a plná ústa, v duchu zaklel. Jeden polibek nestačí. Ale sotva sklonil hlavu k dalšímu sladkému ochutnání, zdálo se, že Olivie se vzpamatovala.
„Ne!“ Otočila hlavu a vyhnula se jeho rtům. Potom ho odstrčila od sebe a klopýtala pozpátku téměř až k okraji vody. Jaksi se jí podařilo tvářit se dotčeně a současně svůdně.
„Ne,“ opakovala a nejisté zvedla ruku ke rtům. Její hlas zněl tiše a roztřeseně. „Myslím, že na jeden den jste mě zneužil už dost.“
Já že zneužil vás?“ Zasmál se, rozhodnutý ji donutit, aby za tuto situaci převzala část odpovědnosti i ona. „Není to obráceně?“
„Cože?“
Nevill fascinovaně pozoroval hru emocí v jejím výmluvném obličeji. Její pocity přecházející od počátečního vzrušení přes ponížení až ke vzteku představovaly hotovou bouři. S potemnělýma očima a zrůžovělými tvářemi se ocitla v naprostém zmatku. Zhluboka se nadechla, pak ještě jednou. Nemohl neobdivovat, jak se přitom nádherně vyplnil krémový živůtek jejích mušelínových šatů.
„Tak vy si myslíte, že já zneužila vás?“ vyprskla Olivie. „Já zneužila vás?“
„‚A není to tak?“ Nevill Hawk zkřížil paže na hrudi a bavil se tak, jak se mu to nestalo už celé roky. „Následovala jste mě sem z vlastní vůle. Bylo jasně vidět, že máte nějaké skryté úmysly. Pokud to nebyla léčka na manžela, pak můj druhý odhad zní, že jste doufala v lapení milence.“
„No tohle!“ Dupla si. „Překračujete všechny meze!“
„Tak ani tohle ne? Hm.“ Zamračil se. „Potom nutně docházím k jedinému závěru. Jsem předmětem zkoumání pro ten váš deník, je to tak? Co si zapíšete tentokrát? Lord H. Protivný, ale moc dobře líbá?“
Zahlédl v jejích očích záblesk pocitu viny? Vyhnula se jeho pohledu tak rychle, že si nebyl jistý.
„Nemám v úmyslu tohle dál poslouchat.“ Olivie nadzvedla sukně a vyhýbajíc se mu velkým obloukem šplhala vzhůru po svažitém břehu. „Dnes večer mě nežádejte o tanec, lorde Hawku, jinak se připravte na odmítnutí. Nepřeji si pokračovat v seznamování s vámi.“
„Není mi jasné, jak se tomu chcete vyhnout.“
„Zvládnu to.“
„A co váš pobyt ve Skotsku?“
Prudce se otočila a vrhla na něho rozhořčený pohled. „Co má být? Neumím si představit žádnou příležitost, při níž bych vás pozvala na Byrdův statek, ani důvod, proč bych vás navštívila ve vašem sídle. Takže vidíte, tím jsme skončili.“
Ale její prohlášení jenom rozšířilo Nevillův úsměv. Sledoval, jak odchází se vztyčenou hlavou a dlouhými, zlostnými kroky. Zezadu vypadala stejně dobře jako zepředu. Ne, on a úctyhodná slečna Byrdová ještě neskončili, i když věděl, že vstupuje na nebezpečnou půdu. Jestli je to pronájem pozemků, co od ní požaduje, pak nepostupuje příliš logicky. Jenže nedokázal zabránit tomu, aby Olivii neškádlil. Nebo nelíbal.
Ne že by na něj nezapůsobilo, že při jejím odmítnutí pociťoval mnohem větší potěšení, než jaké měl z přijetí kteroukoliv jinou ženou. Ale už dávno přestal přemýšlet o paradoxech svého života. Oslavovaný hrdina, ale ve skutečnosti zrádce. Obdivovaný, a přesto stravovaný sebenenávistí.
Tomu by odpovídalo i to, že se zamiloval do první ženy, která ho odmítla. Jenže Olivie představovala ještě větší paradox než on. Chvílemi slušná slečna Byrdová, jindy jeho lidská Datlička. Vůbec se nepodobala jiným ženám svého postavení – například své matce, Penny Cummingsové nebo stovkám dalších tohoto typu. Většinou samé hezké skořápky, myslící pouze na další večírek a na to, co si na něj obléknout.
Olivie je mnohem neústupnější, oduševnělejší. A zdá se, že hledí na společnost stejně pochybovačnýma očima jako on.
Sledoval ji pohledem, dokud mu její krásná rázující postava nezmizela za stromy. Měl by ctít její požadavek a jednoduše se jí vyhnout.
Jenže Nevill věděl, že to nedokáže. Bude Olivii pronásledovat, trápit a přesvědčovat, aby se s ním opět líbala. Nakonec mu odsouhlasí i pronájem pozemků. A pokud jde o ještě vzdálenější budoucnost, to zatím nemůže říct. Jeho život poběží jako dosud, děsivé noci, snesitelné dny a občas záblesk skutečné nádhery jako dneska.
Jak by se mohl otočit zády k další příležitosti hřát se v takovém jasu?

Olivie zlostně dusala kapradím a po úzké pěšině lesem. Když se jí sukně zachytila o trs trávy nebo trnitou větev, pokaždé s ní prudce škubla. Lord Hawk je bezpochyby ten nejprotivnější a nejzhýralejší neotesanec, jakého kdy měla tu smůlu poznat! Ale líbá velice dobře.
Zakopla o vyčnívající kořen dubu a před pádem jí zachránilo pouze to, že se chytila kmene. Ale roztrhla si přitom dlaň rukavičky a zaklela jako čeledín. Hleděla na neopravitelnou trhlinu. Další zločin, za který je odpovědný lord Hawk.
Ale i tak líbá moc dobře, řekl výsměšný hlas jejího svědomí.
„Tohle do svého deníku nenapíšul“
Z bezpečí rozložitého dubu jí vynadala šedivá veverka a dvojice vrabců odlétla, jako by byla znechucena jejím vpádem do jejich dosud pokojného domova.
„Nenávidím ho,“ vyhrkla vzdorně na nespokojené ptáky. A skutečnost, že lord Hawk věděl, že jeho polibek roztaví její odpor do posledního gramu, v ní vyvolal ještě větší zlost. Muž se s takovým uměním líbat nenarodí. Naučil se to usilovným procvičováním s lehce dostupnými ženami, bujnými hospodskými děvečkami, příliš přátelskými služebnými a podobně.
Olivie se krátce ohlédla, aby se ujistila, že ji nepronásleduje, a znovu vyrazila kupředu. Vážně je to nejodpornější muž na světě – i když se jí při jeho polibku kroutily palce u nohou.
Než se Olivie přiblížila k závodišti, stačila se jakžtakž uklidnit. Jenže další emoce opět vynesly její hněv, který tak usilovně potlačila, na povrch. Vzpomínky na jeho doteky na ní lpěly jako stín, kterému nelze utéct. V místech, kde ji držely jeho silné ruce, pociťovala mravenčení. Přední část těla od kolen přes břicho až k ňadrům, kterou k sobě tiskl, žhnula. Cítila jeho vzrušení na svém břiše a už tato pouhá vzpomínka v ní rozdrnčela všechny nervy.
A pak tu byl ten jeho polibek.
Olivie se zastavila za plátěným přístřeškem a přitiskla hřbet ruky na rty, které nyní byly mimořádně citlivé. Takhle ji dosud nikdo nelíbal. Nikdy. Raphael St. Julian jí jednou strčil jazyk do úst. Ale i když byla na tolik diskutovaný francouzský způsob líbání zvědavá, její primární reakcí byla ošklivost.
Nicméně polibek Nevilla Hawka se jí neprotivil. Měl by, ale nestalo se.
Olízla si rty a zasténala nechtěným vzrušením, které jí projelo tělem jako divoký oheň. Chová se jako lehká holka, jako nejnižší druh ženy. Zastyděla se sama před sebou.
Ale okamžitě si řekla, že je přece stvořena z odolnějšího materiálu, než aby se s tím nevyrovnala. Zastrčila si uvolněnou kadeř za stuhu přidržující slaměný klobouk. Lord Hawk možná tohle kolo jejich absurdní bitvy vůlí vyhrál, ale válku nevyhraje. Jako každá dobře vychovaná mladá žena přece dobře ví, jak takového muže ignorovat, a rozhodně ho umí poslat správným směrem.
„Aha, tady jsi!“
Olivie při nečekaném zvuku matčina hlasu prudce trhla hlavou vzhůru. Zrovna teď jí vběhne rovnou do cesty. A co hůř, matka byla zavěšena do Penny Cummingsové.
„Kde je lord Hawk?“ zeptala se Penny a dívala se na dívku vychytralým pohledem.
„Myslím, že ještě provádí koně. Kolik jsi vyhrála?“ zeptala se Olivie matky s nadějí, že odvrátí její pozornost od sebe.
„Sedm liber. A Penny vyhrála stejnou částku. Ale ty, drahoušku, jsi vyhrála víc než kdokoliv jiný. Deset liber. Tady jsou.“ Matka podala Olivii mince svázané do svého krajkového kapesníčku. „Bylo od tebe chytré, že jsi vsadila na lorda Hawka celé čtvrtletní kapesné.“
Pennyin vědoucí pohled a matčino dychtivě povytažené obočí byly to jediné, co Olivii zabránilo, aby ostře neodsekla. Za této situace ale nemohla nechat jejich podezíravé narážky bez jakékoliv odpovědi. „Byl to kůň, nikoliv muž, na koho jsem vsadila. Vždycky cítím náklonnost k samicím se silnou vůlí, bez ohledu na živočišný druh.“
Augusta pozorně upřela pronikavé modré oči na dceřinu tvář a pak se mile usmála. „Běžte beze mě, Penny. Potřebuji si s ní promluvit.“
Olivie se zamračila. Penny se zasmála. „Měla byste mít radost z péče vaší drahé matky,“ prohlásila lady Cummingsová. „Vždyť jenom doufá ve váš výhodný sňatek a dává pozor, abyste si během toho procesu nepokazila pověst.“ Vtom se podívala někam za Olivii. „Aha, tamhle přichází lord Hawk.“
Když Penny odbíhala směrem ke zmíněnému muži, Olivie za ní vyslala zlověstný pohled. „Dejte si pozor na vlastní pověst,“ zabručela.
„Ale no tak. To je od tebe, dítě, poněkud nevděčné. Penny jako naše hostitelka – a hostitelka lorda Hawka – bere na sebe zodpovědnost, že v její domácnosti nedojde k ničemu nepatřičnému.“
„To mám ale štěstí,“ odpověděla sarkasticky Olivie. „Dohlížejí na mě hned dvě matrony.“
„Byla bych ti vděčná, kdybys u mě takový výraz nepoužívala.“ Augusta zvedla bradu a upravila si krajkový šál na ramenou. „Zní to tak staře a, no, matronovitě.“
„A to rozhodně nejsi, viď, mami?“ Olivie se podívala do místa, kde teď Penny kráčela po boku Nevilla Hawka a jeho nádherného závodního koně. „Vážně nechápu, proč se chceš tak zoufale znovu vdát. Jednání s muži je někdy přímo nesnesitelné.“
Augusta sledovala dceřin pohled a usmála se. Pak se zavěsila do Oliviiny paže. „Cítím nějakou předpojatost vůči lordu Hawkovi? Vždyť je to tak neodolatelný mladý muž.“
Olivie si přála odmítnout tohoto muže jízlivě a jedovatě, ale matčina vroucí starostlivost ji odzbrojila. Zhluboka vzdychla, zatímco mířily k pavilonu. „Ano, umí být neodolatelný. To potvrzuji. Ale současně je arogantní a protivný a neobyčejně panovačný.“
„Pokusil se tě políbit?“
„Mami!“ Olivie se snažila tvářit zděšeně, ale ohnivý ruměnec na tvářích ji prozradil. „Ach, mami,“ vzdychla znovu. „Nezáleží na tom, jestli se pokusil nebo ne. Není to typ muže, který by mě zajímal.“
„Tak tohle tvrdíš o každém, s nímž se setkáš.“
„No tak dobře. Uvěříš mi, když řeknu, že lord Hawk je pravým opakem všeho, co u manžela vyžaduji?“
Augusta poklepala dceru po ruce. „Ale, ale. Vyvolává u tebe tak silné pocity.“
Olivie se otočila k matce. „Nesnáším, když takhle překrucuješ všechno, co řeknu.“
Lady Dunmorová odpověděla neurčitým pokrčením ramen. „Jenže vy dva si tak odpovídáte věkem, majetkem a postavením. Dokonce i vaše pozemky leží vedle sebe. A k tomu vám to spolu nesmírně sluší. Říkali to všichni, když vás včera viděli tančit.“
Olivie zavrtěla hlavou. Takové věci nechtěla slyšet. „Ano, tančí skvěle. A je dostatečně hezký, i když takovým tím temným a zadumaným způsobem. K tomu miluje koně a přírodu. Máš pravdu. Z vnějšího pohledu se k sobě dobře hodíme. Jenže také hodně pije a je příliš dobrý znalec žen. Krátce řečeno, je to zpustlík nejhoršího druhu a nedá se mu důvěřovat.“
Augusta se na ni po tomto vášnivém dialogu dlouze a zamyšleně zahleděla. „Zdá se, že sis lorda Hawka hluboce prostudovala. Nicméně musíš připustit, že se vůbec nepodobá nápadníkům, které jsi dosud odmítala.“ Její úsměv byl docela spokojený.
„A co z toho vyvozuješ? Ne, na tom nesejde. Jednoduše to nechápeš.“ Olivie rozzlobeně našpulila rty a aniž by zvážila další slova, pokračovala: „Možná ti to objasní tohle: Lord Hawk je prostě jako můj otec. Okouzlující, nebezpečný a přesně ten typ muže, kterého si rozumná žena nemůže vzít – pokud má ten muž manželství vůbec na mysli.“
Olivie nemusela čekat, aby věděla, co na to Augusta odpoví. Stačil jí šokovaný výraz na matčině obličeji, aby to pochopila. O jejím otci spolu příliš nemluvily, protože Augusta měla sklon pomíjet jeho chyby, což Olivii obvykle nutilo, aby je ještě zveličila.
Dívka se otočila a rozhodně kráčela k malé tržnici, která vyrostla na doncasterském závodišti. Byla odhodlaná vyhnout se Penny, matce i tomu hroznému Nevillu Hawkovi. Uvolnila stuhu a nechala klobouk sklouznout a viset na zádech, což se na dámu zrovna nehodilo. Ale jí to bylo jedno. Její matka se teď bude rozhovoru o lordu Hawkovi konečně vyhýbat, protože ze srdce nenáviděla jejich hádky na téma Cameron Byrd.
Váček s penězi rytmicky narážel do Oliviina stehna a jeho tkaničky se jí zařezávaly do zápěstí. Výhrou značně ztěžkl. Olivie za to mohla děkovat lordu Hawkovi s jeho rychlýma rukama a nestydatými způsoby, což ji pořádně štvalo.
Rozhodla se, že ty peníze utratí. Utratí je do posledního šilinku a nakoupí si frivolní tretky, s nimiž by určitě nesouhlasil.
Ale okamžitě uznala, že je to pitomost. Vždyť frivolnost je jediné, čemu lord Hawk rozumí. Pití, lehké ženy a sázení velkých částek na závodní koně. Ne, opravila své rozhodnutí. Raději utratí ty peníze rozumně, na věci, které ulehčí její mysli.
Prohlížela si pestrobarevné stojany i stánky za nimi. Ve větru vlály stuhy všech barev a vytvářely duhu. Vůně růží, levandule a zimolezu jí přilákala ke stánku s parfémy. Nějaký mladíček hlučně vychvaloval výhody Univerzálního protijedu od doktora Smythe, zatímco jakási žena vybízela potenciálního kupce, aby si vybral kytičku pro svou milovanou. Nabízeli tu koláče a koblihy, pivo, punč i víno. Zahlédla lněné tkaniny z Irska a vlněné ze Skotska, dokonce i perličkami vyšívané šaty z dalekého Orientu.
Na závodiště se přihrnuli všichni obchodníci z města a Oliviiny oči si neúnavně prohlížely jeden pult za druhým. Viděly všechno a všechno odmítly. Pak její pohled upoutal stůl obtěžkaný knihami a Olivie k němu okamžitě zamířila. Za deset vyhraných liber si mohla koupit více knih, než dokáže unést. Bezvadné.
Než si knihy vybrala, slunce začalo klesat k horizontu, uskutečnily se dva dostihy a knihkupec byl radostí bez sebe. „Okamžitě pošlu s vaším nákupem nějakého chlapce, slečno.“
„Bydlím u Cummingsů,“ sdělila mu Olivie. Utratila za knihy osm liber a deset šilinků a nyní natáhla dlaň pro drobné.
Knihkupec uviděl její roztrženou rukavičku a naklonil se k ní. „Promiňte, slečno, ale můj švagr má tamhle na druhém konci stánek s koženým zbožím.“
Olivie sevřela prsty v pěst a skryla trhlinu, protože jí připomněla její útěk od lorda Hawka a jejich polibek. Při této zneklidňující vzpomínce stiskla rty a zachvěla se. Nechtěla na to myslet, ani na nic, co mělo s tím člověkem jakoukoliv spojitost. Jenže se zdálo, že jí ho připomíná úplně všechno.
„Děkuji,“ odpověděla a odcházela od stánku s knihami. Vzdychla a posílila duši záští. Možná by měla něco koupit lordu Hawkovi, aby mu to pořád připomínalo ji – jedinou ženu, která odolala jeho okouzlujícím způsobům. Ponořila se do této fantazie. Dárek, který by vyjadřoval, že jím hluboce pohrdá. Co by to mohlo být?
Láhev levného vína.
Ušklíbla se. I když to bylo perfektní, dosáhla by tím pouze toho, že by vypadala stejně nízce jako on. Raději ho bude ignorovat a dneska večer se proti jeho špatnému chování dobře obrní. I když ho upozornila, že s ním nebude tančit, vůbec by se nedivila, kdyby to přesto zkusil.
Zvonění drobných mincí v jejím váčku při návratu do pavilonu ji rozčilovalo. Rozhodla se, že je vhodí do pokladničky pro chudé v kostele ve vsi. Vtom si všimla krásného šedého valacha vedeného trenérem a dostala lepší nápad. Vsadí na soupeře lorda Hawka a vhodí do pokladničky celou výhru.
Ale co když ten sakramentský chlapík neprohraje?
Olivie rozevřela dlaň a podívala se na trhlinu v rukavičce. Přece nemůže vyhrát každý závod. Všichni jeho koně určitě nejsou nejrychlejší.
Ale Poštolka ano. Olivie vešla po třech schůdcích do pavilonu. Ta klisnička byla nejkrásnější zvíře, jaké kdy viděla. Proti Poštolce rozhodně nemůže sázet. Měla-li být upřímná, moc ráda by to ušlechtilé zvíře vlastnila.
Jenže to bylo beznadějné. Nemohla s Nevillem Hawkem obchodovat o nic víc než s ním tančit.
Nebo ho líbat.

KAPITOLA
9

NEVILL HREBELCOVAL RACKA. Věnoval se jeho hřívě a ohonu s takovou vervou, až kůň frkal a neklidně přešlapoval.
„Jen klid, chlapče,“ zamumlal Nevill a ustoupil právě včas, než ho zvíře stačilo kopnout zadní nohou. „Klid, chlapče. Už to bude.“
„Nemůže se dočkat závodu,“ poznamenal Bart, který se naklonil do stání a pověsil na hák vědro s ovsem.
„Zítra bude mít příležitost.“ Nevill vyšel z boxu, opřel se vedle trenéra o dvířka a díval se na nádherného hřebce.
„Jak to tady zvládáte?“ zeptal se Bart po chvilce. „Docela dobře. A ty?“
„Nikdy to nebylo lepší, ale těším se domů.“
„Chybí ti Maisie?“ Bart byl deset let ženatý s woodfordskou kuchařkou.
„Ano. A taky děti.“ Když Nevill mlčel, Bart si odkašlal. „Vy jste o manželství nikdy neuvažoval, pane?“ Nevill se na něho ostře podíval a muž sklopil hlavu.
„Ale ano, myslel jsem na to.“
Uplynula delší chvíle ticha a Bart přemístil váhu těla. Nevill si uvědomil, že trenér je nervózní. A měl proč. Ačkoliv jejich vztah byl bližší než vztah pána a zaměstnance, existovala hranice, kterou nikdy nepřekročili. Ale z nějakého důvodu se zdálo, že dneska je Bart rozhodnut tuto hranici posunout a nanést téma manželství.
„Osobně jsem nikdy nebyl spokojenější,“ pokračoval trenér. „Je skvělé mít ženu, která mě vítá dobrým jídlem, a děti, které dychtí po otcově pozornosti.“ Odplivl si do slámy. „V takovém milém prostředí se i chudák cítí jako král.“
Nevill se k němu otočil tváří. „Tak ven s tím. Proč chodíš kolem horké kaše?“
Chlapík se na něho díval bez mrknutí oka. „Kdybyste se oženil, možná byste mohl v noci spát. Měl byste ženu, s níž se můžete uvolnit – dobrou, ne jenom nějakou příležitostnou – a mohl byste se nasytit jí místo whisky. Tak byste našel klid, pane.“
Nevill při první zmínce o své noční trýzni strnul. A poznámka o jeho pití ho popudila ještě víc. Jenže mu to řekl dobrý a věrný zaměstnanec. Nevill s námahou zmírnil svou odpověď. „Beru tvou starostlivost na vědomí.“
Ale když se otočil k odchodu, muž pokračoval: „Nejsem to jenom já, kdo má starosti.“
Nevill se pomalu otočil a zaťal čelisti. „Mám tomu rozumět tak, že moje chování je předmětem debaty mezi lidmi, které na Woodfordu zaměstnávám?“
Hawk svým zamračeným pohledem a hrozivě tichými slovy už umlčel mnoho mužů, ale Bart se nedal. Zbledl a křečovitě polkl, ale necouvl. „O vašem chování, jak jste řekl, se lidé, kteří pro vás pracují, opravdu někdy baví. Ale jsou to jenom ti z nich, kteří mají větší starost o vás než o svoji mzdu.“
Prostá slova, o jejichž upřímnosti Nevill nemohl pochybovat. Zvolna se nadechl a promnul si zátylek. Nesmí se na dobře míněné vměšování toho muže zlobit.
„Děkuji ti za radu, Barte. Ale nejsem si jistý, že nějaká žena je odpovědí na moje problémy.“
„A co slečna Byrdová, která bude po dostizích vaší sousedkou?“
Nevill překvapeně zakroutil hlavou. „Špehuješ mě?“
Trenér se pousmál. „I slepý by viděl, jak vás to k sobě přitahuje. A já slepý nejsem.“
Nevill si znovu promnul zátylek. „Myslím, že o mně nemá příliš dobré mínění.“
„Snad jste tu dívku neurazil? Je to dáma –“
„Umí se o sebe postarat.“
Bart přimhouřil oči. „Jestli chcete ženu, která vás bude mít ráda, nesmíte s ní zacházet jako s nějakou lacinou –“
„Já žádnou manželku nehledám!“
„Ale měl byste.“
„Tak to by sakra stačilo!“ Hawk se prudce nadechl. „Nehodlám se na toto téma dál bavit.“ Zírali na sebe v potemnělé uličce starých Cummingsových stájí. „Postarej se o koně. Já musím myslet na jiné záležitost.“
Když Bart neodpověděl, Nevill mu krátce pokývl a odcházel. Ale trenér byl zřejmě rozhodnut mít poslední slovo, protože než jeho pán došel k východu vedoucímu do padoku, uslyšel, jak Bart za ním volá:
„Zatancujte si s ní valčík. Zeny se sice tváří pohoršené, ale všechny valčík milují. Tak si ho s ní zatancujte.“

Nevill se posílil sklenkou brandy, ale jenom jednou. Zakázal si pití hned první noc v Doncasteru. Jenže po předchozím rozhovoru s Bartem ho spaloval přebytek energie. Slunce se blížilo k horizontu a lidé už mířili k náměstí, kde se měla konat veřejná zábava. Společný tanec peerů a prostých lidí byl vzácný. Hedvábí se smísí s barchetem, vyšívané střevíce budou tančit podle stejné hudby jako čerstvě vyleštěné pracovní boty.
Připojí se k bujné zábavě, jakou takový výroční tanec má být, i důstojná slečna Byrdová? Ačkoliv pro tanec bylo vyhrazeno více ploch, aby se dostalo na všechny zájemce, Cummingsovi dali jasně najevo, že jde o drsné prostředí, na jaké dámy nejsou zvyklé. Ale právě tohle bylo zřejmě velkým lákadlem a akce se vždycky těšila hojné účasti. Z toho vyplývalo, že muži z jejich společnosti musí zajistit, aby jejich dámy nezůstaly ani na chvíli o samotě.
Nevill se učesal a připevnil límeček. On už se postará, aby se slečně Byrdové dostalo dobré ochrany. Ať si Olivie soptí, dupe nohou a vrhá na něho blesky zelených očí. Nenechá se odradit. Vlastně očekával, že ji přehnanou starostlivostí vyprovokuje právě k takové náladě. Pod jejím velmi kultivovaným vystupováním se skrývala silná vášeň, a on se nemohl dočkat, až ji probudí.
Předklonil se a podíval se na sebe zblízka do zrcadla. Proč to dělá? Proč k ní upíná takovou pozornost, k jaké ho nedonutila žádná žena od doby, kdy přestal být zelenáčem? Bylo v tom víc než pouhá snaha pronajmout si její pozemky, jinak by se k ní nemohl chovat tak neuváženě. Kdyby chtěl jenom dosáhnout pronájmu půdy, tak by jí nenechával dopis v deníku, ani by ji vášnivě nelíbal u řeky.
Už pouhou vzpomínkou na ten polibek a její přirozenou reakci se mu vzbouřila krev v žilách.
Ne. Rozhodně nejde pouze o pronájem. Je takový blázen, že chce i tu ženu. A ona chce jeho. Bart prohlásil, že i slepý by viděl přitažlivost, jaká mezi ním a Olivii vládne.
Chvíli to zvažoval, a pak si dovolil vzpomenout i na zbytek toho, co mu Bart řekl: že manželka by ho mohla zbavit jeho noční můry; že žena v jeho posteli by mu mohla poskytnout úlevu, jakou hledá. Rozptýlení. Uspokojení.
Nevill se díval na sebe a viděl tvář, tolik podobnou tváři svého otce – i jizvu na čelisti, neustálou připomínku osudové noci u Ligny. Odvrátil se a znovu zvedl sklenku.
Kdyby byl džentlmen, držel by se od slečny Olivie Byrdové zpátky. Pak se zasmál. Kdyby byl skutečně džentlmen, pak by to nemusel dělat. Byl by naprosto přijatelný jak pro ni, tak pro její matku.
Jenže on není džentlmen. Kdysi možná byl, ale už jím není. A nerozhlíží se po manželce.
Pomalu dopil whisky. Vychutnával její žár a palčivost a čekal, až alkohol uvolní jeho napětí.
Postavil sklenku na stůl. Bart dneska odpoledne překročil hranice, ale v jednom měl pravdu. Zeny milují valčík. Nevill se ho naučil ve Francii, a i když už dávno netančil, určitě si rychle vzpomene na správné kroky stejně jako u kotilionu.
Dneska večer bude tančit s Olivii valčík, zapřísáhl se, povzbuzen whisky, která mu protékala žilami. Ať se mu vyhýbá, bude ji pronásledovat, a nakonec se ocitne v jeho náručí, sladká a poddajná tak, jako byla u řeky. Už jen tato myšlenka v něm probudila nevídaný chtíč.
Ale nemohou skončit v posteli, napomenul se. To bylo vyloučeno. Olivie je především dáma. Bohužel. A zničit ji by současně znamenalo zničit jakoukoliv naději na pronájem jejích ladem ležících polí a pastvin.
Ale i tak, jestli dokáže uvést Olivii alespoň trochu do pokušení, pak může považovat tento večer za úspěch. Odkryje jí její vášnivost tak, že bude muset připustit její existenci. Ať si teď mladá dáma tvrdí, že je jí protivný, brzy si bude muset přiznat svou rozdychtěnost.
Tohle věděl i Bart.

„Půjdeš tam a hotovo. To je moje poslední slovo na toto téma,“ prohlásila Augusta. „Nemůžeš se chovat ke Cummingsům nezdvořile, když jsou k nám tak pohostinní.“
Olivie zlostně hleděla na matku, protože měla pravdu.
„Kromě toho,“ pokračovala vikomtka, „Penny mi říkala, že tyhle veřejné zábavy nemají daleko ke skandálnosti, protože jsou přístupné všem bez výjimky. Myslela bych, že ti to bude plně vyhovovat.“
Tentokrát se Olivie odvrátila. Matka zase měla pravdu. Byla by večerní událostí velice vzrušená, nebýt lorda Nevilla Hawka. A nejhorší ze všeho bylo, že i když se styděla s ním znovu setkat, nějaká část v ní – ta hříšná – ho toužila vidět.
Přitiskla si prsty na oči. Chtěla se uklidnit, což nedokázala od chvíle, kdy ji políbil.
Pro všechno na světě, proč ho jenom na to skryté místo u řeky následovala? Proč dovolila, aby zůstali sami, když věděla, jak ji ten muž přitahuje?
Protože se domnívala, že věcný důvod dokáže překonat primitivní vášeň, kterou v ní vzbuzoval.
Olivie vzdychla. Není přece hloupá ani frivolní, takže pro takové infantilní chování neexistuje omluva. Dobrý bože, má za sebou tři sezony. Pokud nic jiného, tak se přinejmenším naučila zvládat nevítané nápadníky. Ne že by lord Hawk, třeba jen vzdáleně, jednal jako nápadník. Spíše se choval jako neurvalec. Darebák. Jeden z těch zlosynů, kteří nemají dobré, nýbrž jen zlé úmysly.
Ale uměl moc dobře líbat.
„Olivie! Mluvím s tebou.“
Mladá žena se s trhnutím vrátila do reality. Matka to nevzdá, dokud se Olivie buď nepodřídí jejím plánům, nebo jasně nevysvětlí, proč to nechce udělat. A pokud by se jí pokusila vysvětlit, k čemu mezi ní a lordem Hawkem došlo, Augusta by jí pravděpodobně poradila, ať povzbuzuje jeho odvahu. Kdyby si Augusta vedla deník o vhodných mužích, považovala by Nevilla Hawka za perfektního: hezký a okouzlující, s titulem a majetkem.
Olivie zvedla kartáč na vlasy. „Slyšela jsem tě, mami. Jenom se mi nelíbí, co jsi řekla.“
„Kdy ses naučila své matce tak vzdorovat?“
„Promiň,“ vzdychla dívka. „Máš pravdu. Nemám důvod se dnešní zábavě vyhýbat. Ale slib mi jedno, mami. Slib mi, že mi dneska nebudeš vnucovat žádné muže.“
Augusta přerušila zapínání náramku přes rukavičku a s nakloněnou hlavou si dceru pozorně prohlížela. „Jestli máš na mysli lorda Hawka, a nikdo jiný mě nenapadá, pochybuji, že bych musela něco podobného dělat. Zdá se, že má o tebe dostatečný zájem, aby moje povzbuzení nepotřeboval.“ Augusta při Oliviině zarputilém výrazu přimhouřila oči. „Nechápu, jak ti může připadat nepřijatelný!“
Děvče zasténalo. Tuto konverzaci si rozhodně nepřála. „Docházíš k unáhleným závěrům jako vždycky,“ prohlásila rozmrzele. „Nezmiňovala jsem se konkrétně o něm. Ale opustila jsem Londýn proto, že se stal tak otravným tržištěm manželů. Rozhodně si nepřeji, aby mě to pronásledovalo až sem.“
Augusta se vrátila k zapínání svého náramku. „Tak dobře. Nebudu ti představovat žádné svobodné džentlmeny. Tak to chceš? Ale buď té lásky a odpověz mi na jednu otázku. Pouze jednu. Souhlasíš?“
Olivie zaskřípala zuby. Má snad na vybranou? Ale jedna otázka je určitě snazší než večer naplněný úniky před matčinými machinacemi. „ Ale jenom jednu.“
„Jistě. Tady je.“ Lady Dunmorová zvedla hlavu a upřela na dceru dotčený pohled. „Ty se nechceš nikdy provdat? Stanovila sis tak vysoké nároky, že žádný muž nemá naději na jejich splnění?“ Přitiskla si sepjaté ruce na prsa. „Promarnila jsem uplynulé tři roky planými nadějemi? Jestli ano, pak tě ujišťuji, že nehodlám marnit další tři.“
Tak tohle Olivie nečekala a chvíli byla na rozpacích. „To je víc než jedna otázka,“ poznamenala místo odpovědi.
„Možná, ale všechny se v podstatě ptají na totéž. Pověz mi pravdu, drahoušku, protože začínám být tou tvou hrou unavená.“
Sklopila hlavu. Jak má odpovědět? „Ano. Chci se jednoho dne provdat. Ale až se budu vdávat, tak jenom za muže, kterého budu milovat.“
Augusta se stáhla. „To zní jako obvinění. Myslíš si, že já jsem se nevdávala z lásky?“
Olivie opět zasténala. Její matka zase všechno vztahuje na sebe. „Tak jsem to nemyslela, mami.“
Augusta pohrdavě vydechla. „Dobrá. Ale stejně bys měla vědět, že jsem milovala všechny svoje manžely, i když každého jiným způsobem.“ Zahleděla se do dálky. „George byl o hodně starší, ale velice milý a hodný. Tvůj otec, no, byl poněkud divoký. Přiznávám to. Ale já ho vášnivě milovala. A pokud jde o Humphreye, tak o mé lásce k němu určitě nepochybuješ.“
„Ne, samozřejmě že ne. Já jenom…“ Olivie žalostně zakroutila rukama. „Já jenom nechci udělat chybu. Potřebuji mít jistotu.“
„To, co chceš, drahoušku, je dokonalý muž. Bohužel takový neexistuje. Ale soudím, že tohle už jsi musela poznat i ty.“ Augusta popošla k Olivii a vlídně ji pohladila po tváři. „Tak pojď. Dokonči úpravu vlasů a neber si svoje nejlepší střevíce, protože tam bude špína a bláto.“
Olivie přikývla a soustředila se na oblékání. Jejich rozhovor neproběhl tak obtížně, jak se obávala, ale přesto ji sklíčil. Chce nemožné? Opravdu je to příliš mnoho, když chce spolehlivého, laskavého a sečtělého muže? Určitě ne. Je to tím, že až dosud hledala na nesprávných místech. A odkdy se u ní stala jednou z podmínek pro manželství láska?
Se smutným povzdechem si upevnila vlasy dvěma ozdobnými hřebínky. Dneska večer se bude dobře bavit a ne se o tohle starat, rozhodla se. A nebude se zabývat lordem Hawkem, dodala.
Aspoň se o to pokusí.
Trojice žen jela v kočáře s panem Cummingsem. Pánové Garret, Harrington, lord Holdsworth a lord Hawk je doprovázeli na krátké cestě do města na koních. I tak se Olivii ulevilo, že zatím nemusí lordu Hawkovi čelit. Místo toho soustředila myšlenky na druhé muže a snažila se v sobě pro ně nalézt nějaké nadšení, ale bez úspěchu.
Ve městě ji čekalo mnohem více rozptýlení. Náměstí bylo osvětlené pochodněmi a ve středu stálo podium pro muzikanty. Obvod prostranství zaplnily stánky s občerstvením, punčem, vínem a brandy, a v jednom rohu stály dvoukoláky s pivem.
„Vy, dámy, byste se měly pohybovat pouze v místech mezi hudbou a stoly s punčem,“ instruoval je pan Cummings. „Tam nemají přístup žádní výtržníci.“
„Ráda bych se prošla i jinými částmi a podívala se, jak tančí služebné a čeledíni. A vikář,“ dodala Olivie s úsměvem.
„To také uděláme,“ ujistila ji Penny. „Je to součást zábavy. Ale pouze ve skupině,“ upozornila. „Nesmíte tam chodit sama, Olivie. Slibte mi to.“
„Ujišťuji vás, že nedychtím po nevítané pozornosti od nějakého prodavače o nic víc než po té od nějakého peera.“
Penny při její poznámce pozvedla obočí, ale Olivie odvrátila pohled a zhluboka se nadechla. Teď byla ráda, že se rozhodla jít. Večerní vzduch voněl kouřem z pochodní a letním prachem, potem koní a zakázanými francouzskými parfémy. Lidé proudili na náměstí ze všech směrů, všichni oblečeni v tom nejlepším, co měli.
Tři dívky se procházely zavěšené do sebe. Pravděpodobně dcery obchodníků nebo služebné, ale Olivie se za nimi dívala se závistí. Mladé ženy se smály a vrhaly koketní pohledy ke skupince dychtivých mladíků, nečitích se v naškrobených límečcích a s ulízanými vlasy zrovna nejlíp. Ale jeden odvážnější mládenec se rozesmál a zvolal: „Řekni, Annie, věnuješ mi nějaký tanec?“
Dívky reagovaly výbuchem smíchu. Ale prostřední, zřejmě Annie, usoudila Olivie, přikývla. Mladé muže to přimělo k hurónskému řehotu a vzájemnému pošťuchování.
Odtrhla od nich pohled jen nerada. Ach, být stejně svobodná a moct si vybrat muže čistě ze zájmu o něho.
Penny při této neformální konverzaci mezi mladými lidmi nesouhlasně zamlaskala jazykem. Ale Augusta se radostně zasmála. Olivie zahlédla v jejích očích jiskření, které tolik přitahovalo všechny muže. Najednou ji napadlo, že matka muže skutečně zbožňuje. Vždycky viděla především jejich dobré stránky, zatímco Olivie se více soustřeďovala na jejich chyby.
Muzikanti na náměstí začali ladit nástroje, ale ona byla příliš zaujatá svým náhlým odhalením, než aby si toho všimla. Jestli mínila vážně to, co řekla matce
0 svém manželství, pak by se měla řídit jejím příkladem. Musí se snažit vidět v mužích, s nimiž se setkává,
1 to dobré a nezaznamenávat pouze jejich nedostatky.
Někdo do ní zezadu strčil, takže klopýtla – ale něčí silná ruka ji zachytila za paži. Žár tohoto sevření ji měl varovat. Olivie přesto zažila šok, když vzhlédla do temné a hezké tváře Nevilla Hawka.
„Smím poprosit o tanec, Olivie? Rád bych si s vámi zatančil, i když se na mě zlobíte a zakázala jste mi to. A věřím, že si to přejete i vy.“
Opravdu si to přála. Bylo to ponižující – přímo nepředstavitelné, ale ona s ním přesto chtěla tančit. Tak to alespoň chtělo její tělo, zrádné tělo. Vzhlížela do jeho neutrálně se tvářících modrých očí, dnes večer téměř černých, a vnímala napětí každičkého póru svého těla, toužícího padnout mu do náruče. Zabránila jí v tom pouze její hrdost a zbytek zdravého rozumu.
„Já se domnívám… domnívám se, že už jsem dala svůj názor na tuto záležitost jasně najevo. Navíc bych se,“ dodala Olivie a myslela pouze na to, jak opožděně vyvinout paži z jeho pevného stisku, „napřed ráda prošla kolem. Kromě toho muzikanti ještě nezačali hrát.“
Usmál se a způsobil tím, že od něho nedokázala odtrhnout zrak. Uvědomovala si, že její matka je velmi blízko a dívá se na ně a že Penny šeptá něco manželovi. Ale Olivie, lapená upřeným pohledem Nevilla Hawka, byla jako v pasti.
„Žádám pouze jediný tanec, slečno Byrdová. Určitě nejste tak nelítostná, abyste odmítla tak pokornou prosbu.“
Srdce jí bušilo; v ústech měla sucho. Cítila se jako idiot, protože nenacházela důvod k odmítnutí a nedokázala promluvit. Pak do ní někdo dloubl – matka? – a její smysly opět začaly fungovat. Opravdu ji její matka, i po jejich upřímném rozhovoru, strká k muži, kterého Olivie nechce? Ocitla se teď tak blízko něho, že ucítila vůni mýdla, které použil, i brandy, kterou vypil. Brandy. Zase pije. Tak tohle bylo dostačující palivo pro její pohasínající rozhořčení.
„Ale já jsem nelítostná,“ odpověděla. „V Londýně by vám to potvrdil úplně každý. Překvapuje mě, že jste to ještě sám nepoznal. Omluvíte mě?“ A pak se k němu hrubě otočila zády.
Zaznělo tiché zalapání po dechu. Olivie netušila od koho. Ale rozhodně nepřišlo z úst Nevilla Hawka. Ten zůstal zticha.
Nejraději by se propadla do země, jak se za svou hrubost styděla. Ale lord Hawk si ji zasloužil. Přitáhla si sklouzávající saténový šál. Varovala ho, aby ji nežádal o tanec, jenž on je příliš namyšlený, aby jí věřil. Zaslouží si, že ho tak usadila, říkala si v duchu. Zaslouží.
Ale když se večerní zábava rozproudila, Olivie nepociťovala ze svého oprávněného jednání žádné potěšení. Kapela spustila veselé a nevázané melodie a zdálo se, že tančí úplně všichni. Její matka a Penny si vůbec nesedly. Mezi jednotlivými kousky měly stěží čas dopít své skleničky punče. Tančili s nimi všichni muži z jejich skupiny a několik dalších džentlmenů, s nimiž se seznámili – všichni s výjimkou lorda Hawka.
Zatímco se Olivie otáčela a nevrle se bavila s různými tanečníky, pokoušela se po něm nepátrat. Ale nemohla si pomoct. Nikde ho ale neviděla. Přece není možné, že by se ho její urážlivé chování dotklo tak hrozně, že by odešel.
Co na tom, říkala si, když její pohled neúnavně klouzal po davu džentlmenů a dam, řadících se ke společnému tanci. I kdyby ho tak zranila, určitě si najde útěchu v brandy nebo whisky, možná dokonce v pivu. Nemá důvod se tím zaobírat.
Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala v sobě vzbudit žádné nadšení. Znovu tančila, tentokrát s panem Garretem. Rozhodně nebyla dobrou partnerkou, a tak se nakonec rozhodla, že ušetří ostatní své nerudné společnosti. Třeba si dá další sklenici punče.
Jakmile hudba začala hrát galop, Olivie se stáhla zpátky a obcházela kolem tanečníků, kteří byli stále rozjařenější. Řada přihlížejících mezi skupinou džentlmenů a dam a mezi obchodníky a řemeslníky, tančícími ve vlastním kruhu za jejími zády, značně prořídla. Přesto do někoho vrazila a otočila se k omluvě. Potom zůstala stát a pozorovala tento druhý kruh méně vybraně oděných tanečníků.
Zahlédla dívku, které si povšimla už dříve. Tančila s mladíkem, který na ni volal. Dívčiny vlasy se uvolnily a pšeničně žluté kadeře jí půvabně vlály kolem ramen.
Její oči jiskřily a tváře měla zardělé tancem. Mládenec se na ni díval zčásti majetnicky a zčásti zamilovaně. O tom, že se vzájemně přitahují, nebylo pochyb, a Olivie se neubránila tomu, aby nesledovala, jak se jejich chování během tance vyvíjí.
Bylo to tohle, co viděla její matka, když pozorovala Olivii tančící s lordem Hawkem? Náhle cítila příval krve do tváří. To určitě ne!
Stála tam a dívala se, dokud galop neskončil. Ale než se stačili tanečníci rozejít, kapela spustila další skladbu. Tentokrát to byl valčík. Olivie sledovala, jak mladík bere hezkou dívku do náruče –
A totéž se stalo jí. Lord Hawk! Ovinul jednu paži kolem jejího pasu; druhou jí stiskl ruku a v několika okamžicích se stali součástí vířící masy tanečníků.
Tohle se nemělo stát!
Olivie přesto nenašla jediné slůvko protestu. Hudba zněla natolik neodbytně a neodolatelně, aby ji strhla. Nebo si možná uvědomovala, že neústupný muž ji nepustí, ať řekne nebo udělá cokoliv. V každém případě se ocitla v jeho neúprosném objetí a otáčela se v rytmu tklivé hudby uprostřed vášnivého davu naprosto neznámých lidí. Celou dobu vzhlížela do nejtemnějších a nejpodmanivějších očí, do jakých kdy hleděla.
„Jestliže se mnou odmítá tančit slečna Byrdová,“ zašeptal Nevill, „tak se s radostí spokojím se sladkou Datličkou mezi prostým lidem.“
Olivie jen s námahou odpoutala oči od jeho a místo toho se dívala na jeho čelist a jizvu podél ní. Dost špatné je už to, že mu dovolila tuto opovážlivost. Nebude se chovat jako idiot se svázaným jazykem. Sebrala sílu a vzpamatovala se. „Slyšela jsem, že prvek překvapení je klíčovým nástrojem vojenské strategie.“ Fascinovaně sledovala, jak se jeho ústa pousmála.
„To je.“
„A vy máte hodně vojenských zkušeností.“
„Dá se říct.“ Jeho hlas zněl opatrněji.
Zvedla k němu pohled. „Také jsem slyšela, že jedna bitva nedělá válku.“
Povytáhl jedno tmavé obočí. „Předpokládám, že nyní hovoříme o vás a o mně.“
Pokrčila rameny.
„Musím vás upozornit, Datličko, že jedna bitva může znamenat zásadní obrat.“
Než mohla odpovědět, zatočil se s ní a současně si ji přitiskl tak těsně k sobě, že do sebe naráželi stehny a jeho hrudník se otíral o její ňadra. Všechny nervy v jejím těle okamžitě ožily. Olivie byla rozpálená a zadýchaná a netušila, jestli je to tancem nebo tímto mužem.
„Příliš zneužíváte situace.“
„A není to právě tohle, co ode mě očekáváte?“ Nevill ztišil hlas. „Není to přesně tohle, co vás ke mně přitahuje?“
„Pokud mě k vám něco přitahuje, lorde Hawku, pak je to totéž, co mě přitahuje k jakékoliv tragédii: hořícímu domu, převrženému kočáru.“
Zasmál se tomu. „Tak hořícímu domu?“
Ale Olivie pokračovala ještě vznětlivěji: „Ano, nebo převrženému kočáru. Člověk si nemůže pomoct, musí se dívat a doufat, že nezažije nic podobného na vlastní kůži.“
„Příliš pozdě, Datličko.“ Objímal ji pevně kolem pasu a vířil s ní ven z tanečního kruhu. Než si to stačila uvědomit, ocitli se v tmavé uličce mezi ševcovskou dílnou a prázdným vozem. „Příliš pozdě, Datličko. Obávám se, že neštěstí si vás přece jenom našlo.“

KAPITOLA
10

„JESTLI MĚ ZNOVU políbíte, budu… budu křičet,“ vykoktala Olivie. „Jsem ochotný to riskovat.“
Její srdce rozbušené tancem nabralo bolestivé tempo. „Jste horší, než jsem myslela. Nejste vůbec džentlmen.“
„Možná ne, protože normálně mě mladé dámy z takzvaných lepších kruhů nepřitahují. Jenže opakuji, vy nejste jako ony.“
„To není pravda!“
„Ale je.“ Usmál se a přelétl pohledem její obličej. „Ve dne můžete být Olivie Byrdová, vychovaná mladá slečna, chladnokrevně plánující, jak ulovit dokonalého džentlmena, abyste mohla pokračovat ve skvělém životě společenské matrony. Ale v noci…“ Rukou v jejím kříži si ji přitáhl k sobě, dokud se jejich těla nedotýkala, a varovně zasyčel: „V noci se z tebe stává Datlička, moje krásná, umíněná Datlička.“
Olivie se nemohla ani hnout. Jeho slova jako by ji omámila; byla příliš opilá jeho dotykem. V tom, co říkal, se skrývala děsivá pravda a určitá úleva. Tato Datlička, kterou tak rád probouzel, byla nesporně zvědavá a poněkud nemravná.
Ale ona přece není Datlička, připomněla si Olivie, a tak musí s touto přitažlivostí – svou i jeho – bojovat. „Obávám se, že klamete sám sebe, lorde Hawku.“ Nedostávalo se jí dechu. „Tato Datlička je pouze výplod vaší fantazie –“
Umlčel její námitky polibkem. Ve tmě, opřeni o laťkové bočnice vozu, který páchl ovčí vlnou a lojovými svíčkami, se stovkami lidí na doslech, ji políbil – pomalu a důkladně – a přitom vytáhl Datličku na povrch.
Její paže se uvolnily samy od sebe a objaly ho kolem krku. Nevědomky naklonila hlavu do vhodnějšího úhlu a on této výhody okamžitě využil. Byl vysoký a svalnatý, štíhlý, ale silný, a ona vnímala dosud utajené obrysy mužské postavy tisknoucí se k jejímu tělu. Hudba za nimi nabrala tempo a příliv a odliv útržků konverzace splynuly v nezřetelné mumlání. Mužské hlasy se proplétaly s ženskými a hlučely společně způsobem, jakého si až dosud nevšimla.
Ale v tiché tmě jejich úkrytu lord Hawk líbal Olivii.
Nevill líbal Datličku.
„Kolik ti je?“ zeptal se mezi polibky.
Málem neměla dech k odpovědi. „Jedenadvacet.“
„V tomhle jsi moc dobrá.“ Jeho dech jí horce ovanul ucho a ona instinktivně vyklenula tělo proti jeho. „Výborně,“ řekl a zmocnil se jejích úst s ještě větší naléhavostí.
Ať to bylo sebešílenější, Olivii jeho slova nesmírně potěšila. Ještě žádný muž ji nelíbal s takovou autoritou, obratností a absolutní přesvědčivostí. Jeho rty škádlily její a nutily je, aby se otevřely. Jeho jazyk zkoumal a laskal nitro jejích úst stejným erotickým způsobem, jako tam u řeky –
Můj bože, na co to myslí?
Prudce se odtáhla a uhnula hlavou. Ale on ji stále držel uvězněnou mezi svým silným tělem a pevným vozem. „Líbala ses se všemi muži ze svého deníku?“
„Ne!“ Vrhla na něho uražený pohled. „Ale teď už mě pusťte.“
„Protože jestli tvůj výzkum zahrnuje líbání těch mužů,“ pokračoval, aniž by si všímal jejích slov, „potom jim dlužím upřímné díky, všem osmatřiceti.“
„Už jsem řekla, nelíbala jsem se s nimi! A teď mě nechte jít.“ Opřela se dlaněmi do jeho hrudi, mocné jako skála. Uvědomovala si rozporné emoce, které zápasily v jejím nitru: zlost z jeho urážlivé domněnky; satisfakce z jeho smyslného ocenění; pokoření z její snadné kapitulace.
Potřebovala se dostat zpátky k tanečníkům, pryč od Nevilla Hawka a jeho nebezpečné přitažlivosti, protože přes tohle všechno nemohla popřít, že tento muž je nesmírně přitažlivý. Katastrofálně přitažlivý. Fatálně přitažlivý.
Jenže on ji nehodlal pustit. Dal to jasně najevo. „Kolikrát už ses líbala?“
Maximálně čtyřikrát. „Rozhodně ne tolikrát, kolikrát jste vy líbal ženy.“
Vzdálená pochodeň ozářila jeho tvář zlatým svitem alespoň natolik, aby zahlédla, jak se jeho rty zvlnily arogantním úsměvem. „To má být poklona mému nadání?“
„To si vážně můžete myslet jenom vy. Je to políček vaší morálce, jenže tu vy žádnou nemáte.“
„Naopak. Domnívám se, že je mou morální povinností potěšit každou ženu, která se mě rozhodne líbat.“
„Já se vás nerozhodla líbat. To ty jste začal líbat mě“
„Četl jsem tvé myšlenky,“ odsekl. „A dělám to znovu,“ dodal a sklonil hlavu.
Ačkoliv tentokrát byla připravena o něco lépe, dotyk jeho rtů na jejích byl stejně působivý. Možná ještě působivější. Olivie dosud políbila jen čtyři muže a pouze dva z nich se odvážili k tak intimní invazi, jakou tento muž uplatňoval od samého počátku. Nicméně pouze jeden z nich překonal bariéru jejích pevně zaťatých zubů a jí se to rozhodně nelíbilo. Tento Nevill Hawk uspěl s tak malou námahou, až ji to udivilo. A to, že se jí to dokonce Ubilo, bylo naprosto ohromující. Měla by ho zarazit a znechuceně ho odmítnout. Jenže to nedokázala.
Líbal ji a ona, jak byla poblázněná, mu polibky vracela. Hudba v dálce byla jediná další věc, kterou byl její žalostně otupělý mozek schopen registrovat.
Nevill jí přitiskl dlaň jedné ruky do týla a přitáhl si její ústa. Vklouzl prsty do Oliviiných vlasů, což bylo téměř stejně důvěrné jako útok jeho jazyka. Jejich těla přes pozoruhodný rozdíl výšek postav a naprostou odlišnost anatomie k sobě lnula jako ulitá z jednoho kusu. Tvrdá hruď proti kyprým ňadrům. Svalnatá stehna proti štíhlým. A proti jejímu plochému břichu narůstající důkaz jeho skutečného zájmu o ni.
Když se od něho odtáhla tentokrát, pustil ji. Zatímco lapala po dechu, tiskla si jednu ruku na rty a druhou na břicho, Nevill se ztěžka opíral nataženými a strnulými pažemi o vůz a jeho ruce křečovitě svíraly dřevěné žebřiny. „Tak tebe,“ vyhrkl, téměř stejně udýchaně jako ona, „tebe by měli držet pod zámkem.“
„Mě?“ Bolelo ji v prsou a srdce bušilo jako splašené. „To je vaše vina, ne moje!“
„Pokud si vzpomínám, tak jsme to dělali společně – a musím dodat, že velmi dobře.“
Nelítostně potlačila smyslnou rozkoš, která prolétla jejím tělem. „Už to nebudeme opakovat.“
„Vsadím docela velkou částku, že budeme.“
„Pak o ni přijdete.“ Otočila se k odchodu, rozhodnuta odkráčet a dodržet svůj slib, že se mu bude vyhýbat. Ale jeho další slova ji zastavila.
„Máš rozcuchané vlasy, Datličko. A na tvých rtech je na první pohled vidět, že ses líbala. Kdokoliv tě uvidí, bude okamžitě vědět, co jsi dělala. A asi i s kým.“
„Neříkejte mi tak!“ Naneštěstí krátký dotek ruky na vlasech jí potvrdil nejhorší. Z upraveného účesu se stala divoká masa vlasů bez sponek a s kadeřemi visícími až na její krk. „Hrom do toho!“ zamumlala, otočila se k němu zády a pokusila se napravit škody. Ale pro své rty neměla žádný utišující prostředek. Olízla si je. Opravdu je to tak vidět?
Vrhla na něho kradmý pohled, protože by se vůbec nedivila, kdyby jí lhal. Nevill se už otočil a opíral se s rukama v kapsách zády o vůz. Nebyla to zrovna lordovská pozice, přesto vypadal přitažlivěji než kterýkoliv muž, jakého kdy viděla.
Mnohem přitažlivěji fyzicky, připustila, když si strčila do vlasů poslední sponku. Ta vášeň, kterou v ní probudil – nemohla popřít, že se přesně tohle stalo – byla stejně zničující druh emoce, jaká přilákala matku k jejímu nesmírně přitažlivému otci. I ona si pamatovala, jak její otec okouzloval každou ženu v dohledu, od její matky přes hospodyni a služebné až k vesničankám. Měla podezření, že se nevyhýbal jiným ženám, protože ve společnosti se pohybovaly nejméně tři, s nimiž její matka odmítala mluvit, aniž by někdy řekla proč.
Ale Olivie se pamatovala i na množství slz, které její matka kvůli Cameronu Byrdovi prolila, a to nejen po jeho smrti.
Přejela si klouby prstů po citlivých rtech. Tohle musí přestat, řekla si. Musí s tou přitažlivostí, kterou k němu cítí, okamžitě skoncovat.
Zvedla bradu a podívala se na něho s větší odvahou, než jakou měla. „Můj otec byl podobný typ muže jako vy. Hezký a přitažlivý. Fantastický. Zlomil mé matce srdce. I když jsem byla ještě malá, pořád se pamatuji, jak byla nešťastná.“ Hleděla přímo do jeho temných očí, v nichž se neprojevovala žádná emoce. „Nemám v úmyslu udělat stejnou chybu jako ona.“
Otočila se k odchodu. Nechtěla slyšet jeho odpověď, a ani nechtěla zjistit, jak slabé může být její rozhodnutí. Ale než se mohla vrátit mezi bavící se lidi, chytil ji za paži. Nepokoušel se ji zastavit, ale zavěsil si její ruku pod paži a srovnal s ní krok.
Když se na něho trpce podívala, poznamenal: „Nepochybuji, že i tvůj ničemný otec odvedl své taneční partnerky zpět do bezpečí jejich rodin a přátel.“
„Nezapomeňte na jejich manžele,“ odsekla a marně se pokusila uvolnit paži.
„Pokud jsi vdaná a nesdělilas mi to, pak mě z toho nemůžeš obviňovat.“
Znovu se ocitli u roztančeného davu a Olivie se rychle rozhlédla. Pak zamířila do bezpečí k ostatním členům jejich skupiny. Ale Nevill ani tehdy nepustil její paži.
„Doprovodím tě až na místo. Nebudu riskovat, že mě někdo označí za méně než dokonalého společníka.“ Prodírali se davem tlačícím se mezi oběma tanečními prostory. Jakmile se dostali ke kruhu z hedvábí, mušelínu a česané vlny, Olivie pátrala pohledem po matce. Viděla, že tančí s mužem, kterého Olivie neznala. Archi, lord Holdsworth, tancoval nedaleko ní s Penny Cummingsovou.
„Tvoje gardedámy jsou zaneprázdněné,“ poznamenal Nevill. „Mám s tebou počkat –“
„Ne. Nemusíte tady se mnou čekat. Nemusíte se mnou ani tančit a nemusíte ani o chvilku déle strážit mé kroky jako hlídací pes.“
„Copak jsem podle tebe špatný tanečník?“
„To s tím nemá co dělat.“
„A neumím dost dobře líbat?“ Přelétl zrakem její tvář. „Přísahal bych, že se ti to líbilo, Olivie.“
Mladá žena se bolestně nadechla. „To… ani to s tím nemá co dělat,“ zaskřehotala značně nepřesvědčivě. Pak se vzpamatovala. „Mám-li být upřímná, kdybyste byl v líbání méně zkušený, možná bych vás hodnotila lépe.“
Zůstala ušetřena jeho odpovědi, protože hudba skončila a tanečníci se roztleskali. Konečně, zaznělo v její zmatené mysli, když ji Penny zahlédla a zamířila k ní.
Lady Cummingsová si ji změřila pronikavým pohledem od hlavy až k patám. „Kde jste vy dva byli?“ zeptala se s podezíravým zábleskem v očích.
Olivie s námahou polkla. Může snad poznat, co dělali? Je to na ní opravdu vidět tak, jak řekl lord Hawk? Na okamžik, než se jí vrátil zdravý rozum, nevěděla, co má odpovědět. Hrdě vztyčila hlavu. „Proč? Tančili jsme. A vy?“ Dívala se na Penny pevným pohledem a nedovolila jí, aby něco naznačovala.
„Já? Ach ano,“ zasmála se Penny a otočila se k lordu Holdsworthovi. „Archi mi ukazoval, jak se tančí valčík ve Španělsku. Tak divoce. A co vy, lorde Hawku? Je to vaším energickým tancem, že má Olivie tak hezky zrůžovělé tváře?“
„Kdepak. Byl to můj energický tanec, který způsobil zardění jeho tváří,“ odsekla dívka dřív, než stačil odpovědět. A pak dodala: „Kde je moje matka?“
Zbytek večera byl pro Olivii utrpením. Předčasný odchod by vyvolal množství otázek a stejně existovala šance, že lord Hawk by ji pronásledoval. A ocitnout se s ním o samotě v tom obrovském domě bylo to poslední, co by si přála.
Strávila proto zbylý čas stejně jako ten předchozí. Vyhýbala se Nevillu Hawkovi a předstírala, že ho vůbec nevnímá, ačkoliv ve skutečnosti sledovala každý jeho pohyb. S kým mluví, se kterými ženami tančí a jak často si nechá naplnit svou sklenici. Ukázalo se, že takzvaná příjemná změna oproti městskému životu je ještě horší, než se domnívala. A všechno jen kvůli tomu hroznému, nezvladatelnému muži!
Tančila s panem Garretem, i Cummingsem a rudolícím synem nějakého statkáře, kterého jí Penny představila. Při tanci s tímto mladíkem cítila, jak se na ni upírají Nevillovy oči, a tak zdvojila své úsilí a tvářila se, že se dobře baví. Ale bylo to nesmírně těžké a velmi vyčerpávající. Když o půlnoci začal ohňostroj, od zatínání zubů jí trnuly čelisti a trpěla nesnesitelnou bolestí hlavy.
Nepomohlo jí ani to, že zahlédla dívku, kterou dříve pozorovala, jak se vede se svým obdivovatelem za ruku. Kéž by její život byl také tak snadný a nekomplikovaný.
„Jsi nějak tichá,“ poznamenala matka na zpáteční cestě v kočáře. „Nebavila ses?“
„Myslím, že mezi ní a lordem Hawkem došlo k roztržce,“ vložila se do toho Penny a zahihňala se do dlaně. Tma v kočáře naštěstí skryla dívčin zlostný pohled na mírně podnapilou hostitelku.
„Obávám se, že ten hezký muž s velkým šarmem a vtipem neudělal na Olivii dobrý dojem,“ poznamenala Augusta.
„To je pravda, mami. Najdi mi nějakého ošklivého, těžkopádného hlupáka a já přísahám, že ho odvleču rovnou k oltáři.“ Odhrnula záclonku na okně a rozmrzele vyhlížela do tmy na krajinu, kterou míjeli.
Penny se zmocnil další záchvat smíchu.
Augusta měla alespoň tolik slušnosti, aby se k ní nepřipojila. „Ale no tak, drahoušku. Jenom tě škádlíme. Nechápeme tvůj odpor vůči lordu Hawkovi, který dává svůj zájem o tebe jasně najevo.“
„Prosím, mami. To by stačilo.“
Lady Dunmorová pokrčila rameny. „No dobře, jak si přeješ.“ Pak se záměrně otočila k Penny. „Tak jak strávíme zítřek?“
Jakmile dojeli k domu, Olivie popřála Penny a matce dobrou noc už ve vstupní hale, dříve než se k nim připojili muži jedoucí na koních. Zamířila rovnou do svého pokoje a na schodech ještě zaslechla smích matky a lorda Holdsworthe. Fakt, že Augusta byla ve svém dobývání lorda Holdsworthe očividně úspěšná, pouze zvýšil její pobouření. Matka jednala s muži stejně snadno jako ta prostá hezká dívka. Přitahovala je k sobě bez jakékoliv námahy, poutala jejich zájem a oni dychtili, aby s ní mohli tančit.
Došla ke svému pokoji. Co dělá špatně? Zajímá se o ni dost mužů, jenže mezi nimi není nikdo, koho by si přála udržet – až na toho jediného a nejhoršího z nich.
Promnula si rozbolavělé spánky. Jak vůbec může na takové šílenství myslet? Zabouchla za sebou dveře. Ty zbývající tři dny už to nevydrží, tím si byla jistá.
Než se svlékla a umyla, měla nový plán. Není důvod, aby zůstávala v Doncasteru tak dlouho. Sarah s paní McCafferovou přijedou pozítří. Olivie se rozhodla, že místo toho, aby si tady den nebo dva odpočaly, mohou odjet hned do Skotska, čímž získají více času na přípravu domu. Větší část Byrdová statku byla zavřená už patnáct let. Její práce tam bude nepochybně herkulovský úkol. Další důvod, proč vyrazit dřív.
Olivie informovala matku o malé změně plánu hned druhý den dopoledne.
„Proč takový spěch?“ zvolala Augusta. „Nerozumím ti, dítě.“
„Určitě ti nebudu chybět, mami, tak nepředstírej opak.“
„Samozřejmě že mi budeš chybět. A domnívám se, že také ještě někomu dalšímu – koho nebudu jmenovat.“
Olivie to ignorovala. Od včerejška lorda Hawka nespatřila, a jelikož se nehodlala jít dívat na dostihy, předpokládala, že ho dneska vůbec neuvidí. Jestli Sarah s paní McCafferovou přijedou podle plánu už zítra, to by znamenalo, že v pátek ráno mohou vyjet. Pokud vše půjde dobře, dojedou na Byrdův statek v neděli večer.
Krátce po poledni odjížděly Augusta s Penny na závodiště. „Určitě sis to nerozmyslela a nechceš jet s námi?“ ujišťovala se Oliviina matka.
„Ne, díky.“
„Chceš, abychom vsadily za tebe?“
Olivie si vzpomněla na zbytek výhry ze včerejší sázky a souhlasila. „Ano, libru a deset šilinků,“ řekla a podala matce mince.
„Na Racka lorda Hawka?“
„Ne. Na kteréhokoliv jiného koně.“
Augusta zavrtěla hlavou. „Děláš hloupost, Olivie. Vzpomeň si, jak si vedla Poštolka.“
„Racek není Poštolka.“ Samozřejmě že Olivie věděla, že se chová nerozumně, ale nedokázala se zastavit. Celou noc se rozčilovala na lorda Hawka a jeho nebezpečnou přitažlivost. Přemýšlela, jestli zase sedí v knihovně. A fakt, že se kvůli tomu muži připravila o hodně spánku, ji dovedla ke strašlivému závěru. I když se vždycky považovala za zcela odlišnou od své matky, ve skutečnosti byla stejná jako ona. Obě měly slabost pro mizery. Jediný rozdíl spočíval v tom, že Olivie zatím dokázala takovým svůdným mužům, kteří byli samý šarm a holedbání, ale zcela postrádali solidnost, odolat. Naučila se být samolibá a sebejistá a litovala svou snadno ovlivnitelnou matku. Jenže teď tu jistotu pozbyla.
„Vsaď na jeho nejrychlejšího soupeře,“ řekla matce. „Já si mezitím užiji klidný den, odpočinu si a připravím se na dlouhou cestu na sever.“
Augusta nevěděla, co si má myslet, když kočár Cummingsů odvážel ji a Penny do Doncasteru. Zatímco Penny neustále povídala a spekulovala o Olivii a hezkém lordu Hawkovi, Augusta přemítala o podivném chování své dcery. To, že mezi oběma mladými lidmi existuje silná přitažlivost, bylo nezpochybnitelné.
Jenže dcera se zřejmě rozhodla proti tomu bojovat. Augusta věděla, že nejde pouze o hranou upejpavost, protože Olivie by nikdy nic nepředstírala.
A je to opravdu tak, jak říkala, že Nevill Hawk je stejný jako její otec?
Olivii bylo teprve šest, když její otec zemřel. Je možné, aby si ty poslední nepříjemné roky pamatovala? Zanechaly na ní tak silné stopy, aby nyní odmítala prvního muže, který ji opravdu přitahuje?
Augusta vzdychla a prohlédla si dokonale upravené nehty. Dceřin postoj je zřejmě zásluha paní McCafferové. Věrná hospodyně nikdy Cameronu Byrdovi neodpustila, že nutil její paní k slzám, a zatímco tenkrát Augustu uklidňovalo, když se mohla na tuto ženu obrátit, dnes představovala připomínkou těch časů. Paní McCafferová Camerona Byrda nenáviděla a Olivie od ní tuto nechuť vstřebávala – spolu s nešťastnou nedůvěrou k většině mužů.
Ale ještě není všechno ztraceno, usoudila, když kočár zpomalil. Lord Hawk není muž, který se nechá přehlížet a odmítat. Je jasné, že má o dívku zájem. Lady se usmála. Soudě podle Oliviiny důrazné reakce na toto téma, lord Hawk ji musel políbit. A musel ji políbit důkladně, když se z toho její tvrdohlavá dcera ještě nevzpamatovala.
Přitiskla si ruku na srdce. Stále si pamatovala, jaké to bylo, když ji Cameron poprvé políbil. To už byla vdova s malým chlapcem, ale předchozí manželství ji vůbec nepřipravilo na muže, jako byl Cameron Byrd. Hříšně hezký s rozesmátýma očima a smyslnými ústy. Okamžitě se do tohoto okouzlujícího Skota zamilovala a polibek, který jí ještě toho večera ukradl, zpečetil její osud.
Ach, jak byl divoký, vášnivý a často lhostejný k jejím citům. Prolila kvůli němu tisíce slz. Milion. Ale přes to všechno – vzdor mínění paní McCafferové a Olivie by těch sedm let prožitých s ním nevyměnila za nic na světě.
Kočár zastavil ve městě a kočí pomohl oběma ženám vystoupit. Augusta si zastínila oči rukou a rozhlédla se po náměstí. Olivie měla plné právo bát se lásky k Nevillu Hawkovi. Ale její opatrná dcera měla také právo být šťastná a ona měla neodbytný pocit, že Nevill Hawk je první muž, který to může zajistit.
„Pojďme uzavřít naše sázky, ano?“ otočila se k Penny.
„Po včerejšku budou všichni sázet na Hawkovu stáj. Poměr sázek nebude tak výhodný,“ stěžovala si Penny.
„Poměr sázek v životě také není nikdy zvlášť příznivý, nemyslíte? Přesto to zvládáme. Vyhrajeme.“
„Líbilo by se mi, kdybych vyhrála stejně vysokou částku jako včera,“ zabručela Penny.
Augusta vytáhla několik mincí od Olivie. Přála si, aby její dcera vyhrála. A byla ochotna vsadit všechno na to, že Nevill Hawk je muž, který jí v tom pomůže.

KAPITOLA

11

DEN NEMEL KONCE. Chod obrovské domácnosti Cummingsů vyžadoval početné služebnictvo, ale jakmile Olivie na někoho z nich narazila, když utíral prach, leštil příbory nebo se zabýval další z mnoha nezbytných činností, každý okamžitě zmizel.
A tak to také má být, připomněla si. Dobrý sluha nikdy nepracuje v místnosti obsazené nějakým hostem. Jenže Olivie se nudila a s radostí by si popovídala i s tou nejnižší služebnou. Přešla z dopoledního salonku do přijímacího salonu, z galerie na venkovní terasu a najednou stála před francouzskými dveřmi knihovny. Byly zavřené, ale ona je viděla tak, jako té první noci – opravdu to bylo jen před třemi dny? – vyplněné Nevillovou siluetou.
Přiložila pootevřené dlaně k očím a nakukovala skleněnou tabulkou dovnitř. Viděla křeslo, v němž sedával. Strávil v něm i tuto noc? Tráví v tomto křesle všechny noci, místo aby byl v posteli? Přimhouřeným zrakem si prohlížela stůl s knihami, zaplněné police a komodu s karafami s brandy, whisky a portským. Ve skutečnosti ji však nezajímalo, jestli tady sedí každou noc a opíjí se do němoty, ale proč to dělá.
Zkusila otevřít dveře, ale byly zajištěné zevnitř, a tak se otočila k odchodu. Nezáleží jí na tom, proč lord Hawk v noci nespí, a ani nechce znát odpověď na to, co ho k tomu nutí. Netouží to vědět. Raději bude přemýšlet o nadcházející cestě a milionu úkolů, které ji čekají na Byrdové statku.
Jenže Olivie byla příliš neklidná i na tohle. Když kráčela po štěrkových pěšinkách v zahradě, dolehlo k ní vzdálené zaržání koně. Poprvé v tomto dni pochopila, co chce dělat. Rychle dojít do stájí, požádat o osedlání koně, doběhnout do domu a převléknout se do jezdeckých šatů. Ani ne za půl hodiny seděla v sedle a vedla poslušnou kobylu zahradami za domem směrem k lesu, když předtím odmítla nabídku hlavního stájníka, že jí dá doprovod.
„Nehodlám s tím koněm nic riskovat,“ ujistila ho. „Žádné skoky, jenom dlouhá pomalá projížďka krajinou.“
Nyní mířila na západ, jak jí stájník poradil, opačným směrem než ležel Doncaster, k jednomu z přítoků řeky Don a ruinám nějakého starého hradu. Obloha byla ostře modrá s několika vysokými oblaky, typickými pro toto roční období, které nehrozily deštěm. V lese vládl přes horké odpoledne příjemný chládek a Olivie se postupně začala uvolňovat. Ve Skotsku to bude podobné, jenom divočejší a více osvěžující. Bude mít svého jezdeckého koně a nebude se muset nikomu zpovídat, kdy a kam chce jet.
Když odbočila dolů ze svahu, kobyla se neomylně vydala známou cestou do otevřeného údolí porostlého vrbovkou. Květina tady vyrostla tak vysoko, až se její světlefialové kvítky otíraly o Oliviiny podpatky.
Dívka zhluboka vdechovala voňavý vzduch. Cestou zpátky si natrhá náruč těchto polních květin a dá si je do pokoje. Škoda že nebude mít dost času, aby sem přivedla Sarah, protože její sestře by se tady nesmírně líbilo. Ale až budou na Byrdové statku, užijí si dlouhých projížděk co hrdlo ráčí.
Pomalu pokračovala dál. Slunce putovalo po obloze a ona jela za ním. Když kobyla zastřihala ušima dopředu, Olivie věděla, že řeka už není daleko. A měla pravdu, za hustým hájkem olší a bříz ji uvítala jiskřivá a živě tekoucí říčka.
„Ach,“ vzdychla si po sesednutí ze sedla. Zula si boty a punčochy, odložila klobouk a rukavičky. Vyhrnula sukně, slezla na plochý kus skály na břehu řeky, posadila se á ponořila nohy do vody.
Studená voda jí šplouchala na lýtka a Olivie znovu slastně vzdychla. Veselý vánek jí čechral vlasy a pohrával si s lemy její keprové sukně a lněných spodniček. Někde nedaleko usilovně bubnoval datel. Ze staré břízy na druhém břehu vzlétli dva červení ptáci. Les kolem ní tepal rušným životem: včely a motýli, veverky a myšice. Nad hladinou poletoval hmyz a v temnější hloubce se pohnula ryba. Na mělčině se věnovali každodenní rutině pulci, střevle a rybí potěr. Krmili se, žili, rozmnožovali.
Olivie hleděla do proudu. Nebylo to nic složitého a takový by měl být i její život. Tak proč si ho komplikovat? Proč se jednoduše nevdá za nějakého přijatelného mladíka a nežije s ním – nebo proč naopak nepustí celou záležitost s manželstvím kompletně z hlavy?
Opřela se o lokty, zavřela oči a nastavila obličej slunci. Co když se rozhodne, že se do Londýna vůbec nevrátí? Co když se jí Byrdův statek zalíbí natolik, že bude chtít zůstat na zimu ve Skotsku? Bude nosit tlusté vlněné punčochy a kostkovaný šál a většinu dne stráví v teplé kuchyni nebo útulném salonu. Může si krátit čas pletením a čtením; může uspořádat knihovnu a pracovat ve stájích.
Zasmála se tomu. Matku a většinu jejich přátel by to pobouřilo. Osamělá žena, která žije na statku ve skotské divočině. Jenže ona by nebyla sama. Jsou tam přece zaměstnanci, vesničané a sousedé – Ale ten jeden soused ne.
Olivie se při myšlence na Nevilla Hawka narovnala a vytáhla nohy z vody. Těšila se na Skotsko, ale teď se vynořila nečekaná hrozba. Lord Hawk to všechno nepochybně zničí, on a ta zvrhlá přitažlivost, kterou k němu pociťuje.
Jen kdyby mohla najít jiného muže, který by na ni takhle zapůsobil. Možná se málo snažila. Možná by na ni polibek od někoho jiného působil stejně silně – kdyby mu dovolila, aby ji líbal. To byla zajímavá myšlenka. Opět se pohodlně opřela zády o kámen a rozhodla se, že o tom bude vážně přemýšlet. Ale ne teď. Teď byla unavená a potřebovala si oddechnout. Odpočine si ještě chvilku, než se vydá zpátky.

Myšlenky Nevilla Hawka, jedoucího směrem, který mu naznačil hlavní stájník, se od Oliviiných příliš nelišily. Nemá tady co pohledávat, nemá jet za ženou, která se mu jednoznačně vyhýbá, zejména teď, když jeho Racek pokořil v dnešním závodě všechny mnohem známější koně. Má sedět v hostinci U závodiště, platit pití, uzavírat obchody a sázet na zítřejší závod Poštolky s celým polem tříletých koní. A když ne tohle, tak by si měl chvíli zdřímnout, protože dneska ráno toho moc nenaspal.
Místo toho jede lesem a pronásleduje ženu, která nechce být nalezena, přinejmenším ne právě jím.
Ještěže má souhlas její matky. Lady Dunmorová rozhodně nebyla přecitlivělá. Přišla za ním dneska odpoledne do závodní stáje a otevřeně se ho zeptala, jestli má s Oliviinou špatnou náladou něco společného. Naštěstí nečekala na jeho odpověď, protože měl pochybnosti, jestli by jí nějakou dal. Krásné lady Dunmorové stačilo, že má zájem o její dceru. On osobně už vůbec nechápal, co to provádí a proč.
Unaveně si přejel rukou po tváři. Nesporně chtěl Olivii kvůli jejím fyzickým přednostem. A chtěl její pozemky, protože by přinesly ekonomické výhody Woodfordu a jeho lidem. Současně však chtěl mladou ženu bez konkrétního logického důvodu, který by dokázal určit. Rozhodně byl tím posledním mužem, který by k sobě toužil připoutat někoho s její povahou, protože nebyl hoden pozornosti žádné dobře vychované mladé dámy. Z takového svazku nemohlo vzejít nic dobrého.
A přesto ji tolik chce! Chce její náklonnost, její souhlas, její úsměvy – všechno, co je její. Byl to právě tento šílený nesmysl, který ho donutil k návratu do Cummingsova sídla a této pátrací výpravě za ženou, která si nepřeje, aby ji našel.
Nebo přeje?
Právě v tomhle spočívala nejkomplikovanější část toho všeho. Jeho polibky se jí líbily, a přesto před ním utíkala. Proč? Protože je dost moudrá, aby rozpoznala jeho naprostou nepřijatelnost.
Ale není dost moudrá, aby si s sebou vzala na projížďku nějakého čeledína.
Když si Nevill takto ospravedlnil své hledání, pokračoval dál. Jakmile Drozd zastříhal ušima dopředu, zpomalil. Slyšel proud řeky a mezi stromy zahlédl koně, který se pásl na úzké mýtině podél břehu. Olivie musela být nablízku.
Nevill seskočil ze sedla a tiše se kradl podrostem. Chovám se jako blázen, říkal si v duchu. Není třeba, aby ji pronásledoval tímto způsobem. Má před sebou několik měsíců, aby ji přesvědčil k souhlasu s pronájmem půdy. Obtěžovat ji ve chvíli, kdy si očividně přeje být sama, je nelogické a určitě ho to v jejích očích ještě více očerní. Jenže nedokázal postupovat jinak. Pomyšlení, že dívka je tady bez jakékoliv ochrany, ho přivádělo k šílenství. Jestli se chystá projíždět stejným způsobem v cheviotských horách a nedbat na svou bezpečnost, bude jí to muset co nejrychleji vyhnat z hlavy.
Sehnul se pod nízko visící větev cesmíny a pak strnul, protože k němu dolétla tichá melodie. Přimhouřil oči a rozhlížel se. Náhle zahlédl záblesk ohnivé barvy. Olivie seděla na plochém kameni a zapadající slunce nanášelo na její rozpuštěné vlasy barevné odstíny mědi a bronzu.
Opírala se na loktech a tvář nastavovala slunci. Pak se posadila, předklonila hlavu a setřásla vlasy dolů nad vodu tak, že se jejich konečky téměř dotýkaly hladiny.
Nevill se prudce nadechl. Měla bosé nohy a sukně vyhrnuté nad kolena. Štíhlé kotníky, krásně tvarovaná lýtka, hladká, bělostná pleť. Vypadala jako vodní nymfa, skotská víla ztracená někde v Anglii. Jeho touha po ní se ztrojnásobila. Věděl, že musí být jeho.
Ale získat ženu jako Olivie lze pouze jediným způsobem – manželstvím.
Při této znepokojující myšlence se zarazil. Ale neuhnul před ní. Mít Olivii Byrdovou znamená se s ní oženit. Je připraven zajít tak daleko?
Vzpomněl si na Bártova slova. Trenér má možná pravdu. Možná je žena opravdu řešením. Ale ne jenom nějaká žena. Pouze ta, kterou chce tak úporně jako dosud žádnou jinou.
Slyšel její tichý hlas. Zpívala známou píseň, která jako by mu zaplnila hlavu i srdce. Bůh ví, že si ženu jako ona nezasluhuje, a ona si určitě zaslouží někoho lepšího, než je on. Ale v tuto chvíli mu to bylo jedno. Chce ji. Musí ji mít. A jestli je to možné pouze prostřednictvím manželství, tak si ji vezme. Požádá Olivii o ruku.
A udělá cokoliv, aby ji přiměl vyslovit ano.
S námahou zastavil příliv horké krve do slabin a začal pobrukovat stejnou melodii. Kráčel mezi stromy k ní. Jakmile se vezmou, Olivie se přestane chovat takhle lehkomyslně. Ale teď nebyla vhodná chvíle, aby ji peskoval. Určitě ji rozzlobí už to, že ji sem sledoval.
Když ho uslyšela, zděšeně vyskočila. Jenže na kameni s řekou za zády byla jako v pasti a neměla naději na únik. Nevill se neubránil malému pokárání.
„Jste v bezpečí, Olivie, i když ne díky své opatrnosti.“ Zvolna vyšel na slunce, uspokojen jejím vystrašeným výrazem. Nicméně její strach se rychle proměnil v podezření.
„Vy jste mě špehoval.“
„Někdo to musel udělat. Stájník může dostat vyhazov za to, že vám dovolil jet bez čeledína.“
„Trvala jsem na tom. Všichni mají práci kolem dostihů. Kromě toho jsem žádnou ochranu nepotřebovala – a neopovažujte se způsobit tomu chudákovi nějaké nepříjemnosti. Troufám si říct, že jeho největší chybou bylo, že vám řekl, kam jsem jela. Jenže on na rozdíl ode mě neví, jaký jste zpustlík.“
„Zpustlík?“ Nevill se hlasitě zasmál. Tak tohle Olivie ještě ani nezačala poznávat. Kdyby jen tušila hanebný tok jeho myšlenek – to, jak ho její bezbrannost a jejich pobyt na opuštěném místě vzrušuje – vzala by nohy na ramena a utíkala opačným směrem. Musel si pevně sevřít ruce za zády, aby ji nestrhl k sobě.
„Připouštím, že v očích rozmazlené slečinky z lepší společnosti mohu vypadat zpustle a nebezpečně,“ poznamenal.
Okamžitě se naježila. „Rozmazlená slečinka? Vy máte odvahu mě ostouzet, když jsem nic neprovedla?“
„Přitahujete zkázu, mladá dámo. Přesně tohle děláte. Potulujete se v noci po cizích domech. Procházíte se s muži, k nimž byste se neměla znát. Vyrážíte sama na projížďky a odhalujete se cizím očím.“ Doprovodil slova gestem ruky. „Co ještě dodat?“
„Co dělám, není vaše starost!“ vykřikla a třásla se vztekem. „Nejste můj otec ani bratr!“
„To by bylo zatraceně nevhodné, kdybych byl,“ zamumlal Nevill s očima nehnuté upřenýma do jejích.
Význam jeho slov byl jednoznačný a vzduch mezi nimi přímo sršel. Viděl, jak Olivie těžce polkla, a ten jednoduchý pohyb na jejím jemném hrdle stačil k tomu, aby vyprovokoval jeho nepatřičnou žádostivost. Potřeboval ji dostat na neutrální půdu – a rychle – jestli má své rozbouřené emoce ovládnout. „Doprovodím vás zpět ke Cummingsům,“ procedil mezi zaťatými zuby.
Nějaký lovící pták vyrazil ostrý výkřik a Olivie na okamžik uhnula očima. „Nepotřebuji váš doprovod,“ trvala na svém a sevřela rozpuštěné vlasy do ruky. Stočila je do uzlu a upevnila sponkou.
„Slunce už brzy zapadne. Musíte si pospíšit, jestli se chcete vrátit před setměním.“
„Ale nemusím to dělat s vámi.“
Nevill zkřížil paže na prsou a hleděl na ni. „Dobře. Budu udržovat odstup. Ale dohlédnu na váš bezpečný návrat.“
Olivii to rozzuřilo tak, až málem prskala. Jak se jí opovažuje rozkazovat jako malému dítěti! A nic na tom neměnilo ani to, že měl pravdu. Slunce už zapadalo za vrcholky stromů. Za hodinu bude tma.
Ale ona nepotřebuje, aby jí to říkal, ani aby ji doprovázel ke Cummingsovým.
Bohužel neexistoval způsob, jakým by se ho zbavila. Proto se k němu obrátila zády a roztřesenýma rukama si natáhla punčochy, obula boty, nasadila klobouk a navlékla rukavičky. Snažila se ze všech sil zachovat ledovou povýšenost, ale zničila ji tím, že kolem něho rázovala ke své kobyle.
„Udržujte dostatečný odstup,“ varovala ho, jakmile se ocitla v sedle. Pak spíše chvatně než klidně pobídla Fanny do kroku podél říčního břehu a zpátky cestou, kterou sem přijela.
To, že Nevill zachovával odstup, ji nijak neuklidnilo. Neustále cítila jeho přítomnost za sebou. Nezastavila, ani aby si natrhala kytici polních květin. A jen stručně poděkovala vystrašenému stájníkovi, když mu vracela Fanny. Vydala se do domu a zamířila rovnou do svého pokoje. Popadla deník a otočila na stránku, už nyní zaplněnou větším množstvím poznámek než ostatní.
„Je to netvor. Opovrženíhodný. Panovačný. Snaží se mě dostat, zatímco celou dobu předstírá, že mě chrání před neslušnými útoky jiných. Pchá!“
Podtrhávala každé slovo tak silně, že udělala uprostřed stránky obrovskou kaňku.
„Sakra!“ Odhodila péro na stůl a složila hlavu do roztřesených dlaní. Proč mu dovoluje, aby ji tak zneklidňoval? Co se stalo s jejím rozhodnutím, že ho zničí – nebo že ho bude alespoň ignorovat? Proč se nechá donutit, aby se schovávala ve svém pokoji a omezila se na sepisování útoků na něho do svého dosud tak úhledného a analytického deníku? Jenom proto, že ji políbil?
Zajíkavě se zasmála. Nazvat poslední polibek jen polibkem bylo stejné jako nazvat nádhernou Poštolku tažnou kobylou. On ji nejenom políbil, on jí podlomil kolena, zbavil ji schopnosti logického uvažování a změnil veškeré její vnímání sama sebe. To nebyl polibek, ale událost, která mění celý život. Věděla, že už vždycky bude poměřovat věci jako „před polibkem“ a „po polibku“.
Hleděla dolů na deník, na všechno, co o něm napsala, na své namyšlené chvástání, a náhle zmačkala stránku v hrsti. Druhou rukou si přikryla oči a ztěžka vzdychla. Mají-li být její zápisky upřímné, měla by začít u sebe. To ona je problém, ne on. Problémem je její reakce na něho. Ale čím se tak liší od ostatních mužů, s nimiž se setkala a o nichž psala své dohazovačské poznámky?
Možná ničím víc než těmi dvěma polibky.
Olivie zvedla hlavu a dívala se prázdným pohledem na pomačkaný papír v ruce. Možná ten problém spočívá v její nezkušenosti s líbáním.
Nechtěně si vzpomněla na jeho slova. Řekl, že je v líbání moc dobrá. A také se jí zeptal, jestli se líbala se všemi muži zmíněnými ve svém deníku – ten sprosťák!
Nicméně stále platí, že kdyby se s některými z těchto mužů líbala, možná by nyní věděla, proč má na ni polibek tohoto muže takový účinek.
Správně, rozhodla se. Může to napravit, stačí, když se bude líbat s několika dalšími muži. A začne s tím ještě dneska večer. Zavřela deník a rychle uklidila nepořádek, který způsobila. Nebude se schovávat v pokoji ze strachu, aby mu nemusela čelit. Vyléčí se z té perverzní fascinace Nevillem Hawkem, takže až přijede do Skotska, jeho blízké sousedství jí bude zcela lhostejné.

KAPITOLA
12

Po DVOU PŘEDCHOZÍCH galavečerech byla dnešní večeře Cummingsů a jejich šesti hostů mnohem klidnější. Olivie brala jako dobré znamení, když se vyhnula rozhovoru s Nevillem Hawkem v salonu, a jako dvojnásob dobré, když se jí podařilo usednout k jídelnímu stolu vedle pana Cummingse. Mezi ní a Nevillem seděl pan Garret a naproti ní pan Harrington.
Všichni měli radostnou náladu, protože Hawkova stáj opět zvítězila. Racek splnil očekávání a sázky na rychlonohého hřebce se všem kolem stolu vyplatily. Olivie si rozložila ubrousek na klín. Všem kromě ní.
Ale jí na tom nezáleželo. Opravdu ne. Jídlo provázelo mnoho veselých přípitků, vyžadujících nejméně půl tuctu lahví vína. Po večeři se muži odebrali s portským a doutníky do vedlejšího kulečníkového sálu.
Penny však zadržela pana Garreta dřív, než se k nim mohl přidat. „Zůstaňte s námi, pane Garrete. Zahrajeme si whist. Augusta, Olivie a já potřebujeme čtvrtého dohry.“
Olivie už chtěla protestovat, protože dneska neměla na karty náladu. Ale když se pan Garret na ni usmál, rozmyslela si to. Byl to docela příjemný mladík. Dobrý tanečník, zdvořilý, a i když by ho nikdo neoznačil za výtečného společníka, dalo se s ním mluvit. Byl i celkem hezký, i když s jednou blonďatou kaděn spuštěnou do čela působil trochu hejskovsky. Navíc se mu líbila, to bylo jasné. Jestli bere svůj líbací experiment vážně, pak on byl dokonalým kandidátem.
Olivie mu proto vrátila úsměv a připojila se k Pennyině prosbě. „Ano, zahřejte si s námi, pane Garrete. Můžeme spolu vytvořit dvojici proti Penny s mou matkou.“ Olivii čerta záleželo, jestli ji Nevill Hawk slyší nebo jestli se zajímá o to, co se děje.
Naneštěstí jí karty nešly – nedokázala se soustředit – a oba prohráli. Přičítala to své malé intrice, na niž musela stále myslet. Je nesmírně těžké pořád se usmívat, flirtovat a být veselý, když takové není i vaše srdce. Ale už se jednou rozhodla, a když Penny vítězoslavně odhodila karty na stůl, viděla, že uspěla, protože velmi soutěživému panu Garretovi jejich prohra zřejmě nijak nevadila.
„Mám přinést dámám nějaké občerstvení?“ zeptal se.
„Neobtěžujte se,“ odmítla Penny. „Mohu zazvonit, aby nám něco přinesli.“
Olivie si odkašlala. Teď přišla její chvíle. „Myslím, že se půjdu nadechnout trochu čerstvého vzduchu. Je tak příjemný večer.“ Vyslala k mladému muži významný pohled.
Okamžitě vstal. „Bude mi ctí vás doprovodit.“
„Ach ano, děkuji.“
Penny pozvedla obočí; Augusta je svraštila. „Nechoď moc daleko, Olivie,“
„Samozřejmě, mami. Projdeme se jenom po zahradě.“ Usmívala se na svého společníka, zatímco jí odsouval židli a nabízel rámě. Garret se zhluboka nadechl a vypjal hruď.
Výborně, říkala si v duchu, když vycházeli dveřmi salonku ven. Svítil měsíc a zahrada vypadala v jeho svitu obzvlášť krásně. Potlačila drobné bodnutí pochybnosti, že polibek tohoto džentlmena bude stejně vzrušující jako ten od lorda Hawka.
„Projdeme se k altánku?“ Jeho hlas nezněl tak hluboce a sytě, jak by si přála, ale nevšímala si toho.
„Ráda. Vyprávějte mi něco o západní části země a vašem tamějším domově,“ vybídla ho.
Garret byl několik minut velmi výmluvný. Pusté pláně, bažiny a ohromující skály v Dartmooru. Žulové mysy a vápencové útesy.
„Jste tak poetický, pane. Přesvědčil jste mě natolik, že se jednou musím do této části země podívat,“ vyhrkla, zatímco se nadechoval. „Zdá se, že je velmi divoká a krásná.“
„Ale ne tak krásná jako vy, slečno Byrdová.“ Garret se zastavil těsně před altánem a otočil se k ní obličejem.
Chystal se ji políbit. Viděla mu to na očích. Snažila se uvolnit a připravit se, protože napětím celá ztuhla.
„Jste tak krásná,“ opakoval. „Smím vám říkat Olivie?“
„No, asi ano. Ale jenom v soukromí,“ dodala. Pospěš si. „A vy mi říkejte Clive.“
„Dobře, Clive.“ Byl bys tak laskav a dal se do toho?
Konečně sklonil hlavu a políbil ji. Polibek s plochými, stisknutými rty, který ji překvapil, ale nic víc.
Zvedl hlavu a zrychleně dýchal. „Myslím, že jsem se do tebe zamiloval, má drahá Olivie.“
K čertu. Jak by mohla tento krátký dotek rtů srovnávat s hlubokým a vášnivým polibkem lorda Hawka? Teprve teď jí došlo, co právě pronesl „Zamiloval? Ale vždyť mě neznáš tak dobře, aby sis to mohl myslet.“ Donutila se přistoupit blíž a zvedla k němu tvář. „A za jeden nebo dva dny odjíždím.“
„Ach, touhle řečí mučíš mou duši.“ Chytil ji za ramena. „Řekni, že zůstaneš.“
„To nemohu.“ Jestli mě chceš políbit, tak to teď udělej. „Ale ty musíš zůstat.“ Pak ji najednou znovu políbil. A tentokrát jí vrazil jazyk do úst. Málem se pozvracela. „Pane Garrete!“
„Clive,“ opravil ji a pokusil se ji opět políbit. „Říkej mi Clive, miláčku.“ Najednou byly jeho ruce všude, a když se mu nepodařilo zmocnit se jejích rtů, tiskl otevřená ústa na její ucho, krk a hrdlo.
Bylo to strašné.
„Přestaň,“ zamumlala. Pak se jedna jeho dlaň sevřela kolem jejího levého ňadra a Olivie vztekle vykřikla: „Nech toho!“
Její hlas doplnil další, mnohem výhrůžnější: „Udělej, co říká!“
Olivie by nejraději vykřikla úlevou. Nevill! Ale okamžitě chtěla zasténat. To, aby se lord Hawk stal svědkem její pohromy, bylo poslední, co potřebovala!
Nevill okamžitě odtrhl Garreta od ní a Olivie klopýtla dozadu. Ale opět zalapala po dechu, protože viděla, že Hawk mládence divoce škrtí. Měl natažené paže a prsty svíral bezmocného Cliva Garreta kolem krku. Ubožák sebou zmítal jako ryba chycená na háček a vydával nepříjemné přiškrcené zvuky. I ve tmě viděla, jak mu fialoví obličej.
„Co to děláte?“ Popadla svého ochránce za paži, ale bylo to stejné, jako by chtěla odtrhnout železnou tyč. Ačkoliv paže byla teplá a chvěla se silou, zůstala naprosto neohebná.
Garretovo drmolení se změnilo na mnohem méně lidské zvuky. Dobrý bože, on chce toho člověka zabít!
„Přestaňte. Přestaňte!“ křičela a vrhla se celou váhou na Hawkovu paži. „Prosím, lorde Hawku. Neville!“
„Ublížil vám?“ Jeho ledový hlas zněl ostře a děsivě. „Ne. Ne. Jsem v pořádku.“
Vysoký Skot muže pustil. Garret se sesypal, jako by v jeho těle nebyly žádné kosti, a lapal po dechu. Olivie by se také nejraději zhroutila, i když z jiného druhu úlevy, jenže Nevill přenesl svůj smrtící stisk z krku zničeného mladíka na její paže. Zuřivě jí zíral do očí. „Máte nebezpečný zvyk procházet se s muži, které téměř neznáte.“
Jakákoliv myšlenka na poděkování ji okamžitě opustila a vystřídal ji příval vzteku. „Nejste můj opatrovník!“ odsekla mu.
„To říkáte pořád. Ale je jasné, že nějakého potřebujete. Vaše matka očividně nedokáže vaše hloupé nápady uhlídat.“
„Moje nápady nejsou hloupé!“
„Takže vy jste si přála, aby vás oslintával? Chtěla jste, aby vám osahával ňadra?“
S jakou chutí by Olivie řekla ano. Chvěla se nutkáním vykřiknout do jeho rozzuřeného obličeje ano a konečně ho tak jednou provždy umlčet. Jenže její pošlapaná hrdost nebyla ničím proti nevolnosti, která se jí zmocnila při myšlence na hrubý dotek ruky pana Garreta na jejím ňadru. Otřásla se a odvrátila pohled od Hawkovy zamračené tváře. Teprve tehdy se jeho železný stisk uvolnil.
Pochroumaný mladík za nimi se dal na útěk a oni zůstali v zahradě sami. Vzduch voněl růžemi, mátou a citroníky. Ve tmě znělo vrzání cvrčků a zurčení vody. Velmi romantické místo. Ale Oliviin romantický pokus dopadl uboze. Ačkoliv si mohla lichotit, že ji lord Hawk sledoval, protože žárlil na její pozornost vůči Clivu Garretovi, nyní to rozhodně nebyly romantické city, které ho ovládaly.
Zvedla hlavu a střetla se s jeho zlostným pohledem. „Zvládla bych ho sama.“
„Jako jste zvládla mě?“ Jeho hlas zněl ploše a tvrdě.
Vystrčila bradu. „Od vás mi nehrozilo žádné nebezpečí –“
Umlčel ji polibkem, divokým – téměř brutálním. Zmocnil se jejích úst, aniž by jí dal čas na protest nebo k nadechnutí. Proti jeho prudkému útoku neměla obranu. Donutil ji otevřít ústa a plenil je. Tato invaze ji vyděsila, ale současně vzrušila.
Pak stejně prudce tento polibek ukončil. Odstrčil ji od sebe, ale nepustil. „Jestli vám nic nehrozilo, tak jenom proto, že jsem mnohem důvěryhodnější než Garret.“
„Já… já…“ Olivie byla příliš zmatená, než aby jí to myslelo. Příliš ohromena bouří pocitů, které v ní vyvolal. Hořela plamenem. To bylo jediné, co věděla. Jeho polibek se jí vpaloval hluboko do těla, zatímco polibek pana Garreta…
Zavrtěla hlavou, náhle vyděšená svými nestydatými pocity. „Zvládla bych ho,“ podařilo se jí konečně vyslovit, i když selhávajícím hlasem. Jsi to ty, koho neumím zvládnout.
Ale to by teď nepřiznala. „Zvládla bych ho,“ opakovala, protože alespoň tohle byla pravda. „A kdybyste se do toho nemíchal, mohla jsem to dokázat. Takhle jste nás dostal do trapné situace.“
„Já se trapně necítím. Ale jestli tu Garret bude ještě po svítání, tak ho čeká něco zatraceně horšího než trapné pocity.“
Dívala se na něho bezmocná, rozzlobená a naprosto zmatená. Musí se dostat pryč od něho, přemýšlet a zjistit příčinu toho, co se s ní děje. Jenže neměla představu, jak mu uniknout, a proto to zkusila slovy. „Tohle není vaše věc! Nemáte se o mě co starat!“
„Dala byste přednost tomu, abych vás před jeho uslintanou pozorností nebránil?“
Zavrtěla hlavou. „Tohle není válka. Nemusíte být hrdina a zachraňovat mě.“
Sevřel prsty, jen takovým těžce postřehnutelným cuknutím. Pak ji pustil a ustoupil o krok zpátky.
Zranila ho. Netušila jak nebo proč, ale okamžitě věděla, že mu svými slovy uštědřila bolestný úder.
„Chápu. Dobře.“ Krátce přikývl, „Budu se chovat korektně. Nepochybujte, slečno Byrdová, že ustoupím stranou a nechám dalšího blázna, na kterého se vrhnete, ať si s vámi dělá, co se mu zlíbí. Nebo bych měl možná říct, co se vám zlíbí.“
Otočil se a odcházel. Nechal Olivii stát samotnou ve tmě a dívat se za ním. Tiše zasténala, znechucena sama sebou. Není to tak, jak si myslíš, chtěla za ním zavolat. Jenže to nemohla udělat, protože potom by mu musela vysvětlit, proč se chtěla líbat s panem Garretem, což by přirozeně vedlo k dalšímu vysvětlení, že její pokus selhal a že polibek žádného muže na ni nikdy nepůsobí tak jako ty jeho.
Složila hlavu do dlaní a znovu zasténala. Tohle tedy pěkně zpackala. Nyní se musí vyhýbat nejenom Nevillu Hawkovi, ale navíc i panu Garretovi.
Zhluboka se nadechla a narovnala ramena. S tím nic nenadělá. Musí se vrátit dovnitř, připojit se ke společnosti a předstírat, že se nic nestalo. Musí vytlačit z paměti to, co právě provedla – i znepokojující myšlenku na to, co s ní udělal Nevillův polibek. Pak bude moct po několika minutách nepozorovaně uniknout do svého pokoje.
Objala si hruď pažemi, protože si uvědomila, že se chvěje. Ale nebylo to zimou.
Roztřeseně se nadechla. Možná se jí zítra podaří matce vymluvit na každoměsíční nevolnost a zůstat celý den v posteli – nebo alespoň do doby, než všichni odjedou na závodiště do města.
Cokoliv, jenom aby se vyhnula Nevillu Hawkovi a tomu nepříjemnému, obviňujícímu tónu v jeho hlase.
Druhý den odpoledne přijely Sarah s paní McCafferovou. Olivie si nemohla vzpomenout, kdy byla naposled tak šťastná, že vidí svoji malou sestru, protože strávila celé dopoledne v trýznivém osamění. I když se nemohla svěřit ani Sarah, ani jejich hospodyni, byly rozhodně lepšími společníky než pocity viny a zmatení, které se v ní zabydlely. Neutěšilo ji dokonce ani rozcupování pana Garreta v jejím deníku, protože musela přiznat vlastní podíl viny na té večerní katastrofě.
Byla tak pitomá, že toho muže povzbuzovala, a lord Hawk měl absolutní právo vystoupit na její ochranu. Měla mu poděkovat, místo aby si na něm vylila zlost. Jenže na druhé straně on ji nikdy neměl tak brutálně líbat. A ona mu neměla zas tak necudně podléhat. Je prostě pitomá a chybělo jen málo, aby si úplně zničila dobrou pověst. V každém případě zničila vlastní mínění o sobě.
Ale teď je tady Sarah a brzy unikne z tohoto místa – a od lorda Nevilla. Jaká škoda, že nemůže stejně snadno uprchnout před svými nešťastnými myšlenkami.
Augusta s jejich hostiteli se vrátili z dostihů v Doncasteru poměrně brzy. „To je ale roztomilé dítě,“ rozplývala se Penny a štípla Sarah do tváře. „Ty krásné modré oči; ta úžasná růžovoučká pleť.“
Olivie popadla sestru za ruku a varovně ji stiskla, protože si všimla podrážděného lesku v jejích „krásných modrých očích“. Dokonce i Augusta vycítila Saražinu netrpělivost s Pennyiným žvatláním, protože objala dcerku kolem ramen.
„Omluvte nás, drahoušku. Protože děvčata ráno odjíždějí, musím jím dát poslední pokyny.“
„Štípla mě do tváře,“ zamumlala Sarah, když společně vystupovaly do schodů. Ohlédla se přes rameno a vyslala k jejich frivolní hostitelce zlostný pohled. „Myslí si, že ještě pořád chodím v dětských kšírách.“
„Ale no tak,“ uklidňovala ji Augusta. „Penny to myslí dobře. Neměla to požehnání mít vlastní děti a nemá nejmenší tušení, jak s nimi jednat.“
Sarah vzhlédla k Olivii a zakoulela očima. Ale zůstala zticha. Olivii bylo jasné, že se sestře po nich stýskalo a že měla dost času na přemýšlení o matčině situaci. Takže dokonce ve chvíli, kdy se Augusta zmínila o Archim Holdsworthovi, děvčátko stisklo rty, ale zdrželo se jízlivých poznámek.
Olivie na ni byla pyšná, a když matka pronesla jméno lorda Hawka, snažila se chovat stejně taktně jako její sestra, ačkoliv ji to stálo značné přemáhání.
„ ty nejkrásnější koně,“ říkala Augusta. „Všichni jsme vyhráli slušné částky peněz – dneska dvacet liber. Říkala jsem ti to, Olivie?“
Olivie uhlazovala záhyby na šálu, aby ho uložila do truhly k ostatním sbaleným věcem. „No ano, lord Hawk je v těchto dnech určitě nejpopulárnějším mužem v Doncasteru.“
„Samozřejmě. Musím přiznat, že se cítím trochu provinile, že ho odtud odvádím.“
Olivie vrhla na matku postranní pohled, ale odmítla spolknout její očividnou návnadu. Bohužel Sarah nebyla tak protřelá. „Co tím myslíš?“ zeptala se.
„Jenom to, že zkracuje svůj pobyt v Doncasteru.“
Na Olivii dopadl stín náhlého podezření a zrychlil se jí tep. Když se na ni matka usmála a pokrčila rameny, rozbušilo se jí srdce. „Jenom jsem mu řekla, že zítra odjíždíte,“ pokračovala Augusta. „Byl to jeho nápad, že doprovodí váš kočár.“
„Mami, to snad ne!“ vykřikla Olivie. Chvíli na matku zděšeně hleděla a pak odhodila šál do otevřené truhly. Důrazně zabouchla víko. „Ne. Já si to nepřeji.“
Lady Dunmorová zvedla ruce v nevinném gestu. „Nechápu, proč máš námitky. Kromě toho se nabídl sám. Byla bych nesporně špatný rodič, kdybych odmítla další bezpečnost pro své děti na tak dlouhé cestě.“
Olivie, ochromena panikou, na ni hleděla. Uvědomovala si na sobě Saražin udivený pohled, přesto se plně soustředila na vyjádření své nelibosti.
„Ty víš, že bych takový plán odmítla. Tak nepředstírej něco jiného.“
„Kdo je ten lord Hawk?“ zeptala se Sarah.
Augusta se na ni usmála. „Velmi příjemný mladý muž –“
„Arogantní, dotěrný… arogantní, dotěrný muž –“ Který ji dokáže roztavit jediným polibkem. Přinutila se ke klidu. Pak zavrtěla hlavou a vrhla na matku obviňující pohled. „Udělalas to záměrně. Nenamáhej se to popírat,“ dodala. „Udělalas to záměrně, ale stejně to k ničemu nebude. On a já se k sobě nehodíme, mami. Prostě nehodíme.“
Otočila se na podpatku a vypochodovala z pokoje.
Sarah se za ní dívala a pak se zvědavě otočila k matce. „O co tady jde? Kdo je ten lord Hawk?“
Augusta zamyšleně bubnovala prsty po bradě a stále se dívala na dveře, které Olivie za sebou zabouchla. „Je to náš soused ve Skotsku,“ odpověděla. „A já jsem přesvědčena, že je to jediný muž, který kdy ve tvé sestře vzbudil takové emoce.“
Sarah vydala hrubý zvuk. „Nezdá se mi, že se jí zrovna líbí.“
„Tomu by ráda věřila i Olivie.“ Znovu zabubnovala prsty a zasmála se. „Ano, ráda by tomu věřila. Ale ukaž se mi.“ Otočila se a uchopila děvče za ramena. „Vidím pihy. Trávila jsi hodně času venku, dítě. Ale trochu octa a soli je vybělí.“
„Ale nosila jsem klobouk,“ bránila se Sarah, zatímco opouštěly pokoj. Pak ještě dodala: „Zdá se mi, že ty toho lorda Hawka schvaluješ.“
„To jistě. A uvidíš, že se ti bude líbit. Nepřekvapilo by mě, kdyby ses do něho také zamilovala.“
„Také? Kdo se do něho zamiloval?“
„No přece Olivie.“ Augusta ji políbila na pihovatý nos. „Jenomže si to ještě nechce přiznat.“

KAPITOLA
13

DRUHÝ DEN vyjeli hned ráno, necelou hodinu po rozednění. Paní McCafferová, Sarah a Olivie seděly v cestovním kočáře s truhlicemi uvázanými k jeho zádi a strážcem a kočím Johnem na kozlíku. Lord Hawk, trenér a žokej jeli na koních a vedli s sebou Poštolku a Racka. Ostatní zvířata prodali.
Olivie na nádvoří krátce pozdravila lorda Hawka, rozechvělá do hloubi duše už pouhým pohledem na něho. Pak okamžitě nastoupila do kočáru, zatímco Sarah s paní McCafferovou se zdržely s Augustou, která je seznamovala s lordem Hawkem.
Ten pokrytecký had, soptila Olivie. Věděl, že si nepřeje, aby je doprovázel, ne po tom polibku. Pokaždé, když na ten polibek pomyslela, chtěla umřít – a vidět ho… Vidět ho třeba jen tak krátce jako nyní ji zcela vyvádělo z míry.
Usadila se na přední sedadlo a snažila se dát dohromady. Nevill Hawk je had a nikdy neměl skočit na matčinu očividnou návnadu. Protože přesně tohle to bylo, když nabídl Auguste doprovod jejich kočáru. Je to had a zhýralec, a ví, jak ji jeho polibek hluboce zasáhl.
Hodila klobouk na sedadlo proti sobě. Učinil tu nabídku, protože dobře věděl, že Augusta ji přijme a že Olivie bude mít námitky.
Když konečně vyjeli z dlouhé, štěrkem vysypané příjezdové cesty na hlavní silnici směřující na sever k Yorku, Olivie se přece jen částečně uklidnila. Na cestování to bude příjemný den, říkala si. Oblohu pokryly mraky a možná nebude tak horko jako v posledních dnech. Postroje cinkaly v tichém ránu a pravidelný dusot koňských kopyt a rytmické pohupování dobře odpruženého kočáru jí dodávaly pocit uspokojení. Vždyť po této cestě toužila několik roků.
Jenže ať se snažila sebevíc, nedokázala se zbavit očekávání, které by neměla pociťovat. Potrvá tři dny, než dojedou na Byrdův statek. Tři dny v neustálé blízkosti Nevilla Hawka. Nebyla si jistá, jestli to vydrží.
Paní McCafferová celé dopoledne podřimovala. Sarah četla román, který si Olivie vzala pro sebe, a hlasitě se smála Emminým dohazovačským kouskům. „Měla sis tohle přečíst předtím, než ses pokoušela dát dohromady Lillian s panem Cheltonem,“ poznamenala. Odložila knihu a zívla, pak se podívala na starší sestru. „Vsadím se, že ty bys také mohla psát takové příběhy, Livie. Možná bychom spolu mohly napsat nějakou knihu.“
Olivie se na ni usmála a otočila se zpět k oknu. Kdyby měla chuť cokoliv psát, byla by to kniha rad a pokynů, varujících nevinné ženy před strašlivou přitažlivostí hezkých mizerů – a hrozivým, velmi hrozivým nebezpečím.
Sarah usnula na bujném poprsí paní McCafferové. Kočár rachotil hezkou venkovskou krajinou Yorkshiru a Olivie zachmuřeně přemítala o své nepříznivé situaci. Skutečnost, že ani jednou nezahlédla Nevilla Hawka, byla úlevná a současně zneklidňující. Jel se svými druhy před nimi, aby se vyhnul prachu, který těžký kočár zvedal. Než zastavili v Selby, aby napojili koně a sami se občerstvili, Olivie se už stačila uklidnit. Jen ať Nevill Hawk vypustí jediné provokativní slovo. Jen jediné.
Muži sesedli z koní a pustili zvířata do malé ohrady. Sarah, impulzivní jako vždycky, si to namířila rovnou k nim. Olivie by nejraději křičela vzteky. Nechtěla se bavit s Nevillem Hawkem. Ani teď, ani nikdy potom. Jenže takhle se tomu nemohla vyhnout. Zaťala proto zuby a s pevným odhodláním – a nevšímavostí k divokému bušení srdce – se vydala za sestrou. „Tak pojď, Sarah. Máme na občerstvení málo času. Nemůžeš ho utrácet postáváním u koní.“
Jenže Saražina pozornost se plně upřela na Nevilla. „Jsem moc dobrá jezdkyně. Zeptejte se Olivie. Říká, že mám pro jízdu na koni přirozené nadání.“
Hawk se po krátkém pohledu na Olivii otočil k dítěti. „Už jsi začala skákat?“
„Ach ano –“
„A kdypak?“ přerušila ji starší sestra. Zmocnilo se jí plíživé podezření, kam tím lord Hawk míří. „Kdy jsi začala skákat?“
Sarah přimhouřila oči a usmála se na ni. „James mě začal učit na jaře, když jste byly s matkou příliš zaneprázdněné. Vzpomínáš si?“ V jejích očích jiskřilo šibalství. „Odmítla jsi nabídku k sňatku od Harolda Prina a matka byla tak zklamaná, že ulehla do postele a žádala tě, abys o ni pečovala.“
„Ubohý pan Prin,“ poznamenal lord Hawk a podíval se na Olivii s povytaženým obočím. „I on ulehl zklamáním do postele?“
Vrátila mu zlostný pohled, ale neobtěžovala se odpovědět. Nicméně Sarah se rozesmála. „Možná. Je přesně ten typ, který by mohl.“ Pak si všimla Oliviina rozzlobeného výrazu a dodala: „Neboj se, Livie. Jsem ráda, že sis starého Harryho nevzala. Má nemožnou stáj. Nic takového, jako jsou nádherní koně lorda Hawka.“
„Myslíš, že uspěješ, když změníš téma, Sarah, ale to tedy ne. Víš, co si matka myslí o tvém příliš časném skákání. A náš darebný bratr to ví také.“
„Ale to se nedá skákáním ani nazvat,“ bránila se Sarah. „Jenom přes jedno břevno. Ani ne ve výši kolen, Livie.“
„A vy skáčete?“ zeptal se lord Hawk Olivie a doprovodil otázku svým znervózňujícím pohledem.
Podívala se mu do očí. Byla rozhodnuta, že mu nedovolí, aby poznal, jak silně ji vyvádí z míry. „Ano, skáču. Jenže jsem s tím začala, až když mi bylo téměř čtrnáct.“
„Ale chtěla jsi skákat mnohem dřív,“ připomněla jí Sarah. „Sama jsi mi to kdysi říkala.“
Olivie potlačila povzdech, protože Sarah měla pravdu. Jejich matka byla poměrně špatnou jezdkyní a měla sklon k nadměrné opatrnosti vůči zájmu svých dcer o jízdu. Pro Olivii bylo těžké ohánět se Augustiným názorem, protože s ním tak docela nesouhlasila. „Ano, matčiny příkazy mě trápily,“ připustila. „Ale byla jsem ve věku, kdy jsem ji musela poslouchat, což teď platí i pro tebe, Sarah. Tak dělej.“ Uchopila sestru za ruku. „Pojďme se naobědvat, ať můžeme pokračovat.“
„Tobě se to řekne,“ stěžovala si Sarah a neochotně se podrobila příkazu. „Strávila jsem dva dny v kočáře a dneska znovu. Už mě unavuje být takhle uvězněná.“
„Chtěla bys jet se mnou?“
Při nabídce lorda Hawka obě vzhlédly. Ačkoliv pozvání bylo jednoznačně určeno Sarah, byla to Olivie, na koho se díval. „Postarám se o ni velmi dobře,“ dodal. „Absolutně žádné skoky.“
„Ach prosím, Livie. Prosím!“ Dívka skákala nahoru a dolů a pevně svírala sestřinu ruku. „Prosím, dovol mi jet. Budu moc dobrá. Slibuji. Prosím!“
Olivie zaskřípala zuby. Ocitla se v pasti, přesně jak se obávala. Ačkoliv Sarah bylo teprve dvanáct, dokázala být stejně manipulativní jako jejich matka. Nebylo pochyb, že děvčátko k tomu mířilo od okamžiku, kdy vystoupilo z kočáru. A naneštěstí lord Hawk opět spolkl návnadu.
Takže teď byla ona v pozici, kdy se mohla buď stát v sestřiných očích netvorem, nebo se otevřít kamarádství mezi sebou a lordem Hawkem, čemuž se tak usilovně snažila vyhnout.
Sevřela ruce kolem tkaniček své peněženky, rozhodnuta, že se nenechá Saražiným žadoněním zviklat. Jak dobře si pamatovala matčina přísná pravidla – a laskavé intervence nevlastního otce.
„Možná byste s námi ráda jela i vy?“
Olivie při Hawkových slovech strnula a zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji.“
„Ale já smím, ano?“
V Saražině hlase znělo tolik naděje, že jí to nedokázala odepřít. Ostře vydechla a vzdala tuto půtku – ale ne celou bitvu, pouze tuto drobnou šarvátku. „Tak dobře. Jestli je lord Hawk ochoten na tebe dohlédnout, můžeš s ním chvíli jet. Ale ne celé odpoledne. Maximálně něco před hodinu.“
Její poslední slova zanikla v dívčině jásotu.
„Sarah! Takové chování na veřejnosti by tvou matku nesmírně pobouřilo.“
„Ale tebe ne, Livie.“ Sarah s námahou zvážněla, ale její jiskrné oči nedokázaly skrýt vzrušení. Olivii najednou napadlo, že takový jas v očích své sestry neviděla celé dva roky, které uplynuly od smrti jejího otce. Jakýkoliv nesouhlas s její jízdou na koni rychle vyprchal. Co může tomuto dítěti hrozit, když s ním pojede?
Rozhodně si však nepřála, aby to Nevill Hawk bral jako její kapitulaci. Už tak u ní předpokládal příliš mnoho. „Tak zatím,“ řekla upjatě. „Pokud je vše dohodnuto, můžeme se jít naobědvat.“
Olivie se držela v malé jídelně v blízkosti paní McCafferové. Přítomnost starší ženy jaksi zbavovala malou společnost pocitu přílišné důvěrnosti. Saražino nadšení pro koně našlo v Nevillu Hawkovi velmi spřízněnou duši a umožnilo Olivii, aby v klidu snědla svou porci kuřete a bramborové kaše. Dokonce ho dokázala pozorovat – a předstírat, že si ho vůbec nevšímá.
Naneštěstí zjistila, že odpolední cestování je mnohem otravnější než dopolední.
Ačkoliv měla v kočáře více místa a soukromí – protože paní McCafferová opět spala – byla mnohem neklidnější než kdykoliv předtím. Ani román, ani pletení, které si vzala, dokonce ani nádhera okolní krajiny ji nedokázaly zaujmout. Co záleží na zářivě fialových kvítcích vřesu nebo na starobylých ulicích města York? Jindy by měla obličej přilepený k oknu a vychutnávala by si každý pohled na hroutící se římské hradby, velká venkovská sídla a do nebečnějící věže kostelů. Tohle byla část Anglie, kterou neznala tak dobře, jak by si přála. Jenže dneska na to neměla náladu – a věděla proč.
To ji však ještě více roztrpčovalo.
Paní McCafferová proti ní se zavrtěla, zamrkala a narovnala se. „Ach. Pořád je ještě odpoledne,“ postěžovala si.
Olivie se usmála zmatenému výrazu starší ženy. Paní Mac, jak jí říkala, mohla zůstat ve městě a kralovat domácnosti. Jenže vždycky šla s Augustou a jejími dětmi, i když kvůli tomu bručela. Vzdor neobvyklosti letošního Augustina potulování byla starší žena rozhodnuta vydržet i dlouhou cestu na sever.
„Trápí tě záda?“ zeptala se Olivie a podávala jí polštářek, aby se mohla pohodlně podepřít.
Hospodyně se zavrtěla, aby dostala polštář na správné místo. Zamrkala, když kočár poskočil na kameni. „Už vůbec necítím zadek. A nesnaž se mě rozveselit nějakými průpovídkami.“
Olivie potlačila úsměv. „Jestli ti to pomůže, abys ses cítila líp, tak brzy bychom měli být v Eisingwoldu. Kočí mi řekl, že Thirst je odtamtud už jenom tři hodiny jízdy.“
„Hm.“ Paní McCafferová se znovu zavrtěla a upravila si polštářek. „Sarah ještě pořád jede s lordem Hawkem?“
Olivie se přinutila zachovat nic neříkající výraz. „Ano.“
Hospodyně vykoukla otevřeným okénkem. „Ta uličnice bude zítra pořádně rozbolavělá, protože není zvyklá trávit takovou dobu v sedle. Proč jsi ji nezavolala zpátky do kočáru?“
„A poslouchala její nepřetržitý nářek?“ Olivie si upravila sukně a pak zvedla vějíř a začala se prudce ovívat. „Doufám, že ve Skotsku je chladněji než tady.“
Paní McCafferová si ji prohlédla pronikavým pohledem. „Nechtěla bys mi vysvětlit svoji nechuť k lordu Hawkovi, dítě?“
Olivie se nucené usmála. „Měla jsem vědět, že ti to neunikne.“
Hospodyně pozvedla téměř neexistující obočí a nakrabatila čelo. „Choval se k tobě příliš směle? V tom to je?“
„Ne.“ K této lži nebyl důvod, ale ona nedokázala o znepokojujícím účinku Nevillových polibků s nikým diskutovat. „Nevšimla sis jeho podobnosti s někým jiným?“ zeptala se, aby odvedla rozhovor jiným směrem.
Široká tvář starší ženy se svraštila soustředěním. „S někým jiným? S kým? S některým z tvých odmítnutých nápadníků?“
„Ne, ne.“ Olivie těžce vzdychla a zaťala čelisti. „S mým otcem. Je úplně jako můj otec.“
„Pchá. Vůbec nevypadá jako tvůj otec. Cameron Byrd měl vlasy jako oheň a byl –“
„Nemyslím podobou. Chováním.“
Když na ni paní McCafferová jenom slepě zírala, mladá žena potřásla hlavou. „Je příliš okouzlující. Příliš dobře tančí.“ Odpočítávala jeho chyby na prstech. „A má sklon k nadměrnému pití.“
Starší žena si ji pozorně prohlížela. „Tak tohle jsem o něm neslyšela. A podle toho, co mi o něm řekla tvá matka, je příliš vychovaný, než aby to byla pravda.“
Olivie se pohupovala do rytmu kočáru a modlila se o trpělivost. „Ano, jenže obě víme, že matka nemá nejlepší odhad, pokud se týče mužů. Můj otec určitě nebyl tak dobrý, jak jí připadal. Pod jeho šarmem se skrývala ve skutečnosti sobecká povaha.“
„Ale na druhé straně si vybrala za manžela Humphreye Palmera,“ poukázala paní McCafferová. „Ten na ni ani jednou nezvedl ruku a nedal jí důvod k pláči – kromě toho, že umřel ve spánku. Lepšího člověka než on bys těžko hledala.“
Hospodyně položila teplou dlaň na Oliviino koleno. „Bojím se, že jsi na svou matku příliš tvrdá, dítě. Pokud jde o tvého otce, je pravda, že měl okouzlující způsoby. Ale také krutou povahu. Kdyby opilý nespadl z té výletní bárky do špinavé Temže a neutopil se, asi bych ho musela udusit ve spánku.“ Vzrušením se tahala za vysoký límeček. „Způsobil tvé matce hodně žalu. Hodně. Ale existuje mnoho méně hezkých a méně okouzlujících mužů, kteří jsou stejně špatnými manželi jako on. Bohužel. Můj názor je, že bys neměla považovat lorda Hawka za stejný typ muže jako Cameron Byrd jenom proto, že je okouzlující. Musíš mu dát víc času, dítě.“
Olivie překonala pokušení začít vztekle dupat. „Existují ještě další důvody,“ zamumlala.
„Ano?“ Když dívka neodpovídala, starší žena založila ruce na kypré hrudi a pozorně se na ni dívala. „Tvé matce se líbí.“
„Opravdu?“
„Sarah se také líbí.“
„Podplatil ji svými koňmi.“ Olivie se nasupeně podívala na hospodyni. „‚A co ty? Tobě se také líbí? Okouzlil i tebe?“
Paní McCafferová pokrčila rameny. „Ještě toho mladého muže dost neznám, abych to věděla. Ale nepochybuji, že v následujících týdnech budu mít dostatek času, abych si o něm vytvořila úsudek.“
„No, pochybuji, že lorda Hawka uvidíme moc často. Jakmile dojedeme na Byrdův statek, budeme mít plné ruce práce se zařizováním. Kromě toho i on má vlastní hospodářství, o které se musí starat.“
Hospodyně pohrdavě zafuněla. „Opravdu si myslíš, že tvoje matka nebude zvát okolní peery na návštěvu? A tvůj bratr ho určitě pozve na své hony.“
Olivie hlučně zaklapla vějíř a vrhla na ni podezíravý pohled. „Hrom do toho! Dala ti matka pokyny, abys mi ho vnucovala, paní Mac? Je to tak? Já to nechci.“
„Ale, ale, dítě. Určitě mě znáš lépe, než aby sis tohle myslela. Mám ji velice ráda, je pro mě jako dcera, kterou jsem nikdy neměla, a vy tři jste jako moje vnoučata. Potřebuješ manžela, to nemůžeš popřít. A jsi k mé spokojenosti hodně vybíravá. Jestli není pro tebe ten pravý, tak prosím. Říkám pouze to, abys nespěchala s jeho přirovnáváním ke svému otci.“
„No dobře.“ Olivie vystrčila bradu. „Budu ho srovnávat s Humphreyem, který byl spolehlivý a laskavý. Už dávno mám v úmyslu vdát se za někoho, jako byl on, takže jakmile najdu takového džentlmena, budu se radovat ze života a dělat všechno co lze, abych odradila každého jiného návštěvníka. Zejména Nevilla Hawka.“
K Oliviině ulehčení jí paní McCafferová nechala poslední slovo. Ale to ji příliš neuklidnilo. Protože přes svou přísahu, že bude toho muže ignorovat, měla tušení, že Nevill Hawk zůstane trnem v její patě.
A zatímco se kočár kodrcal překrásným údolím Yorku, neunikla ještě tvrdší pravdě, kterou by nepřiznala nikomu jinému. Nevill Hawk bude problém ne proto, že se rozhodl ji pronásledovat a škádlit, ale kvůli její podivné reakci na něho. Její tělo ji zrazovalo. Mysl jí správně říkala, aby nepodléhala jeho přitažlivosti, ale její tělo se ostudně třáslo očekáváním pokaždé, když na ní spočinul jeho temný pohled.
Tlumeně zasténala. Dokonce i teď stačilo, aby si vzpomněla na jeho polibek, a břicho se jí sevřelo tím nejnecudnějším způsobem. Ovívala se divoce vějířem, aby si ochladila žhnoucí šíji a tvář. Klid, který chtěla nalézt v chladných skotských horách, jí připadal ještě vzdálenější než kdy jindy. Ale utěšovala se, že bude mít alespoň Byrdův statek, který ji plně zaměstná. Za dva dny převezme fyzické vlastnictví domu svého dětství. Při náročnosti příprav na příjezd hostů nebude mít čas na Nevilla Hawka ani myslet, natož s ním mluvit – nebo se líbat.
Při té zvrhlé myšlence se ušklíbla. Pak zavřela oči a opřela hlavu o opěradlo sedadla. Ještě dva dny, řekla si. Jenom dva dny. Po tu dobu určitě dokáže své bouřlivé emoce ovládat.
Hostinec U mlýna stojící hned za tržním městem Thirsk byl čistým a očividně prosperujícím místem. Ale byl malý, měl pouze čtyři pokoje. Olivie, Sarah a paní McCafferová musely sdílet společnou místnost, zatímco kočí John a strážce dostali postele v podkroví.
Kde spal Nevill Hawk a jeho muži, to Olivie nevěděla. A nevěděla ani, kde večeří, protože si umíněně vybrala malou jídelnu k výhradnímu použití ženami. Po jednoduchém ale vydatném jídle, skládajícím se z dušeného hovězího, brambor a zeleniny, okamžitě zamířily do svého pokoje v prvním patře.
Ale když Olivie kráčela za Sarah a paní McCafferovou ke schodům, zalétla pohledem do velké nálevny a spatřila ho, jak sedí ve společnosti trenéra Bárta. Nesouhlasně našpulila rty. Samozřejmě pije. A když se nějaká hezká světlovlasá číšnice naklonila a šeptala mu něco do ucha, Oliviin výraz ještě potemněl. Pijan a sukničkář. Ale co jiného čekala?
Lord Hawk jako by vycítil její přítomnost a vzhlédl. Jejich pohledy se střetly a ulpěly na sobě. Olivie se prudce nadechla. On ve stejný okamžik odložil pohár, a když mu ho světlovláska chtěla dolít, zavrtěl odmítavě hlavou.
Ztěžka polkla, protože vstal, aniž by z ní spustil oči. Chtěl jít k ní. Ačkoliv zoufale toužila prchnout do bezpečí svého pokoje a zabouchnout za sebou dveře, hrdost jí to nedovolila udělat. Nebude před ním utíkat jako ustrašené dítě a dávat mu tím najevo, jak snadno ji může rozrušit. A tak na něho čekala s vědomím, že Sarah a paní McCafferová už jí na úzkém schodišti zmizely z dohledu.
Stanul před ní a temenem se téměř otíral o nízký prkenný strop. „Doufám, že vaše ubytování je přijatelné, slečno Byrdová.“
Přikývla. „Ano.“ Za nimi znělo cinkání sklenic, šum hlasů a další zvuky každodenního života. Ale její zostřené smysly se soustředily pouze na lorda Hawka. Působil mnohem uvolněněji než v Doncasteru. Stál ledabyle a límeček u krku měl rozepjatý. Nejvíce šokující bylo to, že odložil kabát a měl na sobě pouze vestu a košili. Docela rozumné v takovém vedru. Ale když stáli ve ztemnělé chodbě, jeho nedbalky propůjčovaly jejich rozhovoru intimitu, nevhodnou důvěrnost, která by se jí neměla líbit. Navíc vypadal nesmírně mužně a příliš atraktivně pro její přecitlivělé nervy.
Ustoupila o krok a kousla se do rtu. „Já… ehm…“ Odvrátila zrak a opět se na něho podívala. „Chtěla bych… chtěla bych vám poděkovat.“
„Poděkovat mi?“
„Za to, že jste mi přišel na pomoc. Minulý večer.“
Povytáhl o kousek jedno obočí. „Máte na mysli večer s panem Garretem.“
Přikývla. „Měla jsem vám poděkovat už tehdy, ale já… No, je mi líto, že to trvalo tak dlouho.“
Když hned neodpověděl a jenom se na ni díval, začal jí stoupat ruměnec do tváří. „Tak tedy dobrou noc.“ Otočila se k odchodu.
„Počkejte. Než odejdete, já… no… napadlo mě, jestli byste zítra nechtěla jet raději na koni než v tom uzavřeném kočáře. Vaše sestra tvrdí, podobně jako vaše matka, že máte koně velmi ráda.“ Odmlčel se a jeho oči jako by byly ještě tmavší a intenzivnější. „Mohla byste jet na Poštolce, jestli chcete.“
Olivie, spokojená, že její neobratná omluva je za ní, zaváhala. Příležitost jet na Poštolce! Jak si přála přijmout jeho nabídku, protože Poštolka byla nejkrásnější klisna, jakou kdy viděla. Určitě nikdy nesedne na tak ušlechtilé zvíře. Zamýšlené strohé „děkuji, ne“ jí zamrzlo na rtech. Místo toho na něho hleděla, navnaděná tak, že se jí nedostávalo slov.
Vtom pokročil k ní – pouze o jeden krok – a všechny důvody pro odmítnutí opět ožily. Už ji třikrát líbal. Třikrát. A pokaždé s větší vášnivostí, takže se jí podlamovala kolena při pouhé vzpomínce. I teď, když stáli na chodbě hostince, dokázal nějak záhadně vyvolat mezi nimi intimitu, která byla příliš nebezpečná. Ale na rozdíl od své matky byla příliš moudrá, aby podlehla takovému pokušení – bez ohledu na to, jak moc si to přála.
Donutila své srdce, aby přestalo bušit, a zavrtěla hlavou. „Děkuji vám, ale ne. Já… dávám přednost kočáru.“ A pak: „Dobrou noc.“ Tentokrát se opravdu otočila ke schodům a začala po nich vystupovat.
Bez dalšího incidentu došla téměř do prvního patra. Téměř.
„Lžete, Olivie,“ dolétl k ní jeho tichý a výsměšný hlas. „Oba víme, že byste raději jela se mnou.“
Nezastavila se a zahnula za roh. Odmítla odpovědět na jeho vábení i na oslovení křestním jménem.
Jenže ta poslední slova jí zněla v mysli po celou bezesnou noc. Matrace byla hrbolatá; Sarah se natáhla přes ni; a paní McCafferová chrápala. Byl to však výsměšný hlas Nevilla Hawka, který ji rušil ve spánku. A zdálo se jí o něm a jeho nádherných koních, kteří je unášeli zamlženými skotskými horami.
Ale kdo jel za kým? Kdo pronásledoval a kdo byl pronásledovaným? To nedokázala říct.

KAPITOLA
14

„KDE JE?“ podivila se Sarah nejméně po desáté.
Byli na cestě od časného rána, kočár a doprovázející jezdci – kromě lorda Hawka.
„Nevystrkuj hlavu z okna,“ napomenula paní McCafferová děvčátko. „Pokud jde o lorda Hawka, nepochybuji, že se objeví, až mu to bude vyhovovat. Přesně tak, jak nám to vysvětlil jeho člověk.“
Olivie se posunula na koženém sedadle, které ji jaksi připadalo mnohem tvrdší než včera. Byla unavená a měla špatnou náladu. Saražiny neustálé starosti o lorda Hawka jí šly na nervy.
Jestli není v dobré formě, tak se nepochybně včera příliš opil a nedokáže vstát z postele, Pokud mu v tom nebrání ještě nestydatější příčina, například nějaká světlovláska.
Paní McCafferová zvedla nesouhlasně obočí. „No tak, Olivie, proč tak nešetrná kritika. Překvapuješ mě.“
Olivie se znovu posunula. „Možná je nešetrná, ale já jsem mnohem lépe obeznámena s chováním lorda Hawka než ty.“
Sarah se na ni zle podívala. „Nemůžeš vědět, proč se opozdil. A jenom to, že se ti nelíbí, tě neopravňuje, abys ho kritizovala. Já ho mám ráda,“ prohlásilo děvčátko.
„Ví o koních všechno, co je možné. Všechno. A řekl mi, že smím přijít do Woodfordu kdykoliv, když si budu chtít zajezdit na koni.“
„To nebude třeba,“ odsekla Olivie. „James za několik dní přiveze Zlatku a Karamelu, takže nebudeš muset obtěžovat lorda Hawka.“
„Ale já ho neobtěžuji! Je šťastný, když s ním jedu. Řekl to.“
„To určitě je,“ vmísila se paní McCafferová. „Jenže dobře vychovaná mladá dáma nikdy neprotahuje své návštěvy déle, než je někomu milé. Jeho nabídka je jistě upřímná. Ale jsem si jistá, že on to nemyslel tak, že bys s ním jezdila každý den, Sarah. A já bych to ani nedovolila. Připojí se k nám, až se mu to bude hodit. Do té doby, dítě, seď klidně. Čti si nebo se věnuj pletení. Jinak budu nucena tě přimět k odříkávání panovníků, jak šli za sebou, nebo k opakování francouzské gramatiky, případně“ – následovala důrazná pomlka – „případně velké násobilky.“
Po této hrozbě Sarah sebou plácla na sedadlo, i když se značným reptáním a několika zamračenými pohledy jak na Olivii, tak na paní McCafferovou. Jakmile se děvče usadilo ve svém rohu s Oliviinou knihou, paní McCafferová opět usnula. Olivie tomu nemohla uvěřit. Ta žena musela prospat nejméně dvacet hodin denně.
Promnula si podrážděné oči. Jak si přála, aby to také dokázala.

Nevill byl unavený. Spal jenom čtyři hodiny a teď další dvě už seděl v sedle a nutil sebe i svého robustního koně k honičce za Olivii a jejím doprovodem. Uplynulý týden byl velmi těžký. Příliš málo spánku. Příliš mnoho vzruchu. Radost z vítězství jeho stáje; úspěšný prodej koní z jeho chovu.
A pak to vzrušení spojené se slečnou Olivii Byrdovou. Nečekané vzrušení. A nečekané komplikace.
Od incidentu s Clivem Garretem jako by mu v žaludku ležel kámen. Jak se mohla vydat na milost a nemilost nějakému muži takovým způsobem? Měl to snad být průzkum kvůli stránce o Clivu Garretovi v tom jejím proklatém deníku?
Jedna věc byla jistá. Nechtěla jeho pomoc. Řekla, že si nepřeje, aby se do toho vměšoval a zachraňoval ji, a nechtěla, aby ji líbal. Jenže on se nedokázal zastavit. Hněv. Žárlivost. Vášeň. Všechno se spojilo a zatemnilo jeho zdravý úsudek. Skutečnost, že i ona podlehla v jeho náručí své vášni, mu jenom potvrzovala to, co už věděl. Olivie po něm toužila stejně silně jako on po ní.
Ale odmítla si to přiznat.
Proto tak vztekle odpochodoval a přísahal si, že se bude držet jejích přání, ať jsou sebenesprávnější. V budoucnu ji nechá, ať se brání sama. Může se vrhat do cesty těm nejhorším ničemům a on nehne prstem, aby jí pomohl.
Alespoň tohle si v tu dobu říkal.
Přemítal o tom celou noc, přesvědčený, že se líbala s každým mužem z toho zatraceného deníku. Nyní už s jedenačtyřiceti, včetně jeho a toho bezcharakterního Garreta. Ve slabé chvíli podpořil svůj palčivý vztek láhví dvanáctileté whisky a za svítání konečně podlehl s bolestí hlavy a žaludečními křečemi několika hodinám přerušovaného spánku. Ale později, po neskrývané narážce její matky, skočil po možnosti doprovázet Olivii do Skotska, i když se hned poté za to proklínal. Ale dodržel slib, který dal.
Nyní, když se blížil ke Croftu, věděl, že musí učinit ve věci slečny Olivie Byrdové nějaké zásadní rozhodnutí. Buď se jí bude dvořit, nebo ji musí ignorovat.
Mezi těmito dvěma polohami neexistovala žádná další možnost.
Včera mu to usnadnila její malá sestra. Ale k jeho naprostému překvapení mu večer Olivie poděkovala, i když to byla spíše omluva než díky. Uvažoval o tom celou noc, a když za rozbřesku uléhal do postele, věděl, že už nemůže před svým dilema déle uhýbat. Mezi ním a Olivii vládla přitažlivost, která ji děsila. A proč ne? Děsila i jeho. Děsila ho k smrti.
Ale musí to vydržet, musí zjistit, jestli je přesně ta žena, o níž Bart řekl, že by mu mohla přinést klid. Hodí se k sobě temperamentem a vášnivostí, a to je mnohem více, než čím se může pochlubit většina manželství.
A tak se předklonil až nad Drozdovu šíji a povzbuzoval ho k rychlejšímu kroku, až těsně za Darlingtonem uviděl na dvoře hostince U Hadí skály těžce naložený kočár Dunmorů. Ale než stačil sesednout a předat koně podkonímu, Olivie se Sarah už scházely po třech žulových schodech, následované svou hospodyní. Sarah ho zahlédla a okamžitě se k němu přes dvůr rozběhla.
Nevill si sundal klobouk a pročísl si rukou vlasy. Jak by bylo milé, kdyby Olivie projevila alespoň poloviční nadšení její sestry. Jenže ona se mračila, a i když by se ji normálně pokusil poškádlit nebo ji alespoň pozlobit mrknutím či úsměvem, v tomto okamžiku na to neměl dost energie. Cítil se jako stařec, unavený a rozbolavělý. Poražený a sklíčený.
„Lorde Hawku, konečně jste tady!“ Saražina hezká tvářička zářila radostí.
Nějak se mu podařilo usmát se. Být zase tak mladý a mít takovou chuť do života. „Ano, jsem tady, a vsadím se, že dokážu číst tvoje myšlenky.“
„O tom nepochybuji,“ souhlasila Sarah a vzrušeně poskakovala z jedné nohy na druhou.
Paní McCafferová se na svou mladičkou svěřenkyni přísně podívala. „Sarah Palmerová, na dobře vychovanou mladou dámu se nehodí, aby vnucovala svá přání džentlmenovi, který právě –“
„To je v pořádku,“ přerušil ji Nevill. „Jestli si opět přeje jet na jednom z mých koní, nemám námitek.“
„To je od vás velmi velkorysé,“ vložila se do toho Olivie. „Ale zcela zbytečné.“
Nevill se na ni ostře podíval. „Jste vítána, jestli chcete jet s ní.“
Zvedla bradu, ale nepodívala se mu do očí. „Děkuji, ale nechci.“
Paní McCafferová si odkašlala a chvíli si roztržitě pohrávala s cestovní brašnou. „Nemohla bych… ehm… jet místo ní já?“ zeptala se.
Nevill překvapeně zvedl obočí. „Ale samozřejmě. Jenže nemám boční sedlo.“
„Pchá. Jsem Skotka a umím jezdit obkročmo.“
„A také skákat,“ připojila Sarah. „Říkal mi to James,“ dodala, když na ni hospodyně vrhla udivený pohled. Děvčátko radostně zatleskalo a pak se škodolibě podívalo na sestru. „Zdá se, že dneska budeš muset být se svou špatnou náladou sama, Livie, zatímco my si budeme skvěle užívat.“
Olivie sestru ignorovala a místo toho se otočila k paní McCafferové. „Opravdu se budeš cítit obkročmo na koni pohodlně?“
„No, po dvou a půl dnech kodrcání v kočáře bude pohodlnější cokoliv. Jenom si vezmu jednu z těch lehkých cestovních přikrývek – z cudnosti,“ dodala s upjatým pokývnutím.
A právě to byl okamžik, kdy Nevilla něco napadlo. Podíval se na kočár a pak na Olivii. „Možná, slečno Byrdová, byste byla tak laskavá a dovolila mi dnes odpoledne využít váš kočár. Potřeboval bych si trochu zdřímnout,“ doplnil, když otevřela ústa – k námitce, jak tušil. „Považoval bych to za velkou osobní laskavost. Nebudete o mně ani vědět.“
Když se na ni upřely zraky všech přítomných, Olivie rychle zavřela ústa. Ale zadržená slova ji málem udusila. Ten podlý, intrikářský… intrikářský… Jeho svévole ji tak rozzuřila, že nedokázala ani pořádně myslet. Jenže všichni čekali na její odpověď. Ze Saražiných očí sršelo pobavení, paní McCafferová zamyšleně povytáhla obočí a tvář lorda Hawka…
Jeho tvář vypadala unaveně, ba dokonce vyčerpaně. Oliviiny námitky vybledly. Potřeboval si zdřímnout, nebo ještě lépe, potřeboval se pořádně vyspat. Co ho nutí k takovému nočnímu bdění, které ho dohání k naprosté vyčerpanosti? Možná tak bude mít šanci to zjistit.
Sevřela svou peněženku a zklidnila výraz tváře. Ale ruce se jí chvěly. „Jste v kočáře vítán, lorde Hawku. Když zvážím vaši velkorysost vůči mé sestře, jak bych vás mohla odmítnout?“
Zahlédla překvapení v jeho tmavých očích, ale pak se jí jenom krátce uklonil. „Jestli dovolíte, rád bych prohodil několik slov s Bartem a domluvil nezbytné záležitosti kolem koní.“
„Požádám hostinského, aby vám zabalil jídlo na cestu,“ řekla paní McCafferová, jakmile byly detaily jejich dalšího cestování vyjasněny, a vrátila se do hostince. Sarah následovala lorda Hawka a Olivie zůstala stát sama vedle kočáru. Zanedlouho bude sdílet jeho stísněný prostor s Nevillem Hawkem.
Dobrý bože. Co si počne?
Měla necelých deset minut, aby se dala dohromady, než John a strážce vylezli na kozlík a Hawk nasedl do kočáru. Olivie už byla uvnitř. Sundala si klobouk i rukavičky a na klíně měla otevřenou knihu.
„Můžete použít ten polštář,“ oznámila mu, když se posadil naproti ní. Pak se obrátila k okénku a svým společnicím, které ji dostaly do této nepříjemné situace. „Buď opatrná, Sarah,“ zavolala. „A ty také, paní Mac.“
Když se na ni obě usmály a veseleji zamávaly, zaskřípala zuby. „Žádné skoky,“ dodala tiše. Pak se přinutila upřít oči do knihy.
Jenže udržet je tam bylo téměř nemožné.
Kočár se pomalu rozjel na silnici vedoucí na sever. Koně ustálili krok a vůz vrzal a kymácel se. Lucerny a okenní žaluzie se houpaly a polední vánek prosycený vůní trávy a koní a úrodné půdy ohříval její tvář. Dopolední cesta byla stejná, řekla si Olivie. A včerejší také.
Přesto bylo všechno jiné.
Nevill Hawk naproti ní opřel polštář o boční stěnu kočáru a pohodlně se opřel s nohama nataženýma přes sedadlo do prázdné uličky. Byly to velice dlouhé nohy, všimla si zpoza závoje řas. Dlouhé nohy v těsných tmavě šedých keprových kalhotách, které nedokázaly skrýt jeho svalnatá stehna a hezky tvarovaná kolena. Dolní část halily vysoké jezdecké holínky, opotřebované, ale z velmi kvalitní jemné kůže. Asi jeho oblíbené boty, nošené v době, kdy nepotřeboval dělat dojem. To, že necítil potřebu dělat na ni dojem, ji nějak znervózňovalo.
Rukavice si zastrčil do kapsy a ruce složil na břicho. Široké dlaně a dlouhé prsty s hranatými konci. Všimla si, že jsou neobyčejně velké, stejně jako všechno na něm.
Usilovně se soustředila na stránku 71 v knize. Příliš velké, usoudila, protože si vzpomněla, jak pohltily její ruce, když spolu tančili. Jistě, v jeho přítomnosti, bez ohledu na situaci, vždycky měla pocit, jako by pohlcoval úplně všechno: při valčíku její ruce; při polibku její vůli.
Zhluboka se nadechla. Dokonce jako by pohlcoval veškerý vzduch, když byli spolu takhle blízko. „Co to čtete?“
Vyplašeně sebou škubla a kniha jí sklouzla z klína. Zvedl ji a líně listoval stránkami. „Emma. Předpokládám, že je to jeden z těch románů, které církev neschvaluje.“
Olivie na něho vrhla ostražitý pohled. „Proč si to myslíte?“
„Protože by to potvrdilo můj názor o vás.“ Usmál se pomalým, líným úsměvem, který při jeho pololežící poloze působil ještě lineji, a vracel jí knihu zpátky.
„Nepochybně očekáváte, že se zeptám, jaký je to názor,“ odsekla.
„No, myslím, že už to víte.“
Olivie chtěla jeho slova plná hrozby, kterou ne zcela chápala, odbýt ledabylým pokrčením ramen. Jestli jí hodlal brnkat na nervy, tak měl obdivuhodný úspěch. Jediné, co mohla dělat, bylo přezíravé chování, jaké používala vůči jiným mužům, s nimiž si nepřála déle konverzovat. „Dopřejte si raději spánek, lorde Hawku, zatímco já se bude věnovat čtení.“
Sáhla po tenké knize, kterou držel. Nicméně při předávání se jejich ruce dotkly – jen letmým otřením prstů. Nic víc. Jenže neměli rukavice, které by ten dotek ztlumily, žádnou jemnou kůži, která by zadržela teplo tohoto kratičkého kontaktu. Prudce se nadechla, pevně stiskla knihu v rukou a pohlédla mu přímo do očí.
„Nevím, jaká je vaše hra, lorde Hawku, ale nechci ji hrát.“
Muž proti ní těžce povzdechl. „Žádná hra, Olivie – slečno Byrdová. Chci si jen dopřát luxus spánku.“ Po těchto slovech se posunul do pohodlnější pozice, založil si ruce na prsou a zavřel oči.
V horké kleci kočáru zavládlo dlouhé ticho. Byla to Olivie, kdo je přerušil. „Všimla jsem si, že v noci nemůžete spát.“
Odpověděl až po chvilce. „Ne.“
Odkašlala si a pokračovala: „To proto tolik pijete?“
Otevřel jedno oko. „Mám se domnívat, že moje odpověď si najde cestu do vašeho deníku?“
„Nepotřebuji si o vás nic zapisovat, pane, protože je málo pravděpodobné, že se můj názor na vás nějak změní. Podle mě nemůžete být dobrým manželem žádné ženě, a to bych také řekla každé z přítelkyň, pokud by se na mě obrátila s žádostí o radu – což je málo pravděpodobné. Proto moje odpověď na vaši otázku zní ne, vaše odpověď si nenajde cestu do mého deníku.“
Nyní otevřel obě oči a upřel je na ni. „Tak proč se na to ptáte? Neřekl bych, že se za tím skrývá váš zájem o mě.“
To už se usmíval a Olivie neodolala a odpověděla také úsměvem. Ale jejich pohled z očí do očí trval příliš dlouho, takže se opět zatvářila chladně. „Proč sedíte a pijete celou noc?“
Odvrátil pohled a hleděl do stropu potaženého prošívanou krémovou kůží. „Ženě tak vnímavé, jako jste vy, by to mělo být jasné. Nemám rád noc a pití mi pomáhá překonat dlouhé hodiny temnoty.“
Prstem hladila hřbet knihy. Pro ni to vůbec nebylo jasné. „Nebyl by lepším řešením spánek?“ zeptala se tišším hlasem.
„Mám se spaním v noci potíže, pokud nejsem zcela vyčerpaný – nebo totálně opilý. Je to jednoduché a současně složité.“
Olivie si ho zamyšleně prohlížela, dlouhé svalnaté tělo, výrazný profil – linie únavy kolem úst a koutků očí. „Doufám, že se nehodláte opíjet i tady v mé přítomnosti.“
Domnívala se, že ho tím vyprovokuje a bude mu moci ostře odpovědět, protože na jejich rozhovoru bylo něco znepokojujícího. Právě se v něm projevila nějaká zranitelnost, lidskost, o níž by raději nic nevěděla.
„Nebojte se, slečno Byrdová. Budu se snažit, abych se nedotkl vašeho smyslu pro slušné chování.“ Krátce se na ni podíval, ale pak se jeho smutné modré oči opět zavřely. „Jestli začnu chrápat, doufám, že to nepřipíšete k seznamu mých hříchů. Stačí, když mě kopnete, a já přestanu.“
Pak už zůstal zticha. Jestli spal, nedokázala Olivie říct, protože nechrápal. Ale dýchal zpomaleně a pravidelně, a kromě jednoho nebo dvou zkřivení rysů tváře, když kočár příliš poskočil, se ani nehnul.
Bohužel ona takové štěstí neměla. Její mysl stále pracovala, podněcovaná blízkostí muže, který v ní probouzel tolik nových emocí. Snažila se opakovaně soustředit na hrdinku v knize, ale Emminy pletichy bledly ve srovnání s komplikacemi její vlastní situace. Nejobtížnější muž, jakého kdy poznala, spal necelého půl metru od ní. Jak by na něho mohla nehledět, nepřemýšlet a nenechat vzlétnout svou představivost?
Lord Hawk měl podél čelisti řadu jizev. Z války? Trpěl nespavostí a pravděpodobně většinu noci proseděl a pil. Znovu. Má i tohle spojitost s jeho zážitky na kontinentu? Nebo jde o něco jiného? Možná ztráta rodiny. Nebo ztráta nějaké ženy.
Olivie se kousala do vnitřní části tváře, zatímco se zaobírala touto poněkud nevítanou myšlenkou. Ale když se na něho podívala, nemohla se té myšlenky zbavit. Lord Hawk je muž, jakého ženy vyhledávají. Znala tento typ. Ne takový ten švihácký krasavec, jenž má úspěch v městských salonech. Zato v ložnicích…
Uvědomila si, že jí rudnou tváře. Nebesa! Neměla by mít takové vulgární myšlenky. Jenže ty se nevzdávaly. Nevill Hawk je rozhodně muž, který si umí najít cestu do ženských budoárů. Ví, jak ženu líbat – a velmi dobře. Ví, jak svádět pouze výsměšným pohledem očí a vyzývavými slovy, nemluvě o těch neodolatelných polibcích. To vše vypovídalo o pozoruhodných zkušenostech, o něčem, na co nechtěla myslet. Jeho silné paže a široká ramena. Nepochybně dokáže uspět v boji i v ložnici, a pro ni bude prospěšné, když si to zapamatuje.
Přesto pohled na spícího muže tyto vědomosti zlehčoval. Jako by to vrhalo na jeho nectnosti lepší světlo. Nepřála si vidět jeho zranitelnost, a přesto od něho nemohla odtrhnout pohled. Potřebuje zastřihnout vlasy, pomyslela si, a někoho, kdo by ho zbavil té ustarané vrásky na čele.
Ale ne ji.
Donutila se otočit k oknu. Viděla Sarah a míjející krajinu. Ale její myšlenky se zarytě upíraly na Nevilla Hawka. Nechtěla o něm psát další poznámky na už teď plnou stránku ve svém deníku. Ale kdyby tam o něm něco znovu psala, bylo by čestné poznamenat, že noc není jeho přítelem a že je hodný k dětem.
Znovu se na něho podívala.
A že je svým tvrdým, mužným způsobem velmi hezký. Téměř příliš hezký, aby mu odolala. Temer.

KAPITOLA
15

POSLEDNÍ DVE HODINY jejich cestování pršelo. Nevill probuzený bouřkou se připojil k Bártovi a koním, zatímco Sarah s paní McCafferovou se vrátily do přístřeší kočáru. Hospodyně jako obvykle okamžitě usnula a Sarah také.
Ale Olivie nespala. Mrzutě vyhlížela přes staženou záclonku do šedivého lijáku. Tažní koně se vlekli po nerovné cestě a rachocení kol doprovázelo nepravidelné burácení hromů. Říkala si, že ubohá zvířata a kočí se strážcem, kteří byli vystaveni dešti, to mají mnohem těžší než ona. Přitom to vypadalo, že divoká bouře nikdy neskončí.
Ale soucit s ostatními ji nezbavil bezútěšných myšlenek. Ve vztahu k Nevillu Hawkovi se chová jako blázen, ale nedokázala s tím přestat.
Nízké mraky přinesly brzký soumrak a ačkoliv se liják změnil na nepříjemné mrholení, přijeli do Býčího žlabu u řeky Týne v Prudhoe se značným zpožděním. Místo se podobalo jejich předchozímu ubytování a trojice žen opět večeřela v malé jídelně. Když se Sarah s paní McCafferovou vydaly po schodech do pokoje, Olivie zůstala pozadu. Chtěla pouze zkontrolovat kočího, ale ve skutečnosti hledala někoho jiného. Když se blížila k nálevně, musela si to přiznat.
Seděli kolem zjizveného prkenného stolu, pět mužů s Nevillem Hawkem v čele. Jakmile ji lord Hawk uviděl, okamžitě vyskočil. Ostatní sledovali jeho pohled a otočili se k ní obličeji. V místnosti bylo několik žen, ale Olivie se tady přesto necítila ve své kůži. Kočí John také vstal a spěchal k ní.
„Je všechno v pořádku, slečno?“ Neměl klobouk a v začouzeném světle zářila jeho holá lebka.
„Ano, nic nám neschází,“ odpověděla a snažila se dívat jenom na něho. „Chtěla jsem se ujistit, že jste se nenachladil… nebo cokoliv jiného.“
Věnoval jí srdečný úsměv. „Vůbec ne, slečno. Vůbec ne. Dohlédli jsme na koně – dali jsme jim porci navíc, jak jste přikázala. Potom jsme si svlékli mokré hadry a dali si dobré horké jídlo.“
„Tak to je dobře.“ Olivie zalétla pohledem za něho ke stolu. Nevill se opět posadil, ale nepřestal se na ni dívat. Odvrátila zrak. „Tak tedy dobrou noc. Uvidíme se ráno.“
Nahoře v pokoji se přichystala ke spaní a chvíli si ještě četla při svíčce. Měla vlastní mechem naplněnou matraci, zatímco druhou sdílely paní McCafferová společně se Sarah. Byla unavená. Vyčerpaná. Ale spánek nepřicházel. Ležela a ve tmě hleděla ke stropu. Takhle tráví noci Nevill Hawk? S unaveným tělem, ale s hlavou plnou neklidných myšlenek, před nimiž nemá úniku?
Přitáhla si hrubou přikrývku přes prsa a jednou paži dala pod hlavu. Pije proto, aby umlčel mysl? Během dne ho alkohol neláká, a ani v době, kdy je ve smíšené společnosti.
U jejího otce to bylo přesně naopak.
V tichu potemnělého pokoje – a relativním bezpečí – Olivie zavřela oči. Možná se Nevill Hawk jejímu otci opravdu nepodobá tak, jak se zpočátku bála. Kromě jejich prvního nešťastného setkání – a jeho omylu s její totožností – by ho mohla považovat za docela přijatelného muže.
Paní McCafferová na druhém konci pokoje zachrápala. Sarah něco zamumlala, ale obě zase začaly pravidelně oddechovat v hlubokém spánku. Olivie vzdychla nad svojí zrůdností. Pravdou je, že Nevilla Hawka nikdy nelze klasifikovat jako dokonale přijatelného partnera, protože se nepodobá žádnému muži, kterého by mohla s čistým svědomím do této kategorie zařadit. V každém případě na něho reaguje zcela odlišně než na kteréhokoliv z těchto jiných mužů.
Má zkoumat podrobněji příčinu, proč tomu tak je?
Bojuje s přitažlivostí k němu, ačkoliv ve skutečnosti by ho měla lépe poznat? Smutně si vzdychla. Každým dnem byla čím dál víc zmatenější.
Otočila se na bok a zkřivila obličej nad bolestí v zádech. I když byl kočár dobře odpružený, dva dny jízdy udělaly svoje. Měla by přijmout nabídku lorda Hawka a jet na některém z jeho koní.
Před očima se jí objevila jeho tvář, když spal v kočáře. Tak pokojná, a přesto tak drsně hezká. Vzdychla a zavrtěla se, aby našla pohodlnější polohu. Možná k němu bude zítra trochu přátelštější. Ano, přátelštější, říkala si, zatímco se propadala do spánku. Být k tomu muži příjemná neznamená žádné nebezpečí, nebo ano?
Probudila se s leknutím, omámená a zmatená, neuvědomující si, že by vůbec spala. Kolik je hodin? Kde je?
Zazněl nějaký výkřik a pak zlostný hlas a jí se okamžitě vrátily smysly. Ale ozývaly se odněkud zdálky, rozhodně ne z chodby nebo z vedlejších pokojů.
Pak úzkostný výkřik a rána. Prudce se posadila. Co se to probůh děje?
Paní McCafferová zabručela ze spaní; Sarah vůbec nereagovala. Ale Olivie vyklouzla z postele nadobro vyděšená. Někde se někdo hádá. Nějaký muž vykřikl slova, kterým nerozuměla. Do toho se vmísil další hlas, a znovu rána. Perou se?
Popadla šál a rozběhla se ke dveřím, ačkoliv nevěděla, co by mohla v případě rvačky vůbec dělat. Ale v mysli ji stále něco hlodalo. Doufala, že Nevill v té vřavě neúčinkuje.
Jakmile vyklouzla na chodbu, srdce jí pokleslo, protože zjistila, že ano.
„Kristepane!“ Ten hlas patřil neomylně jemu – a navíc byl určitě opilý.
„Tak klid, pane,“ naléhal tišší a klidnější hlas.
„Nech mě být, krucinál! Vypadni!“
Olivie ucouvla před vztekem a utrpením v Nevillově hlase, který jí tolik připomínal otce ve chvíli, kdy uhodil její matku. Druhý muž odpověděl slovy, jimž nerozuměla, ale Nevillova reakce byla naprosto zřetelná: „Ach ne. Ach ne. Promiň, Barte, promiň.“
„No tak, to je v pořádku. Jste jenom moc unavený. Pomohu vám nahoru do pokoje.“
„Nesmím spát,“ prohlásil Nevill hlasem blížícím se hysterii. „Krucinál! Nech mě být. Nech mě být!“
Olivie se nerozhodně kousala do rtu. Je blázen, když chce jít za ním. Právě jí dokázal, že je přesně takovým mužem, o jakého nemá zájem, a přesto jí to táhne k němu, aby mu ulevila v jeho neštěstí.
„Ale to nemůžeš,“ řekla nahlas. Pak polekaná vlastním hlasem a těžkými kroky stoupajícími do schodů se přitiskla zády na dveře pokoje a pevně se objala pažemi.
„Postaráme se o škody,“ slyšela dole hlas Nevillova trenéra koní. „Nemusíte se bát.“ To, že hovořil s autoritou člověka, který je na takové scény zvyklý z dřívějška, jenom zvýšilo Oliviin smutek.
Kroky se blížily. Věděla, že by se měla vrátit do pokoje, než ji někdo uvidí. Ale něco ji nutilo, aby zůstala.
„Potřebujete pomoc, pane?“ zavolal Bart zdola.
„Ne,“ odvětil ztěžka Nevill. „Ne.“ Pak s námahou překonal poslední schody a objevil se v jejím zorném poli.
Oblečen pouze v košili, s rozcuchanými vlasy a nejistým držením těla, jí okamžitě připomněl první noc, kdy se setkali. Ale pak byl, i přes množství alkoholu, které musel zkonzumovat, samý úsměv a šarm. Nyní působil skutečně žalostně, strhaná tvář, svěšená ramena.
Promnula si paže. Bylo to tak tragické.
Nevill na vrcholu schodiště zaváhal. Pročísl si oběma rukama vlasy a chystal se vydat opačným směrem od ní. Vtom se zastavil, prudce se otočil – a probodl ji pohledem.
I v tmavé chodbě, osvětlené jedinou blikající lampou u schodů, ji dokázal zahlédnout. Okamžitě strnula, a i on se narovnal.
„Aha, Datlička,“ zamumlal. „Vidím, že se pořád plíží nocí.“
„Já… Něco – probudil mě nějaký hluk.“
„Hluk. Sen.“ Jeho oči jako by se soustředily na něco mezi nimi. „Noční můra.“
Olivie polkla, a ačkoliv byla jenom v noční košili se šálem přes ramena, vystoupila z ochrany dveřního výklenku. „Zdálo se vám něco? O tohle šlo? Myslela jsem, že slyším nějaký zápas.“
„Byl to zápas.“ Jeho hlas zněl cize a vzdáleně a jen málo rozmazaně. Když pak popošla blíž k němu, upřel na ni oči. „Jste tady.“
Olivie se zarazila. Stála od něho na délku paže. Příliš blízko. Nebezpečně blízko. Ale poté, co odpoledne pozorovala jeho tvář ve spánku, jaksi se přestala bát o svou bezpečnost. A chtěla pochopit, proč je tak nešťastný. „Neville,“ začala.
„Pšt.“ Přitiskl prst na její rty. „Pšt. Spí tu lidé.“ Zaostřeným pohledem si ji změřil od hlavy k patám. „I vy byste měla spát – nebo alespoň být v posteli.“
Pak bez sebemenšího varování chytil Olivii za zápěstí a táhl ji po chodbě pryč od jejího pokoje a směrem ke svému.
Pokusila se vymanit. Vzpírala se na patách a snažila se vykroutit ruku z jeho držení. „Neville. Přestaňte. Nechte toho!“
„Pšt.“ Chytil ji i druhou rukou a přitiskl na zeď. „Pšt. Datličko. Olivie.“
Věděla, jak to bude pokračovat. Věděl to každičký pór jejího těla. A také věděla, že by měla probudit křikem celý dům a nechat ho nést následky.
To všechno jí bylo jasné, a přesto to nebyla schopna udělat. Nebo ochotna.
„Lorde Hawku,“ zkusila to znovu a i přes divoké bušení srdce se snažila, aby to znělo co nejrozumněji. „Moc jste pil. Prosím, nedělejte teď nic, čeho byste ráno litoval.“
„Litoval?“ Pomalu zavrtěl hlavou a upíral své temně modré oči na její rty. „Jestliže existuje tolik, čeho lituji, jak bych mohl litovat ještě tohohle?“
Olivie očekávala, že ji políbí. Ve skutečnosti jedna část v ní toužila, aby to udělal. Ale i když skláněl hlavu stále níž a níž, nepolíbil ji. Místo toho sledoval palcem obrys jejího dolního rtu, a pak jím zvolna klouzal po její bradě a hrdle. Ale lehkost jeho doteku byla zrádná, protože ji naprosto vyvedla z rovnováhy.
Potom jeho ruka sjela ještě níž, až do údolí mezi jejími ňadry.
Olivie nasála dech, ale jinak se nedokázala ani hnout.
„Tentokrát žádná lítost,“ zamumlal. Jeho palec přejel přes ztuhlou bradavku jejího levého prsu. Pohladil ji, pak obkroužil, a znovu po ní přejížděl tam a zpátky nejsmyslnějším způsobem, jaký si dokázala představit.
Ne. Nejsmyslnějším způsobem, jaký si nedokázala představit. Olivii se ani nesnilo, že by se jí takhle dotýkal a že by to na ni mohlo mít takový účinek.
Musí ho zastavit. Musí!
Jenže místo toho jako by přimrzla na místě, ochromena tím, jak zkoumal její tělo způsobem, na který měl právo pouze manžel. Pak vzal její ňadro do ruky, potěžkal je a přitiskl prohnutou dlaň na citlivou špičku bradavky.
„Ach bože,“ vydechla s pocitem ztrácející se půdy pod nohama. „Ach bože.“
Jejím tělem stoupala ohnivá vlna, vlhká a sladká, a Olivie měla potíže stát vzpřímeně. To už se zmocnil jejího druhého ňadra. Hladil je a hnětl a ona mu musela sevřít ruce, aby se neproměnila v beztvarou louži na podlaze.
Teprve potom se ji rozhodl políbit. Přitiskl ústa na její a začal je plenit jazykem.
Jak miluje jeho polibky. Přes všechna svá tvrzení o opaku si musela v hloubi srdce přiznat, že jeho polibky miluje. Ale tento polibek, ačkoliv byl hluboký a opájel její mysl – nebyl jako ty dřívější. Něco bylo špatně.
I když na dotyk jeho rtů a divoké laskání reagovala vzrušením, něco v ní se od něho odtahovalo. A pak si uvědomila ten problém.
Whisky! Čpěla z něj whisky.
Olivie otočila hlavu stranou. Jak mohla zapomenout, že je opilý? Je opilý stejně jako té první noci a ochotný líbat jakoukoliv ženu, na kterou narazí – a možná dělat něco mnohem horšího, než jenom líbat.
„Ne.“ Opřela se rukama do jeho hrudi, ale bylo to stejné, jako by se pokoušela odtlačit kamennou zeď. „Přestaňte! Přestaňte, nebo začnu křičet!“
Ale když jedna z jeho rukou sjela dolů na její hýždě a přitáhla si její břicho k jeho slabinám, zvuk, který vydala, byl spíše vzlyk než výkřik. Její ňadra. Její břicho. Existovala nějaká část jejího těla, kterou by jeho dotek neprobudil k bouřlivému životu?
„Pomoc,“ zamumlala, ačkoliv to byla víc modlitba než volání o pomoc. Začínala mu podléhat, třebaže si plně uvědomovala, že to nemá dělat.
Zdálo se, že Nevill Hawk pociťuje totéž. „Konečně, má Datličko,“ zašeptal jí vášnivě do ucha. „Konečně tě mám.“
Ne, nemá ji, zapřísáhla se s opětovně nalezenou rozhodností. „Nejsem vaše Datlička,“ procedila skrze zaťaté zuby. Sehnula se a proklouzla pod jeho paží. Nějak se jí podařilo vyhnout se jeho nepřesnému hmatu a klopýtala pryč od něho. „A nejsem žádná Datlička!“
Potom se rozběhla a neohlížela se, jestli ji pronásleduje nebo se smířil s jejím útěkem.
Jakmile vběhla do pokoje, zastrčila závoru a udýchaně se opřela o prkna dveří. Srdce jí šíleně bušilo. Zavřela oči a přitiskla čelo na dveře. V duchu stále viděla Nevilla bez kabátu a vesty, tak vysokého a silného, a přesto slabého a nejistého, pokořeného množstvím alkoholu, který vypil.
Stejně jako té první noci.
Přes narůstající touhu vysvětlit tento incident jako přechodné vybočení, které by mohla omluvit a ignorovat důsledky, věděla, že to nedokáže. Tehdejší noc nebyla náhoda, a ani tahle ne. Přechodným vybočením byl muž, který spal v kočáře, zranitelný a chvilkově pohodový.
Přitiskla ucho na dveře a poslouchala, jestli ho neuslyší. Ale nikdo tam nebyl. Její srdce se pozvolna uklidnilo. Panika ustoupila a nahradila ji pravda, kterou nechtěla znát: na Nevillu Hawkovi bylo, přes jeho šarm, přes jeho nebezpečnou přitažlivost, něco tragického. Měl hluboko v duši nějakou jizvu, kterou nelze vyléčit. Nenachází úlevu ani ve spánku, ani ve whisky. A s největší pravděpodobností ji nemůže vyléčit ani tím, že by podlehla jeho smyslné přitažlivosti.
Poznala, že Nevill Hawk není správným mužem ani pro ni, ani pro žádnou rozumnou ženu. Řekl jí to i její instinkt, i když na to začala zapomínat. Ale tentokrát už nezapomene.
V nočním tichu, přerušovaném pouze odkapáváním vody z okapu nad oknem, vlezla toporně do postele. Ležela jako předtím, přikrývku vytaženou až pod bradu a s pohledem upřeným do stropu. Přesto to nebylo stejné. Její tělo bylo jiné, dotýkané tak, jako nikdy předtím. Dotýkané způsobem, na který asi nikdy nezapomene. I její myšlenky byly jiné. Temnější. Chmurnější. A nad tím vším visela ošklivá pravda, se kterou se musí jednou provždy smířit. Nevillu Hawkovi se vzdor veškerému jejímu úsilí nějak podařilo dobýt její náklonnost.
Ale musí prolomit pouta, která nasadil jejím bláznivým emocím. Musí je prolomit okamžitě, než jí stačí zlomit srdce.

Nevill se probudil s bušením v hlavě a chutí pomyjí v ústech. V pokoji bylo světlo. Příliš světla. Neodvažoval se otevřít oči. Ale jeho uši fungovaly natolik dobře, aby poznal, že není doma ve Woodfordově sídle. Kde je?
Venku se ozval mužský hlas. Zaržál kůň a na kamenné dlažbě hlučně zahrčela kola kočáru. Přikryl si oči dlaní a zamrkal. Měl pocit, že mu každým okamžikem praskne lebka. Pomalu ohnul krk a nejisté zahýbal hlavou do stran. Není doma, protože tohle není jeho postel. Tak kde ksakru je?
Vtom si vzpomněl a zasténal. V hostinci na kraji Prudhoe v Northumbrii. Další den cesty k Woodfordově sídlu – s Olivií Byrdovou a její družinou, kterou doprovází na Byrdův statek.
Posadil se a zaťal zuby při divokém návalu nevolnosti. V poslední době si vedl tak dobře. Jaké šílenství ho přimělo, aby se uplynulou noc opil do němoty? Nicméně důležitější byla otázka, jestli neprovedl něco, co si teď nepamatuje. Nedopustil se něčeho hloupého, krutého nebo destruktivního?
S námahou svěsil nohy přes pelest. Byl stále oblečený a s holínkami na nohou. Co se stalo?
Chvíli seděl na kraji postele a sbíral síly a myšlenky. Večer byl tak unavený, příliš unavený, aby se ubránil spánku a vyčkal na rozednění. Proto hledal úlevu v pití, přemrštěném pití, které otupovalo jeho mysl a zahánělo noční můry.
Jenže to nevyšlo.
Zachvěl se při nejasné vzpomínce, která se vplížila puklinami jeho mysli. Bart dřímající v nálevně; všichni ostatní odešli. Zůstal sám s láhví silné skotské whisky. A pak přišli ti druzí. Muži mrtví už čtyři roky. Útočící nepřátelé; umírající přátelé, z nichž posledním výkřikem uniká život. I teď se zachvěl hrůzou toho všeho. Tma černá jako uhel a rudá jako krev, a on se bojí, cítí bolest a bojuje o život. Znovu.
Žaludek se mu sevřel křečí a Nevill vyskočil. Popadl mísu a zvracel. Vyprazdňoval své nitro proudem slz, dokud nebylo prázdné. Úplně prázdné.
Teprve potom, hlavu skloněnou hluboko mezi ramena, si otřel oči a několikrát se zhluboka nadechl. Musí se sebrat. Musí zjistit, jestli způsobil nějaké škody, ať lidem nebo na zařízení. Potom musí nasednout na koně a jet posledních pětasedmdesát kilometrů na Woodfordovo sídlo. Ale v tomto okamžiku si nebyl jistý, jestli to dokáže.
Pak si vzpomněl na Olivii, která s ním včera tak váhavě sdílela svůj kočár. A také na její opatrnost vůči němu i na její zvědavost. Dneska se určitě diví, kde zůstal. Už ji znal natolik, aby věděl, že se nespokojí s jeho vyhýbavými odpověďmi na jeho noční zvyky.
S velkým úsilím zvedl hlavu a rozhlédl se zakalenýma očima po prostém pokoji. Důkladná střecha nad hlavou, slušná matrace a dostatek jídla. To by mělo stačit kterémukoliv muži.
A žena pro teplo a uspokojení.
Při tom posledním zamrkal. Má všechno kromě ženy. Měl by to zkusit? Odvážil by se ucházet o Olivii Byrdovou víc než jen jako o sousedku, která vlastní ladem ležící půdu v údolí? Odvážil by se doufat, že by mohla oživit ladem ležící půdu v jeho duši?
Dlouze nasál vzduch a v dechu cítil pach nakyslý alkoholem a zvratky. Je nechutná náhražka muže. Zbabělec a ožrala. Ale svět ho oslavuje jako hrdinu a umí to s koňmi. Kdyby se mu podařilo udržet si tuto fasádu o trochu déle. Kdyby ho nikdy neviděla ve stavu, v jakém byl uplynulou noc – a právě nyní. Kdyby se jí vydržel ještě chvíli dvořit a získat ji, možná by našel cestu z této pasti zoufalství, která je jeho životem.
Pročísl si rukou vlasy. Nezaslouží si ženu jako ona. Je sobecký mizera, který ji podvádí a pokouší se ji svést. Nakonec ho začne nenávidět. Ale stejně ji chce. Potřebuje ji. A kdyby z jejich svazku nevzešlo nic dobrého, přinejmenším by zlepšil život dvou set duší ve Woodfordu a nedalekém městečku Kelso, které jsou na něm zcela závislé.

Bylo pozdní šedivé odpoledne hrozící stejně nepříznivým počasím jako včera, když lord Hawk dostihl kočár. Olivie se do té doby stihla obrnit proti nepříjemné nutnosti stanout mu opět tváří v tvář.
Ačkoliv si částečně přála vystavit jeho hrubé chování veřejnému odsouzení, další její část – ta praktická – váhala. Odhalením jeho hrubosti riskovala, že ji ostatní strčí do stejného pytle. Vždyť co dělala na chodbě hostince, oblečená pouze v noční košili? Proč okamžitě neoznámila jeho skandální jednání? Proč neřekla matce o jeho příliš troufalých způsobech hned na začátku?
Ne, Olivie věděla, že nyní se ho neodváží veřejně odsoudit. Naneštěstí je to její soused, a to znamená, že musí vůči němu zachovat určitou úroveň civilizovaného chování. Ale nic víc, zapřísahala se, alespoň ne po této poslední noci.
Ráno jí stačilo se nenápadně poptat služebné s vyzáblou tváří, aby zjistila zbytek ošklivých podrobností. Lord Hawk rozbil láhev jemné skotské whisky, roztříštil podnos se sklenicemi a polámal dvě židle a odkládací stolek. Chtěl se poprat s hostinským a málem uhodil svého zaměstnance. Alkohol mu zatemnil mozek, zašeptala ta žena, obrátila oči v sloup a zachvěla se. Pitím úplně zešílel.
Olivie přemítala o těchto slovech celý den. Když se blížili ke skotským hranicím, téměř si nevšimla kamenných pozůstatků Hadrianova valu, který se táhl krajinou a odděloval severní krajinu od jižní. Zůstala stejně slepá ke kráse cheviotských hor, do nichž začal kočár stoupat. Všechno, co viděla, bylo zatemněno chmurnými myšlenkami na Nevilla Hawka. Pitím se v noci zbláznil a choval se neurvale. Nepochybovala, že pití mu pomáhá utišit bolest z nějaké soukromé trýzně. Jenže toto vědomí nic neměnilo. V noci ji vyděsil, a když se ráno dozvěděla o rozsahu jeho vzteklého řádění, zděsila se ještě více. Měla by proto považovat za štěstí, že nepodlehla jeho kouzlu.
Při dusotu koňských kopyt za kočárem se Saražiny oči rozzářily radostí. Olivie se přinutila zachovat klid a zůstat povznesená a netečná vůči jakkoliv okouzlující fasádě, kterou si lord Hawk pro dnešek nasadil.
„Máte zpoždění!“ zvolala Sarah a nevšímala si nesouhlasného zamračení paní McCafferové. Chytila se rukama za okraj okna a vítr jí rozvíval kadeře kolem rozdychtěné tvářičky. „Proč jste se opozdil?“
„Raději pozdě než vůbec ne,“ odpověděl lord Hawk a pozdravil nedočkavé dítě ťuknutím prstu do klobouku. Když nahlédl otevřeným oknem do kočáru, Olivie se mu odmítla podívat do očí. On má tu drzost se k ní po včerejší noci přiblížit? Místo toho upírala zrak na kožené sedlo, v němž jel, a na napínající se svaly na štíhlém koňském boku. Ale i tak z něj viděla dost na to, aby poznala, že spal špatně. Na muže, který pil celou noc a potom ujel skoro padesát kilometrů, vypadal poměrně čistě a upraveně. Seděl vzpřímeně a stejně přirozeně jak sedí většina mužů na židlích u stolu. To však ještě více posílilo její hněv.
Přesto se jeho oči dívaly unaveně a ve tváři bylo vidět vyčerpání.
Všimla si toho i Sarah. Místo nepokrytě naznačeného přání jet na koni, o kterém věděla, že vyvolá sestřin nesouhlas, zkusila něco naprosto opačného. „Nechtěl byste jet s námi v kočáře? Je tady dostatek místa, že ano, Livie?“
Na Olivii se upřely tři páry očí a zabránily jí, aby se na místě nezhroutila. Prostořeká Sarah k ní vysílala dokonale falešný úsměv hotové nevinnosti. Paní McCafferová pozvedla obočí a dívala se, jako by ji odpověď mladé dámy velmi zajímala. Pokud šlo o Hawka, na toho se Olivie ani neobtěžovala podívat, protože věděla, co by spatřila: triumf.
Vedl svého koně podél jejího okna ve vzdálenosti délky paže, a když hned neodpovídala, udělal to za ni: „Jestli vás to nebude příliš obtěžovat, s radostí přijmu laskavou nabídku vaší sestry, slečno Byrdová. Ocení to i můj Drozd,“ poznamenal a poklepal koně po zapoceném krku. „Dneska dopoledne musel běžet velmi dlouho a rychle.“
Olivie se ocitla v pasti a on to věděl. Stiskla rty. Měla se svěřit paní Mac; kdyby upjatá hospodyně věděla, jak se k ní lord Hawk choval, neocitla by se v této situaci. Jenže ona jí to neřekla a nyní musela odpovědět. „No dobrá,“ zamumlala s menší zdvořilostí, než se slušelo. Ale pohled, který vyslala ke své příliš troufalé sestře, byl jednoznačně nesouhlasný.
Sarah okamžitě vykulila oči, jako by říkala: „Co jsem provedla?“ Ale ta rošťačka to dobře věděla.
Za několik okamžiků kočár zastavil. Lord Hawk předal Drozda trenérovi a jen co nasedl do kočáru, vnitřní prostor se okamžitě zmenšil. Ale bylo to víc než jeho tělesné rozměry, co vyvolalo v Olivii náhlý pocit nesnesitelné stísněnosti. Čert aby ho vzal! Představoval ztělesnění zhýralce: hezký, okouzlující a příliš mužný pro její panenskou citlivost. A navíc nevychovaný opilec.
Je hloupá, když dovoluje, aby na ni tak působil, protože se k ní zachoval hrozně. A aby k tomu ublížení přidal ještě urážku, má tu drzost se chovat, jako by se v noci vůbec nic nestalo. Jak se opovažuje!
Posadil se dobrých třicet centimetrů od Olivie, která se tiskla k oknu. I tak by ale přísahala, že horko vyzařované jeho tělem přechází přímo do jejího. Silný vítr začal čistit oblohu a také snížil odpolední vedro. Přesto neměla daleko k zadušení.
Jeli tak asi hodinu. Zatímco ho v duchu proklínala, Nevill Hawk a paní McCafferová plnili Saražinu hlavu skotskými tradicemi. Poněkud se jí ulevilo teprve tehdy, když zastavili na vrcholu nějakého kopce a dívali se dolů na dlouhý svah klesající k hranici skotských nížin. Byla stejně tak Skotka jako Angličanka, a proto pocítila při pohledu na rodnou krajinu jemné vzrušení.
„Tohle jsou ve srovnání se skalnatými horami Skotské vysočiny jenom příjemně zvlněné pahorky,“ poučil lord Hawk Sarah.
„Ach ano. Matka byla z Vysočiny,“ ozvala se paní McCafferová. „Jsou to celé věky, kdy jsem naposled viděla zasněžené vrcholy Ben Nevisu a Ben Alderu.“
„Až se cesta otočí k východu, budeme sjíždět o něco níže,“ oznámil lord Hawk. „Řeka Tweed protéká dlouhým, nádherně zeleným údolím celou cestu až do Severního moře.“ Odmlčel se a trochu se posunul. Olivie měla nejasný pocit, že se na ni dívá. Upírala neoblomně zrak na krajinu za oknem, ale mezi ňadry jí začal šimrat stékající pramínek potu.
„Ve Woodfordu je několik člunů,“ pokračoval lord Hawk. „Pokud budete mít zájem, můžeme si udělat výlet. Proti proudu budeme lovit ryby a odpoledne se necháme unášet řekou zpátky.“ Na okamžik se odmlčel. „Co říkáte, slečno Byrdová? Líbilo by se to vám a vaší sestře?“
Podívala se na něho a pak odvrátila zrak. „Nejsem tak troufalá, abych vás takovým způsobem obírala o váš osobní čas.“
„Ale pro mě by to bylo velké potěšení.“
Olivie zaskřípala zuby a dala tak najevo, že jediné, na co dokáže myslet, je ukončení jejich rozhovoru. „Možná.“ Když zahlédla Saražin udivený pohled, pokusila se vyloudit na obličeji spokojenější výraz. „Možná.“
Ale již byla rozhodnutá. Nenechá se vtáhnout do blízkosti Nevilla Hawka, ani okouzlit jeho příjemnými způsoby. Bude své city držet plně pod kontrolou. Ve dne Nevill Hawk vypadal, že má všechno, co by mohla od nějakého muže požadovat. Ale v noci byl někým zcela jiným, temný a nebezpečný jak sobě, tak každému, kdo se k němu přiblížil.
A brzy nastane noc.
Když se těžký kočár pohnul kupředu, Olivie vyhlížela oknem na okraj hustého lesa, skrývající zapadající slunce. Obloha měla barvu levandule a vzduch byl klidný. Slunce ještě prosvětlilo tmavé stíny pod sykomorami posledním zlatým zábleskem a pak zmizelo za vysokými siluetami stromů.
Zatímco je sledovala, uvědomila si, že je denním tvorem a touží po slunci. Ale Nevill Hawk je noční tvor. Potřebuje tmu, aby skryla ošklivou stránku jeho charakteru před veřejností. Světlo a tma. Den a noc. I bez jeho pití byl tohle dostatečný důvod, aby zůstali odděleni.
Právě v tom okamžiku se otočil a věnoval ji kratičký úsměv, který zastavoval srdce.
Dívka polkla a uhnula očima. Doufala, že si v několika nadcházejících měsících dokáže zapamatovat, jak se oni dva k sobě vůbec nehodí.

KAPITOLA
16

POSLEDNÍ HODINY jejich cesty je doprovázely tisíce hvězd. Miliony hvězd. Ale měsíc nesvítil a byla téměř hluboká tma. Ale vedla je občasná světla: z chalupy v malém údolí, z hostince na křižovatce.
Lord Hawk se vrátil do sedla, protože to tady dobře znal a kočí John byl rád, že ho někdo vede.
Olivie viděla třpyt řeky Tweed, ale v nedostatku světla velmi nejasný. Slyšela šplouchání vody na blízkém břehu a křik nočních ptáků. Zhluboka se nadechovala chladného nočního vzduchu, prosyceného vůní jehličnanů, vlhkostí a dalšími pachy, které nepoznávala. Její domov, místo jejího narození. Přes velkou únavu pociťovala narůstající vzrušení. Když Nevill zavolal na Johna, aby zastavil, vyklonila se z okna a mhouřila oči, aby na ně viděla.
„Bart bude s koňmi pokračovat touhle cestou k Woodfordovu sídlu. Já vás tady převedu přes řeku k Byrdovu statku. Je to zkratka.“
„Ale to není nutné,“ spustila Olivie. „Stačí, když nám udáte směr.“
„Je to snadné. Brod je hned před námi,“ řekl Nevill Johnovi. „Povedu vás.“
Olivie se stáhla do nitra kočáru. Ten panovačný mizera!
U okna ji okamžitě vystřídala Sarah. „Škoda že nemůžu jet na koni,“ postěžovala si. „Být zavřená v tomhle starém krámu mě ani trochu nebaví.“
„Trpělivost, dítě,“ odpověděla jí paní McCafferová. „Jestli si dobře vzpomínám, jsme téměř na místě. Maximálně ještě kilometr.“
Vůz sjížděl z mírného břehu a kolébal se tak, až se musely přidržovat sedaček. „Neboj se,“ poznamenala Olivie. „Budeš mít dostatek příležitosti uplatnit veškerou zadržovanou energii, a to hned zítra ráno.“
„Takže si vyjedeme na koních?“ poskočila Sarah. „Na obhlídku okolí? Ne, já vím. Pojedeme na návštěvu na Woodfordovo sídlo –“
„Budeme zametat a drhnout. Větrat ložní prádlo a pokoje,“ upřesnila Olivie.
„Čistit kamna,“ dodala paní McCafferová. „Upravovat zahradu.“
„Jestli tam nějaká je,“ podotkla Olivie.
„Samozřejmě že je tam zahrada. Copak si nepamatuješ na bylinkové záhony? Tvoje matka tam za hezkých odpolední často sedávala. A ty jsi zastrkávala voňavou mátu, levanduli a rozmarýn do svých i jejích vlasů.“
Olivie se usmála do tmy, zasažena náhlou vzpomínkou na vůni rozmarýnu. Opravdu se na tu zahradu pamatuje. Matka se směje. Otec dovádí s ní, Jamesem i Augustou. V duchu vidí tu dávnou scénu. Krásná matka s jemnými světlými vlasy a atletický otec s živýma hnědýma očima a červenohnědou hřívou. Jak byli hezcí. Jak dokonalí v očích malého děvčátka.
„Teď opatrně,“ upozornil Nevill Hawk Johna a vytrhl ji z jejího snění. „Tenhle úsek cesty je náročnější. Už jste na svém území,“ dodal k Olivii odněkud zepředu.
Její území. To znamená, že je zodpovědná za údržbu této cesty, uvědomila si Olivie, když kočár poskakoval na nerovném povrchu. „Vítejte na Byrdově statku,“ řekla do vzduchu.
„Jsem ráda, že jsme tady,“ ozvala se paní McCafferová. „Můj zadek by už to další den nevydržel.“
„A ty jsi taky ráda, Livie?“ zeptala se Sarah. Přesunula se přes uličku na sedadlo těsně k sestře. „Jsi ráda, že jsi doma?“
Olivie ji objala paží kolem ramen. „Ano,“ odpověděla s větší jistotou, než jakou pociťovala. „Jsem ráda doma.“
Úzká cesta je vedla kolem skupiny starých stromů, šumících ve větru. Po pravici řeka, po levici otevřená krajina. Připadalo jí to tak známé. Někde zahoukala sova; v dálce zaštěkala liška a druhá jí odpověděla. Pak se před nimi vynořila žlutá záře lucerny, vrhající do rozlehlé prázdnoty ebenové tmy kruh bledého světla, a oni poprvé zahlédli Byrdův statek. Kočár zatočil na štěrkovou příjezdovou cestu, pak na něco jako dvůr a Olivie byla doma.
Sarah vyskočila z kočáru; paní McCafferová, rozbolavělá dlouhou jízdou, vystoupila mnohem pomaleji. Ale Olivie zůstala sedět. Dívala se na dům, který si téměř nepamatovala, zasažena střídavě úzkostí i radostí. Je tady, jak bylo jejím často ohlašovaným přáním. Ale měla podivné nutkání prchnout.
Na rohu kamenného stavení se objevil ztěžka chodící pes a rozštěkal se. Sarah se k němu okamžitě rozběhla.
„Dávej pozor,“ vykřikla paní McCafferová. „Nepřibližuj se k tomu ošklivému zvířeti!“
Mezi Sarah a toporně se vlekoucí psisko vjel kůň. Nevillův kůň. Olivie na okamžik zapomněla, že je tady s nimi. Probuzena k akci, vystoupila z kočáru stále plná emocí. „Kde jsou všichni?“ zeptala se, aniž by adresovala otázku někomu konkrétnímu. „Vždyť jsem poslala zprávu o našem příjezdu.“
Nevill seskočil z koně. „Starý Hamilton je stále hlušší.“
„Ale to by nemělo mít vliv na jeho schopnost přečíst si můj dopis. Ví, že přijedeme dneska večer.“
„Lucerna zřejmě potvrzuje, že vás očekává. Nejspíše během čekání usnul. Půjdu ho vzbudit.“
Olivie zavrtěla hlavou. „To není třeba. Jestli ukážete Johnovi cestu do stájí, já se postarám o nezbytné záležitosti v domě.“
Vyjádřil souhlas přikývnutím a pohladil jednou rukou Drozda po krku. „Hamiltona možná nenapadlo, aby pro vás najal nějakou pomocnici.“
„Víme si rady – pokud ten pes přestane tak příšerně štěkat,“ dodala podrážděně Olivie. Naklonila se do kočáru a chvíli tam něco hledala. Vytáhla kousek sýra a zamířila k psovi, ale dávala pozor, aby nevykročila z kruhu světla vrhaného lucernou.
„Tak už přestaň,“ uklidňovala psa a sehnula se, aby vypadala menší a méně hrozivě. Hodila hladovému zvířeti kousek sýra. Pes vyděšeně uskočil, ale v další sekundě zavětřil a zhltl nabídnuté sousto. Před dalším kouskem už neutíkal a poslední si vzal z její natažené ruky.
„Tak vidíš,“ pochválila ho Olivie. „Myslím, že jsi dostatečně hlučný, aby sis udržel práci. Ale je jasné, že na tvou oddanost dlouho nikdo nespoléhal.“ Když se narovnala, zavrtěl ohonem a čekal na další jídlo.
„Je hrozně hubený,“ řekla Sarah, která mezitím stanula vedle Olivie. „Myslím, že bychom mu mohli říkat Kostička.“
„Jenže on už zřejmě nějaké jméno má.“ Olivie se otočila k paní McCafferové, která dohlížela na vyložení jejich zavazadel. „Takže můžeme jít dovnitř?“
„Ano. Jenom počkej, až dostanu toho starého budižkničemu do rukou,“ zapřísahala se statná hospodyně. „Pamatuji se na něho moc dobře. Odedávna to byl starý mrzout. Nepochybně se z něho stal naprosto neschopný suchar.“
Po těchto slovech vyrazila k domu a za ní John se strážcem, obtěžkaní zavazadly. Sarah přidřepla a začala hladit teď už naprosto krotkého psa. Olivie vyčkávala na dvoře a přitom se zvědavě rozhlížela. Už se cítila o něco lépe. Přinutila k poslušnosti zvíře; určitě se jí to podaří i s domem a služebnictvem – pokud tady vůbec nějaké je. V rohu u dveří stále tlela hromádka podzimního listí a tři přízemní okna nekontrolované zarůstala psím vínem, pnoucím se až k břidlicové střeše. To bude první práce, kterou je třeba udělat.
„Vyčkáváte tady venku z nějakého určitého důvodu?“ vytrhl ji z myšlenek hlas Nevilla Hawka.
„Ano. Ale ne z toho, jaký máte na mysli,“ dodala s nadějí, že strohý tón dokáže skrýt její náhlou nervozitu.
„A to je jaký?“ Popošel přímo před ni. Ve slabém světle lucerny vypadal jako vysoký temný stín, silueta muže, která pro ni znamená v noci, o samotě a v takové blízkosti ještě větší nebezpečí. Skutečnost, že tady působil tak odlišně, divočeji a sebejistěji ve svém prostředí, způsobila, že její přetažené nervy začaly drnčet na poplach – a očekáváním.
Rozhodně to nebyla reakce, kterou by vůči tomuto konkrétnímu muži vítala.
„Čekám tady, protože… protože se mě zmocnila překvapivá směsice pocitů,“ řekla. Rozhodla se být upřímná, nebo alespoň poměrně upřímná. „Kdysi to byl můj domov a to, že jsem zase tady, ve mně probudilo množství vzpomínek, o nichž jsem se domnívala, že jsou dávno zapomenuty.“
Jeho oči jako by se do ní vpalovaly. Pak zamrkal a rozhlédl se po chabě osvětleném dvoře. „Vzpomínky na vašeho otce? Víte, já si ho také pamatuji.“ A pokračoval, aniž by čekal na její odpověď. „Setkal jsem se s ním několikrát.“
„Opravdu?“
Pročísl si rukou vlasy. „Jednou v Kelso a jednou nebo dvakrát na lovu v lesích.“
Když zmlkl, pobídla ho k pokračování. „A jak na vás působil?“
Pokrčil rameny. „Mužný. Silný a bodrý chlapík.“
Olivie zvedla bradu. „Předpokládám, že to znamená, že byl opilec.“
Znovu pokrčil rameny. „Měl jsem takový dojem.“
Náhle zkrotla a prohrabávala špičkou kožené polobotky jemný štěrk na dvoře. „Jestliže zvážím vaše hrubé chování minulou noc, slušelo by vám, abyste dostal lekci, která jemu nebyla dopřána, lorde Hawku. Nebýt jeho lásky k alkoholu, mohl teď být s námi tady.“ Uvědomila si, že řekla mnohem víc, než měla v úmyslu, a spěšně se vydala k domu.
Nevill stál s otěžemi Drozda v ruce a díval se, jak dívka mizí. Nebyl připraven odpovědět na její vyčítavá slova. Takže se jí doneslo jeho zuřivé chování v noci, chování, na které se ani nepamatoval. Musí se na to zeptat Bárta. Už teď se krčil při pomyšlení na škody, které během svého opileckého snu, v němž znovu bojoval bitvy staré čtyři roky, způsobil.
Unaveně si promnul zátylek. Přinejmenším to vysvětlovalo její dnešní chladné chování k němu. Její otec byl opilec a ona právem zařazovala Nevilla do stejné sorty. Nemohl ji obviňovat. Cameron Byrd představoval část té vysoké bariéry mezi nimi. A to, co slyšela o uplynulé noci, ji ještě zvýšilo. Bude muset pracovat mnohem usilovněji na jejím prolomení, a jediné, jak to může udělat, je skoncovat s pitím. Nejenom na veřejnosti, ale nadobro.
Ať to bude sebetěžší a bolestivější, je to jediný způsob jak prokázat, že není jako její zhýralý otec. A jediný způsob, jak ji získat.
Vzhlédl vzhůru ke hvězdám. Proč je pro něho získání Olivie tak důležité? Proč se s ní chce oženit? Je to Bártova chyba. Jeho přesvědčení, že láska nějaké dobré ženy by mohla znamenat řešení, které Nevill hledá. Trenéra teď asi vítá otevřená náruč jeho Maisie a sedmi dětí.
Nevill ztěžka vzdychl. Ať je ten důvod jakýkoliv, jeho počáteční okouzlení Olivii přerostlo v neodbytnou potřebu. Ona je tou ženou, kterou chce. Jedinou. A přes to, co řekl Bart, nepotřeboval, aby se do něho Olivie zamilovala. V tomto ohledu si nedělal žádné iluze. Nebyl hoden její lásky, ani lásky kterékoliv slušné ženy. Ale chtíč… Bude stačit, aby po něm neovladatelně zatoužila. Zkompromituje se a bude si ho muset vzít. A jestli se mu podaří, aby ji v této situaci udržel šťastnou, možná se nebude starat o zbytek.
„Nevíte, komu ten pes patří?“ Saražin hlas přerušil jeho uvažování. Děvčátko klečelo po jeho pravici vedle starého zvířete. To teď leželo na boku a radostí vyplazovalo jazyk, zatímco je Sarah hladila po břiše. Přidřepl vedle nich.
„Myslím, že žije na tomhle dvoře. Ohlašuje návštěvníky, zahání nezvané hosty a sbírá zbytky z kuchyně.“
„Pes hlídající dvůr.“ Děvčátko zamyšleně svraštilo obličej. „Jelikož je to Liviin dvůr, tak jí patří, je to tak?“ Usmál se. „Zřejmě ano.“
Sarah mu vrátila úsměv. „Prima. Zeptám se jí, jestli si ho smím nechat.“ Pak přimhouřila oči. „Máte ji rád, že ano?“
Nevill povytáhl jedno obočí. Nebylo pochyb, o kom děvčátko mluví. „Mám si myslet, že ať odpovím cokoliv, tak jí to okamžitě doneseš?“
Dívenka na něho vrhla dotčený pohled. „Umím zachovat tajemství jako každý jiný.“ Pak se náhle rozzářila mazaným úsměvem, který odhalil dolíčky v jejích tvářích. „Vyji máte rád, viďte?“
Hladil vyhublé břicho psa ležícího mezi nimi. „Otázka by správně měla znít: má ona ráda mě?“
Saražiny oči nezbedně zajiskřily. „Chcete, abych to zjistila?“
Rozesmál se. „Ne. To nedělej. Už teď má velké pochybnosti o mé motivaci. Nechci, aby si myslela, že podplácím její sestru.“
Přední dveře domu se otevřely. Vyšli z nich John se strážcem a plahočili se ke stáji. Olivie zůstala stát ve dveřích. „Sarah. Pojď už dovnitř.“
„Smím vzít dovnitř i Kostičku?“
„Ne.“
„Ale co když v noci odejde?“
„Neodejde,“ uklidňoval ji Nevill.
„Neodejde,“ opakovala ozvěnou Olivie. „Tak už pojď. Je pozdě a všichni jsme velice unavení.“
Sarah vstala a pes také. Prudce se otřepal a pak ji začal obíhat a mlátit ohonem podobným lanu do jejích sukní. „Tak dobrou noc, Kostičko.“ Zvedla oči k Nevillovi. „Dobrou noc, lorde Hawku. A nebojte se, vaše tajemství je u mě v bezpečí.“ Pak se rozběhla se starým Kostičkou klusajícím vedle ní.
Ale dveře se zabouchly zvířeti před nosem. Kostička se posadil na široký kamenný schod a zmateně hleděl na Nevilla. Ten vzal lucernu a vydal se s Drozdem ke stodole. Oliviini muži ho následovali. Cítil se jako ten starý pes. I kdyby mladá žena souhlasila se sňatkem, některé dveře budou pro něho vždycky zavřené.

Olivie se dostala do postele až hodně po půlnoci a i potom ještě dlouho nemohla usnout. V kuchyni našly spícího pana Hamiltona. S hlavou položenou na složených pažích na stole chrápal tak, až se otřásaly stropní trámy. Hrnec s polévkou na kamnech s přitlumeným ohněm a talíře na servírovacím podnosu svědčily o určité přípravě na jejich uvítání. Ale jinak zůstalo všechno na nich.
Paní McCafferová zuřila a nejraději by zpod bezmocného starého chudáka vykopla židli. Ale Olivie na ni vrhla přísný pohled. „Zdá se, že je pořádně zničený. Přípravu na první noc určitě zvládneme samy.“
Bohužel celé patro neudržovaného kamenného domu vypadalo netknuté nejméně po dobu deseti let nebo ještě více. Tmavé stropní trámy byly obalené šedými pavučinami. Dřevěné podlahy pokrývala vrstva prachu, který se hromadil v rozích jako zamlžená mračna jejích vzpomínek, vztahujících se k pokojům a všemu, co se v nich odehrávalo. Prach na nábytku byl nejspíše ten, který tu zůstal od jejich přestěhování do Londýna před patnácti roky.
Když Olivie procházela dlouhou chodbou, neměla tušení, kde začít a ve kterém patře, a začala pociťovat strach. V nadcházejících dnech odhalí mnohem více než mahagonové stoly a pohovky z růžového dřeva. Ale copak nechtěla přesně tohle?
Dokonce i ložní prádlo páchlo plesnivinou. Ale poskytlo jí startovací bod. Zatímco Sarah nosila vodu z kuchyně, paní McCafferová se rázně oháněla starým slaměným smetákem a Olivie našla truhlu se svěžím prádlem – pokud lze považovat patnáct let starou vůni cedru a rozmarýnu za svěží.
To bylo dvě hodiny předtím, než si zcela vyčerpané lehly do postelí, Olivie v jednom z pokojů pro hosty a Sarah s paní McCafferovou v bývalém dětském. Jenže její oči se urputně nechtěly zavřít.
Zítra paní McCafferová dohlédne na přijetí nejméně půl tuctu sluhů a pustí se do důkladného úklidu. Olivie si mezitím bude hrát na správce a zkontroluje stáje, pivovar, ohrady pro zvířata, oplocení a studnu…
Zívla. Také je tu ta rozbitá cesta, která potřebuje opravit. A co střecha? A okapy? Musí toho zjistit tak mnoho, tolik věcí vyžaduje její dohled. Přitom má na přípravu méně než týden.
Venku začalo pršet, jemné bubnování kapek na okenní tabulky. Důvěrně známý zvuk z dětství, uvědomila si. Zavrtala se hlouběji do polštáře a v nose jí zašimrala desetiletí stará vůně rozmarýnu. Déšť zesílil, ale pravidelné bušení do skla nebylo nepříjemné. Znovu zívla a pocítila, že se konečně přikrádá nádherná malátnost spánku. Doufala, že Nevill se dostal domů před deštěm…
Na druhé straně řeky, méně než kilometr a půl daleko, stál Nevill u otevřeného okna pracovny a díval se, jak prší. V ruce držel dýmku, i když její hlava už dávno vychladla. Ale ve vzduchu stále visela příjemná vůně tabákového dýmu, která mu pokaždé připomínala otce – a matku. Protože to byla ona, kdo vždycky přinesl otci po večeři lulku a váček s tabákem. Tento naprosto nepodstatný detail jejich života nevybledl ani po tolika letech a takové ztrátě. Najde se někdy žena, která by i jemu prokazovala tak jednoduchý projev lásky?
Dělala by to Olivie Byrdová?
Hleděl do deště a nechal pravidelný rytmus tisíce kapek pronikat svou myslí. Liják utápěl jeho strach a úzkosti a dovoloval mu alespoň na několik okamžiků luxus představy jiného způsobu života. Olivie ho vítá s otevřenou náručí a vroucným polibkem jako Maisie Bárta. Olivie zhasíná večerní lampy a pak ho zve nahoru do ložnice. Olivie si rozpouští překrásné vlasy, zatímco on rozepíná knoflíčky na jejích šatech.
Přílivem touhy se mu zachvěly prsty svírající dýmku.
Bože, ano, umí si představit takovou budoucnost, milování s Olivii, svou manželkou, až do svítání, a pak spánek s ní ve své náruči.
Oblohu rozčísl blesk, po němž svět vypadal ještě temnější. Nevill se zamračil. Nakonec bude trávit své noci s Olivii. Ale tuto noc a další se nic nezmění. Musí to překonat jako vždycky: těžkou prací během dne; plánováním a četbou večer; a nyní otcovou dýmkou.
Ale žádný alkohol. Učinil rozhodnutí a míní ho dodržet, bez ohledu na to, jak to bude těžké. Žádné pivo, whisky, brandy nebo víno. Už nikdy.
Zhluboka se nadechl, pomalu vydechl a opřel se o rám okna. Lilo stále víc. Raději si znovu zapálí a vytáhne účetní knihy, protože má před sebou dlouhou noc. Dlouhou a osamělou noc.

KAPITOLA
17

PŘIŠLO RÁNO. Noční bouře pročistila vzduch a spousta práce teď byla mnohem patrnější. Olivie cestou do přízemí nahlédla do několika dalších pokojů, které musela připravit pro hosty do příštího týdne. Dokonce i ložnice pána domu, kterou chtěla používat její matka, vypadala, jako by se jí nikdo netknul od jejího dětství. Moře prachu, vybledlé damaškové závěsy a za vše hovořící myší stopy tvořily obraz zanedbanosti a nevysvětlitelného smutku.
Zavřela dveře pokoje, který byl královstvím jejích rodičů, a na okamžik se o ně opřela. Když si vybojovávala tuto cestu na zděděný statek, neočekávala takový příval vzpomínek či emocí.
Dívala se dál do chodby. Jedna část její mysli vypočítávala seznam úkolů a zvažovala, do čeho se pustit nejdřív. Ale druhá část zkoumala podivný stav mysli, v jakém se v poslední době nacházela. Cestou do Doncasteru se cítila výborně. Nicméně na místě, hned po prvním obtěžování opilým lordem Hawkem, se všechno začalo zamotávat.
To však pouze dokazovalo to, co už věděla. Lord Hawk má na ni špatný vliv, a jestli je moudrá, bude se od něj držet co nejdál. V Doncasteru si dovolila ten přepych, že ho vábila na vějičku – a nechala se vábit. A to byla chyba, způsobená egem, pýchou a nemalou dávkou spravedlivého hněvu. Ale už je chytřejší – i přes slabou chvilku, kdy ho pozorovala spícího na protějším sedadle v kočáře.
Napřímila se, upravila si zástěru a zkontrolovala vlasy, pevně stažené do uzlu. Ceká ji příliš mnoho práce, než aby utrácela čas přemítáním o nerozumné přitažlivosti, kterou k Nevillu Hawkovi cítí. Pokud se bude neustále něčím zabývat – a zůstane daleko od něj – pak bude všechno v pořádku.
Ostrý hlas a nějaká rána ji přinutily zvednout hlavu. Paní McCafferová. Pak jiný hlas, asi rozzlobeného muže. Olivie se vydala ke schodům. Tohle bude velmi dlouhý den.
V přízemí našla prošedivělého pana Hamiltona, který se probudil a s hrncem ve zdvižené ruce čelil hrozivě zamračené paní McCafferové. Za starým mužem se schovávaly dvě ženy a za zády rozzlobené hospodyně vykukovala Sarah s očima navrch hlavy.
„… tak šupácky vedenou domácnost jsem v životě neviděla! To ti zajistí okamžitý vyhazov, ty starý kozle!“ křičela paní McCafferová. „Jdi mi z cesty a ty tvoje žalostné posluhovačky také!“
Pan Hamilton jenom zvedl železný hrnec ještě výše. „Já tě varoval, Berto McCafferová. Vypadni odtud. V téhle domácnosti nemáš co poroučet!“
Berta? Olivii to poněkud vyplašilo. Stařík zná škrobenou paní McCafferovou jako Bertu?
„To ty tady nemáš žádná práva,“ odsekla mu a dívala se na něho ocelově tvrdým pohledem.
„Já? Já mám všechna práva!“ vyprskl na ni a zrudl.
V té chvíli spatřil ve dveřích Olivii. Povytáhl se a s domýšlivým úsměvem k „Bertě“ rázně odložil hrnec. „Dobré ráno, slečno Livie. Jsem rád, že jste bezpečně dorazila.“
„Ty jsi její příjezd klidně prochrápal,“ poznamenala pohrdlivě paní McCafferová. „Ložnice byly vzhůru nohama. Žádná voda. Všude samý prach.“
„Prosím, paní McCafferová.“ Olivie zvedla jednu ruku. „Máme spoustu práce a obviňování nám to ani neulehčí, ani nezrychlí.“
Rozkacená žena vystrčila bradu, zkřížila paže na prsou a obrátila hněvivý pohled k Olivii. „Snad mi nechceš říct, že si nebudeš všímat neuvěřitelného selhání tohohle lenocha a dovolíš mu –“
„Já nejsem žádný lenoch, ty stará semetriko –“
„Tady rozkazuji já!“
Oliviino zařvání, dámě zcela nepodobné, přitáhlo pohledy všech přítomných. To, že ho zdůraznila dupnutím nohou a založením rukou v bok, zřejmě udělalo na čtyři podřízené dojem.
Sarah se sice zachichotala, ale při ostrém pohledu Olivie okamžitě zvážněla. „Ty můžeš začít plnit své povinnosti tím, že svlékneš ložní prádlo, Sarah. Ze všech postelí. Začni okamžitě,“ dodala, když dívka otevřela ústa k námitkám. Pak se Olivie otočila ke služebnictvu.
Pan Hamilton se rychle uklonil, což bylo u tak věkem sehnutého a prošedivělého muže určitě dost bolestivé. „Vítejte zpátky, slečno Livie. Stala se z vás velice hezká mladá žena.“
Poděkovala mu krátkým pokývnutím. „O tom si promluvíme později. Kdo se to za vámi schovává?“
Paní Wilkinsová byla kuchařka, tělnatá, ale mírně působící žena neurčitého věku, která se klaněla a přikyvovala, ale moudře držela jazyk za zuby. Ukázalo se, že je Hamiltonovou švagrovou. Upracovaně vyhlížející dívka za ní byla její neteř, prostoduchá, ale velmi ochotná, která vyslala k Olivii stydlivý úsměv, odhalující několik velkých mezer v místech, kde měly být zuby. Millyin úsměv se proměnil v přidušené „au!“, když ji paní Wilkinsová štípla. Olivie poslala Milly rozdělat oheň v prádelně. Dívka odbíhala s radostným úsměvem, že může uniknout před napětím v kuchyni.
„Teď dál,“ pokračovala Olivie. „Paní Wilkinsová, byla bych ráda, kdybyste dopoledne uvařila polévku nebo dušené jehněčí, prostě něco jednoduchého, co nebude vyžadovat vaši nepřetržitou pozornost, protože dneska budeme uklízet. Všichni,“ dodala s významným pohledem na pana Hamiltona.
A tak se také stalo. Vynesli všechny závěsy a koberce a pověsili je k vyvětrání přes plot, na prádelní šňůry a dokonce přes větší keře. Paní Wilkinsová poslala vzkaz svým dvěma sestrám a ještě před polednem dorazila menší armáda žen, dychtících si přivydělat pár mincí službou na Byrdové statku. Odpoledne byla otevřena všechna okna, přetékající matracemi a polštáři. Jedna skupina žen utírala prach a zametala, zatímco druhá šla za nimi s mopy, rýžovými kartáči, kbelíky a mýdlem.
Po noční bouři následoval krásný den, v němž všechno mokré dobře usýchalo. Olivie potlačila touhu prozkoumat své území a pracovala společně se ženami. Mohla si dopřát oddech, až když se slunce začalo klonit k západu a najaté ženy se vydaly zpátky k vesnici a do svých domácností. „Tři z nich jsou ochotny dělat denní práci, ale potřebuji dvě dívky, které by tady byly natrvalo,“ oznámila paní McCafferová, když se unaveně posadily na venkovní lavičku vedle dveří do kuchyně. „A dva mladíky, kteří by se postarali o tuhle žalostnou zahradu.“ Paní McCafferová se horlivě ovívala kuchyňským vějířem na rozdmýchávání ohně. „Na tvém místě, Olivie, bych vážně uvažovala o správci, který by se podstatně lépe staral o své povinnosti, než jak to dělá Donny Hamilton.“
Takže Donny? Olivie vyslala k paní McCafferové zvědavý pohled. „Jak dlouho se znáš s panem Hamiltonem?“
Hospodyně se ušklíbla a pak nesouhlasně našpulila rty. „Příliš dlouho. Myslela jsem, že už je ten trouba dávno mrtvý. Správně měl umřít už jako kluk – byl hrozně divoký. Darebák, který se nikdy nepolepšil.“
Olivie si s úsměvem přejela dlaněmi po vlhkém krku a zvedla několik zbloudilých pramínků vlasů, které se na něj přilepily. „Ta chyba je spíše moje než jeho.“
Paní McCafferová vydala funivý zvuk. „Já bych myslela –“
„Ale no tak, paní Mac. Kolikrát ses sama zmiňovala o nutnosti pevné ruky vůči podřízenému služebnictvu?“
„Jenže on není podřízený sluha.“
„Ale nikdo ho celou dobu neřídil. Kromě vyúčtování příjmů a výdajů dvakrát ročně jsme ho nechali jednat zcela na vlastní pěst.“
„Ty pro něho hledáš jakoukoliv omluvu,“ namítla paní McCafferová. „Nemysli si, že to nevím.“
„Možná. Ale chci mu dát příležitost k ospravedlnění. Jestli bude plnit své úkoly, pak si udrží své místo.“
„A když ne?“
Olivie se usmála a poklepala uraženou ženu po koleni. „Návrat sem je náročný pro všechny. Pro Hamiltona. Pro mě. Dokonce i pro tebe. A mám tušení, že nejvíce pro mou matku. Ale věřím, že se to zlepší. Je to můj domov,“ dodala, polekaná náhlým citovým zachvěním svého hlasu. Ale pokračovala: „Dům mého dětství. Kdysi jsem tady byla šťastná. A chci tady být šťastná znovu.“
„Ach, dítě.“ Paní McCafferová přikryla dívčinu ruku svou dlaní. „Budeš. Brzy budeš.“
Následující tři dny, naplněné čištěním a leštěním mosazného kování a křišťálových lamp, nanášením oleje na dřevěné podlahy a vosku na nábytek, mytím oken, vybíráním listí z okapů a vymetáním komínů, utekly jako voda. Paní McCafferová velela služebnictvu s rázností důstojníka královské gardy.
Jakmile se dům začal vzpamatovávat ze zanedbanosti, Olivie obrátila pozornost k další části svého dědictví. Ze všech hospodářských budov byly nejlépe udržované stáje, protože pokud šlo o koně, zájem pana Hamiltona se shodoval s jejím, ačkoliv na statku bylo jen několik zvířat. Nicméně všechno ostatní bylo v žalostném stavu. Okolí domu bylo hustě zarostlé trnitým křovím, podobně jako zámek z pohádky o Šípkové Růžence.
Tři mladíci pracovali pod jejím pozorným dohledem dlouhé hodiny, než odstranili suché chrastí a agresivní plevel a prostříhali keře. Obnovili břidlicové pěšinky, opravili kamenné zdi a odhalovali tajemství, která si Olivie nepamatovala, ale paní McCafferová ano.
„Tyhle rododendrony v dubnu znovu pokvetou,“ ujistila hospodyně Olivii.
„To doufám.“ Olivie si prohlédla přední dvůr. Příjezdová cesta už byla přinejmenším sjízdná. Denně zasypávali díry a vyjeté koleje. Několik keříků v litinových květináčích vedle předních schodů a místo bude možné označit jako docela hezké, usoudila – když už ne podle městských, tak podle venkovských standardů určitě.
Obě ženy chvíli stály mlčky, zatímco kolem nich pokračoval pracovní ruch. Zaskřípala kolečka, na nichž jeden z mladíků přivážel další štěrk na dvůr. V ohradě zaržál starý poník, který tak připomínal panu Hamiltonovi čas na svou odpolední laskominu.
Paní McCafferová přimhouřila oči, když se starý sluha, reagující na volání zvířete, všoural do jejího zorného pole. „Měl by se stydět se tu vůbec ukázat,“ zamumlala.
„Dělá všechno, oč ho požádám,“ poznamenala Olivie. „A musím dodat, že velmi ochotně.“
„Blázen,“ byla jediná odpověď, kterou dostala.
Olivie si protáhla záda. Byla utahaná a rozpálená a potřebovala oddech. „Myslím, že se projdu k řece. Nebudu tam dlouho.“
„Někdo by měl jít s tebou.“ Paní McCafferová se váhavě zvedla z lavičky, objevené v šíleně zarostlé růžové zahradě, ale nyní vyčištěné.
„Nemusíš mě doprovázet. Vím, že jsi unavená.“
„Myslela jsem na Sarah. Kam to dítě zmizelo? Sarah!“ vykřikla ustaraně.
Zanedlouho Olivie se sestrou kráčely po klikaté cestě doprovázené starým psem Kostičkou, který se zamiloval do Sarah stejně jako ona do něj.
„Je úžasně chytrý,“ chlubila se Sarah. „Podívej na tohle.“ Dívenka pohladila Kostičku po hlavě a zamávala mu klackem před čenichem. „Přines, Kostičko, přines.“ Pak hodila klacek co nejdál před sebe.
Kostička se díval, jak se klacek přetáčí a pak dopadá doprostřed cesty. Ale jinak neprojevil nejmenší snahu přinést klacek zpátky.
„Opravdu moc chytrý,“ řekla škodolibě Olivie.
„Jenom se dívej,“ bránila ho Sarah. „Uvidíš.“
A opravdu. Když došli k ležícímu klacku, Kostička ho očichal, vzhlédl k Sarah a štěkl. „Přines,“ opakovala Sarah a pes poslechl.
Sarah mu vzala klacek a odměnila ho velkým muchláním a objímáním, dokonce mu dala pusu na šedivějící hlavu. Pes se šťastně vykrucoval a mával ohonem.
„Hloupý pes by běžel jako blázen a zbytečně by se v takovém vedru vyčerpával,“ prohlásila Sarah, když pokračovaly v chůzi. „Ale Kostička ví, jak se šetřit. Lekce,“ dodala významně, „ze které by ses měla poučit.“
„To říkáš ty. Ale přehlížíš fakt, že já mám mnohem víc energie než tohle staré psisko, nemluvě o míře zodpovědnosti.“ Olivie se podívala na sestru, oblečenou v denních šatech, chráněných tuhou zástěrou. „Přes všechny stížnosti nevypadáš, že by ti hrozilo vyčerpání.“
To už došly k přední bráně a Sarah zvedla další klacek a hodila ho dopředu. „Jestli už nikdy v životě nebudu věšet na šňůry mokrá, zamotaná prostěradla a záclony, tak mi to určitě nebude chybět.“
Olivie se zasmála ustaranému výrazu malé sestry. „Mám tomu rozumět tak, že bys raději leštila stříbrné příbory?“
„Ne! Ani mosazné kliky. Ani křišťálové lustry. Víš, kolik je na tom lustru v jídelně sklíček? Víš to? Já tedy ano. Sto šedesát osm!“ Zvedla další klacík. „Přitom to vůbec není typ domu, který by měl mít křišťálové lustry.“
„Buď ráda, že je tu jenom jeden,“ odsekla Olivie. Ale současně se na sestru usmála. Přes veškerou nespokojenost znamenala velkou pomoc, protože najaté ženy se neodvážily lenošit, když s nimi pilně pracovala celá rodina. Olivie jí zastrčila kadeř, která vyklouzla z jejích ušpiněných copů. „Co bys řekla koupání v řece?“
Saražiny oči se okamžitě rozjasnily. „Řekla bych ano.“ Chvilku na sebe hleděly, a pak se v jednom okamžiku prudce rozběhly. S vysoko vyhrnutými sukněmi a nespoutaným smíchem, doprovázeny štěkotem ubohého Kostičky, vběhly do lesíka, který odděloval cestu od řeky.
Olivie silně vnímala vysoké stromy a nízké cesmínové keře. Slyšela rozzlobené veverky a střízlíky a zachytila výraznou vůni vlhkého podrostu a polámaného kapradí. Kdysi chodila tímto lesem s otcem a stejně jako tenkrát, měla v jeho zeleně tečkovaném stínu pocit nespoutané volnosti. Přestala být rozumnou a zodpovědnou ženou a stala se opět šťastným dítětem. Sestřin smích vyprovokoval její, svobodnější než kdykoliv za dlouhé roky. Když doběhly na břeh, Sarah o krok před ní, lapaly po dechu jak ze srdečného smíchu, tak z bláznivého běhu.
„Vyhrála jsem!“ vykřikla Sarah. „Teď musíš dělat, co řeknu.“
„Nevsadily jsme se.“
„Zbabělce. Tak dělej, boty dolů. Musíš vyzkoušet bosou nohou vodu a říct mi, jak je studená.“
Olivie nepotřebovala vybízet, protože veškerá omezení, plynoucí ze společenské a rodinné zodpovědnosti, jí v tomto okamžiku připadala stejně bezvýznamná jako nadýchaná oblaka nad nimi. Kromě toho dneska měla v úmyslu něco víc, než si jenom namočit chodidlo. Od cesty sem nebylo vidět a na druhém břehu řeky rostl les. V dohledu nebyli žádní rybáři, takže měly řeku pro sebe. Usmála se na sestru, zula boty, stáhla punčochy a svlékla si zástěru. Sarah udělala totéž.
Olivie uvolnila síťku a roztřásla si vlasy. Sarah překvapeně povytáhla obočí, ale napodobila sestřin pohyb. Pak Olivie zvedla sukně a vyklouzla ze spodničky.
Sarah pochopila a se smíchem vyklouzla ze své. Dívaly se na sebe v dokonalém sesterském porozumění.
„Jenom v košilce?“ Saražiny oči zajiskřily vzrušením.
„Jenom v košilce.“
Jestli Olivii problesklo myslí, že je na takové skotačení trochu stará, rychle tuto myšlenku pohřbila, jen aby se vymanila z horkého sevření šatů. Co je na odpoledním koupání špatného? Kdo by se staral, že dvě sestry spolu dovádějí, jak to neudělaly už mnoho let?
Nevill na druhém břehu klikatící se řeky Tweed zaslechl ženský smích a okamžitě zastavil. Rozmarný vítr šuměl v korunách stromů a lesní zvěř vydávala množství různých zvuků. Možná to vůbec nebyl smích, ale něco jiného. Přesto naklonil hlavu a zaposlouchal se, jestli mezi běžnými zvuky zazní ten neobvyklý, jaký by tady nečekal. Ozvalo se to znovu, krátký výkřik a dlouhý smích – který nepochybně patřil Olivii. Musela to být ona, protože už věděl, že Olivie má říční břehy ve zvláštní oblibě.
Jako správný džentlmen by ji neměl špehovat, ale Nevill neodolal.
Sesedl z koně a vedl ho chladným stínem směrem k hlasům – byly nejméně dva – o kousek výš proti proudu. Pak ho záblesk pohybu, šplouchnutí a vyjeknutí, doprovázené nespoutaným dětským smíchem, přitáhly k holině mezi vrbami a k výhledu, jakému nemohl uvěřit. Sarah Palmerová stála po kolena ve vodě pouze v košilce a smála se tak usilovně, že stěží udržovala rovnováhu.
Ale byla to Olivie, kdo mu vyrazil dech.
Olivie se právě vynořovala z vody mokrá do nitky. Olivie s dlouhými podzimně zbarvenými vlasy přilepenými k ramenům a pažím. Olivie v košilce po kolena, mokře obepínající její tělo a odhalující křivky jejího pozadí a – když si trhnutím hlavy přehodila vlasy přes rameno a otočila se k pronásledování sestry – dokonalý tvar ňader.
„Zatraceně.“ Kletba mu unikla mezi rty, aniž by si ji vůbec uvědomil. Ale jeho oči si dále plně uvědomovaly všechno, co viděly. Olivie měla světlé a holé paže; stejně tak kolena a lýtky. A pod nic nezakrývajícím mokrým batistem bylo všechno světlé a úžasně tvarované – až na vztyčené hroty jejích ňader. Ty byly tmavší. Snědé. Narůžovělé.
Tlumeně zasténal, když se odvrátila a zamezila tak jeho dalšímu výhledu na oblé bradavky zastíněné tenkou tkaninou. Ale když se sehnula, aby postříkala sestru vodou, výhled na její vystrčený zadeček byl rozkošný tak, až se do slabin vlila horká touha.
Několik posledních dní se jí záměrně vyhýbal, aby mezi nimi vytvořil určitý prostor. Navíc se potřeboval vyrovnat s nevolností a třesem z absence alkoholu. Ale dneska se cítil o něco lépe a rozhodl se, že zajede na Byrdův statek, aby se podíval, jak si jeho noví sousedé vedou, a nabídl jim případnou pomoc. Ale ve skutečnosti chtěl zase vidět Olivii. Zoufale po tom toužil.
No a teď ji viděl, a víc z ní, než se odvažoval doufat. Víc, než bylo moudré.
Sledoval ji očima, jak se noří po ramena do vody a vlasy se kolem ní rozprostírají jako tmavě rudý plášť. Díval se, jak plave nejdříve na zádech a pak na břiše. Když vstala a volala sestru do větší hloubky k sobě, přešlápl z nohy na nohu. Připomínala vodní vílu, bohyni lesa. Ani nahá by nepůsobila lákavěji a nádherněji než v té jemné a přilnavé košilce.
„… nepůjdeš ke dnu. Když jsme to zkoušely naposled, už jsi skoro plavala,“ přemlouvala Sarah.
„Já ti nevěřím. James také říkal, že mě nenechá ponořit, a přitom jsem se málem utopila.“
„Přece mě nemůžeš srovnávat s naším šíleným bratrem. Ten bere všechno jako žert.“
Nevill viděl ze svého místa, jak se Sarah mračí. „Slibuješ mi, že mně nepustíš? Ze nedovolíš, abych měla hlavu pod vodou?“
Olivie široce rozpřáhla paže a on viděl její úžasná ňadra z profilu. Bradavky vypadaly ještě tmavší a napjatější. Zasténal skutečnou bolestí.
„Tady vážně není tak hluboko,“ ujišťovala Olivie. „Podívej, Sarah. Můžeš se kdekoliv postavit.“
Zdálo se, že to trvá věčně. Nevill stál ve svém listnatém úkrytu nehnuté jako kámen, když Sarah pokračovala do hlubší vody. Olivie to nevzdávala a Sarah byla s postupující lekcí stále odvážnější. Chvilku plavala, pak konečně ponořila obličej do vody a se smíchem ho vystrčila ven. Připomínalo mu to trénink koní, stejný druh trpělivosti. Stejný druh náklonnosti.
Ale když děvčata konečně vyhnala jedna druhou z vody a zmizela za skupinkou lilií a šípatek, aby se oblékla, zdálo se mu, že čas uplynul příliš rychle. Zamrkal a snažil si pročistit zrak a hlavu. Pak si rukou promnul zátylek.
Znovu se choval jako sprosťák, pozoroval Olivii v soukromých chvílích, které by lepší muž než on respektoval. Džentlmen by se otočil zpátky a nestál tady a necivěl. Džentlmen by nepodléhal vlně touhy, která se v něm nyní zvedala.
„… svlékni si mokrou košilku a obleč si jenom spodničku a šaty,“ slyšel Olivii, jak radí sestře. „Nikdo nás neuvidí. A i kdyby šel někdo kolem, tak to nepozná.“
Ale někdo ano, pomyslel si Nevill a zapudil džentlmena, kterým měl být. Olivie bez košilky, vlasy mokré a lepící se k nedostatečnému oblečení. O tuhle příležitost nemohl přijít o nic víc než o své snění o krásné a upjaté sousedce. O spořádanou, ale ve skutečnosti roztouženou Datličku.
A tak nasedl na Drozda a začal si pískat. Po chvilce už vedl koně mezi stromy na úzkou dobytčí stezku a ven na otevřený říční břeh. Z houštiny sloužící jako šatna se neozval ani hlásek a Nevill se odhodlaně díval jiným směrem. Dál si pískal hezkou melodii, podle které s Olivii tancoval, a vedl Drozda do mělké vody brodu.
„Lorde Neville –“
„Pšt.“
„Haló!“ Při Saražině zvolání – a Oliviině marném pokusu ji umlčet – zvedl v předstíraném údivu hlavu. „Sarah, to jsi ty? Přišlas na ryby? Víš, dole po proudu jsou lepší místa.“
Děvčátko vyběhlo z houští mokré a usmívající se, ale již zcela oblečené. „My jsme nechytaly ryby. Učila jsem se plavat. Ještě že jste nepřijel o dvě minuty dříve, protože by vás určitě překvapilo, kdybyste viděl mě a Olivii –“
„Sarah!“
Olivie vystoupila ze zeleného úkrytu. Vlasy měla stočené a přehozené přes rameno, kde jí smáčely živůtek. Jinak vypadala zcela nedotčeně. Ale Nevill věděl, že nemá košilku. Proč mu toto vědomí vyslalo žár do celého těla, nechápal, protože jinak zůstala zcela zahalená od krku k zápěstím a kotníkům. Jenže před několika minutami tomu tak nebylo a jeho poznání, co je pod tou ženskou parádou ukryto – nebo možná právě proto, že je to ukryto – vyvolalo nepřirozeně divoké bušení jeho srdce.
Sakra, jak ji chce!
To, že se její zelené a zlatohnědé oči dívaly obezřetně a nervózně, možná s pocitem viny, jeho touhu ještě umocnilo. Bála se, že to ví, že je viděl.
Zatímco Drozd dychtivě pil vodu, Nevill pozdravil obě sousedky zdvižením klobouku. Možná by měl Oliviinu nejistotu zvýšit a ne ji zahánět.
„Slyšel jsem šplouchání.“ Usmál se. „Neříkej mi, že jsi plavala. Každý, kdo by šel kolem, tě mohl vyrušit, skoro jako jsem to udělal já.“
Olivie zbledla a její oči jako by se na něho přilepily. Malá Sarah se zarděla. „Říkala jsem Olivii, že se to může stát. Mám pravdu?“ Otočila se s obviňujícím pohledem na starší sestru, lépe zachovávající dekorum. „Říkala jsem, že nás někdo může přistihnout.“
Nevill pobídl Drozda přes řeku a objížděl kruhem hlubší místo, v němž předtím dováděly. „Naštěstí jsem přijel pozdě.“
Olivie se usmála, ale zvedla o kousek bradu. „Vaše pískání by nás určitě včas upozornilo, abychom si stačily zachovat důstojnost. Pojď, Sarah. Určitě už nás čekají s večeří.“
Dívenka se zdráhala. „Možná by lord Hawk s námi rád povečeřel.“
„No, vlastně jsem měl namířeno na váš statek, abych zjistil, jak jste se usadili.“ Seskočil z koně a podal otěže Sarah. „Chceš se projet na Drozdovi? Já budu dělat společnost tvé sestře na cestě zpátky.“
„Ach ano. Děkuji.“
„Sarah,“ namítla Olivie.
Ale Nevill ji nenechal domluvit. „To je v pořádku.“ Vsunul si Oliviinu ruku pod paži. „Je dobrá jezdkyně a Drozd je rozumný kůň. Kromě toho nám to dá možnost si promluvit.“
„Promluvit si?“ opakovala Olivie, zatímco Sarah naskočila do sedla s lehkostí rozeného jezdce. To, že její nohy málem nedosáhly do třmenů, jí vůbec nepřekáželo.
„Ano, promluvit,“ přikývl Nevill. Děvčátko s veselým zamáváním vyrazilo. „Pokud byste raději nechtěla dělat něco jiného.“
Prudce se nadechla. Od okamžiku, kdy k ní dolétlo Nevillovo hvízdání, jako by se její puls zbláznil. Uvědomovala si jeho přítomnost, jako by měl kolem sebe nějakou auru, vnímala jeho vůni a žár jeho paže pod rukávem kabátu. A co bylo ještě horší, ostře si uvědomovala svůj nedostatečný oděv. Stále měla vlhkou pokožku – a po zadní straně levého stehna jí stékala kapka vody. Na citlivé kůži za kolenem ji vzrušovala stejně jako hlazení špičkou prstu.
Jeho prstu.
Vydechla s tichým zasténáním.
„Tak co, Olivie?“ naléhal tichým a vroucím hlasem příliš blízko u jejího ucha. „Máte na mysli něco jiného než rozhovor?“
Nějak se jí podařilo vzpamatovat a nasadit nesouhlasný výraz. „Vy nikdy nepřestanete s tím zbytečným sváděním, lorde Hawku? Jsme sousedé. Nikdy bychom neměli být ničím víc.“
„A proč ne? Nevidím důvod, proč bychom nemohli dospět k uspořádání, které by těšilo nás oba.“
Olivie vytáhla ruku zpod jeho paže a hleděla na něho nevěřícným pohledem. „Uspořádání? Co tím myslíte? Určitě ne – doufám, že to není vaše představa nabídky k sňatku.“
Překvapeně povytáhl jedno tmavé obočí. A jeden koutek úst se zkřivil do jízlivého poloúsměvu. „Nabídka k sňatku?“ Potřásl hlavou. „Dala jste mi jasně najevo, co si myslíte o mé vhodnosti do role manžela. Ne, má drahá Olivie. Nemyslel jsem sňatek – samozřejmě pokud mu nejste sama nakloněna. Měl jsem na mysli poněkud jiný druh nabídky.“

KAPITOLA
18

„NABIDKA?“ Olivie cítila, jak jí do tváře, i přes její úsilí zachovat klid a rozvahu, stoupá horko. Ten muž je nenapravitelný i ve střízlivém stavu! „Doufám, že se mě nepokoušíte opět urazit,“ pokračovala upjatě, „protože to by mohlo být předzvěstí velmi špatné budoucnosti našeho sousedství.“
„Urazit vás?“ Přitiskl si s předstíraným zděšením ruku na srdce. Velmi opálenou ruku s dlouhými prsty, všimla si ke své mrzutosti. Rozhodně ne měkká ruka. Vyznačovala se mozoly a silou muže, který tvrdě pracuje. Ale i tak to byla ruka džentlmena, elegantní s čistými a upravenými nehty. Přinutila se vrátit pohledem k jeho obličeji, jenže v něm našla číhající čertovinu, čertovinu a pokušení – a mnohem více mužného nebezpečí, než na jaké byla připravena.
Pevně stiskla zuby a soustředěna na zalesněné území před nimi zamířila rozhodnými kroky do bezpečí Byrdova statku. Jeden krok, dva kroky. Pokračuj kupředu bez ohledu na to, s jakou nesnesitelnou poznámkou zase přijde.
Samozřejmě že jeho dlouhé nohy s ní snadno držely krok. „Je to obchodní nabídka, Olivie, nic hrozivějšího. Určitě nic neslušného, co si představuje vaše mysl.“
Ignorovala poslední část jeho prohlášení. „Obchodní nabídka?“ Upírala zrak na řídký kraj lesa, který signalizoval cestu a její únik z tohoto zeleného sevření stromů. Ale Nevill ji chytil za paži dříve, než se dostali k cestě, a otočil ji obličejem k sobě. V jeho očích se třpytilo pobavení na její účet, což Oliviinu náladu zrovna nezlepšilo.
„Tak co to má být?“ zeptala se a marně se pokusila vymanit paži z jeho držení. „A proč to nemůže počkat?“
„Počkat na co? Než přijede vaše matka nebo bratr, aby to vyřídili? Z toho, co mi bylo řečeno, jsem pochopil, že Byrdův statek je váš.“
„To je.“ Vystrčila bradu a snažila se spoutat své neovladatelné emoce. Nesmí dovolit, aby ji zastrašoval, ani se nechat ovlivnit jeho furiantským šarmem. „Tak dobře. Nehodlám utíkat, takže klidně můžete pustit mou ruku a říct mi, co máte na mysli.“
Delší dobu si pohlíželi do očí a Olivie měla nejasný pocit, že ji jeho upřený pohled zkoumá a proniká mnohem hlouběji než na povrch jejích očí, tváří, nosu a rtů. Vyvedlo ji to ještě víc z konceptu. Naštěstí ji poslechl a pustil její ruku. Ustoupila o krok zpátky a uhnula jeho zraku, ale pořád cítila na svém zápěstí otisk jeho prstů.
Nevill si založil ruce za záda. „Už delší dobu pozoruji, že váš statek není spravován moc dobře. V jakém stavu je dům jste nepochybně zjistila sama. A ostatní část vašeho majetku na tom není o nic lépe. Cesty jsou rozbité, kamenné zdi se rozpadají. Živé ploty volají po úpravě a les zoufale potřebuje lesníka, který by zajistil jeho prosekání a prosvětlení k zvýšení výnosu.“
Samozřejmě že měl pravdu, ale Olivie se přesto rozčílila. „Doufám, že z toho všeho neviníte pana Hamiltona. Dobře si uvědomuji, že jsem v minulosti zanedbávala dohled na statek, ale hodlám to napravit.“
Lord Hawk vážně přikývl. „Chystáte se využívat i ladem ležící půdu?“
Ladem ležící půdu? Olivie se zamyšleně kousala do jazyka. Opravdu přišel kvůli obchodnímu jednání, a to ji na okamžik rozladilo. Ale byla to jen kratičká chvilka, než se rychle vzpamatovala a sebrala zdravý rozum.
„Chcete tím říct, že máte zájem o jejich využívání?“
Dlouhý a znepokojující moment se na ni jenom díval. „Ano. Pokud se dohodneme.“
Olivie pokývla, protože na okamžik se jí nedostávalo slov. „Co… no… O která konkrétní území máte zájem?“
„O všechna. O všechna, která mohu získat,“ odpověděl a jeho smutné modré oči v tu chvíli potemněly.
Hovoří ještě o ladem ležící půdě?
Pak se ozvala Sarah, aby si pospíšili. Lord Hawk se ohlédl a jiskřící napětí mezi nimi zmizelo. Olivie se roztřeseně nadechla s pocitem, že několik posledních minut v jeho přítomnosti měla stažené hrdlo.
Lord Hawk ji naprosto zdvořile uchopil za loket a vedl k cestě. Jakmile došli k Sarah, která se projížděla na Drozdovi po cestě sem a tam jako na přehlídce, okamžitě ji pustil. „Pokud máte zítra dopoledne čas,“ řekl Olivii, „mohli bychom se zajet na ta pole podívat.“
Olivie opět přikývla a pak se zarazila. Zdá se, že mu neustále přikyvuje a ztrácí v jeho přítomnosti řeč i dech jako nějaká nezkušená dívenka, která poprvé mluví sama s džentlmenem. „Souhlasím,“ odpověděla a vystrčila bradu. „Takže zítra dopoledne, řekněme v devět?“
„Jak si přejete. Přivedu pro vás jezdeckou klisnu.“
Sarah zastavila Drozda před nimi. „Domlouváte se na projížďku? Smím jet s vámi?“
„To je dobrý –“
„Ne,“ přerušil Nevill Olivii, než stačila myšlenku dokončit. „Tentokrát ne, Sarah. Ale vezmu tě na vyjížďku příští týden, a také na ryby, ano?“ Zvedl ruku, aby pomohl dívence sesednout.
Ačkoliv Sarah zklamaně vzdychla, rychle se usmála. „Výborně. Ale budu dávat velký pozor, abyste dodržel slovo!“
Olivie se musela silně ovládnout, aby na ni nezírala s otevřenými ústy, protože nemohla sestřině reakci uvěřit. Kdyby ona odmítla nějakou sestřinu žádost, Sarah by žadonila a přemlouvala ji celý večer, protože tohle dítě neznalo odpověď ne. Ale Nevillu Hawkovi ta malá uličnice neřekla jediné slůvko nesouhlasu. Olivii napadlo, že u Sarah už se projevuje skutečná obratnost v jednání s muži. Jejich matka bude muset za pár let řešit vážný problém.
„Takže zítra,“ řekl lord Hawk, nasedl na koně a loučil se pozvednutím klobouku.
„Ano. Zítra,“ odpověděla Olivie poddajným tónem. Neuvědomila si, že se za ním dívá, dokud se Sarah nezachichotala.
„Co je?“ podívala se rozmrzele na dítě, které pořád mělo mokré vlasy.
„Proč se tak mračíš, Livie? Vždyť jsem nic neprovedla. Copak jsem se tě nepokoušela zachránit, abys s ním zítra nemusela být sama?“
„Opravdu? No, jestli jsi měla v úmyslu právě tohle, tak proč jsi před chvílí ujela a nechala nás spolu v lese?“
To už se k nim přidal i Kostička a Sarah se sehnula a objala ho. „Máš promáčený živůtek,“ poznamenala s pohledem upřeným na Oliviinu hruď a zasmála se. Potom se rozběhla se psem k domu a nechala ji, aby zděšeně zírala na mokrý pramen vlasů, přehozený přes svá ňadra. Voda, která z něho stékala, přilepila lehký letní mušelín na její levý prs, takže odhaloval každou křivku včetně ostře vystupující bradavky.
„Můj bože,“ zamumlala a vyslala pohled za vzdálenou postavou Nevilla Hawka. Zklamáním a zoufalstvím jí poklesla ramena i koutky úst. Cím to je, že v setkáních s lordem Hawkem je to vždycky ona, kdo dopadne hůř? Pokaždé se cítí jako nemotora, naivka nebo pitomec.
Vykročila po nerovné cestě a zatínala pěsti. Ale zítra si na ni nepřijde, přísahala si. Bude dokonale upravená, perfektně oblečená a připravená na jeho zvrhlou směsici kouzla a hrozby. Vyslechne si jeho návrh ve věci pozemků, ale nenechá se dotlačit k žádnému uspěchanému rozhodnutí.
Vtom ji napadlo, že devět hodin ráno je pro Nevilla Hawka, s ohledem na jeho podivné noční zvyklosti, nepříjemně brzy. Vdusala do kuchyně s mokrou košilkou smotanou v hrsti. Dobře mu tak, usoudila. Je jí jedno, jestli bude během vyjížďky vyčerpaný a bude mít oči zarudlé nedostatkem spánku. Ona se bude chovat jako obchodnice. A předtím se ještě poradí s panem Hamiltonem.

Nevill si dal práci a dostavil se mnohem dříve, protože doufal, že ho Olivie pozve na snídani. Ne že by si přál druhé ranní jídlo. Spíše ji chtěl vidět v její roli domácí paní. Ale jako by jeho chování předvídala, protože už byla na dvoře a dávala pokyny starému Taranu McCadovi a jeho prostřednímu vnukovi k rozmístění plných koleček břečťanových řízků, které měly zaplnit prázdné záhony kolem vchodu do domu.
Měla na sobě jezdecké šaty z modrozeleného mušelínu, zdobené mosaznými knoflíky a výšivkou kolem krku, manžet a na živůtku. Kolem hrdla si uvázala průsvitný béžový šátek, zdůrazňující délku a štíhlost této části jejího těla. Bujné vlasy si stáhla do složitého uzlu v týlu, ale jak dokázala ta hedvábná masa odolat zemské přitažlivost, to unikalo jeho pochopení. Zatímco seděl na svém loveckém koni, využil výhody její nevšímavosti k jeho přítomnosti a představoval si, jak rozpouští její nádherné vlasy. Jak ta lesklá nádhera splývá po jejích zádech a plní mu dlaně. Jak jimi proplétá prsty a vytahuje zbylé sponky, hřebínky a ten legrační klobouček, který si nasadila do čela.
Tento obraz byl tak živý, až mu na čele vyrazily kapky potu. Posunul se neklidně v sedle a přesně v tom okamžiku Olivie zvedla hlavu a podívala se na něho.
Účinek Oliviina pohledu na něj byl tak silný, že ho vycítil i jeho kůň. Ucouvl a málem se vzepjal, než ho Nevill uklidnil. Mladá žena pronesla poslední poznámku ke starému McCadovi a konečně se otočila k Nevillovi. Působila tak chladně a odměřeně, že to jenom zvýšilo jeho vzrušení. Jak to vydrží celé dopoledne, když začíná v tak nevhodném stavu tělesného napětí!
„Dobré ráno, lorde Hawku.“ Usmívala se zdvořile, bez jakéhokoliv náznaku, co se skrývá v její mysli. „Pospíšil jste si.“ Vytáhla jezdecké rukavice, které měla zastrčené za pasem, a začala si je klidně natahovat. „Je mi líto, že když jsem navrhla devátou hodinu, tak jsem zapomněla na vaši zálibu v ranním spánku. Doufám, že moje čilost vám nezpůsobila příliš velké potíže.“
Její myšlenky nebyly vidět, ale její drápky ano. Nevill, nyní už mnohem sebejistější, se usmál a předklonil se. „Přejete si pravdivou odpověď, Olivie, nebo vám více vyhovuje banální zdvořilost?“
Malinko přimhouřila oči. Pak jako by ovládla hněv a potlačila ho. Znovu mu věnovala ten naprosto falešný úsměv. „Pochopitelně že banální zdvořilost.“ Přenesla pohled na klisnu, kterou pro ni přivedl. „Jak krásné zvíře. Řekněte mi o něm něco.“
A tak zahájili svou dopolední projížďku po jejím území. Očividně byla rozhodnutá udržovat obecnou konverzaci a soustředit se pouze na obchodní jednání. Nicméně ačkoliv se Nevill rovněž zajímal o získání pronájmu jejích pozemků, současně měl v úmyslu zbořit zdi její rezervovanosti, protože věděl, že Olivie není tak silná, jak předstírá.
Ve skutečnosti nechápal, co ho neustále žene nebo proč pro něho představuje takovou výzvu, které zcela jasně nedokáže odolat. Ale když projížděli po rozbité cestě kolem vínem porostlé chladírny a půl tuctu zanedbaných úlů, přijal tuto výzvu jako fakt. Jestli měl až dosud nějakou třeba jen maličkou pochybnost, tak včerejší inspirující pohled na dívku po jeho boku v roli vodní nymfy ji nadobro zahnal.
Hodlal učinit z Olivie Byrdové svou manželku a úsilí o pronájem její půdy mu poskytovalo dobrou příležitost ke dvoření. Jestliže ho uvidí v lepším světle jako starostlivého a zodpovědného majitele půdy, možná to zmírní její názor na něho a přestane ho považovat za věrnou kopii svého nevyvedeného otce.
„Váš statek je velice hezký, Olivie. Má spoustu úrodné půdy zajišťující dobrou sklizeň pro váš dům i vaše lidi. Dostatek pastvin k chovu vlastního dobytka nebo k jejich pronajmutí. Rybářské právo na významnou část nejkrásnější řeky na skotskoanglickém pomezí.“
„Ano, je velice hezký – nebo měl by být. A nezapomeňte na loveckou oboru,“ dodala.
„Loveckou oboru,“ opakoval s úsměvem. „Možná v jižní Anglii tomu říkají obora. Ale já bych to spíše nazval loveckým revírem, drsným a divokým jako všechno ve Skotsku.“
Tím k sobě přilákal její pohled a na okamžik se dívali jeden druhému do očí. Ale Olivie rychle uhnula pohledem a znovu si prohlížela všechno, co míjeli. „Kde je nejsevernější hranice Byrdova statku? Víte to?“
Nevill jí to levicí ukázal. „Tam nahoře na tom dlouhém kopci a dolů k té úzké rovince mezi horami. Chcete se tam podívat?“
Olivie zavrtěla hlavou. „Možná někdy jindy. A víte, na kterých polích je nejvíce tetřevů?“
„Na těch, která leží hned za tou poslední zarostlou pastvinou.“
„Za pastvinou, na kterou byste chtěl pustit svůj dobytek.“
„Ano.“
Chvíli mlčela. „Domnívala bych se, že vaším ovcím se tak blízko střelců nebude líbit.“
„Ovce se pasou střídavě na různých pastvinách, Olivie. Kdybyste jich pustila najedno místo příliš mnoho, vypásly by trávu až na kořínky a všechno zničily. Ale kdybych měl více pozemků, mohl bych je častěji střídat a zvětšit stádo. Během lovecké sezony bych je držel na loukách vzdálených od honiteb. Nechtěl bych, aby si nějaký opilý blázen spletl má zvířata s jelenem nebo medvědem,“ dodal.
Tentokrát se mu podívala do očí a neuhnula. Uvědomil si, že jí právě poskytl příležitost, na kterou čekala. „A vy jste samozřejmě se schopnostmi opilých bláznů dobře seznámen.“
Usmál se. „Zásah. Ale, Olivie, přebral jsem ve vaší přítomnosti jenom jednou. To mi ten jediný prohřešek nikdy neodpustíte?
Olivie se neusmála. Jediný prohřešek?“ Povytáhla rusé obočí.
Nevill pokrčil rameny, ale zachoval si dobrou náladu. „Mluvíte teď o několika našich polibcích? Protože jestli ano, musím se přiznat, že já ty tři polibky nikdy nebudu schopen považovat za prohřešky, ani když –“
„Čtyři,“ přerušila ho Olivie s našpulenými rty. „Ne tři, ale čtyři. A já je za prohřešky považuji.“
„Vždyť jste je přijímala tak nadšeně,“ namítl Nevill. „A byly pouze tři. Jeden u řeky v Doncasteru; jeden při tanci ve městě; a jeden v zahradě Cummingsů.“
Zamračila se ještě víc a v očích jí vzplál hněv. „A co té poslední noci naší cesty v Býčím žlabu v Prudhoe? O tomhle polibku jste se zapomněl zmínit.“
„Cože?“ Nechápavě na ni civěl. „O čem to mluvíte?“
„Vida. Takže jste zapomněl. Není divu, když jste byl opilý. Ale já si to pamatuji. Moc dobře.“
Nevillovi se náhle sevřela hruď a bušení srdce jako by pronikalo celým jeho tělem. Jeho chování té noci už probírali. Ale nezmínila se, že by ji políbil. Opravdu ji políbil? Nepamatoval se. Udělal něco víc, než že ji jenom políbil? Bál se to zjistit.
Vzpomínal si z té noci pouze na nesmírnou únavu a pronásledování sny. Ačkoliv se zapřísáhl, že se tvrdého alkoholu nedotkne, toho večera to nevydržel. Následující ráno se zděsil škod, které způsobil. Ale na líbání s Olivii si nevzpomínal. Vůbec se nepamatoval, že by ji tu noc viděl.
Jenže stejně tak se nepamatoval, že rozbil židle a stolek.
Jeho zmatek musel být očividný, protože se stále tvářila chladně. „Vy se nepamatujete. Byl jste namol.“
Nevill překonal náhlou vlnu paniky. Už se mu jednou nebo dvakrát stalo, že měl po opilecké noci výpadek paměti, a bylo to děsivé. Znamená to počátek šílenství?
Odpověď byla jasná a bolestná. Jestli zešílí, tak to bude vinou množství alkoholu, který vypil. Ale když přestane pít, může příliv šílenství zastavit.
Pokud přestane pít nadobro.
Podíval se na ni, ale Olivie se dívala přímo před sebe, soustředěná na svého koně a na zarostlou cestu. Odkašlal si. „Teď už chápu, proč jste ke mně v poslední době tak chladná. Pokud jsem vás svým chováním v Prudhoe urazil, prosím o vaše odpuštění. Máte… Máte pravdu, nepamatuji se na detaily toho, co se té noci stalo.“
Spolkl trpkost z tohoto přiznání a pokračoval: „Ale slibuji vám – slibuji vám, Olivie – že před vámi stojí zcela napravený člověk. Zapřísáhl jsem se, že se už nikdy nedotknu alkoholu, vína ani piva. Jestliže jsem předtím neměl k takovému kroku dostačující důvod, tak vy jste mi ho poskytla.“ Stále se na něj nepodívala.
Vedla koně dolů z cesty na otevřenou pastvinu a mířila ke starobylé římské kamenné zdi. „Nevěřím vám, lorde Hawku. Vaše neschopnost vstát před polednem dokazuje dlouholetý návyk na celonoční pití – ale možná jste se příliš opíjel, než byste si většinu toho času pamatoval.“
Dojel ji a pokračoval těsně po jejím boku tak, že jejich kolena o sebe narážela. „Dneska jsem vstal dlouho před polednem. Kromě toho moje noční návyky nemají s pitím nic společného.“ Ačkoliv se jejich rozhovor stočil na nebezpečné téma příčin, proč v noci nespí, donutil se pokračovat: „Trpím několik let silnou nespavostí. A ať piji nebo ne, moje noci jsou stejně bezesné.“
Konečně k němu otočila hlavu. Její oči se dívaly pevně a byly velmi zelené. „Proč?“
Tohle nebyla konverzace, kterou s ní Nevill chtěl vést. To rozhodně ne. Bohužel neexistoval způsob, jak se její otázce vyhnout, ne v situaci, kdy na něho upřeně hleděla.
Naštěstí ho zachránilo staré vojenské pravidlo: když není možný ústup, nejlepší taktikou je útok. Zaútočí na ni pravdou, nebo alespoň jednou její verzí.
Odvrátil zrak a protáhl mlčení do nejvýše snesitelného bodu, než odpověděl vážnými slovy: „Pronásledují mě zážitky z války.“ Trýzní mě moje vina.
„Chápu.“ Chvíli přemýšlela. „Uvažovala jsem, jestli to není tato souvislost.“
Zastavili koně v hustém vřesovém porostu. Nevill se posunul v sedle a znovu se jí podíval do očí. V jejich výrazu bylo méně odsouzení a mezi jejím obočím se vytvořila vráska.
„Nerad o tom mluvím,“ pokračoval. Tohle byla pravda. „Nepochybuji, že to chápete.“
Přikývla, ale pátravě ho pozorovala. Napadlo ho, docela podivně, že v tuto chvíli mezi nimi panuje mnohem důvěrnější kontakt než při všech dřívějších setkáních. Před tímto osobním, zkoumavým pohledem bledly i jejich polibky.
„Možná,“ řekla hlasem, v němž se tentokrát neskrývala žádná lest. „Možná že byste našel uklidnění, kdybyste o těchto nepříjemných vzpomínkách mluvil s jinými lidmi.“
Na čele mu vyrazila tenká vrstvička potu. Mluvit o tom? Mluvit o svém selhání a následné smrti tolika jeho kamarádů? Představa, že by se Olivie o něm někdy dozvěděla pravdu, mu měnila krev v led.
„To si nemyslím.“ Jeho odpověď zněla příliš úsečně. Přišla moc brzy.
„Dobře, ale může to být důvod, proč tolik pijete –“
Nevill pobídl koně a rozjel se vzhůru do kopce, čímž jí účinně přerušil. „Jestli chcete vidět zbytek vašeho území, musíme si pospíšit, jinak nám mraky zabrání ve výhledu.“
Olivie se za ním dívala, poněkud ohromená jeho nečekanou hrubostí. Ale předpokládala, že i ona se zachovala hrubě, když mu předhazovala jeho špatné chování. Opravdu je možné, že se na to nepamatuje? Asi ano, protože když se to dozvěděl, jeho šok byl nelíčený. A svým vyptáváním na jeho nespavost a válečné zážitky ho rozrušila ještě víc. Není pochyb, že Nevill to vnímá jako přiznání slabosti. Ale sama se na to tak nedívala. Z toho, co slyšela o válečném tažení v Ligny, muselo jít o krvavou řež. Příliš mnoho mužů se nevrátilo nebo bylo zmrzačených, oslepených či jinak postižených.
Předklonila se a s očima upřenýma na široká a strnulá ramena muže před sebou pobídla klisnu k chůzi. Nitrem jí projelo bodnutí viny. Možná na něj byla příliš tvrdá. Možná by měla být víc chápající, když vezme v úvahu, čím vším prošel.
A pravda byla, že i když by neměla, chtěla vědět o nočních mukách, jimiž trpěl, o těch, která se pokoušel otupit nadměrným množstvím alkoholu, mnohem více.
Vyjížděla na táhlý kopec s hlavou naplněnou zvířenými myšlenkami. Kdyby o tom dokázal mluvit, určitě by se cítil lépe. Kdyby se mohl vyplakat, jenže tomuhle nápadu by se vysmál. Přitom věděla, jako ostatně většina žen, jak by se mu po takovém výlevu slz ulevilo.
Nevill se na hřebeni kopce pootočil, pouze aby se ujistil, že ho následuje. To však Olivii stačilo, aby viděla, že už se dal dohromady, že potlačil bolestné emoce a ukryl je za arogantní maskou, kterou nosil tak snadno. Vzdor všemu, co o něm věděla, to vložilo do jejího srdce něco, o čem instinktivně tušila, že je to nebezpečné.
„Ach ne,“ zasténala a odhrnula zvlhlou kadeř, která se jí přilepila na čelo. Už tak je dost zlé, že jí připadá fyzicky atraktivní, intelektuálně vyspělý a nebezpečně inspirující. Vidět ještě jeho zranitelnost by fatálně ohrozilo její ženskou vyrovnanost. Bez ohledu na jeho důvody, připomněla si, je to pořád opilec. Bez ohledu na jeho rány je velice podobný jejímu otci. A to, že tak dobře hraje roli darebáka, lze rovněž přičíst těmto ranám. Darebák, nemrava, světák. Nehledá manželství, a i kdyby ano, určitě by to nebyl příjemný druh manželství, jaké si přeje mít.
Je to jednoznačně muž, který láme ženská srdce. Viděla už podobné muže a varovala před nimi několik svých přítelkyň. Dokonce i její matka, ačkoliv byla vdaná, měla zlomené srdce mnohem dříve, než její druhý manžel zemřel. Olivie tohle všechno věděla, a proto se rozhodla, že bude vůči mužům jako Nevill Hawk imunní. Nikdy si nepomyslela, že by ji muž jako on mohl ohrozit.
Jenže teď byla určitě v nebezpečí.
Nevill před ní se zastavil a seděl na koni na vrcholu kopce. Jaká silueta na pozadí bouřlivé oblohy! Ale ona byla odhodlaná nedat se zviklat jeho mužnou vitalitou a krásou, kterou vystavoval na odiv, protože pod nimi se ukrývala velká tragédie. Tohle není muž pro ni. Říkalo jí to všechno rozumné v její povaze. Dneska s ním jela, aby si vyslechla jeho návrh na pronájem nevyužitých pozemků, nic víc. On potřebuje další půdu a ona potřebuje peníze. To proto je tady, proto tu zůstala, a soucit s tím nemá co dělat. Ani touha.
Tohle je jenom obchod, pouze obchod.
Nevillovy myšlenky kroužily kolem stejného tématu jako její, ale v rozhodně odlišném ladění. Očekával, že Olivie se pokusí ze všech sil vydávat tento výlet za čistě obchodní záležitost, a nebyl proti tomu. Z různých důvodů ho viděla jako muže, který pro ni nepřichází v úvahu, a on jí chtěl dokázat opak. Přál si, aby ho považovala za člověka, který bere vážně zodpovědnost za svůj majetek a lidi, kteří na něm pracují – a bude stejně seriozně brát svou zodpovědnost jako manžel.
Nečekal, že ho bude konfrontovat s jeho opileckým výstupem v Prudhoe. Pokusil se u ní o něco víc než pouze o políbení? Bože, na nic se nepamatuje! Pak znovu vytáhla téma jeho nespavosti a on ke své lítosti neodpověděl zrovna nejlépe.
Ale teď už byl klidnější a znovu se ovládal.
Ohlédl se na ni, zatímco vyjížděla vzhůru na kopec. Ta žena je až příliš vnímavá. Příliš otevřená. Příliš tvrdohlavá.
Ale právě v tom spočívá část její přitažlivosti. Dívá se na život – alespoň na ten společenský – stejně kritickým pohledem jako on. Instinktivně tušil, že Olivie bude tady ve Skotských horách spokojená.
Pozoroval ji, jak sedí na koni, půvabná jezdkyně i v nepohodlném bočním sedle, nezbytném pro slušnou dámu. Ve skutečnosti měla všechno, co si muž může přát – kromě poddajnosti. Ale i to by bylo možné, usoudil, za vhodných okolností.
Ačkoliv to bylo nesmírně nerozumné, najednou se ho zmocnilo neodbytné nutkání donutit ji nějak, aby se podrobila jeho vůli. Především jedním určitým způsobem.
Když k němu dojela, slezl z koně a vzal otěže její klisny. „Dovolte mi, abych vám pomohl sesednout.“
Vztáhl k ní paže a v jejích očích zableskla panika. „Proč tady zastavujeme?“
„Chci vám něco ukázat.“ Dál držel paže natažené.
„Nejsem si jistá, jestli je to nutné –“
„To rozhodně je. Jste odtud pryč velmi dlouhou dobu – a byla jste tenkrát ještě dítě. Jestli chcete řádně spravovat svůj statek, musíte se s ním znovu seznámit. Důvěrně.“ Díval se jí přímo do očí a všiml si, že dneska jsou zelené. Zelené s podmanivým narezlým odstínem podzimních cypřišů. Když se její city bouřily, měla oči vždycky mnohem zelenější.
Ale proč jsou rozbouřené zrovna teď? Měl silné podezření, že to ví. „Chcete přece dobře hospodařit?“ naléhal, aniž by změnil pozici.
Ušklíbla se a pak se pokusila nepříliš úspěšně pousmát. „Samozřejmě že chci.“ Váhavě spustila koleno z hrušky sedla a naklonila se k němu. Tak tohle kolo jsem vyhrál, pomyslel si a potlačil úsměv. Ale jakmile se její prsty dotkly jeho ramene a on ji objal rukama kolem štíhlého pasu, bolestně ho zasáhla skutečná pravda. Nevyhrál. Nevyhrál s ní ještě ani jednu bitvu. Místo toho skočil do hluboké vody a nyní šel ke dnu jako třicetikilogramový kámen. A jediné, co ho mohlo udržet na hladině, byla ona.
Chtěl, aby Olivie Byrdová byla jeho. Potřeboval, aby byla jeho. A udělá cokoliv, jen aby byla jeho.
Snášel ji dolů a objevoval pevnou váhu jejího těla. Ale nepustil ji ani ve chvíli, kdy by měl. A když se na jejích tvářích objevil ruměnec – když se chabě pokusila sundat ruce z jeho ramen a vyvinout se z jeho držení – udělal to, co chtěl udělat už celé dny, to, co chtěl udělat pokaždé, když ji spatřil.
Sklonil hlavu a díval se na malý zděšený kroužek, jaký vytvořila se svých dokonale smyslných rtů. Sklonil hlavu a políbil ji.

KAPITOLA

19
OLIVIE SI PŘÁLA, aby ji Nevill políbil. Bylo zbytečné si to zapírat. Přála si to od okamžiku, kdy se objevil na dvoře Byrdova statku, v hnědých jezdeckých kalhotách a tmavě modrém kabátci tak vysoký a mužný.
Nechtěla si přát jeho polibek. Jenže stejně po něm toužila – po tom teple rozechvívajícím pocitu, jaký už zažila, tvořeném zpola strachem a zpola radostí. Určitou součástí její nestydaté touhy se dokonce stala i panika, které propadla, když laskal její ňadra, touha po něčem, co by si vůbec neměla přát. Ale když k ní teď sklonil hlavu, jenom provinile povzdechla. Konečně, říkal ten vzdech.
Konečně. Až na to, že vzrušení z jejich předchozího líbání se nedalo s mocnou realitou tohoto polibku vůbec srovnávat. Dřívější oheň byl ve srovnání s nynějším vzplanutím pouhým doutnáním. Jeho ústa, pevně přitisknutá na její, neváhala. Jeho polibek nevyjadřoval prosbu, ale žádost.
Všechno v Olivii, co mělo rozum, jí přikazovalo, aby odpověděla na tuto žádost rozhodným ne. Jenže sotva se jeho rty dotkly jejích, všechno to rozumné vyprchalo, rozplynulo se jako dým ve větru. A když si jednou rukou přitáhl její tělo ke svému a druhou vsunul pod její týl a přidržoval její hlavu během útoku skutečně hlubokého polibku, zbytek jejího smyslu pro to, co je dobré a co zlé, co je slušné a co neslušné, zmizel v nenávratnu. Líbal ji jako hladový muž a ona mu to oplácela, jako by si přála, aby na ni hodoval.
Což bylo přesně to, co opravdu chtěla – a přesně to, v čem Nevill pokračoval.
Její klisna za nimi zaržála, jako by nevěděla, jestli má stát a čekat, nebo se vydat k nejbližšímu potůčku. Ale Olivii nezajímalo, co zvíře dělá. Nevill ji jemně kousal do dolního rtu a jazykem přejížděl po mezeře jejich úst. A Olivie mu je dychtivě otevřela. Vděčně. Jeho jazyk vklouzl dovnitř a setkal se s jejím. Jeho ústa se posunula a ona ho napodobila, aby si vyšli svými rty vstříc.
Jejich těla se o sebe otírala a tento pohyb, vzdor všem vrstvám oblečení, vzrušoval každičký centimetr Oliviiny kůže. Její bradavky naběhly, břicho se sevřelo a někde v hloubce, v místech, o nichž by raději věřila, že neexistují, se dostavil horký příliv, vlhký a roztřesený.
Bezmocně zasténala a sevřela rukou jeho delší vlasy. Ačkoliv byl tak tuhý a pevný – hruď, stehna, paže – jeho vlasy byly hebké jako hedvábí. A teplé jako všechno na něm.
„Ukážu ti to,“ opakoval přiškrceným šepotem. Jeho rty palčivě putovaly od jejích úst přes tvář a dolů po jejím hrdle.
„Ano,“ vydechla a bezostyšně se prohnula dozadu. Je tahle roztoužená bytost opravdu ona? Chtěla, aby se dotýkal jejích rozbolavělých ňader. Chtěla, aby utišil to šílené nutkání, které stoupalo v jejím nitru.
„Tamhle.“ Nutil ji couvat. Při každém kroku vsouval koleno mezi její stehna a otíral se o její pokožku, která neznala nic jiného než jemné tření při koupeli. Ale běžné omývání v ní nevyvolávalo žádnou reakci kromě pocitu čistoty. Zato tohle – jeho drsný dotek, obyčejný, a přesto intenzivní, jí zcela nekontrolovaný – zažehlo v jejím břiše pravé peklo.
Couvali krok za krokem, ona se zakloněnou hlavou a on se rty přitisknutými na konec jejího hrdla. Jeho pravá noha se rytmicky pohybovala mezi jejími stehny a Olivie nemohla udělat nic, než se zcela podřídit tomuto šílenství. Ke svému zahanbení se dokonce trochu rozkročila, aby jeho svalnaté stehno mohlo pokračovat snadněji a hlouběji.
Pak docouvali ke stromu a jeho rty znovu našly její. Přitiskl se k ní celou váhou těla.
Olivie ho už objímala kolem krku, ale nyní pocítila neuvěřitelně perverzní touhu obejmout ho i nohama. Zašla tak daleko, že pozvedla jedno koleno a dovolila mu přitisknout štíhlá stehna k jejím po celé délce – a ucítila tvrdý tlak jeho mužského vzrušení.
Při ohromujícím účinku takové intimnosti zalapala po dechu. Jenže s kyslíkem se jí vrátil i první záblesk zdravého rozumu. „Ach můj bože.“
Nevill cítil, jak Olivie strnula, ale ignoroval jakoukoliv známku jejího odporu. Chtěl ji; musí ji mít. A protože se s ní hodlá oženit… Jelikož jeho úmysly jsou naprosto čestné…
Když pootočila hlavu stranou, kousal ji do lalůčku a potom zakroužil jazykem v delikátně tvarované mušli ucha. Její odpor se opět roztavil a Nevill pocítil horkou poddajnost jejího rozkošného těla. Podněcovalo ho jako ostruha, rozpalovalo ho za hranice všeho rozumu.
Každá mučivá noc, každý vyčerpávající den, každá chvilka osamění během minulých čtyř let jako by ho vedly k tomuto okamžiku, k této ženě. Byla to nelogická myšlenka, naprosto bláznivá. Přesto naplňovala Nevilla přesvědčením, které nedokázal setřást.
„Olivie,“ vydechl na jejím krku a ona k němu otočila tvář. Jejich pohledy se střetly a ulpěly na sobě v dlouhé chvíli absolutní, nahé pravdy. On chtěl ji a ona chtěla jeho.
Pak zašeptala jeho jméno: „Neville,“ a jejich cesta byla neodvolatelně vyznačena. Zpečetil její ústa polibkem, který znamenal, že není návratu, že nelze jít zpátky, ale jenom kupředu. Už neměl zábrany, přetrvala pouze základní potřeba. Hruď, slabiny a nohy se napjaly. Jeho rty ji donutily otevřít ústa a jazyk ochutnával její hlubiny. Olivie byla ochotná přijmout jeho neovladatelnou touhu. Ovinula mu paže kolem krku a nohou objala jeho stehno.
Chytil ji za koleno a zvedl její nohu ještě výš. Křečovitě narážel proti jejímu nejzranitelnějšímu místu těla. K tomuhle směřovalo každé jejich setkání. Náhle pochopil, že každé znamenalo pouze nádhernou formu předehry. Jejich hněv. Jejich vzájemné nepochopení. Škádlení a přitažlivost mezi nimi. Jejich tanec – rezervovaný kotilion, nespoutaná smyslnost valčíku. Dokonce i dlouhé putování sem a jejich vynucená blízkost. To všechno jenom zvyšovalo tuto syrovou touhu, kterou oba sdílejí.
Ale teď už neexistovala žádná zdrženlivost a žádná cesta zpátky. Majetnicky se zmocnil jejích úst, nořil se do nich stále hlouběji a současně narážel pánví proti jejímu břichu. A Olivie chtěla ještě víc. Přitiskl ruku na její hýždě a přes vrstvu šatů ji pohladil po štěrbině její ženskosti. Prudce vydechla a zasténala, ale byl to projev touhy.
Kdesi za nimi souhlasně zaduněla nebesa, dlouhý, rachotivý doprovod jeho rozbouřeného pulsu a tepajícího těla. Kolem nich prosvištěl vítr a zamotal Oliviiny vlasy uvolněné jeho rukama. Strom, o který se opírali, je zasypal listím a Nevill se cítil jako jeden z přírodních živlů. Protože to, co dělali, bylo naprosto živelné. Spojení muže a ženy. Muže s jeho ženou, jedinou ženou na světě, která je mu předurčena.
Rozepnul knoflíčky na předním dílu jejích jezdeckých šatů, vsunul ruce dovnitř a objal její ňadra. Vyrazila do jeho úst přidušený výkřik – protest? Ne. Bradavka mezi jeho ukazováčkem a palcem ztuhla touhou. Oliviin zrychlený dech ho nutil pokračovat.
Jakmile ji položil do svěží trávy, rozhrnul doširoka přední díly šatů. V pohledu mu sice bránil živůtek, ale obrysy měkkých polokoulí ňader ho sváděly se stejnou silou.
„Neville?“ Vzhlížela k němu a představovala dokonalý obraz roztoužené ženy a nevinné dámy, touhy a nejistoty. Zapřísáhl se, že ji zbaví jakýchkoliv pochybností.
„Jsi tak krásná,“ zamumlal. „Tak dokonalá.“ Znovu ji líbal a přikryl její tělo svým. Opět odpovídala na jeho polibky, a když začal laskat její ňadra, tiskla se nedočkavě k němu.
Trochu se posunul, protože jeho vzrušení začalo bolet. Vyhrnul jí sukně a klouzal dlaní vzhůru po sametovém stehně. Znovu se netrpělivě zavrtěla.
Reagoval pevným přitisknutím k jejímu břichu. Neměl daleko k vyvrcholení! Ale Olivie je nevinná, připomněl si. Musí mít jistotu, že je připravena. Vsunul proto ruku mezi nohy a našel vlhký střed její touhy.
„Už brzy,“ poznamenal a doprovodil slova polibky na její tvář, bradu a dolů přes hrdlo. Celou dobu hladil to vlhké, horké místečko. „Už brzy, Olivie. Má milovaná Datličko…“
Olivie sténala při každém jeho doteku a naléhala na něho. Zatímco dráždil pučící uzlík její touhy, měla zavřené oči a pootevřená ústa. Dýchala trhaně a celá se chvěla.
„Líbí se ti to, lásko?“ Zrychlil pohyb prstu a zvýšil tlak.
„Ano. Ach ano…“
„Sakra,“ zamumlal a usilovně se snažil potlačit vlastní vzrušení, přičemž pracoval na zvýšení jejího.
„Ach ano…“ vyhrkla. Pak se s krátkým výkřikem vzepjala a on cítil na dlani křečovité záchvěvy v jejím břiše.
„Ach… ach…“
Nevill fascinovaně sledoval, jak se její tělo otřásá náhlým uvolněním. Její tvář a hrdlo zalil ruměnec a Olivie se nadechovala velkými doušky čerstvého vzduchu. Na okamžik otevřela oči a upřela je na něho – krásné zelenohnědé oči, zastřené sexuálním uspokojením. Pak zamrkala, její oči začaly nabírat jas a přesně v tomtéž okamžiku se nad nimi burácivým výbuchem nelidské rozkoše otevřela obloha.
„Krucinál!“ Nevill se pokusil chránit ji svým tělem, ale uniknout tomuto divokému náporu bouře nebylo možné. Olivie se prudce nadechla a odvrátila tvář před oslepujícím útokem dešťových kapek. Nevill ji překulil na bok tváří k sobě, ale ona ho odstrčila a současně se najednou snažila zapnout šaty, stáhnout sukně a vstát.
Selhala ve všech třech záležitostech.
Nicméně její šílené pohyby přesvědčily Nevilla, že jejich mezihra skončila. V duchu proklínal svou smůlu, i když už se zvedal na nohy. Uchopil Olivii za loket a pomohl jí vstát. „Pojď. Schováme se tamhle pod vrbami.“
„Ne.“ Dívala se na něho doširoka otevřenýma očima. Pak se mu vytrhla, uhnula jeho pohledu a zápasila s již promočeným živůtkem. V lijáku nebyla dost obratná, déšť ji oslepoval a lepil jí sukně jezdeckých šatů kolem nohou.
„Zatracené počasí,“ zaklel Nevill. Ale otočil se, aby jí poskytl trošku soukromí. Zastínil si oči dlaní, našel oba nervózní koně a odvedl je pod husté převislé větve vrb. Pak se ohlédl na Olivii. Dívala se směrem k němu a Nevill i přes hustou clonu lijáku viděl, že je tím, co se stalo, pořádně vyděšena a zoufale touží uniknout z jeho přítomnosti. A to ještě posílilo jeho rozhodnutí. Může třeba shořet nenaplněnou žádostí bez naděje na její uhašení, ale ať je zatracen, jestli jí dovolí, aby to, co se mezi nimi právě odehrálo, ignorovala.
Oblohu nad nimi protrhl blesk a Nevill pevněji uchopil otěže koní, kteří se lekli. I Olivie se přikrčila, a jelikož neměla na vybranou, připojila se k němu pod ochranu vrb.
„Chvilku tady počkáme,“ řekl jí. „Bouřka by se měla rychle přehnat.“ Pak natáhl ruku, „Pojď sem, Olivie. Dovol mi, abych tě chránil.“
Objala se pažemi kolem hrudi, ale nepřiblížila se ani o krok. „Nemyslím… že… Tohle…“ Zavrtěla hlavou v jasném gestu naprostého zoufalství. „Tohle se… nikdy nemělo stát.“
Nevill neměl v úmyslu nechat ji odejít s takovým přesvědčením. Omotal otěže kolem větve a přistoupil k ní. „To, co se stalo, Olivie, bylo nevyhnutelné. Bylo to nevyhnutelné od našeho prvního setkání. Ale kvůli bouřce jsme nemohli tuto vzájemnou přitažlivost naplnit.“
„To je důvod, proč jsi mě sem vylákal?“ Probodla ho obviňujícím pohledem. „Celou dobu jsi to plánoval, je to tak? Nechtěl sis pronajmout moje pozemky –“
„Mýlíš se. V tomto ohledu byly moje úmysly naprosto čestné. A zůstávají čestné i nadále. Chci si pronajmout tvoji půdu. Ale teď…“ Vsunul ruku do jejích mokrých vlasů. „Nechtěl jsem vyrukovat s touto věcí tak brzy, ale zdá se, že to jinak nepůjde.“ Nadechl se a hleděl jí upřeně do očí. „Musíme se vzít.“
Už jenom vyřčení těchto slov nahlas bylo zdrcující. Oliviino ohromené mlčení ho nijak nepovzbudilo. Zírala na něho, jako by ho vůbec neslyšela – nebo nechtěla slyšet.
„Tak co?“ zeptal se, vzrušený jako nikdy, protože její šaty se na ni lepily jako druhá kůže. Všechno zakrývaly, a přesto všechno odhalovaly. „Nemáš na to, co jsem právě řekl, žádnou odpověď?“
Olivie stála jako zařezaná. Nutilo ji to uvěřit všemu, co se za poslední čtvrthodinu událo: opovážlivost, s jakou se k ní choval; s jakou mu to dovolila a samozřejmě, s jakou ho v tom povzbuzovala. A potom to… to zemětřesení v jejím nitru!
Zachvěla se už při vzpomínce na sílu své reakce. Bylo to neuvěřitelné. A teď jí navrhuje manželství.
„Jestli… jestli si chceš pronajmout mou půdu,“ vykoktala, „tak můžeš.“
„Ale já teď nemluvím o pozemcích. Mluvím o manželství. Po tom, co se mezi námi stalo –“
„Ne!“ Zavrtěla hlavou a couvala. „Ne. Nemůžeš mě donutit –“ Odmlčela se. Bože na nebesích, co to provádí? Jak mu mohla dovolit tak nepředstavitelnou důvěrnost, a přesto si ho odmítat vzít? To je neslýchané!
„Můj bože,“ zasténala. „Musím okamžitě pryč odtud.“ Hrnula se ven z úkrytu, ale Nevill ji následoval.
„Olivie, počkej! Nemůžeš před tím utíkat.“
„Já neutíkám!“ Otočila se tak prudce, že ji musel zachytit za ramena, aby se nesrazili, ale okamžitě ji pustil.
K čertu s tou jeho chladnou logikou, zatímco ona se vůbec nedokáže ovládat.
„Já neutíkám,“ opakovala. „Ale na rozdíl od tebe nedokážu své city jen tak zapínat a vypínat.“
Přijal její obvinění s dotčeným výrazem. „Ujišťuji tě, že moje emoce vůbec nejsou vypnuty.“
Oliviin pohled vzdor jejímu přání sklouzl k jeho promočeným kalhotám, které jasně dosvědčovaly jeho neukojenou touhu.
„Neutíkej,“ dodal, když nevědomky ustoupila. Na okamžik se odmlčel a celou dobu na ni upřeně hleděl. „Myslím, Olivie, že se musíme vzít, a to rychle.“
Hrom nad jejich hlavami otřásl oblohou, ale déšť ustal. Protřela si rukou oči. „Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že se musíme vzít. To, co jsi udělal – Co jsme udělali –“ Z nedostatku slov potřásla hlavou. „Z toho nebude žádné dítě,“ vyřkla konečně přiškrceným hlasem.
Nevill se pousmál koutkem úst. Takže k celé záležitosti jen tolik. Ale ani tak neměl v úmyslu promrhat příležitost, kterou získal. I když tohle nebylo téma, které by chtěl dneska dopoledne probrat, teď tady bylo a on ho nemohl stáhnout zpět. Koneckonců si to ani nepřál, ne při takovém účinku jejich zmařeného střetu, který přetrvával v jeho těle. Jeho vášeň nezchladil ani liják. „Musíme se vzít, Olivie. I ty to musíš vidět.“
„Ale… já nic takového nevidím. Nehodíme se k sobě. Ani trochu.“
„To není pravda. Hodíme se k sobě dokonale,“ nesouhlasil s ní. „Dokazuje to i tento krátký okamžik. Kdyby se o téhle věci dozvěděli tvá matka nebo bratr, rozhodně by trvali na tom, abych učinil jedinou správnou věc a okamžitě se s tebou oženil.“
„Neopovažuj se jim to říct!“
„Tak mě k tomu nenuť.“
Kde se v něm tato výhrůžka vzala, Nevill nevěděl. Ale jakmile ji vyřkl, bylo mu jasné, že se jí bude držet.
Zděšením vykulila oči a pak je vztekle přimhouřila. „Tys to celé naplánoval, že ano? Chtěl jsi mě zkompromitovat, abych si tě musela vzít. Tohle ti nevyšlo. Já… popřu všechno, co bys řekl.“
„Nebyl to můj záměr,“ bránil se. Původně ne. Ale na tom už nezáleží. „Popření ti nebude k ničemu,“ dodal. „Protože ti nikdo nebude věřit.“
„Proč si vynucuješ takové zakončení?“
„Já si ho nechci vynucovat, Olivie. Vůbec tě nechci nutit.“ Rozpřáhl paže. „Zřejmě jsem se špatně vyjádřil. Co kdybychom se vydali zpátky na statek? Žádám tě pouze o jediné: zvaž moji nabídku.“
Zavrtěla hlavou, ale Nevill dál naléhal. „Promluvím si s tvou matkou –“
„Ne!“
„– a bratrem, jakmile přijedou.“
„Neopovažuj se!“
„Proč ne?“ Uchopil ji za paže a sehnul hlavu, takže stáli proti sobě tváří v tvář. Její námitky najednou nebyly humorné. Zněly příliš důrazně, než aby znamenaly pouhou upejpavost, a fakt, že ho vážně odmítá, Nevilla doháněl k šílenství. „Pověz mi, Olivie. Máš něco proti všem mužům nebo jenom proti mně?“
„Nebuď směšný.“
„Směšný? Zapomínáš, že jsem četl tvůj deník, každou stránku, a mezi těmi všemi muži nebyl jediný, který by se ti alespoň trochu zamlouval.“
„Jak se opovažuješ!“ Pokusila se mu vykroutit, ale nepustil ji.
„Ani jeden z nich tě nepřitahoval. Začínám si myslet, že nenávidíš všechny muže.“
„Všechny ne. Jenom tebe!“
Potřásl hlavou. Na opatrnost byl příliš rozezlený. „Nevěřím. Myslím, že posledních několik minut jasně ukázalo, že se ti líbím. Hodně.“
„Ne –“
Přerušil její námitky polibkem. Energickým. Téměř brutálním. Ale umlčel její protesty a utopil jeho hněv. Zůstala pouze vášeň, žhavá a výbušná. Prohnala se jím jako divoký požár v uhelném dole, divoký a všestravující tak, že měl jediný cíl: uhasit oheň hned a tady, položit ji na zem a vnořit se do ní, dát jim oběma úlevu, kterou tak zoufale potřebovali.
To, že se její zápas proměnil v touhu, jenom rozdmýchalo plameny. Ale Nevill nebyl blázen, a přes svoje nesnesitelné vzrušení se nějak donutil přestat. Ještě jeden hluboký polibek. Poslední pohlazení jejích příjemně oblých hýždí a poslední přitisknutí jejího hebkého klínu ke svým slabinám. Propletl prsty do hedvábné záplavy jejích vlasů a pak je váhavě pustil.
Znovu si ji přidržel na délku paží. „Vrať se domů,“ zavrčel. „Vrať se domů a přemýšlej o tom, co se mezi námi stalo, Olivie. Potom se rozhodni, jak si to přeješ oznámit rodině. Dávám ti na to týden, ne déle.“
Otočil se na podpatku a donutil se jít od ní. Ačkoliv ho každý krok nesnesitelně bolel, pokračoval dál a chopil se otěží. Olivie si najde cestu sama. Je to její vlastní území a cesta je i po bouřce dostatečně zřetelná. Kromě toho je stejně zkušený jezdec jako on.
Tohle všechno si říkal, když nasedal na svého koně a pobízel ho dolů do údolí. Ale ve skutečnosti ji tam nechal proto, že už si nemohl déle věřit. Za všemi rozumnými důvody, které ho vedly k jejich sňatku, stál ve skutečnosti naprosto nerozumný důvod. Chtěl ji. A zoufale. Víc než kdy chtěl nějakou ženu. Tohle stačilo dokonce k tomu, aby odmítl dostatečně svůdné nabídky na společnici do postele během obou nocí na jejich cestě a aby se vyhnul několika ženám v Kelso, o nichž dobře věděl, že jsou připravené a ochotné.
Začínal mít starosti, že s ním něco není v pořádku, když je kvůli Olivii v neustálém stavu vzrušení, a přesto nemá chuť vyhledat uspokojení někde jinde.
Ale jakmile silou vůle potlačil bolestivý stav těla, věděl, že mu nic není. Nic, co by Olivie Byrdová nemohla vyléčit.
Dal jí týden na přijetí jeho nabídky manželství. Pak udělá cokoliv, aby byl jejich svazek zpečetěn.

KAPITOLA
20

DEN SE POTÁCEL od jedné katastrofy k druhé. Ne že by měla považovat matčin a bratrův příjezd na Byrdův statek za pohromu. Ale jelikož přijeli pouze hodinu po té neuvěřitelné události s Nevillem Hawkem, příjezd jejich veselé společnosti působil na Olivii jako hotová zkáza. Vidět kohokoliv bylo to poslední, po čem toužila.
Sotva se vrátila domů a převlékla se, dorazil James spolu se třemi žoviálními kumpány, všichni na temperamentních koních a každý z nich o nic horší než bouře. Ačkoliv neměla na hlučnou pánskou zábavu nejmenší náladu, musela se usmívat a tvářit se, že ji jejich příjezd potěšil – ostatně milovaného staršího bratra se širokým úsměvem a nevázaným chováním vždycky viděla ráda. Jenom ne zrovna dneska.
„Livie!“ vykřikl a seskočil ze svého oblíbeného loveckého koně. Radostně ji objal a nadzvedl ze země. „To je moje sestra,“ oznámil mužům, kteří také sesedli. „Olivie, dovol, abych ti představil Nicholase Curtise, vikomta Dicharry. A také ctihodného Justina St. Claře.“
Byla jako omámená a ještě ani pořádně nestála, když se oba muži sklonili k její ruce. Vikomt Dicharry byl bodrý španělský typ. Pan St. Claře byl starší a klidnější, s velmi korektními způsoby.
„Myslím, že lorda Holdsworthe už znáš,“ dodal James a jeho modré oči jen zářily.
„Samozřejmě.“ Pozdravila muže, do něhož byla její matka tak zamilovaná. „Všichni jste srdečně vítáni –“
„Jamesi!“ Sarah vyběhla zpoza domu rovnou do bratrových natažených paží a scéna se opakovala.
„Nazdar, mrně.“
To už se na příjezdové cestě objevil cestovní kočár, následovaný druhým, menším vozem, a okamžitě se rozpoutal blázinec. Augusta vystoupila spolu s přáteli, které rychle představila: ctihodný Anthon Skylock s manželkou Joannou, nedávno ovdovělá Henrietta Wilkinsonová a její dcera Viktorie. Zeny si stěžovaly na únavu, muži tvrdili, že jsou naprosto svěží, všude bylo plno koní a služebnictva a z bezpečné vzdálenosti do toho vyplašeně štěkal Kostička. Celkem vzato, nebýt paní McCaf férové, Olivie by se otočila a utekla a nechala je všechny, ať si poradí, jak umí. Jejich hlučný příjezd do její už tak otřesené situace ji nadobro zmohl.
Ale zůstala na místě a jenom si tiskla prsty na spánky. Zoufale potřebovala klid, aby přemýšlela, co má dělat, a utřídila si roztříštěné emoce. Co ji to napadlo, když pozvala všechny tyto lidi na celý měsíc, aby stříleli ubohé, nic netušící tetřevy?
Díky bohu za paní McCafferovou, která byla víc než schopna dělat, co je potřeba. Poslala tři nově najaté muže, aby vyložili a roznesli zavazadla do příslušných pokojů. Její čtyři nové služebné zanesly zaprášeným cestovatelům občerstvení, whisky v salonu džentlmenům, čaj na jednotlivé pokoje dam. Pan Hamilton a jeho dva čeledíni odvedli zvířata do stájí a než se podával pozdní oběd, všechno bylo zase klidné, jak má taková venkovská společnost být.
Také Olivii se nějak podařilo nabýt klidu – alespoň navenek. Nicméně v nitru byla uzlík zmítajících se citů. Samota je nemohla utišit o nic víc než společnost. Klid nenašla ani ve stájích, ani v kuchyni, ani ve své ložnici. Nechala se zatáhnout do nejostudnějšího chování ve svém životě s důsledky, jaké si předtím vůbec nedokázala představit – a navíc mužem, kterého neuznává. Dost hrozné už bylo to, že ho líbala. Ale to ostatní!
A nejhorší ze všeho je, že se jí to líbilo!
Seděla u jednoho konce jídelního stolu a musela potlačit necudné zachvění, stoupající v jejím nitru. Pouhou vzpomínkou na její intimní setkání s Nevillem Hawkem jí slábla kolena. Opravdu musí být nejnestydatější žena na světě.
Zaslouží si, aby se z toho promáčení lijákem nachladila, dostala horečku a umřela. Určitě by to nesnášela o nic hůř než tento strašlivý pocit viny a hanby. Naneštěstí se cítila zdravá jako vždycky. Věčná škoda.
Potřebuje si s někým promluvit o tom, co se stalo a co si má počít s hrozbou lorda Hawka, která jí visí nad hlavou. Má na to jenom týden.
Matce se s tím rozhodně svěřit nemůže, uvědomila si při moučníku. Augusta jako by to chtěla potvrdit, si Olivii změřila a řekla: „A co náš drahý soused?“
V jejím hlase znělo očekávání a dívčinu tvář zaplavil horký pocit viny. Než stačila zformulovat dostatečně nicneříkající odpověď, Augusta se otočila k hostům a pokračovala: „Naším nejbližším sousedem je Nevill Hawk, baron Hawk z Woodfordova sídla. Je to ten, koho Archi pronásleduje s nadějí, že mu prodá svou slavnou klisnu.“
„Tu, která porazila v Doncasteru všechny tříleté koně,“ doplnil ji Archi. „A o níž věřím, že je rychlejší než kterýkoliv tříročák – klisna nebo hřebec – v celé Velké Británii.“
„Tak na tu bych se rád podíval,“ ozval se James a požádal o další víno. „Co byste řekli, kdybychom se tam zítra zajeli podívat?“ Pohlédl na Olivii. „Můžeš nás seznámit. Z matčiných slov jsem vyrozuměl, že ty a on jste se docela spřátelili,“ dodal a pozorně si ji prohlížel.
Sevřela třesoucí se ruce pod stolem v pěst. James se světlými vlasy a modrýma očima působil poměrně laskavě. Ale měl ocelové jádro a silný smysl pro odpovědnost, zejména vůči ženám své rodiny. Kdyby zjistil, jak blízce se s jejich sousedem spřátelila, byl by schopen vyzvat Nevilla Hawka na souboj. Bylo to přesně tak, jak Nevill vyhrožoval – James by trval na jejich sňatku. Olivie při té myšlence potlačila zasténání. Naštěstí nic neví – alespoň zatím.
Musí udělat něco, aby se to nikdy nedozvěděl. Ale co?
„Ano, Olivie. To je skvělý nápad,“ souhlasila Augusta. „Pošleme dneska večer na Woodford vzkaz – objevit se u jeho dveří neohlášené by bylo nezdvořilé. Zajistíš to, drahoušku?“
Prostě jedna pohroma za druhou. Když Olivie konečně osaměla ve své ložnici, byla jako šílená, protože dostala obratem zprávu od Nevilla Hawka, že je s velkým potěšením provede po svém sídle a uspořádá pro ně piknik.
Jak s ním bude pro všechno na světě jednat?
Jak se má vyhnout katastrofě, která se na ni řítí?
Zhasla lampu a přitáhla si přikrývku pod bradu. Dal jí týden na rozmyšlenou. To znamená, že má sedm dní, aby si našla z téhle kaše cestu ven. Týden na odvrácení naprostého fiaska.
Ačkoliv ji chvilkami stravoval strach, hněv a zoufalství z panovačné hrozby Nevilla Hawka, jakmile konečně usnula, měla naprosto klidný spánek. Ve snu se projížděla na krásné klisně a vedle ní jel krásný muž. Dítě vrnělo a broukalo, ptáci zpívali a svítilo slunce. Když se probudila, zpočátku jen tak ležela v posteli, odpočatá a žasnoucí, jak se cítí svěží.
A proč by neměla být spokojená? Je daleko od města ve vlastním domě vonícím citrónovým voskem a čistým venkovským vzduchem. Udělala dobře, že se vrátila na Byrdův statek, pomyslela si a líně se protáhla jako sytá kočka. Je tu s ní její rodina, všechno je perfektní.
Vtom si vzpomněla na hosty a na svého souseda – a co včera dělali – a prudce se posadila. Ne, všechno není perfektní. Vlastně ani nemůže být hůř!
Vyplašeně se podívala k oknu. Už bylo po svítání. Má jenom několik hodin, aby se připravila na děsivou návštěvu Woodfordova sídla.
Na poslední chvíli se rozhodla hrát si na zbabělce.
Jakmile se jejich početná skupina vyhrnula na dvůr a ženy začaly nastupovat do otevřeného kočáru a muži nasedat na koně, Olivie se vymluvila na bolest hlavy. Zůstala neoblomná i přes matčino žadonění a Jamesův podezíravý pohled. A tak odjeli bez ní, muži oblečení obyčejně do jezdeckých kalhot a krátkých kabátů, ženy nastrojené jako pestrobarevní ptáci.
Jenže sotva vyjeli, Olivie začala mít pochyby. Co jim může Nevill říct? Bude se natolik zlobit, že nepřijela, aby jim všechno vyklopil? Bála se mu stanout tváří v tvář a stejně tak se bála nebýt s ostatními. Jak se mu jen podařilo proměnit tak přímočarou, většinou nebojácnou ženu na roztřesenou zbabělkyni?
„Hrom do toho,“ zamumlala. „Čert ho vem,“ dodala, protože usoudila, že Nevill si zaslouží mnohem důraznější odsouzení. „Čert vem toho nezvládnutelného, panovačného, neslušného mizeru, kterého jsem měla tu smůlu potkat,“ proklínala a vzrušeně k tomu dupala nohou. Pak popadla ze skříně jezdecké šaty. Jestli si nepospíší, Nevill může vylíčit mnohem děsivější obraz scény, než jaká se mezi nimi skutečně odehrála. Vůbec by se tomu nedivila.
Nasedla na Zlatku, svoji kobylu, kterou dostala od Humphreye k desátým narozeninám. Na koni se cítila o něco klidnější. Vždyť ve skutečnosti ji nikdo nemůže donutit, aby se vdala, když se bude takovému svazku vytrvale bránit. Nemohou ji donutit jít uličkou a vytáhnout jí slova z úst. Mohou to zkusit, ale neuspějí.
Poplácala Zlatku po krku a pobídla ji k pomalému, kolébavému klusu. Když se jí svezl klobouk na záda, pobídla kobylu k ještě rychlejšímu kroku. Cítila se při rychlé jízdě s větrem ve vlasech tak dobře. Cítila se silnější a schopnější čelit nadcházející konfrontaci. I kdyby lord Hawk zašel tak daleko, že by vyvolal skandál, rozhodla se, že to přežije. Jednoduše zůstane tady na Byrdově statku, daleko od zlomyslných řečí v Londýně. Stejně už přemýšlí o tom, že se tu usadí, takže v tomto ohledu nemusí své plány měnit. Kromě toho drby po čase stejně ztichnou. Brzy se objeví další skandál, který zaměstná brebentivé mozečky, tvořící většinu společnosti.
Jistě, její matka bude zděšena, stejně jako James. Možná se dočkají veřejného ponížení. A pokud jde o Sarah, za šest let bude uvedena do společnosti. Může nynější chování starší sestry ohrozit její vyhlídky?
Olivie se svezla v sedle a Zlatka reagovala zpomalením dychtivých kroků. Jaký zmatek!
Najednou ji něco napadlo. Příliš nová myšlenka, vyžadující důkladné zvážení. Ale jelikož už byla tady, nedalo se jí vyhnout. Co kdyby se sňatkem s Nevillem Hawkem souhlasila?
Co kdyby s jeho požadavkem souhlasila, i když je tak nečestný?
Seriózní úvaha vyvolala vrásky na jejím čele. Její matka by byla pochopitelně radostí bez sebe, stejně tak Sarah. James by cítil uspokojení. Všichni se shodují v tom, že Nevill Hawk odpovídá požadavkům jejich postavení a majetku. Navíc jejich majetky leží vedle sebe.
Určitě se dobře shodují i ve vášních těla.
Při tomto necudném pomyšlení Olivie zasténala. To je ale nemožná situace!
Jenže představa sňatku s Nevillem Hawkem jí nešla z hlavy. Když se blížila k malému městečku Kelso, rozhodla se, že o tom bude ještě přemýšlet, potřebuje zvážit záležitost bez emocí – pokud je to možné. Nebýt jeho pití, možná by ho považovala za víc než přijatelného. Ale on pije – příliš mnoho, jak ke své lítosti zjistila.
Ale na druhé straně sliboval, že přestane. Může mu věřit? To nevěděla, a proto si ztěžka povzdechla. Musí zjistit, jak se bude lord Hawk chovat dneska. Rozhodnout se může až potom.
Začala se se zájmem rozhlížet kolem sebe, protože bez ohledu na její rozhodnutí se toto městečko brzy stane jejím domovem. Ačkoliv se nezdálo, že by obec nějak mimořádně prosperovala, vypadala čistě a udržovaně. Kolem ní projel žebřiňák naložený nějakým zbožím v jutových pytlích. Několik chlapců a dva staří muži lovili u mostu ryby, zatímco další muž na vysokém žebříku upravoval došky na solidně vyhlížející chalupě. Když se otočila k mostu, viděla na druhém břehu malou travnatou náves a za ní starý kostel v normanském slohu.
Uvědomila si, že ještě nenavštívila zdejšího vikáře. Bude to muset rychle napravit.
Přejela řeku Tweed. Pak uviděla další chalupy stojící za kamennou zdí, která lemovala severní okraj cesty. Nějaká žena věšela za jedním stavením prádlo. Na předním dvorku si hrály tři děti.
Jakmile ji zahlédly, rozběhly se k cestě a jedno z nich, asi pětiletý chlapec, rychle vyšplhal na zeď a balancoval na ní s rozpřaženými pažemi. Dostal se tak k Olivii téměř tváří v tvář. Ale podobně jako jeho dvě sestry, visící na zdi, nepromluvil ani slovo a jenom se na ni díval velkýma modrýma očima ve vážném obličejíčku.
Olivie zastavila. „Nazdar,“ usmála se na něho. „Asi jsem zabloudila. Napadlo mě, jestli bys mi neporadil, jak se dostanu na Woodfordovo sídlo.“
„Woodfordovo sídlo?“ zeptala se jedna ze světlovlasých holčiček. „Ale to je lehké najít. Jenom jeďte dál po cestě.“ Ukázala směr rukou. „Proč tam jedete?“
Olivie se na děvčátko usmála. Bylo ve věku, kdy dětem začínají vypadávat mléčné zuby, takže mělo legračně děravý úsměv. „Jedu tam někoho navštívit.“
„Lorda Hawka?“ promluvil konečně chlapec. Olivie se na něj usmála, ale hoch se tvářil netečně. Stále na ni upíral tmavěmodré oči, zamyšlené a podezíravé.
„Ano. Mezi jinými i lorda Hawka.“
„Viděli jsme ty jezdce,“ oznámila dívenka s chybějícími zuby. „Proč jste nejela s nimi?“
Olivie chvíli mlčela a jertom se dívala na chlapce. Viděla ho někde? Připadal jí nějak povědomý. „Já… zaspala jsem,“ odpověděla nakonec.
Třetímu dítěti se očividně nechtělo zůstat mimo rozhovor, a proto se ozvalo: „Moje maminka říká, že lepší lidé vždycky zaspávají.“
Olivie povytáhla obočí. „Opravdu tohle říká?“
Vtom přiběhla žena, která předtím věšela prádlo. „Mary. Co to povídáš? A Margaret. Okamžitě běžte domů za matkou.“ Zvedla chlapce ze zdi na zem. Přitiskla ho ke svým nohám a ruce ochranně zkřížila před jeho hrudí. Tvářila se rozzlobeně, ale její slova byla zdvořilá. „Mohu vám nějak pomoct, slečno?“
Jezdkyně se na ni usmála, ale nedostala od ní lepší odpověď než od jejího syna. Nepochybovala, že je to její syn, i když si nebyli vůbec podobni. Žena měla hnědé oči i vlasy. S tváří posetou pihami působila příjemně žena i přes momentální chladný výraz. Nicméně chlapec měl vlasy černé jako uhel, kontrastující s nápadně modrýma očima. Letní opálení tento rozdíl ještě zvýrazňovalo.
A právě to jí připomnělo Nevilla. Nevill!
Musela zalapat po dechu nebo nějak jinak odhalit šokující myšlenku, protože žena sevřela chlapce ještě pevněji. Zašeptala mu něco do ucha a pak ho lehce postrčila k chalupě. Olivie sledovala jeho odchod nevěřícíma očima. Hoch se otočil a ještě jednou se na ni bez úsměvu podíval.
Je to možné? Je otcem tohoto malého chlapce lord z Woodfordova sídla?
„Byla bych vám vděčná, kdybyste mému chlapci nedávala najevo své nepřátelství.“
Olivie při ženiných útočných slovech prudce trhla hlavou. „Nepřátelství? Ujišťuji vás, že bych nikdy –“
„Vy jste slečna Byrdová, viďte? Dáma, která přišla žít na Byrdův statek.“
„Ano, to jsem. Ale –“
„Kdybych mohla jeho otcovství utajit, udělala bych to,“ přerušila ji žena. „Jenže to nejde. Příliš se podobá otci, než aby se někdo nechal oklamat. Ale nepřeji si, aby jím kvůli tomu někdo pohrdal. Ani lidé z lepší společnosti jako vy. A nemusíte si stěžovat lordu Hawkovi, že jsem překročila hranice.“ Pohrdavě vydechla a založila si paže na prsou. „Dal otevřeně najevo, že se o mě a Adriana postará za všech okolností.“
Pohled na Nevillova syna Adriana vyrazil Olivii dech. To nemohla popřít. A nečekaný střet s touto ženou ji zastihl zcela nepřipravenou. Ale její předpoklad, že by mohla pohrdat nevinným dítětem, ji pořádně rozzlobil, a ženin pohrdavý tón její hněv ještě zvýšil.
Pevný stisk otěží přinutil Zlatku zafrkat a přešlápnout. Zvíře se nemohlo dočkat, až bude pokračovat. A Olivie zrovna tak. Ale nejdříve musela ukončit tento nepříjemný rozhovor. Vystrčila bradu. „Ujišťuji vás, madam, že bych nikdy neobviňovala dítě z chování jeho rodičů. Pokud jde o vás, máte můj soucit. Je jasné, že vaše dřívější kontakty se šlechtou způsobily vaši zatrpklost. To je pochopitelné. Nepochybujte, že budu v mých budoucích stycích s lordem Hawkem myslet na vaši zkušenost.“
Pak otočila Zlatku na cestu, Slyšela, jak žena za ní něco volá, ale nevšímala si toho. Toužila jedině cválat pryč od svých nebezpečných emocí po úzké klikatící se cestě. Ale necválala. Jela jako pravá dáma: s rovnými zády a důstojným krokem, neprojevující nic z toho, co kypělo pod zdánlivě vyrovnaným zevnějškem.
Nemám důvod pociťovat zklamání z toho muže, opakovala si Olivie během krátké cesty k Woodfordovu sídlu. Neměla bych se rozčilovat. Na tom, že šlechtici mají děti s prostými ženami, služebnými nebo dcerami svých nájemců půdy, nebylo nic neobvyklého. Z toho, co věděla, i její otec mohl mít dítě s nějakou chudobnou ženou. Ale od mladých dam se neočekávalo, že budou o takových věcech vědět.
Ještě že se lord Hawk o své dítě stará, říkala si. Ale byla rozzlobená a zklamaná. A zraněná.
Ale lord Hawk je svobodný a nemiliskoval se za manželčinými zády, omlouvala ho v duchu. Jenže zanechal by toho po svatbě?
Svěsila koutky úst. Málo pravděpodobné. Její otec určitě ne. Pokračoval s pitím a sukničkářstvím i tehdy, kdy by neměl. Proč by měla čekat, že Nevill Hawk bude lepší? Olivie napřímila ramena proti zklamání, které prožívala. To pomyšlení, že právě zvažovala manželství s takovým mužem!
Teď je však vyloučeno, abych s tímto svazkem souhlasila, řekla si ve chvíli, kdy dojela k dvěma masivním pilířům vyznačujícím vstup do Woodfordova sídla. Jestli až dosud měla nějakou sebemenší pochybnost, že dělá dobře, když ho odmítá, tak to bylo pryč. Jakékoliv strasti, kterým bude muset v následujících týdnech čelit, budou nesporně mnohem snazší než manželství s opileckým záletníkem.
Avšak ulehčení, že unikla jeho spárům, nijak nezmenšilo její zlost na něj. Ukázalo se, že postupné objevování jeho majetku – dlouhá alej zastíněná jehličnany, pečlivě udržovaný les rámující několik překrásných vyhlídek do krajiny – dokonce i dvě labutě, klouzající po liliemi lemovaném rybníku, ještě zvyšuje její podráždění. Pozemek lorda Hawka s vysokými stromy a mechem porostlými kamennými ploty, vypovídajícími o staletích láskyplné péče, působil velkolepě. Mnoho lordů s mnohem vyšším postavením nevlastnilo zdaleka tak nádherný domov.
Když pak projela zatáčkou a za malým jezerem se vynořil vlastní dům, musela přimět Zlatku k zastavení.
Byl to zámek, nebo přesněji pevnost. Starý skotský opevněný dům, stavěný v mnohem zmatenějších časech. Střeše dominovala vysoká kamenná věž, umožňující výhled do širokého okolí. Nádvoří před vlastní budovou ve tvaru písmene U chránily vysoké kamenné zdi, podobající se spíše opevnění. Nicméně vysoká kovová brána, místo aby odrazovala útočníky, zela dokořán a vítala lordovy hosty.
Olivie zvolna projížděla mezi dvěma věžemi po stranách brány a cítila se jako nějaké chudá středověká panna, kterou dostrkali do pevnosti jejího nepřítele – všichni kromě ní slepí k nebezpečí, které představuje.
Uvítat ji přiběhl nějaký hubený mladík. „Dobrý den, slečno. Přijela jste navštívit lorda Hawka?“
Přes svůj palčivý vztek se donutila k přiměřenému úsměvu. „Ano. Myslím, že zbytek mé rodiny už je tady.“
Mladík převzal Zlatku a ukázal Olivii k malé skupince kráčející kolem stájí. Okamžitě poznala Nevilla. Byl k ní otočen zády a šel mezi lordem Holdsworthem a Jamesem. Trojice byla nepochybně ponořena do rozhovoru o koních, jejich chovu a dostizích. Sarah visela na dveřích jednoho stání a nabízela suché jablko hezkému zvířeti s lysinou na hlavě. Mezi nimi se procházeli ostatní. Vikomt Dicharry v zajetí paní Wilkinsonové a její stárnoucí dcery, za nimi Skylockovi a úplně na konci Augusta v živém rozhovoru s panem St. Clarem.
Olivie chvíli stála v ústraní a pozorovala scénu. Její matka vypadala dneska obzvláště hezky. Oblékla si šaty s modrým odstínem, který jí vždycky lichotil, i když Archi si toho zřejmě nevšiml. Ale Augusta se nekabonila. Místo toho se plně věnovala momentálnímu společníkovi a současně si s vykalkulovaným výrazem pozorně prohlížela okolí. Olivie si tento její výraz nazvala jako „matka pátrající po zeti“. Augusta už odsouhlasila lorda Hawka jako muže – bohužel. Teď bylo očividné, že stejně dobře oceňuje jeho majetek.
To stačilo, aby si to Olivie rozmyslela a zmizela dřív, než si jí kdokoliv všimne.
Naneštěstí to neměla čas udělat, protože když Augusta přehlížela dlouhou řadu stájí s cennými koňmi, její zrak padl na Olivii. Okamžitě se spokojeně rozzářila.
„Tady jsi!“ Poklepala pana St. Claře po paži, vyvinula se ze zavěšení a zamířila k dceři. Vítala ji rozevřenou náručí, ale v očích jí jiskřilo podezření.
Olivie by nejraději zasténala. Samozřejmě že Augusta si vybrala to nejhorší a věřila, že Olivie přišla na Woodfordovo sídlo i přes prohlašovanou bolest hlavy proto, že ji tak přitahuje Nevill Hawk – což byla částečně pravda.
Když přitiskla dlaň na Oliviino čelo, dívka ucukla. „Byla to bolest hlavy a ne horečka. A cítím se mnohem lépe.“
Lady Dunmorová vědoucně našpulila rty. „To ráda slyším. Určitě ti pomohl ten skvělý bylinkový čaj paní McCafferové. Přísahám, že ten nápoj léčí skoro všechny nemoci lidstva. Ale pojď, drahoušku, připoj se k nám. Podívejte!“ otočila se k ostatním. „Olivie přece jenom přišla.“
Ta by se nejraději propadla pod zem. Co ji to posedlo, že jela za nimi? Musí teď vypadat jako malé dítě, které se bojí, že mu uteče většina zábavy. „A pokud jde o to, co si myslí Nevill Hawk…“
Je mi to jedno, řekla si v duchu. Je mi to úplně jedno, protože já si o něm myslím to nejhorší.
Ale nechtěla odhalit své pocity tady přede všemi, a tak se jí ulevilo, když k ní zamířil James. „Tak tohle je zase sestra, kterou znám.“ Objal ji kolem ramen a vedl ji k místu, kde stáli Nevill s lordem Holdsworthem. „Je jenom málo věcí, které Livii porazí.“
„Budeme mít piknik,“ oznámila Sarah a seskočila ze dvířek stání. „Ale nejdříve nám lord Hawk ukáže letošní hříbata.“
„To je milé,“ odpověděla Olivie a záměrně se vyhýbala Nevillovu dychtivému pohledu.
Naštěstí se k nim přidala Augusta. Zavěsila se z jedné strany do Nevilla a z druhé do lorda Holdsworthe a panovačně je odváděla dlouhou středovou uličkou mezi stájovými boxy. „Nějak mi vyhládlo. Určitě to bude tím čerstvým vzduchem. Pokračujme v prohlídce, lorde Hawku, debatu o krmení dobytka zrním místo pastvy můžete dokončit nad čajem a sušenkami.“
Olivie musela uznat, že její matka umí zacházet s lidmi, zejména s muži, a vést je okouzlujícím způsobem přesně tam, kde si je přeje mít. Stejná schopnost se v poslední době začínala projevovat i u Sarah. Škoda že já ji nemám, přemýšlela Olivie, když procházeli stájemi a ven k ohradě plné koní.
Woodfordovo sídlo bylo krásné panství. Dobře vedené. Plné aktivity. Lidé, koně, drůbež – dokonce i psi a kočky vypadali zdravě a dobře živeni. Olivie přesto vysílala dýky do zad jeho pána. Možná je schopný ve věcech spravování majetku a peněz – mnohem víc než ona na Byrdové statku – ale pořád je to sukničkář a bůhví kolik zplodil nemanželských dětí.
Jako by vycítil její ostrý pohled, protože se ohlédl a věnoval jí krátký, ale intenzivní úsměv – ten mizera! Jakmile se otočil zpět ke svým hostům, zanechal v ní velmi nepříjemný pocit. Měla dojem, jako by ji napjali na skřipec. Nedostávalo se jí dechu a byla nervózní a rozzuřená. Přesto neměla jinou možnost než v této frašce pokračovat, alespoň prozatím.
Musela si přiznat, že neví, co je horší: konfrontace nebo odklad!
Společnost se nechala vést Augustou. Prohlédli si několik hříbat, která se narodila na jaře. Pozorovali Bárta, trenéra koní, jak cvičí jedno dlouhonohé, kaštanově hnědé zvíře na dlouhé lonži. Pak se chvíli dívali na březí kobyly, pokojně se pasoucí ve slunci pozdního léta, krásné i s břichy zakulacenými novým životem, který v nich rostl. V dubovém háji vedle oválného jezera s dalšími labutěmi a malým hejnem kačen na ně čekal dlouhý prostřený stůl. Opravdu by to byl překrásný den, nebýt toho, že nad Oliviinou hlavou viselo ostří gilotiny. Svíjela se nervozitou, plynoucí ze snahy uhýbat jeho vědoucím pohledům a z napětí, že každou chvílí splní svou hrozbu a prozradí nějakým slovem nebo výrazem něco z jejich posledního setkání.
Na konci odpoledne už si téměř přála, aby to udělal. Ale nic se nestalo, a když se chystali k návratu domů, byla naprosto vyčerpaná.
„Pojď, drahoušku, jeď s námi v kočáře,“ navrhla Augusta. „Vypadáš zničeně. Vrátila se ti bolest hlavy?“
„Ne. Je mi docela dobře.“ Tato lež byla pravým opakem té ranní, protože ji skutečně rozbolela hlava.
„Pracovala jsi tak tvrdě, abys dala do pořádku dům. A odvedla jsi skvělou práci,“ dodala matka. „Ale chci, abys zítra jenom odpočívala. Postarám se o všechno, co je třeba. Nebudeš muset hnout prstem.“
„A budeš nás mít z krku,“ oznámil James, nasedající na svého temperamentního koně. „Vyjedeme si na první hon. Lord Hawk nám chce ukázat nejlepší loviště tetřevů.“
„Bude mi potěšením,“ poznamenal Nevill. Jak se přikradl až k ní?
„Vy také lovíte, slečno Byrdová?“ zeptal se jí. Poprvé toho dne se jejich pohledy setkaly.
„Ne.“ Kdyby bylo možné se zakoktat při jediné slabice, tak by se jí to nepochybně stalo. Srdce jí bušilo jako splašené.
Usmál se. „Smím vám pomoct?“ Aniž by čekal na její odpověď, chytil ji kolem pasu a posadil na Zlatčin hřbet. „Přemýšlela jste o našem včerejším rozhovoru?“
Olivie se prudce nadechla. Přestala se na okamžik hlídat a vida, co se stalo.
„Jakém rozhovoru?“ zajímala se Augusta.
„A kdy?“ zamračil se James, jenž si poněkud opožděně vzpomněl na roli staršího bratra a hlavy rodiny.
Olivie měla na slova příliš sucho v ústech. Kromě toho, co měla říct? Jeho polibky mě vzrušují, jeho doteky mě pálí na kůži, ví, jak roztříštit mou duši – ale nehodí se za manžela?
Nevill zřejmě zahlédl paniku v jejích očích. Nebo měl celou dobu v úmyslu ji jenom děsit. V každém případě se usmál napřed na ni a pak na její matku a bratra. „Slečna Byrdová souhlasila, že mi pronajme několik ze svých neužívaných pozemků, ale ještě jsme neuzavřeli dohodu.“
„Aha. To je výborný nápad,“ odpověděla Augusta. Ale v jejím hlase znělo jednoznačné zklamání, že diskutovali pouze o půdě.
James se podíval na Olivii. „Proč jsi mi o tom neřekla? S radostí bych to vyřídil za tebe.“
„Je to můj majetek a dokážu se o to postarat sama,“ odpověděla Olivie poněkud příkře, protože bylo snazší zlobit se na Jamese než na Nevilla. „Kromě toho jsme se ještě nedohodli, jak jsi slyšel.“
Náhle ucítila na svém kotníku ruku, silnou mužnou ruku. V úkrytu pod svěšeným okrajem její dlouhé sukně jí ovinul prsty naprosto důvěrným způsobem kolem kotníku.
Zděšená jeho smělostí – a svou niternou reakcí – se podívala do Nevillových pronikavých modrých očí. Usmíval se na ni s tak upřímným výrazem, jako by jeho palec vůbec nevytvářel horké kružnice na její pokožce a nevysílal horké, šokující vlny do jejího těla. Podobné jako včera.
„Ne, opravdu jsme se ještě nedohodli,“ opakoval. „Ale věřím, že se to podaří. A brzy.“

KAPITOLA
21

MUŽI RÁNO odjeli na lov. Ženy postupně scházely dolů na snídani, nejdříve Olivie a Sarah, později dámy Wilkinsonovy a paní Skylocková. Jedna po druhé se pak odebraly bavit se podle svého. Teprve potom sešla do jídelny i Augusta a na její žádost se k ní připojila i paní McCafferová.
„Pojď, posaď se sem,“ poklepala Augusta na místo vedle sebe. „Já vím, že už jsi snídala, ale dej si se mnou trochu čokolády nebo čaj.“ Jakmile se její dlouholetá hospodyně usadila, pokračovala: „Řekni mi, jak se daří té pučící lásce?“
„Pučící lásce?“ Ruka paní McCafferové se mírně zachvěla a žena vylila trochu horké tekutiny na podšálek. Ale rychle se vzpamatovala. „Pučící lásce? Ach ano. Pučící lásce Olivie a lorda Hawka.“
Augusta naklonila hlavu a hleděla na věrnou služebnou. „Jistě. Olivie a lorda Hawka. Koho jiného bych měla na mysli?“
Paní McCafferová postavila šálek a začala v něm prudce máchat vajíčkem s čajem. „Nikoho. Ale přiznám se, že v poslední době jsem na to neměla moc času myslet. Měla jsem tady plné ruce práce. Byl tu značný nepořádek, víš?“ Pokývla bradou. „Podle toho, jak to teď vypadá, bys to neřekla. Ale dům byl v hrozném stavu. Strašném.“
Augusta se rozhlédla po jídelně s masivním nábytkem a jednou stěnou se samými okny. V tuto chvíli jimi dovnitř proudilo slunce a místnost byla teplá a příjemná. „Připadá mi to docela hezké. Jako by se vůbec nic nezměnilo, ani po tolika letech.“
„Bylo vidět na pozemky. Stromy jsou vyšší, začínají přerůstat dům.“
„Ano. A chybí dvojitá houpačka.“ Augusta se usmála a dívala se oknem složeným z mnoha tabulek. „Vzpomínáš si, jak mě Cameron houpal vysoko? James s Olivii seděli na jedné straně a já sedávala na druhé.“
Paní McCafferová si zamíchala do čaje med. „Pamatuji se na ni.“
Augusta na ni pohlédla a její úsměv se vytratil. „Vím, že si o Cameronovi myslíš to nejhorší. Ale prožili jsme i příjemné dny. Sice takové nezůstaly, ale po určitou dobu… No co. Už si nestěžuji. Cameron byl milý, ale ukázalo se, že i tragický člověk. Naštěstí přišel Humphrey a vyplnil díru v mém srdci.“
„Alord Holdsworth teď vyplní mezeru, která zůstala po drahém Humphreyovi?“
Augusta se soustředila na šunku a placičky. „Možná. Nejsem si jistá. Ale co Olivie a Nevill? Byla jejich vynucená blízkost během cestování dostatečná, aby prolomila její bláznivý odpor vůči němu? Přísahám, že to dítě vůbec nechápu.“
„Lord Hawk se choval velmi dobře a okouzlil nás všechny. Určitě si získal Sarah.“
„A tebe?“ zeptala se Augusta s úsměvem. „Můžeš předstírat, že na tebe hezcí muži nepůsobí, Berto McCafferová, ale já tě moc dobře znám.“
Starší žena se zasmála. „Připouštím, že má odzbrojující způsoby. A přes všechny její protesty bych řekla, že Livie si to myslí také. Kdykoliv je lord Hawk nablízku, nasazuje si ten zvláštní výraz.“ Hospodyně zavrtěla hlavou. „Vážně nevím.“
Augusta zabubnovala prsty na svou sklenku. „Také jsem si toho všimla. A přitom se zdá, že je tvrdošíjně rozhodnuta se mu vyhýbat. Například včera, jak zůstala doma – vůbec se mi to nezdá.“ I ona zavrtěla hlavou. „Ani já tomu nerozumím.“
Chvíli seděly mlčky, Augusta jedla a paní McCafferová upíjela čaj. Hospodyně nakonec postavila šálek na stůl. „Předevčírem si vyjeli na koních, jenom oni dva. Prohlédnout si pozemky, které si chce lord Hawk od ní pronajmout.“
„Myslíš, že šlo o víc než jenom o tohle?“
Hospodyně potřásla šedivějící hlavou. „To nevím. Pokouším se na to přijít, ale marně. Olivie se vrátila sama, po bouřce do nitě mokrá. Potom jste přijeli vy a já s ní neměla od té doby příležitost promluvit. Vždyť víš, Gussie,“ dodala. „S tím, kdo se komu líbí, nic nenaděláš. Jestli o něho nemá v tomhle ohledu zájem…“
Augusta chvíli přemítala. „A on ji chce?“
Paní McCafferová přikývla. „Určitě ano. Vím od Donnyho – tedy pana Hamiltona – a ten zase od hostinského, který je bratrem hospodyně na Woodfordu, že lord Hawk je obvykle samotář. Většinu času tráví sám se sebou. Samá práce, žádná společnost, jenom občas návštěva v hospodě. Ale co jsme přijely, chová se jako soused a dobrý společník. A také to, jak se na ni dívá. Nejraději by ji snědl očima.“ Hospodyně naklonila hlavu. „Ano. Řekla bych, že chce naši Livii, a to dost hodně.“
Na Augustine obličeji se zvolna rozšířil úsměv. Sepjala dokonale pěstěné ruce pod bradou. „Možná bychom měli napomoct rozkvětu jejich lásky.“
Hospodyně se předklonila. „Jak to myslíš?“
„No, co třeba je přistihnout v kompromitující situaci?“
Paní McCafferová se zamračila. „To by byla špinavost.“
Augusta na ni upřela pronikavý modrý pohled. „Nemyslím to tak, že by je někdo do toho dostal násilím. Jenom navrhuji, abychom dobře sledovali jejich kroky a pak je přistihli. Víš, jak to míním. Při polibku. V objetí. Jestli se tak budou chovat sami – a my je přistihneme – budou mít smůlu. Nebo štěstí,“ dodala s úsměvem. „Olivie v poslední době neví, co chce. Tráví příliš mnoho času analyzováním mužů, s nimiž se seznámí, a zapisuje si všechno do toho svého hloupého deníku, místo aby trávila čas užitečněji tím, že by naslouchala svému srdci.“
„Tyji chceš donutit, aby naslouchala svému srdci?“
Augusta se znovu usmála. „A co jiného by měla milující matka dělat?“

Lovci se vrátili těsně před odpoledním čajem. Olivie strávila den v neustálé činnosti. Nechtěla odpočívat, protože odpočinek by znamenal přemýšlení a ona si zoufale nepřála myslet na to, co se stalo mezi ní a Nevillem. Ani na jeho výhrůžku. Když probírala záležitost pronájmu půdy s Hamiltonem, starý správce neměl námitky, zejména když mu sdělila podmínky, jaké lord Hawk nabízí.
Tak proč nepřistoupil na takový pronájem už před léty, chtěla se ho zeptat. Ale neudělala to. Velmi rychle poznala, že Hamilton, ačkoliv je pilný, není člověk s velkou představivostí. Staral se o Byrdův statek „tak jako váš otec“, opakoval jí už několikrát. Starý muž tím zřejmě myslel, že zaměstnanci, kteří odejdou na odpočinek nebo zemřou, nemají být nahrazeni novými. A totéž platilo pro dobytek.
Čas si vzal svou daň na statku i na jeho správci. Ačkoliv Olivie byla pro opravu a udržování domu, obnova stád dobytka a ovcí nebo obdělávání půdy ji nelákalo. Spokojí se s pronájmem, z něhož bude moct platit výdaje na udržování statku – i když nyní začínala přemítat, jestli je to za dané situace rozumné.
Dneska však na to odmítala myslet. Nechtěla, aby Nevill Hawk a jeho hrozba ovládly její život nebo vyvolaly změnu jejích plánů. Místo toho se pustila do zhotovení seznamu pozemků, které si chtěl pronajmout včetně přístupových cest, práv na vodu, časových omezení a rozvrhu plateb. Až bude hotova, předloží návrh bratrovi ke schválení a pak ho pošle místnímu advokátovi ke zhotovení kopií. Takže když zaslechla ze dvora mužské hlasy, vyběhla z pracovny – ze své pracovny – ven, aby si promluvila s Jamesem. Přála si tuto věc uzavřít ještě předtím, než se vynoří ta druhá záležitost mezi ní a lordem Hawkem.
Naneštěstí Nevill Hawk byl stále s lovci.
Když ho zahlédla, zarazila se na místě. Ačkoliv zoufale toužila ignorovat jeho přítomnost, nedokázala to. Jeho vysoká, mužná postava přitahovala její pohled jako magnet. Reagovala tak celá její bytost. Tohle byl muž, který nutil její srdce k šílenému bušení. Vyvolával v jejím těle přílivy horka a věděl, jak ji povznést k neslýchaným výšinám tělesné rozkoše. V té krátké době, kdy zvažovala jejich manželství, byla absurdně šťastná.
Jenže pak se vynořila jeho temnější stránka v podobě toho malého chlapce. To dítě, jeho nemanželský syn, bylo živým důkazem, jaký tento Nevill Hawk skutečně je. Musela by být naprostý blázen, aby si ho vzala.
Její matka vyšla ven uvítat lovce a nyní stála vedle Nevilla a usmívala se na něho. Olivie se obávala, že je to pro ni zlá předzvěst.
Nicméně neměla možnost zmizet, protože James ji už uviděl a zamával na ni. „Livie, měli jsme skvělý den. Proč tě nenapadlo pozvat nás sem už před několika roky?“
„Myslím, že mě to napadlo,“ zamumlala. „Ale jestli si dobře vzpomínám, nikdo mě neposlouchal.“
„Požádal jsem paní McCafferovou, aby nám donesla čaj do salonu,“ vložila se do toho Augusta. „To je to nejmenší, co můžeme lordu Hawkovi nabídnout, když zvážíme, s jakou velkorysostí se nám před dvěma dny věnoval.“
Nevill se usmál na Augustu a pak na Olivii, jako by neměl žádný skrytý motiv. Ten mizera! Ale jí nezbylo, než mu odpovědět vynuceným úsměvem.
Takže u nich zůstal na čaj, pak na večeři i během rozverného hraní šarád a whistu. A po celou tu dobu vedlo Oliviino tělo válku s její myslí. Tělesná touha bojovala se zdravým rozumem. Palčivý uzel vzpomínky na dřívější vzrušení v jejím břiše bojoval s intelektem a logikou.
Napětí bylo natolik silné, že ji děsivě rozbolela hlava.
A bolest neodstranilo ani to, že Nevill se celý večer choval mile a příjemně. Snahou udržet chladnou tvář jí bolely obličejové svaly a v nitru se z ní stal ubohý raneček nervů. Navíc tu byl její neustálý boj držet se od něj co nejdál, zatímco každý jeho pohled vnímala jako skutečný dotek na holou kůži.
Předstírat, že si ho nevšímá, nemělo smysl. Ale bylo jí jasné, že musí co nejdříve něco udělat, protože v tomto šíleném stylu už moc dlouho nevydrží pokračovat.
Nakonec přišel závěr večera. Olivie po krátkém rozloučení chtěla prchnout do soukromí svého pokoje, ale matka ji zastavila na chodbě. Olivii pokleslo srdce, když zahlédla dychtivý výraz v jejích očích.
„Pojď, Livie. Posaď se na chvilku u mě. Měly jsme tolik práce, že jsme si ještě vůbec nestačily popovídat.“ Ukázala na pohovku stojící proti její vysoké posteli se závěsy.
Když si sedly, Augusta odkopla střevíce a kroutila prsty u nohou. „Tak. Jak vidíš Byrdův statek? Je takový, jak si ho pamatuješ? Když jsme ho opouštěli, byla jsi ještě velmi mladá.“
Olivie se snažila uvolnit se. „Některé věci jsou takové, jak si je pamatuji. Jiné…“ Pokrčila rameny.
„Ale líbí se ti tady?“
Olivie se v duchu ušklíbla. Proč nejde rovnou k věci? I ona si zula střevíce. „Ano, moc se mi líbí. Vlastně bych tady ráda zůstala i potom, když se ty s Jamesem a Sarah vrátíte na jih.“
„Opravdu? Ach, dítě, jsem šťastná, že to slyším.“
To jistě, Olivie věděla proč. Ale hrála stejnou hru. „Tak to se mi ulevilo. Očekávala jsem námitky.“
Matka se pootočila obličejem k ní. „Proč by sis to měla myslet? Ty víš, že mým největším přáním je, aby ses provdala.“
Olivie se pousmála a povytáhla obočí. „Ale já jsem o vdavkách nic neříkala, mami.“
„No ano. Ale jestli tady hodláš zůstat, tak to může být jen kvůli –“
„Navzdory lordu Hawkovi. Ne kvůli jeho blízkosti, ale vzdor jeho blízkosti.“
Na Augustine tváři se objevil dokonalý obraz zmatku. „Tak tomu nerozumím. Proč bys tady chtěla zůstávat, když ne kvůli němu?“
„Na tom není nic nepochopitelného –“ Olivie se odmlčela. Chtěla zachovat klid, ale bylo to příliš těžké. Vzrušením vstala a začala přecházet. „Nechci se vrátit do města a nechat se znovu zatáhnout do sňatkového trhu.“
„Ale vždycky se zdálo, že tě večírky a plesy baví. A co ten – Augusta zatřepala rukou – ten tvůj deník, který si vedeš? Deník dohazovačky, jak jsi mu s kamarádkami říkala.“
Olivie založila paže na hrudi. „S tím jsem skončila.“
„Skončila?“ Augusta náhle vstala, a i když byla o půl hlavy menší než dcera, v tuto chvíli vypadala odhodlaně jako amazonka. Na její tváři se objevil výraz mateřské autority. „Je ti teprve jedenadvacet, Olivie. To, že jsi dosud nenašla muže, který by ti vyhovoval, není důvod, aby ses zcela vzdala myšlenky na manželství. To by bylo naprosto směšné.“
„Ale tak jsem to nemyslela!“
„Tak jak jsi to myslela?“
Popravdě řečeno, Olivie si nebyla jistá. Ačkoliv její hruď ztěžkla emocemi a musela se silně ovládat, aby nekřičela, neměla v tom tak úplně jasno. Zhluboka se nadechla a pak svěsila ramena. „Ráda bych prožila alespoň rok tak, abych nemusela neustále myslet na svoji budoucnost – manžela, děti a podobně. Líbí se mi tady.“ Mávla rukou do vzduchu. „Za necelé dva týdny paní Mac, Sarah a já jsme tady vykonaly značné změny a já… cítím se tak dobře. Tak… tak tady chci strávit i zimu a pokračovat s obnovou statku. Pak přijde jaro a uvidíme, co dál.“
Augusta otevřela ústa, jako by chtěla promluvit. Ale když Olivie narovnala ramena a znovu zvedla obočí, vzdala se. Ale tvářila se zraněně.
„Vidím, že jsi v tomhle ohledu pevně rozhodnuta, takže hádat se s tebou je zbytečné – i když se domnívám, že po našem odchodu se brzy začneš nudit. Víš,“ dodala ještě, „tvůj bratr nebude tímhle rozhodnutím zrovna nadšený.“
„Tak mi dovol, abych mu to sama oznámila, až bude vhodná chvíle, ano?“
„Jak si přeješ,“ odpověděla Augusta s elegantním pokrčením ramen. „Jak si přeješ.“ Ale když jí Olivie popřála dobrou noc a odešla, přimhouřila oči. Tak tohle je opravdu zajímavé, řekla si. To děvče něco zatajuje. Ale čas to ukáže. O tom nepochybovala.

* * *
Čas letěl jako voda. Uplynuly další tri dny se zdáním idylické dovolené na venkově. Rybaření a hony. Pikniky a projížďky na koních. Šarády, karty a klidná četba. Olivie se usilovně snažila o zachování iluze bezstarostné existence. Ale každým dalším dnem její napětí stoupalo.
Fakt, že lord Hawk zůstával zaměstnán na vlastním panství, to nijak neusnadňoval. Ačkoliv ji jeho přítomnost pokaždé vyvedla z míry, zdálo se, že jeho nepřítomnost má stejný účinek. Měla této veselé společnosti vyhledávající zábavu až po krk, ale bála se vycházet sama, aby na něho někde nenarazila.
Tak proč chce zůstat na Byrdově statku i přes zimu? Proč se jednoduše nevrátí s rodinou do města?
Tuto záležitost zvažovala snad stokrát. Tisíckrát. Jediná odpověď, která ji napadala, bylo, že statek – bez vnějších tlaků způsobených lidmi – je opravdu úžasné místo. Divoké hory, zelená údolí a solidní, bezpečný starý dům. V tom všem nalézala klid.
Jen kdyby se mohla zbavit lidí, s nimiž to musí sdílet. A to byl další zdroj jejího nového znepokojení. V minulosti se vždycky těšila ze společnosti příjemných a veselých lidí. Ale teď ji všichni otravovali.
Ale hosté brzy odjedou, říkala si. Jenže Nevill Hawk ne. A nezmizí ani jeho odporná hrozba. Zbývaly jí tři dny, aby našla řešení této situace, kterému nebyla o nic blíž než na počátku.
Pak jednoho rána obdržela dopis. Byla na něm její adresa a přinesl ho jeden z woodfordských sluhů. Oliviino srdce se proměnilo v olovo.
Augusta, která seděla u stolu naproti ní a snídala, si natírala džem na placičku. „Vyšetřil si lord Hawk nějaké volno v nabitém rozvrhu a přijal moje pozvání?“
Olivie vzhlédla od neotevřené obálky. Ruce se jí třásly. „Ty jsi ho pozvala? Při jaké příležitosti?“
Augusta se usmála kolem stolu na Sarah, Jamese a pana St. Claře. „Můj ty světe, tváříš se, jako bych pozvala následníka trůnu.“ Vrhla na Olivii vykutálený pohled. „Jde o obyčejné pozvání, drahoušku. Lord Hawk ví, že je zde kdykoliv vítán. Dlužíme mu stejnou zábavu, jakou už dvakrát poskytl on nám.“
Právě v tu chvíli vešel do jídelny lord Holdsworth. „Co to slyším? Přijde lord Hawk?“ Odtáhl si židli vedle Augusty a posadil se. „Zmiňuje se, jak se rozhodl s prodejem toho hříběte?“
Olivie se podívala na krátkou zprávu. „Ne. Nic takového. Žádá mě, abych se s ním sešla v advokátní kanceláři v Kelso.“ Zvedla hlavu a podívala se na matku. „Jde o ověření a podpis smlouvy o pronájmu pozemků.“
James přikývl. „Měl bych tě doprovodit, Livie, protože jsem legálně hlava rodiny.“
Olivie pohlédla na světlovlasého bratra a zamračila se. „Nevidím pro to důvod. S mým otcem nebo jeho majetkem tě nic nespojuje.“
„Ale jsem tvůj poručník do doby, než se vdáš.“ Nakládal si jídlo na talíř z podnosu, který před ním držela služebná, imunní vůči Oliviinu rozzlobenému pohledu.
„To není pravda. Zapomínáš, že jsem plnoletá. Kromě toho za měsíc budeš pryč a nebude tě vůbec zajímat, co se tady na Byrdové statku děje.“
„To platí i u tebe,“ odsekl James a solil si vajíčka.
Olivie by nejraději zasténala. Podívala se nervózně na matku. Měla by s tím vyrukovat hned teď? Ale Augusta zachovávala nevinný výraz tváře. Ukázalo se, že příliš nevinný, protože když žádná z žen na Jamesovu poznámku neodpověděla, Oliviin bratr zvedl hlavu.
Jeho očím, modrým jako matčiny, trvalo jen okamžik, než se podezíravě přimhouřily. „Děje se něco, o čem bych měl vědět? Matko?“ zaměřil se na Augustu. „Oč jde?“
„No,“ začala Augusta s bezmocným pohledem na Olivii a pokrčením ramen.
Ta vyskočila od stolu. „Chtěla bych tuto věc probrat v pracovně,“ vyhrkla s rozzlobeným pohledem na Jamese. „V mé pracovně, ne tvojí.“ Zapomněla na vajíčka, šunku a placičky a vypochodovala z jídelny.
James se podíval zkoumavě na matku. „Co to má znamenat?“
Augusta opět pokrčila rameny. Ale Sarah nebyla tak zdrženlivá. „Livie si chce vyřizovat své záležitosti sama. Zajímalo by mě, co je na tom špatného.“
„A předpokládám správně, že ty si přeješ dělat totéž?“ odpověděl James otázkou.
„Samozřejmě. K čemu by bylo být hlavní dědičkou, kdyby si nemohla dělat, co si přeje?“
Lord Holdsworth se zasmál. „A tohle, stručně řečeno, je důvod, proč by ženy nikdy neměly dědit. Dělat, co si přejí!“ napodobil výsměšně Sarah a znovu se zasmál.
Augusta se přitom zamračila. Pan St. Claře se tvářil rozpačitě. James moudře chytil Sarah za loket a významně ho stiskl. Ale byli to bratr se sestrou, kteří dojedli snídani mlčky, zatímco ostatní se bavili o méně kontroverzních tématech. A když šel James najít Olivii, odváděl s sebou i Sarah.
„Co se stalo, že je Livie tak rozčilená?“ zeptal se malé sestry.
Sarah kráčela vedle něho. „Zamilovala se do lorda Hawka. Jak já toho Archibalda nenávidím! Jestli si ho maminka vezme, uteču z domova.“
„Počkej. Cože? Olivie miluje Nevilla Hawka? Ale vždyť se skoro neznají. A kromě toho pronájmu pozemků to nevypadá, že by s ním vůbec chtěla mít co do činění.“
Pohled, který Sarah bratrovi věnovala, byl směsicí zklamání a blahosklonnosti. „Jsou všichni muži tak nechápaví jako ty? Protože jestli ano, pochybuji, že se budu obtěžovat si někoho vzít. A nemám v úmyslu tě nechat, abys spravoval můj majetek.“
James se na ni podíval. „Kdybych měl dost času, tak bych tě pořádně vypráskal, ty spratku. Bohužel se obávám, že je příliš pozdě, aby to k něčemu bylo.“
Sarah dupla nohou, plamenně na něho pohlédla a založila si ruce v bok. „Řekni mi jedno. Můžeš jako hlava rodiny zabránit, aby se matka provdala za toho troubu lorda Holdsworthe?“
„On není trouba.“
„Nemůžeš s tím nic dělat, je to tak? Nemůžeš, že ne?“ Sarah nečekala na odpověď. Otočila se a nechala ohromeného Jamese bezmocně zírat.
Promnul si zátylek. Den začal tak dobře. Čistá obloha. Vydatná snídaně. Chtěl strávit dopoledne rybařením, odpoledne ježděním na koni a večer popíjením v nejlepší hospodě v Kelso. Ale teď měl na krku dvě rozzlobené sestry a matku, jejíž nevinný úsměv neměnné skrýval jednu manipulaci za druhou.
„Pane na nebi!“ zamumlal a vydal se k pracovně. Tenhle výlet se pěkně vybarvuje!

KAPITOLA
22

OLIVIE SE BEHEM čekání na Jamese snažila dát dohromady. Vytáhla svůj návrh smlouvy na pronájem pozemků a připravila mu židli poblíž stolu, za kterým seděla. „Hlava rodiny, jistě,“ zabručela, když urovnávala psací podložku, držák péra a kalamář. Muži a jejich nesnesitelná póza univerzální nadřazenosti! Všichni jsou stejní. James, Nevill Hawk, Cliv Garret a před ním i pan Prine a všichni ostatní, jejichž nabídky k sňatku odmítla. A také otec.
Pohrdavě vydechla. Od nejnižšího čeledína až po následníka trůnu jsou všichni protivná a nesnáze působící sebranka a ženy nemají rozumný důvod, aby to snášely.
Ale jeden důvod tady je, zašeptal dotěrný hlásek v její mysli.
Olivie zkřivila tvář a její prsty začaly úzkostně bubnovat na naleštěné mahagonové desce stolu. Ano, pro existenci mužů hovoří jeden děsivý, úžasný důvod, ten, na který beznadějně nedokáže zapomenout.
Ale i když Olivie nemohla zapomenout na nádhernou rozkoš, kterou s Nevillem Hawkem objevila, odmítala kvůli tomu cokoliv měnit. Potlačila rozechvívající vzpomínku na vášeň, která se začala plížit ven z jejího nitra. Kromě plnění manželských povinností a plození dětí jsou muži jako celek bezcenní. Měli by být drženi odděleně podobně jako bujní hřebci od kobyl.
Tato úvaha jí ještě stále kroužila myslí, když do pracovny vešel James. Byl oblečen jako venkovský statkář ve vysokých holínkách, přiléhavých jezdeckých kalhotách a pohodlně střiženém tvídovém redingotu. Ale ji nejvíce dráždil jeho sebejistý postoj muže, který věří, že tady velí on, nikoliv ona. Varovně přimhouřila oči. „Kdyby ses někdy uráčil oženit, bratře, ujišťuji tě, že to nebude žádná žena, kterou považuji za hodnou povšimnutí.“
„Co to má znamenat?“ zeptal se, ale s pobaveným úšklebkem.
Usmála se stejně výsměšně. „To, že budu varovat každou ženu, kterou znám, aby se zdaleka vyhýbala tvým středověkým způsobům logického uvažování.“
James se posadil na připravenou židli, natáhl dlouhé nohy a založil ruce na břiše. „Urazil jsem tě něčím, Livie? Nemohu uvěřit, že se na mě zlobíš jenom proto, že se snažím zajistit, aby tě lord Hawk nezneužil.“
Byla to náhodná slova, pouze špatně volená. Ale i když Olivie věděla, že James má na mysli pronájem půdy, neubránila se ruměnci. James se rozesmál a zahalekal: „Tak je to pravda! Ty ho miluješ.“ Což jenom zvýšilo její pocit ponížení.
Vyskočila. „Já ho nemiluji! Nenávidím ho!“
Další špatný výběr slov, protože James zvážněl a opřel se lokty o stůl. „Ať ho miluješ nebo nenávidíš, očividně v tobě vyvolává více emocí než kterýkoliv jiný muž. Takže teď mi řekni, proč nenávidíš muže, kterému se chystáš pronajmout své pozemky.“
A takhle jednoduše jí vzal vítr z plachet. Olivie dosedla zpět na židli a hleděla na bratra, kterého vždycky zbožňovala a jemuž důvěřovala. Jak ráda by se mu vyzpovídala!
Ztěžka polkla. „Nevím, co si s ním počít,“ přiznala tichým, tlumeným hlasem.
James vzdychl. „Předpokládám, že teď nemluvíme o pronájmu půdy.“
Olivie zavrtěla hlavou. Za tři dny Nevill řekne Jamesovi všechno. Ačkoliv se toho děsila, věděla, že pro Jamese bude lepší, když uslyší pravdu – nebo alespoň její upravenou verzi – od ní.
Soustředila se na psací podložku a srovnala ji s okraji stolu. Odkašlala si. „Chce si mě vzít.“
Přikývl. „No a?“
„A. • • já nevěřím, že se k sobě hodíme.“
„Ale mně připadá jako docela bezvadný chlapík. Veselý kumpán, ale uvědomující si svou zodpovědnost. A také vyrovnaný.“ James pokrčil rameny. „Ale jestli nechceš jeho nabídku přijmout, Livie, tak ať je po tvém. Jelikož je tvým sousedem, měla bys ho odmítnout co nejjemněji. Ale nevidím v tom žádný problém; odmítla jsi už slušný počet nápadníků, tak proč ti dělá potíže udělat totéž s dalším?“
Když neodpovídala, natáhl se a uchopil ji za ruku. „Jsi si jistá, že se vy dva k sobě nehodíte? Nebo se jenom obáváš manželství?“
Vyprostila ruku z jeho držení. „Nebojím se vdát,“ zapřísahala se, ačkoliv si nebyla jistá, že je to pravda.
„Pak musím přiznat, že ti nerozumím, když říkáš: Nevím, co si s ním počít.“
Olivie pevně stiskla rty. Tak mu to řekni, ať to máš za sebou. Zhluboka se nadechla. „Slibuješ mi, že budeš poslouchat, co řeknu, a nebudeš mě přerušovat, dokud neskončím? Ani se vztekat?“
James ustaraně svraštil obočí. „Co to má znamenat?“
„Slib mi to, Jamesi.“
„Slibuji, že tě nepřeruším. Pokud jde o můj hněv, slibuji, že neudělám nic, dokud si nevyslechnu všechno, co jsi přede mnou zřejmě dosud tajila.“
Olivie po chvilce vzdychla a řekla: „Tak dobře.“ Sepjala ruce na stole. „Věřím, že lord Hawk si mě chce vzít z naprosto obvyklých důvodů. Naše pozemky leží vedle sebe a máme srovnatelné postavení a majetek, takže náš svazek by byl naprosto rozumný.“
„Nemluvě o věku, vzhledu a společných zájmech.“
„Slíbils, že mi nebudeš skákat do řeči.“
„Promiň.“
Olivie se snažila dát zmatené myšlenky dohromady. „Máš pravdu ve všem, co jsi řekl. A aby se všechno zkomplikovalo, mezi námi je… určitá přitažlivost,“ přiznala se a věděla, že znovu zrudla.
James se rozesmál. „Jsem sice tvůj bratr, Olivie, ale nejsem slepý. Tvé přitažlivosti nemůže odolat žádný rozumně myslící muž v celém křesťanském světě.“ Pak se na ni upřeně zahleděl. „Říkáš, že tě přitahuje?“
Olivie po chvilce přikývla. „Ano. Ale,“ pospíšila si dodat, „to neznamená, že si ho chci vzít.“
James na ni zmateně civěl. „Dobře. I když to nedává smysl, myslím, že to mohu akceptovat. Ale stále to nevysvětluje, proč tě to tak trápí.“
Olivie tiše zasténala. Tak tohle se jí nepovedlo. „Tak dobrá. Je tu jeden problém. Políbil mě.“
James se usmál. „Opravdu?“
„Víc než jedenkrát.“
„A víc než jenom letmý polibek na tvář?“ Stiskla rty. „Ano.“
Jeho úsměv zvolna mizel. „Jak víc?“
Snažila se mu dívat do očí. „Myslím, že se tomu říká francouzský způsob –“
„A víc než jednou?“ To už byl jeho úsměv nadobro pryč. „Líbal tě tak… tak… A víc než jedenkrát?“
„Ano. Ale to nic neznamená, tak na mě nemusíš tak zírat. Věděla jsem, že se budeš zlobit.“
James chvíli mlčel. Když promluvil, jeho slova zněla váhavě. „Udělal ještě něco?“ Teď se začínal červenat i on. „Však víš. Dotýkal se tě… na nějakém místě, kde by neměl?“
Olivie by nejraději umřela. Chtěla zalhat a říct, že ji jenom líbal. Ze se mu nesnažila polibky vracet. Jenže věděla, že Nevill je odhodlán říct Jamesovi naprosto všechno. Proto musela být upřímná.
„Ano,“ přiznala. „A teď má v úmyslu využít naší indiskrétnosti a donutit mě, abych se za něho provdala.“
Mladý muž vyskočil a opřel se na strnulých pažích o stůl. „Vaší indiskrétnosti? Nemohla bys být určitější?“ Potom: „Ne!“ Zvedl ruce a couval od stolu. „Ne. Nechci znát žádné detaily!“
Olivie také vstala. „Mohl by ses laskavě uklidnit, Jamesi? Neudělali jsme nic, co by ospravedlňovalo –“
„Tak nic!“ Jamesovi lezly oči z důlků. „Říkáš, že nic!“ Začal přecházet po místnosti a divoce rozhazoval rukama. „Řekni mi tohle.“ Zastavil se a znovu se naklonil nad stůl, takže měli obličeje proti sobě. „Donutil tě, nebo jsi se ochotně účastnila na těch – toho –“ Zmlkl a těžce dýchal, ale díval se jí stále do očí. „Tak co?“
Tváří v tvář jeho bratrskému hněvu ztratila odvahu říct pravdu. „On… Nenutil mě. Připouštím –“
„Sedni si!“
Poslechla, ale okamžitě toho litovala. „Nemusíš na mě křičet.“
Zdálo se, že James opět zařve. Ale nějak se ovládl a po chvíli se posadil i on. Uplynuly dlouhé sekundy, zatímco ztěžka oddechoval.
„Rád bych to pochopil, Olivie, ale nemohu. Jak jsi se mohla dobrovolně podílet na intimnostech – ať šlo o jakékoliv – a vícekrát než jednou – s mužem, kterého si nechceš vzít?“
„Já… Ano, líbala jsem ho víckrát než jednou. Ale… to ostatní… To bylo jen jednou. Kromě toho,“ pokračovala a zvolna se vzpamatovávala. „Myslím, že ty to pochopíš. Řekni, kolikrát jsi ty líbal nějakou ženu francouzským způsobem?“
Ohromení na Jamesově tváři působilo téměř komicky. „No. Ale co to má s tím společného?“
„Dělal jsi to. Vím to a nepochybuji, že jsi dělal víc než tohle. A přitom ses se žádnou z těch žen neoženil.“
James si založil paže na hrudi. „To je něco jiného.“
„Možná pro tebe. Ale pro ty ženy?“
Začalo mu škubat v čelisti. „Nemůžeš ty ženy srovnávat se sebou. Jde o zcela jinou situaci.“
„Žádnou z nich? Chceš tvrdit, že žádná z těch žen nebyla nevinná dívka z dobré rodiny?“ Když neodpověděl a jenom na ni zlostně zíral, předklonila se. „Přiznávám, že mě lord Hawk přitahuje. Ale tím to končí. On je… je tak podobný mému otci. Příliš divoký. Překračuje pravidla. Jestliže se budu vdávat, chci si vzít muže, jako byl Humphrey. Milého a spolehlivého. To je důvod, proč se nenechám donutit k manželství s lordem Hawkem. Ani jím, ani tebou.“
Dívala se na něho a zvažovala, jestli mu má říct o Nevillově dítěti s prostou venkovankou. Ale její poznámka o otci a otčímovi Humphreyovi zřejmě dosáhla svého, protože Jamesovo zamračení poněkud ustoupilo. Nicméně jeho rty byly stále nesouhlasně sevřené. „Myslím, že to chápu, ale nelíbí se mi to. A za daných okolností se nedomnívám, že bys měla ten pronájem pozemků podepisovat. Už ho sem nikdy nepozveme a po ukončení lovecké sezony opustíš Byrdův statek.“
„Ale já ten pronájem potřebuji. Statek je hrozně zanedbaný. Peníze za užívání mých polí zaplatí opravy, které jsme tak dlouho odkládali.“
„Mohu ti zvýšit finanční příspěvek.“
„Ne. Nechci tvoje peníze, když je mohu získat tímhle pronájmem.“ Zamávala před ním připravenou smlouvou. „Tohle mi zajistí pravidelný příjem. Je to mnohem lepší, než se zadlužit, třeba i u tebe.“
James našpulil rty. „No dobře. Podepíšeme to. Ale nemůžeš tady zůstat sama. Ano, matka mi řekla o tvých plánech. Bral jsem je jenom jako bláznivý nápad. Teď vidím, že jsou nesmírně nebezpečné.“
Asi měl pravdu. Olivie si to přesto nechtěla přiznat. Za dva uplynulé týdny se do starého domova hluboce zamilovala a nechtěla odejít. Jakmile bude vědět, že mě k manželství nepřinutí, tak se všechno uklidní. Uvidíš. „Jsem ráda, že jsi tak rozumný,“ dodala.
Zamračil se na ni. „Rozumný? Kdyby bylo po mém, tak by ses za něho zítra vdávala. Ale jak jsi řekla, nemohu tě nutit. Bohužel nemohu přimět tvoje ústa, aby řekla ano. Nicméně dám si na tebe dobrý pozor, Olivie. Budeš se tomu muži vyhýbat. A ať se ti to líbí nebo ne, vrátíš se s námi do města.“ Vstal a tyčil se nad ní. „A pokud jde o schůzku s Hawkem v advokátní kanceláři, doprovodím tě tam.“
Po těchto slovech odešel a Olivie si ulehčené oddechla. Zneškodnila Nevillovu hrozbu – alespoň u svého bratra. Teď jí nezbývalo než doufat, že James nevybuchne, až se oba muži dneska setkají tváří v tvář. Pokud jde o matku, tak se uvidí. Počká, jak se budou věci vyvíjet.
Augusta ve stínu schodů do patra pozorovala nejstarší dceru, jak odchází z pracovny, stejně jako pozorovala Jamesův odchod. Její syn odcházel rozzlobený a zklamaný. Olivie se naopak tvářila spokojeně z toho, jak bratra obalamutila. Ale ne nadlouho, přísahala si Augusta. Ne nadlouho.
Naklonila se a naslouchala. Pak pomalu sestupovala ze schodů. Jestli Olivie považuje tuhle záležitost za vyřízenou, tak se žalostně plete. Dívka očividně nechápe, že přitažlivost mezi ní a lordem Hawkem je příliš silná, aby to takhle vydrželo. Dokonce i Augusta, která věděla o těchto věcech svoje, nebyla imunní. Copak se nerozhodla podlehnout nové lásce, místo aby čekala, až se ta předchozí vysloví?
Jemné zachvění v jejím nitru ji přimělo k úsměvu. Ach ano, láska. Ten nádherný, neklidný, zaplavující cit. Kdo se jednou chytí do jejích osidel, nedokáže odolat. Ani dcera, ani matka.

Nevill nebyl hloupý. Když Olivie vešla do advokátní kanceláře ruku v ruce se svým bratrem a jemným, ale samolibým úsměvem na tváři, věděl, že se něco děje. A sotva přenesl pohled na zachmuřenou Jamesovu tvář, věděl přesně, co to je. Nějak se jí povedlo udělat z Jamese svého spojence.
Otázka zněla, jestli mu řekla plnou pravdu – a jestli její verze bude mít vliv na uzavření jejich smlouvy o pronájmu půdy. Ale to brzy zjistí.
„Dobrý den, slečno Byrdová. Lorde Farleyi.“
Jamesův chladný pohled mu zabránil v podání ruky. „Měli bychom okamžitě přistoupit k odsouhlasení smlouvy a podpisu, protože sestra a já jsme značně zaneprázdněni.“
Nevill neuhnul pohledem. „Doufal jsem, že si pak budeme moct promluvit v soukromí.“
James zaťal čelisti a zase je uvolnil. Vrhl krátký pohled na sestru, než Nevillovi odpověděl: „Dneska mi to nevyhovuje.“
Nevilla potěšilo zjištění, že se Oliviin úsměv vytratil. Ať o nich odhalila bratrovi cokoliv, nebyla si jeho podporou docela jistá. Rozhodl se vyčkat na svou chvíli.
Advokát vycítil mezi muži napětí. Rychle rozložil dokumenty, po jedné kopii pro obě strany a jednu k založení u sebe, k podpisu a ověření. Když se Olivie s bratrem okamžitě otočili k odchodu, Nevill si přejel klouby prstů po jizvě na čelisti. Přišel čas k akci.
„Než oba odejdete,“ řekl a podíval se na advokáta. „Mohl bych si na pět minut půjčit vaši kancelář?“
„Samozřejmě, pane.“
„To není nutné,“ vmísila se Olivie.
„Ne,“ řekl James. „Rád si poslechnu, co nám chce sdělit.“
„Jamesi!“
Nevill potlačil úsměv nad její špatně skrývanou panikou. Ale jakmile se za advokátem zavřely dveře, chuť k úsměvu ho přešla. James Lindford, vikomt Farley, neměl přívětivou náladu.
„Takže?“ zeptal se mladý muž bojechtivě.
Nevill se nelekl. „Předpokládám, že Olivie vás informovala, že jsem ji požádal o ruku.“
James založil paže na prsou. „Ano. Ale v jejím podání to spíše vypadalo jako výhrůžka.“
Nevill přenesl pohled na dívku, jejíž tvář zobrazovala všechny emoce od zmatku přes obezřetnost až po triumf. Nějak se jí podařilo přesvědčit Jamese, že nebyla vůbec zkompromitována. Řekla bratrovi celou pravdu? Určitě ne. Hawk také zkřížil paže na hrudi. „Pokud to vyznělo jako hrozba, pak pouze proto, že mé cítění je v této záležitosti velmi pevné.“
„Její zrovna tak,“ odsekl James. „Vzhledem k situaci vám radím, abyste dodržoval od Olivie patřičný odstup. Kdyby to záleželo na mně, přerušili bychom s vámi veškeré styky. Ale sestra trvala na dojednání tohoto pronájmu půdy. Nicméně jako hlava rodiny tady dělám tlustou čáru. Raději se s tím spokojte, Hawku.“
Nevill se díval, jak ji James bere za paži a vede ke dveřím. Zašel příliš daleko? Odhadl špatně Olivii i to, jak daleko se dá zahnat? Měl by na ni zatlačit ještě víc? Má zjistit, jestli mladý vikomt ví o jejich podivném vztahu skutečně všechna fakta?
V tom dlouhém a trýznivém okamžiku rychle zvažoval všechna pro a proti.
Ale pak se rozhodl. Zdá se, že mu poskytla pronájem půdy proti bratrovu přání. Proč? Možná zoufale potřebuje prostředky na udržování Byrdová statku. To by znamenalo, že v něm hodlá zůstat.
Zatímco se díval, jak odcházejí, viděl, jak Olivie setřásla bratrovo majetnické držení. Nevill zavrtěl hlavou. Ta prohnaná ženská má v sobě nezávislost, která je v žalostném rozporu s její rolí poslušné, nevinné mladé dámy ze společnosti. Nesporně dává pěkně zabrat, ať bratrovi nebo manželovi. Jenže to je právě tato nezávislost, která ho k ní tak silně přitahuje – ta a ještě několik dalších věcí, jimiž se Olivie vyznačuje.
Zachytil její zamračený pohled na bratra, když jí James podržel dveře. A tentokrát to byl vikomt, kdo zoufale zakroutil hlavou. Ohlédl se zpět na Nevilla a na krátký, ale jasně patrný okamžik si oba muži vyměnili sarkastické pohledy.
A tento kratičký okamžik Nevillovi stačil, aby věděl, že neprohrál. Ať si Olivie prozatím věří, že ho porazila. Pravda je, že ta mladá žena nedokáže žít na svém statku sama. Věděl to a očividně to věděl i její bratr.
Bylo pouze otázkou času, kdy to zjistí i ona.

KAPITOLA
23

UPLYNUL TÝDEN. Dlouhý, nudný týden. Konečný termín Nevillovy hrozby vypršel bez incidentu, i když Olivie byla celý den nervózní. Ale zdálo se, že její tah s Jamesem v advokátní kanceláři se vyplatil.
Čas se pak vlekl ještě pomaleji. Nebýt Sarah, Olivie by umřela nudou.
Ne že by neexistoval nekonečný počet maličkostí, které vyžadovaly její pozornost. Drobné opravy v domě a jeho okolí pokračovaly. K tomu chodila na ryby, jezdila na koni, hrála karty a také na piano. Vlastně se snažila být zaměstnána od svítání až dlouho po soumraku.
Ale přesto se nudila.
Jak dny míjely, James se nadále choval odtažitě. Pořád se na ni zlobil, že odmítla dvoření Nevilla Hawka, a Olivie nenáviděla odluku, kterou to způsobilo. Navíc několik jejích hostů jí šlo pěkně na nervy, zejména Archibald Collins, lord Holdsworth.
Otevřenými dveřmi zadního salonu k ní dolehl matčin smích, spolu s Archiho pobavenou odpovědí. Seděli tam u karet s panem St. Clarem, vikomtem Dicharry, a oběma dámami Wilkinsonovými. Před chvíli pršelo a déšť zadržel všechny pod střechou. Ale jakmile se počasí zlepšilo, sestry vyrazily ven. Chystaly se do městečka, kamkoliv, jen aby unikly z domu.
„Myslíš, že se chystá za lorda Holdsworthe provdat?“ zeptala se Sarah hned, když se Olivie chopila otěží poníka, zapraženého do kočáru.
„Nevím. Možná,“ dodala Olivie po chvilce. „Jestli ho dokáže postavit před rozhodnutí.“
„Ale já nechci, aby to udělala. On je… je… je tak sobecký!“ vyhrklo nakonec děvčátko. „A chová se k mámě stejně jako ke mně, jako bychom obě byly malé holky bez špetky zdravého rozumu.“
„V matčině případě je to možná správné,“ zamumlala Olivie. „Ale přestaňme se o tom bavit. Užijme si příjemného rozptýlení. Paní Mac chce, abychom vyzvedly v pekárně její objednávku a také dvě bedny vína.“
„Ráda bych se zašla podívat do sedlářství, jestli tam nemají nějaký hezký kožený obojek pro Kostičku. Takový ten s kovovými hřeby.“
Olivie se usmála. „Dobře.“
Když dojely do Kelso a k odbočce k Woodfordovu sídlu, její úsměv poněkud pohasl. Ale zamlaskala na koně a zamířila doleva do centra městečka. Přinutila se nemyslet na lorda Hawka. Má svůj život a ona svůj.
Přesto jedna část v ní byla příliš čestná, aby odmítala přiznat pravdu. Její nudu a neklid nezpůsobili pouze její hosté. Trápilo ji, že neviděla Nevilla Hawka déle než týden a neměla důvod očekávat, že by se to v dohledné době změnilo.
A ještě horší bylo, že se nenáviděla za to, že ho touží vidět. Jenže to byla pravda a ona nevěděla, jak to vyřešit. Je lord Hawk příčinou toho, že chce zůstat na Byrdové statku?
Popuzena sama na sebe práskla otěžemi. Dvojkolka rachotila po dlážděné hlavní ulici a rozstřikovala kaluže, zatímco projížděly kolem bíle natřených domů, několika obchodů se žaluziemi nad okny, malé travnaté návsi a staré veřejné studny. Několik obyvatel městečka jim zamávalo a pozdravilo je zdvořilým úsměvem.
Sarah byla mnohem veselejší, otáčela se a pokukovala po několika děvčatech a chlapcích, které zahlédla. „Nevíš, jestli je tady škola?“ chtěla vědět.
„Mám dojem, že Hamilton se o ni zmínil. Podívej, tamhle je sedlářství. Zajdeme nejdříve tam?“
Jejich pochůzky netrvaly dlouho, ale u pekařství je zdržela pekařova matka, šedovlasá stará žena, usazená na sedačce u okna, která umožňovala jejímu orlímu zraku výhled na obchod i na ulici.
„Všichni jsme si říkali, kdy se někdo z Byrdů vrátí na svůj statek,“ začala, aniž by se obtěžovala představováním. „Doufám, že se chystáte vzít si do postele nějakého Skota.“
Olivie civěla na ženu v naprostém šoku.
Z obchodu vyběhl vyděšený pekař. „Nemáš rozum, stařeno?“ Otočil se k mladé lady a nervózně mačkal zástěru v rukou. „Nemyslela to zle, slečno. Jenom doufá, že budete v budoucnu uvažovat o sňatku s nějakým Skotem.“
Olivie věděla, co tím stará žena myslela. Přesto ji její drsná slova zaskočila. „Já… V dohledné době nemám žádné plány tohoto druhu,“ vykoktala.
Odpověď přišla vzápětí. „A proč ne? Nevypadáte špatně.“
Podívala se z prostořeké staré ženy na jejího zděšeného syna a přitiskla si košík s pečivem těsněji k hrudi. „Omluvte mě, ale už půjdu.“
Když utíkala od obchodu, slyšela za sebou, jak pekař kárá svou matku, a chichotání Sarah, která běžela za ní. „Je to pravda, Liwie. Vážně nevypadáš špatně.“
„Raději zamkni pusu na zámek, děvče. Protože jestli ne, tak ti mohu znepříjemnit život.“
„Co jsem řekla?“ zeptala se Sarah a tvářila se jako nevinnost sama.
Olivie to odmítla dál rozmazávat a položila košík na podlahu kočáru. „Nasedni. Jedeme zpátky.“
Ale dívka se nepohnula. „Páni. Podívej, kdo je tady. Lord Hawk.“ Zamávala a volala na druhou stranu ulice: „Lorde Hawku!“
V Oliviině hrudi začalo hned nepatřičně bušit, jako by se její srdce chtělo přemístit do jiné pozice. Nemělo smysl plísnit se za svou reakci na jeho přítomnost, ani se zlobit na Sarah, protože už se stalo. Nevill Hawk otočil při zvolání hlavu a Olivie měla pocit, jako by se půda pod jejíma nohama naklonila.
Pak za jeho vysokou, impozantní postavou vykoukla jiná tvář – tvář malého chlapce s havraními vlasy – a okamžitě se k ní vrátila nepříjemná realita. Navíc se hoch při pohledu na Olivii zachmuřil.
Nevill ho vzal za ruku, přešel ulici k nim a smekl klobouk. „Dobrý den, slečno Byrdová, Sarah.“
„Nazdar!“ odpověděla Sarah, když Olivie mlčela. „Už jsme vás dlouho neviděly,“ dodala. „Byl jste nemocný?“
„Ne. Jenom jsem měl hodně práce.“ Na okamžik se zadíval Olivii do očí a zaplavil její nitro nepředstavitelným horkem. Pak si všiml Saražina zájmu o chlapce a rozcuchal mu vlasy. „Adrianě, tohle jsou naši noví sousedé. Slečno Byrdová, Sarah, smím vám představit svého synovce Adriana?“
„Svého synovce?“ Olivie to nechtěla vyslovit tak hrubě, ani s takovou nevěřícností v hlase.
Nevill se po jejích slovech zatvářil ostražitě. „Jediné dítě mého zesnulého bratra.“
„Ach ano. Dítě vašeho bratra,“ opakovala Olivie, zatímco jí pomalu svítalo. Pocítila úlevu. Takže to není opravdu Nevillův syn. Upřímnost veřejného přiznání na ni zapůsobila neobyčejně šlechetně a neobvykle.
Jenže Nevill Hawk byl velmi neobvyklý člověk. Dívala se na něho, zasažena tímto jediným, prostým faktem. Velmi neobvyklý muž.
Konečně se vzpamatovala. Usmála se na malého chlapce, který by byl asi bez otce, nebýt strýčkovy pozornosti. Ale její úsměv se setkal u dítěte se zlostným zamračením.
„Můj otec byl baron,“ oznámil chlapec. „Stejně jako můj strýc.“
Olivie přikývla. Je to jenom její představivost, nebo ji ten chlapec opravdu nenávidí?
„Můj bratr je vikomt,“ odsekla Sarah stejně bojechtivě jako chlapec. Otočil k ní zářivě modré oči. „Holky se nepočítají.“
„To tedy ano –“
Olivie chytila sestru za paži a Nevill stiskl chlapci rameno. „To by stačilo, Adrianě,“ řekl.
Pevný stisk zabránil dívce, aby pokračovala ve sporu. Olivie řekla Nevillovi: „Nevěděla jsem, že vám zůstala nějaká rodina.“
Tentokrát nebyla v jeho očích žádná výzva ani škádlení, když odpověděl: „ Ještě je hodně věcí, Olivie, které o mně nevíte.“
Ta klidná poznámka ji strašila celou cestu k domovu.
Rozhovor s Nevillem a jeho nevlídným synovcem trval krátce a rychle se rozloučili. Ale tato jediná poznámka a nepříjemně přímý pohled, který ji doprovázel, uvízly v centru Oliviiny mysli. Aby sestru zaměstnala, nechala ji řídit kočár. Mohla se lépe věnovat svým roztoulaným myšlenkám. Cestou kolem řeky se podívala přes most na uličku vedoucí k Woodfordovu sídlu – a kolem chalupy, v níž bydlel Adrian.
Naznačila snad jeho matka nějakým způsobem, že chlapec je Nevillův syn, nebo to byla pouze Oliviina domněnka? Vzhledem k chlapcovu nepřátelství předpokládala spíše to první. Žena si přála, aby si myslela o Nevillovi to nejhorší. Ale proč?
Odpověď byla směšně jednoduchá. Dva svobodní peerové žijící vedle sebe? Není pochyb, že hodně nájemců a obyvatel spekulovalo o jejich manželství. Jak to říkala pekařova matka? „Doufám, že si hodláte vzít do postele nějakého Skota.“ A k tomu měla nebezpečně blízko.
Je jasné, že Adriánova matka se obává Nevillova zájmu o jinou ženu. Ať chce Hawka pro sebe nebo ne, určitě se jí nelíbí představa jeho sňatku a zplození vlastních dětí, které by se staly jeho dědici a sebraly tak místo tomu prozatímnímu: jejímu synovi Adriánovi.
Po zbytek cesty byla jako ve snách a nevnímala Saražino povídání. Když dojely ke stájím, potkaly Hamiltona. „Mám dojem, že všichni šli na ryby, slečno,“ oznámil, když jim pomáhal vysednout.
„Archi – tedy lord Holdsworth také?“ zeptala se Sarah, aniž by skrývala svou nechuť k tomu muži.
Správce pokrčil rameny. „Asi ano. Nikde jsem ho tady nezahlédl.“
„Tak to se k nim nepřidám.“ Dívenka vrhla trucovitý pohled na Olivii. „Co kdybychom se projely na koních? Mohly bychom cválat k Woodfordu.“
„Dneska ne,“ odmítla sestra, plně zaneprázdněna svými znepokojujícími úvahami o Nevillu Hawkovi.
„Ale já se nudím!“
Olivie potřásla hlavou. „Obávám se, že se budeš muset bavit sama. Podívej. Tamhle je Kostička. Hřej si s ním. Já budu ve svém pokoji, kdyby mě někdo potřeboval.“ Zamířila rychle k domu. Potřebovala být sama a přemýšlet, protože dneska se stalo něco významného, něco velmi prostého. A přesto to všechno měnilo.
V tichu své jednoduše zařízené ložnice přistoupila k toaletnímu stolku a vytáhla svůj deník. Vlezla do postele, sedla si se zkříženýma nohama a dívala se na tenký, ohmataný svazek. Neotevřela ho už celé týdny. Od chvíle, kdy ještě v Doncasteru zapsala poslední poznámku o Nevillovi.
Otáčela deníkem v rukou, ale neotevřela ho. Měla zaznamenat své postřehy o egoistickém lordu Holdsworthovi nebo o Jamesových přátelích, Justinovi St. Claře a Nicholasu Curtisovi. Ale neudělala to. Až do této chvíle si na to ani nevzpomněla.
Rozevřela zápisník a začala zvolna listovat stránkami. Jak jí teď připadaly její postřehy naivní. Jak mladická a nevědomá slova a pozorování. Párování mužů a žen bylo mnohem komplikovanější, než si předtím představovala.
Pro mnoho lidí ze společnosti hrály hlavní roli bohatství a rodový původ. Vždycky těmito hodnotami opovrhovala a dávala přednost srovnatelným osobnostem a společným zájmům, které považovala za mnohem důležitější. Ale nyní viděla, že v jejím zdůvodňování je vážná trhlina. Obrovská díra v jejím chápání mužů a žen.
Síla fyzické přitažlivosti, primitivní naléhání touhy a chtíče – ty rozhodně nelze přehlížet. Ale mohou převážit nad dalšími rozdíly, dalšími praktickými důvody, v nichž se některý pár neshoduje?
Nemělo smysl si předstírat, že její úvahy jsou všeobecné, protože nebyly. Myslela na Nevilla Hawka. Na Nevilla Hawka a sebe.
Ale přes její nové poznání tohoto muže a jeho vztahu k malému Adriánovi stále zůstával fakt, že není spolehlivý, předvídatelný typ muže, za jakého se vždycky chtěla provdat. Nelze popřít, že se vzájemně silně přitahují a že se zdá, že není otcem dítěte zplozeného mimo manželské lože. Jenže pořád je to muž se silnými vášněmi. Příliš silnými. I když si od příjezdu do Skotska dával velký pozor, aby v její přítomnosti nepil, bála se, že mu jeho odhodlání dlouho nevydrží. Tragédie, která ho dohnala k láhvi, nezmizela. Jak může mít jistotu, že alkoholu znovu nepropadne?
Olivie zavřela deník, opřela se o polštáře a jen tak ležela. Slyšela, jak si Sarah hraje na dvoře s Kostičkou, i tiché pobíhání několika služebných. Dolétl k ní hlas paní McCafferové a někde zdálky Hamiltonova odpověď. Zívla. Konečně se ti dva začali alespoň trochu tolerovat. Ten první den si šli doslova po krku…
O něco později se Olivie s leknutím probudila. Uslyšela nějaký křik a bouchnutí dveří. „Nenávidím tě!“ neslo se chodbou ostré zvolání Sarah.
Posadila se, mysl stále omámenou neplánovaným spánkem. Co to je? Dívenka hlučně sbíhala po schodech, ale okamžitě se rozezněly další hlasy.
„Dobrý bože!“ vykřikl nějaký muž.
„Proboha,“ křičela nějaká žena. „Proboha! Sarah? Sarah!“
Olivie spustila nohy z postele. Tohle byl matčin hlas. Co se to pro všechno na světě děje?
Zmateně vyběhla na chodbu a odpověď byla jasná. Až příliš jasná.
Dveře matčina pokoje byly pootevřené. Augusta stála před nimi na chodbě a pokoušela se obléct si župan přes tenkou, téměř průhlednou košilku. Její nedostatečné oblečení v tuto denní dobu sice bylo poněkud zvláštní, ale zase ne tolik, když se vezme v úvahu, že všichni muži odešli chytat ryby.
Jenže neodešli úplně všichni. Protože v pokoji za Augustou poskakoval na jedné noze, zatímco se snažil natáhnout si na druhou botu, Justin St. Claře. Nikoliv Archibald Collins, ale ctihodný Justin St. Claře.
Olivie tam jenom stála a civěla na ně. Matka a pan St. Claře?
Augusta pod jejím ohromeným pohledem zrudla. „Není to to, co si…“ Ruka jí vylétla k hrdlu. „Já… já to vysvětlím,“ vykoktala.
Nervózně si pokusila upravit rozcuchané vlasy, ale marně. Pak se za ní vynořil její milenec a Augusta vzdala jakékoliv pokusy o vysvětlení. Přitiskla si dlaně na obličej a rozplakala se. Pan St. Claře ji okamžitě objal kolem ramen, jemně si ji přivinul do náruče a nechal si smáčet jejími slzami přední díl košile.
Bylo to tak intimní gesto, že Olivie dokázala pouze zírat jako oněmělý blázen. Její matka oděná v přiléhavém župánku se tulí k hrudi muže oblečeného pouze v košili – a to uprostřed odpoledne! Copak celý svět zešílel?
„Mami,“ vyslovila poněkud obtížně. „Co přesně Sarah viděla?“
To přimělo Augustu k ještě usilovnějšímu pláči a místo ni musel odpověděl pan St. Claře: „Přijímám veškerou zodpovědnost,“ odpřisáhl horlivě. „A samozřejmě hodlám učinit vůči lady Dunmorové tu jedinou správnou věc.“
Jedinou správnou věc. V okamžiku naprosté absurdity Olivii napadlo, jestli St. Claře tu jedinou správnou věc vlastně už neudělal a nepotěšil Augustu stejně úžasně jako potěšil Nevill Hawk ji.
„Ach ne!“ Olivie při této neslušné myšlence zavrtěla hlavou.
„Ale to musím!“ odpověděl pan St. Claře, který si špatně vyložil její reakci. „Musím se s ní oženit. To jediné je správné!“
„Co se to tam děje?“ ozval se zdola Jamesův hlas.
„Dobré nebe!“ vykřikla Augusta a rozběhla se zpátky do svého pokoje. Když za sebou zabouchla dveře, očividně zmatený pan St. Claře tam jen tak stál.
Olivie slyšela Jamesovy těžké kroky na schodech. „Olivie? Matko? Co se stalo Sarah? Brečela a utíkala –“ Zmlkl uprostřed věty a zarazil se v půlce kroku, protože právě spatřil podivnou scénku na chodbě. Přenesl přimhouřený pohled z nedostatečně oblečeného pana St. Claře na Olivii a divoce se zamračil.
„Co to má proboha znamenat? Olivie! Zbláznila ses? Justine –“ James zaťal ruce v pěst. „Krucinál, já tě zabiji!“
„Ne. Ne!“ skočila Olivie mezi ně. „To není tak, jak si myslíš.“
„Ne jak si myslím!“ James se ji pokusil odstrčit stranou, ale ona se pevně držela předního dílu jeho kabátu. „Nejdřív Hawk!“ burácel. „A teď St. Claře!“
„Byla to matka,“ zvolala Olivie. „Ne já, ale matka!“
„Cože?“
Jakmile James zaváhal, Olivie toho okamžitě využila. „Sarah musela vtrhnout do matčiny ložnice bez zaklepání a… přistihla je. Spolu.“
„Spolu? S matkou?“ James na chvíli neměl slov. Ale pak se podíval na ubohého pana St. Claře s desetinásobně větší zuřivostí.
Ten si nervózně odkašlal. „Obávám se, že je to tak. Ale hodlám učinit jedinou správnou věc,“ pospíšil si dodat. „V tomto ohledu nemusíš mít obavy.“
James, potácející se mezi vztekem a šokem, tam stál ochromený naprostým zmatením. Olivie moc dobře věděla, co teď cítí. Augusta, která se narychlo oblékla, opět vyšla z pokoje. To už vystupovali nahoru po schodech lord Holdsworth s vikomtem Dicharrym a těsně za nimi Skylockovi i obě Wilkinsonové.
Olivie je chtěla odehnat, protože si uměla představit, co si budou myslet. Neunikne jim nejmenší detail něčeho, co vypadá na šokující skandál, odehrávající se přímo v jejich středu. Jako očití svědci budou vyhledávanými společníky na všech večírcích ve městě. Z události se stane nejšťavnatější historka roku, dávaná k lepšímu několik následujících měsíců: krásná vdova Dunmorová přistižena in flagranti s velmi bohatým panem St. Clarem, mužem o několik let mladším než ona a přítelem jejího syna. A přistižena v choulostivé situaci svými třemi dětmi!
Naštěstí se v tu chvíli objevila paní McCafferová, která rychle vtlačila Augustu zpátky do pokoje, James zamířil do pracovny, kam ho následoval pan St. Claře, jakmile si vyzvedl zbylé součástí svého oděvu. To umožnilo Olivii, aby se vypořádala se zbytkem hostů. Ale její trpělivost byla příliš opotřebovaná, aby dokázala zachovat větší zdvořilost.
„No tohle!“ prohlásila dotčeně Henrietta Wilkinsonová, když Olivie hnala všechny ze schodů dolů. „Vidím, že tohle není vhodné prostředí pro jemné mladé dámy.“ Objala dceru kolem ramen, jako by ji chtěla chránit před dalším zlem, číhajícím za trámy a v rozích domu.
Olivie zaskřípala zuby. „Plně vás chápu. Dám vám okamžitě přistavit kočár. Můžete odjet ještě před večeří.“
„Před večeří?“ Ta ženská na ni hleděla, jako by možnost, že přijde o jídlo zadarmo, šokovala víc než cokoliv jiného.
„Kuchařka vám připraví na cestu košík s jídlem,“ odsekla Olivie, která nehodlala ustoupit. Chtěla mít z domu všechny kromě členů rodiny a čím dříve, tím lépe. Pak se obrátila k oběma lordům. „Pojedete s Wilkinsonovými a Skylockovými v kočáře nebo na svých koních?“
Lord Dicharry si pročistil hrdlo. „Vy nás vyháníte?“
„Kdo by chtěl zůstat?“ vyštěkl lord Holdsworth. „Při takových nepřístojnostech a za bílého dne se nemůže žádný slušný člověk v téhle domácnosti déle zdržovat. Pochopitelně, slečno Byrdová, že to platí i pro vás a vaši sestru. Musíte jet s námi. Je na vašem bratrovi, aby se vypořádal s touto nedůstojnou situací.“
Olivie se na něho zle podívala. „Nejsem člověk, který opouští rodinu v nouzi. Z toho, co jste právě řekl, je na první pohled zřejmé, že moje matka si v panu St. Claře zvolila mnohem lepšího muže. Přeji vám příjemnou cestu, lorde Holdsworthi. Pošlu služebné, aby vám všem pomohly sbalit věci. Kočár bude přistaven za dvě hodiny. Přesně.“
Následující dvě hodiny uplynuly v jakési neurčité rozmazanosti. Ačkoliv Olivie divoce bránila matku před jejich nadutými hosty, sama byla tím, co se stalo, hluboce otřesena.
Jak se mohla její matka takhle chovat?
Ale věděla jak. Vášeň je neobyčejně mocná šelma s udivující vemlouvavostí. Copak to nezjistila i ona? Při té myšlence se ušklíbla.
Možná by se měla raději ptát, jak mohli být milenci tak neopatrní.
Jenže i na to znala odpověď. Byla snad ona opatrnější? Augusta s panem St. Clarem se na sebe přinejmenším nevrhli někde venku, kde by je někdo mohl zahlédnout.
Olivie pevně stiskla rty a přála si, aby utichla bodavá bolest za jejíma očima. Díkybohu, že ji ten den s lordem Hawkem nikdo neviděl. Protože by to bylo strašlivě ponižující. Ubohá matka.
Vtom si vzpomněla na svou rozrušenou sestru a strnula. Chudák Sarah, když našla matku s panem St. Clarem v tak choulostivé situaci. Kam mohla utéct?
Jen co kočár v doprovodu dvou uražených lordů na koních odrachotil, Olivie si dlouze a smutně oddechla. Dobře že se jich všech zbavila. Doufala, že mračna hromadící se na obloze je promočí tak, že nastydnou a umřou.
„No tak, Olivie, seber se,“ napomenula se, když se vracela do domu. Než aby vrhala kletby na přátelé dobré jen do pěkného počasí, raději by měla najít Sarah. A potom si obě musejí promluvit s matkou.
James stál v pracovně s rukama založenýma za zády a sledoval odjíždějící hosty.
„Tak co,“ zeptala se Olivie. „Je všechno dohodnuto?“
Když se k ní otočil, vypadal unaveně. Ale bylo vidět, že se mu ulehčilo. „Ano. St. Claře vyřizuje potřebné záležitosti. Poslal jsem ho, aby si pronajal pokoj v poštovní stanici v Kelso – dočasně.“ James vzdychl. „Uvažovalas o tom, Livie? Za týden budeme mít nového otce.“
„Nového otce.“ Olivie potřásla hlavou a posadila se na židli. „Ne. Tak jsem na to vůbec nemyslela. Ale zřejmě máš pravdu.“
„Proklej mě, ale když jsem zval St. Clareho k nám, myslel jsem více na spojení mezi ním a tebou. Ne mezi ním a matkou.“
Olivie se na něho dívala s mírnou výčitkou. „To by tě mělo poučit, aby ses do takových věcí nevměšoval. Ačkoliv bych se asi měla cítit trochu dotčeně, že si vybral matku a ne mě,“ dodala. „Naštěstí není můj typ.“
„Ne. Ale oba víme, kdo jím je.“ James na ni upřel pronikavý pohled. „Napadlo mě, Olivie, že matka a St. Claře se zachovali, jak je třeba. Myslím tím to, že když byli přistiženi, vědí, co je jejich povinnost. Na rozdíl od tebe.“
Olivie strnula. „Vím, co chceš říct, ale mrháš dechem. Nenechám se vehnat do manželství ani tebou, ani kýmkoliv jiným. Dosáhl bys tím jenom pošpinění mé pověsti a současně i pověsti Sarah. Matčino chování je dost špatné, ale přemýšlej, Jamesi. Kdo by si přál požádat o ruku ubohou dívku, kdyby jak její matka, tak její sestra koketovaly se skandálem?“
James se zamračil, ale naštěstí se nepřel.
„Když už mluvíme o Sarah, asi bychom se po ní měli podívat,“ poznamenal. „Vypadala hodně rozrušeně.“ Strčil ruce do kapes. „Jak jí tohle všechno vysvětlím? Je to ještě malá holka a oni –“ Nedopověděl, jenom se mračil.
Olivie ztěžka vzdychla a vstala. „Najdu ji a všechno jí objasním.“
„Všechno?“ Úlevný výraz na jeho obličeji působil téměř komicky. „Všechno? Jak jí můžeš vysvětlit všechno? Ani ty nevíš všechno. Alespoň doufám.“
„Vím dost o tom, k čemu dochází mezi mužem a ženou, abych si s ní o tom dokázala promluvit. Jdu se po ni rozhlédnout venku,“ upřesnila. „Nejspíš se schovává někde na stromě nebo ve stáji. Najdu ji, vyjasním ji situaci a pak ji přivedu domů.“
Ticho v pokoji přerušilo hrozivé zaburácení hromu. „Blíží se bouřka,“ poznamenal James. „To ji přivede domů. Bouřka a hlad.“
„Já vím. Ale bude se cítit lépe, když bude vědět, že o ni má někdo starost. Neboj se, nemohla utéct moc daleko.“

KAPITOLA
24

BOUŘE TLAČILA vzduch dolů k zemi, horký a těžký. Olivie se zastavila a odhrnula z krku vlhkou kadeř vlasů. Hledala sestru už přes hodinu a stále bezúspěšně. Ve stájích, v zarostlém sadu, na břehu řeky. Teď seděla na Zlatce a hodlala pátrat v širším okolí.
Ne, opravila se, když pobídla poslušnou kobylu ke klusu. Jede na jediné místo, které ji jako cíl Saražina útěku napadalo.
Míří na Woodfordovo sídlo.
Nad mraky na západní obloze se zablesklo a za několik sekund zemí otřáslo burácení hromu. Zanedlouho bude tma, ale Olivie se nenechala odradit. Sarah má Nevilla Hawka ráda; viděli ho v městečku před několika hodinami; a jeho domácnost je jediná, kterou tady děvče zná. Docela logické. Jenže na svírání žaludku a bušení srdce, když se blížila k domu lorda Hawka, nebylo nic logického. Odvahu pokračovat jí dodávala pouze starost o Sarah, protože nepochybovala, že se setkání s ním nevyhne. Pokud ta krátká chvíle jeho přítomnosti v městečku jí dokázala otřást až do morku kostí, jak přežije nadcházející rozhovor?
Mezi mostem a Woodfordovým sídlem se začal zvedat vítr. Po vedru a vlhku se náhle ochladilo. Než uviděla hezký opevněný dům, začalo pršet.
„Neviděl jste mou sestru?“ zavolala na muže u stájí, ještě než stačil chytit Zlatku za uzdu. Uvědomila si, že je to Bart. Trenér Hawkových koní.
„Slečnu Sarah? Se starým psem?“ Muž přikývl a usmál se. „Je nahoře v domě, slečno. S lordem.“
S lordem. Olivie se dívala přes nádvoří a dešťovou clonu k domu, zatímco Bart vedl Zlatku do stáje. Už teď byla rozcuchaná a zmoklá, a ačkoliv se snažila upravit si límec a manžety, věděla, že je to beznadějné. Musí vypadat hrozně. A než doběhne k předním dveřím, bude promočená do nitky.
Muž jako by vycítil její dilema, ukázal na dveře, které byly mnohem blíže stáje. „Tam jsou dveře do kuchyně. Kuchařka vám pomůže se osušit a pak vás zavede za lordem Hawkem. Pokud vám nevadí vejít do domu přes kuchyň,“ dodal.
Při běhu před dvůr s pytlem nad hlavou si Olivie uvědomila, že její přátelé ze společnosti by se nad takovým scénářem, jaký tady hrála, silně pohoršovali. Její matka určitě nikdy nevstoupila tak málo elegantně do domu nějakého peera. Ale jelikož neměla v úmyslu dělat na tohoto konkrétního šlechtice dojem, bylo jí to jedno. Možná tím, jak vypadá, dokonce odradí Nevilla Hawka, aby se na ni ještě někdy podíval.
„Můj bože!“ zvolala kuchařka, když Olivie vtrhla z lijáku do kuchyně.
„Omlouvám se, ale ta bouřka –“ Sundala si pytel z hlavy a teprve teď si všimla ovesných plev, které se jí přilepily na vlhké vlasy.
„Neomlouvejte se, slečno. Já se jenom snadno leknu, to je všechno.“ Kuchařka si ji chvilku prohlížela a pak jí podala čistý ručník z hromádky na polici v otevřené komodě. „Jsem Maisie Tillotsonová, k vaším službám. Vařím lordu Nevillovi. A vy musíte být slečna Olivie Byrdová z Byrdová statku. Přišla jste si pro Sarah, mám pravdu?“
„Ano. Je má sestra v pořádku? Nezpůsobila tady žádné těžkosti?“
„Vůbec ne, ačkoliv psi spustili pořádný randál, když uviděli toho jejího hubeňoura. A pokud jde o ni, lord už ji zcela uklidnil.“ Ženinu kulatou tvář proťal úsměv. „Ale ten vždycky umí zacházet s divokými nebo neklidnými stvořeními.“
Olivie si narovnala sukně a pak zjišťovala rukama stav účesu. „Koně i malá děvčata?“
„Velká taky. Právě jsem pro ně připravila podnos s občerstvením,“ pokračovala žena s sklopila hlavu, aby se vyhnula šokovanému pohledu, která její slova vyvolala. „Budete si přát čaj?“
A tak Olivie následovala paní Tillotsonovou soukromou zadní cestou domu, vedoucí pod starobylými klenbami a kolem staletí starých oken z barevných skleněných tabulek. Chodba byla prostorná a galerie jí dala nahlédnout do historie rodu, který tu sídlil už tak dlouho. Světlovlasé ženy, děti s buclatými tvářičkami. Ale všichni muži měli havraní vlasy a modré oči.
Olivie se neubránila zvědavým pohledům. Bylo to fascinující nahlédnutí do Nevillova života.
Když však došly k obývacímu pokoji, zvědavost se proměnila v úzkost. Bude se muset vypořádat nejen se Saražiným otřesem, ale také s přítomností Nevilla Hawka.
Rozhodla se, že nedá skutečný stav svých nervů najevo. Zaklepala a otevřela dveře, aby paní Tillotsonová s podnosem v rukou mohla vejít dovnitř.
Nevěděla, co má očekávat, ale scéna, kterou její oči uviděly, byla pozoruhodná. Kostička ležel na podlaze před obrovskou pohovkou s postranními opěradly. Když je uviděl, zabouchal kostnatým ohonem o podlahu. Nevill se Sarah seděli bok po boku na pohovce s velkou knihou otevřenou přes své klíny, nad níž se skláněly jejich tmavé hlavy.
„Mám postavit podnos na váš stůl?“ zeptala se paní Tillotsonová, když dvojice nezvedala hlavy.
„Ano. Děkuji, Maisie. Vidíš? Tady to je, Sarah. Tvůj pra-pra-pra-praděd ze strany matky tvého otce.“
Paní Tillotsonová se usmála na Olivii, ale neohlásila její přítomnost zaujatému páru. Když tiše odešla, mladá lady se vrátila k pozorování sestry, o níž se domnívala, že bude v šoku, a muže, u něhož čekala, že ho přítomnost temperamentního malého děvčete vyvede z míry.
„Můj pra-pra-pra-pradědeček,“ opakovala Sarah. „Narodil se téměř před dvěma sty let. Ještě před občanskou válkou.“
„Správně,“ poznamenal Nevill. „Zdá se, že jsi dávala při vyučování dobrý pozor.“
Sarah se při jeho pochvale rozzářila a zvedla hlavu. Právě tehdy spatřila sestru. „Livie!“ vykřikla. Ale okamžitě se zamračila a opřela se zpátky o pohovku. „Jestli jsi mě přišla odvést domů, tak nikam nejdu.“
Nevill vzhlédl pozornýma očima, jako by ho Oliviina přítomnost vůbec nepřekvapila. Pak pokynul k podnosu. „Budete tak hodná a nalijete nám?“
Přikývla a beze slova se pustila do jednoduchého domáckého úkolu. Ale jí tak jednoduchý nepřipadal, alespoň ne v domácnosti Nevilla Hawka.
Podala jim šálky s čajem a postavila tácek se sušenkami na stolek vedle pohovky. Pak se opatrně posadila na kraj hepplewhitovského křesla. Nevill odložil velkou knihu stranou a chvíli pili čaj za naprostého mlčení. Olivie přes nervozitu z Nevillova upřeného pohledu věděla, že musí sdělit důvod své návštěvy.
„Takhle jsi neměla utíkat, Sarah,“ začala. Podívala se na Nevilla. Ví, co přesně donutilo Sarah k takovému útěku? Možná. Zhluboka se nadechla. „Je mi jasné, že jsi utrpěla šok. Ale vyděsit nás až k smrti není správný způsob, jak se s ním vypořádat.“
„Nenávidím je!“ prohlásilo dítě a zkřivilo obličej. „Nenávidím je a už nebudu žít s mámou. Zůstanu tady,“ dokončilo a přitisklo se k Nevillovu boku.
„Ale tady nemůžeš zůstat. Lord Hawk byl velmi laskavý,“ trvala na svém Olivie. „Jenže nemůžeš –“
„Ne v tomto domě, myslím ve Skotsku. S tebou. Na Byrdově statku.“
„Takže plánujete zůstat ve Skotsku?“
Olivie nechala otázku bez odpovědi, i když jaksi naznačovala spojitost s ním, intimitu, na kterou nebyla připravena reagovat. A kromě toho, co by měla odpovědět? Ano, zůstávám tady proti všem pravidlům zdravého rozumu zůstávám v blízkosti muže, od něhož bych se měla držet stovky kilometrů daleko.
Odložila šálek jen s drobným zachvěním a opět promluvila k trucovité sestře: „Nemusíš žít s nimi, pokud ti to tolik vadí, milá Sarah. Kromě toho mám tušení, že po svatbě budou chtít někam daleko odjet, aby se vyhnuli možnému skandálu.“ Soucitně se na sestru usmála. „Bude to v pořádku, uvidíš.“
Saražina brada se zatřásla. Přikryla si dlaněmi oči. „Nikdy to nebude v pořádku. Nikdy.“ A pak se usedavě rozplakala.
Olivie se okamžitě přesunula na pohovku vedle ní a vzala ji do náruče.
„Já ji… nenávidím,“ vzlykala Sarah do už tak vlhkého Oliviina živůtku. „Jak to mohla dělat… zrovna s ním?“
Oliviin pohled se setkal nad sestřinou hlavou s Nevillovým. Byl to podivně intimní okamžik, ale ne jako předtím. Tohle nebyla intimita těla ale mysli. Nebo přesněji řečeno intimita srdce. V pomoci a uklidnění dítěte byli najednou zajedno, jako by měli být všichni rodiče.
Olivie hladila Saražiny rozcuchané vlasy, ale nepřestala se mu dívat do očí. Často jí připadaly rozbouřené a zastřené. Ale dnes, ačkoliv byly tmavé, byly naprosto čisté. Kdyby se do nich dívala dostatečně dlouho, možná že by viděla hluboko do jeho nitra, na tajemství v jeho duši.
To, že chtěla tato tajemství poznat, ji zneklidňovalo. Ale postupně si uvědomila, že přes všechny pochybnosti o něm by toto nahlédnutí do hlubin mohlo být cenné. Odváží se k tomu?
Vydržet takové osobní spojení s ním bylo téměř bolestivé, stejně bolestivé, jako jeho přerušení. Ale byla tady Sarah, s níž se musela vypořádat a která se ocitla v hrozném stavu.
„Sarah, Sarah, tak už neplač,“ tišila sestru. Hladila ji po zádech a líbala na temeno. „Vidíš to příliš černě. Vím, že pro tebe bylo nepříjemné, když jsi je tak našla…“
Vyslala provinilý pohled k Nevillovi a pokračovala: „Ale až budeš starší…“ Znovu se odmlčela, neschopná vysvětlit něco, co sama příliš nechápala. Určitě jí nikdo nedokáže objasnit přitažlivost mezi mužem a ženou tak, aby to pochopila. Je to něco, co si musí každá žena prožít na vlastní kůži.
Nevill se předklonil a širokou, hranatou špičkou prstu sledoval stopu Saražiny slzy na tváři. „Vzpomínám si, jak mě vyděsilo, když mi zemřel otec, Sarah. Byl jsem už dospělý muž, a přesto jeho ztráta byla jako… jako by mi vzali zem pod nohama. Nejdříve umírali moji kamarádi, spolubojovníci ve válce. Potom můj otec a brzy po něm matka. A sotva jsem začal poznávat, jak jsem své rodiče miloval, zemřel ještě můj bratr.“
Nevill zachytil další slzu. „Vím, jak jsi teď vystrašená. Tolik změn ve tvém životě. Ale máš rodinu, která tě miluje. Na to nesmíš zapomínat, protože to zdaleka není samozřejmost.“ Usmál se na ni. „Tvůj otec bude vždycky s tebou, víš? Pomohlo by ti, kdybys zvážila, co by asi chtěl, abys udělala.“
Sarah ležela tiše v Oliviině objetí, takže zřejmě naslouchala jeho tichému, uklidňujícímu hlasu. „To děláte i vy?“
Nevill zvážněl a chvíli neodpovídal. „Moji rodiče milovali Woodfordovo sídlo. Byl to střed jejich světa. Takže ano, myslím, že proto pracuji tak usilovně, abych ho vylepšil. Ale klidně bych se toho všeho vzdal,“ pokračoval ještě tišeji. „Všeho, co mám, jen abych měl zpátky svoji rodinu.“
Děvčátko se zavrtělo. „Máte toho chlapce. Synovce. Máte jeho.“
Nevill se opět usmál a zvedl oči k Olivii. „Ano. Mám Adriana a je mi drahý mnohem víc, než jsem si kdy myslel. Ale i ty jsi mi přirostla k srdci.“
Olivie stiskla rty, protože jeho pozorná něha jí sevřela hrdlo. Uvědomila si, že právě odhalil kousek své duše. A ačkoliv jeho slova byla určena Sarah, jeho oči vyprávěly Olivii celé svazky.
Dokáže tohoto muže milovat.
Toto vědomí ji zasáhlo zvláštním pocitem jistoty. Ať je Nevill Hawk tvrdý, komplikovaný a arogantní, může ho snadno milovat už jen pro tu zranitelnost, kterou odhalil před její zoufalou sestrou.
Sarah popotáhla. „Takže si myslíte, že bych se na mámu neměla zlobit.“ Otočila se k němu v Oliviině náruči tváří. „Ale kdybyste se oženil s Livií, potom… potom bych tady mohla žít s vámi.“
Olivie odtrhla oči od Nevilla, rozpačitá ze sestřiny prostořekosti. „Nemyslím, že to lord Hawk myslel zrovna takhle, Sarah. Ty víš, že tvůj otec by chtěl, abys zůstala s matkou. Má tě nesmírně ráda.“
Dívenka si otřela rukou oči. „Já vím. Ale… ale ona si chce vzít toho hnusného lorda Holdsworthe.“
„Lorda Holdsworthe? Co to má s lordem Holdsworthem –“ Olivie zmlkla, protože konečně pochopila. Poodtáhla se od Sarah. „To přece nebyl lord Holdsworth, koho jsi našla s matkou.“
Holčička zamrkala a podívala se na ni. „Nebyl?“
„Nebyl?“ řekl jako ozvěna Nevill.
Olivie cítila, jak jí stoupá ruměnec po krku a do tváří. Nechtěla prozradit o matce nic nelichotivého, ale bylo zřejmé, že Nevill zná všechny trapné podrobnosti – nebo alespoň tolik, kolik jich věděla Sarah.
„V jejím pokoji nebyl lord Holdsworth. Vlastně on a všichni ostatní už odjeli z Byrdová statku. Není pochyb, že spěchají rozšířit klevety,“ dodala trpce. „Asi jsem je neměla vyhnat tak rychle, ale raději je nechat, aby se stali svědky svatby.“
Sarah zatahala sestru za límec. „Tak kdo, Livie? Kdo to byl?“
Olivie se na ni křivě pousmála. „Byl to pan St. Claře.“
Dívka se narovnala. „Pan St. Claře?“
„Ano. Justin St. Claře. A jelikož se brzy stane tvým nevlastním otcem, měla by ses snažit s ním dobře vycházet.“
Sarah to chvilku zvažovala. „Pan St. Claře.“ Podívala se na Nevilla, který pozvedl tázavě jedno obočí. Pak mu odpověděla ostýchavým úsměvem. „No dobře. Myslím, že není tak špatný.“ Utřela si oči do rukávu. „Ne jako ten děsný Archi.“
„Tak Justin St. Claře,“ poznamenal, když se napětí v místnosti začalo uvolňovat. Pak se zasmál. „Od něho bych nečekal, že –“ Ale když se na něho obě podívaly, větu nedopověděl.
„Nečekal co?“ chtěla vědět Sarah.
Nevill si odkašlal. „No… nečekal jsem od něho, že by dokázal uchvátit srdce takové ženy, jako je Augusta,“ prohlásil s úsměvem. Ačkoliv se zády opíral o pohovku, všichni tři seděli poměrně blízko sebe, takže když natáhl paži na zadní opěradlo, jeho ruka se téměř dotýkala Oliviina ramene.
„Slyšel jsem, že St. Claře má na svém sídle na ostrově Wight plachetnici,“ pokračoval Nevill. „Určitě ho budeš uhánět, aby tě na ni vzal, Sarah.“
Děvčátko oživlo. „Plachetnici? Hm. Možná budu, protože jsem na plachetnici ještě nikdy neplula. Stejně je to to nejmenší, jak může odčinit nepříjemnosti, které způsobil.“ Pak zívla a stulila se v Oliviině náručí. „Jsem strašně ráda, že jsi pro mě přišla, Livie. Omlouvám se, že jsem tak utekla a nahnala ti strach. Ale vážně jsem moc ráda, že jsi mě šla hledat.“
Nevill vrhl nad její hlavou na Olivii pohled a jeho oči jako by jí říkaly: Také jsem rád, že jsi přišla. I ona byla ráda.
Dlouho tak seděli blízko sebe, zatímco déšť vyťukával ukolébavku na okenní tabulky. Sarah znovu zívla a Olivie cítila, jak se tělo dítěte začíná uvolňovat. Byl to dlouhý, vyčerpávající den, a ještě je čekal návrat domů.
Nevill jako by vycítil její myšlenku, protože řekl: „Nemusíte jet v té bouři domů, Olivie.“
Vyhnula se jeho pohledu. „Nemůžeme tady zůstat na noc.“ Ne tehdy, když mě to k tobě tolik přitahuje.
„Jsou tady Maisie a hospodyně. Kromě toho musíte myslet na Sarah. Na Woodfordu jste v dokonalém bezpečí – v takovém, jaké si přejete mít.“
Olivie neměla pochybnosti, jak to myslí. Mělo by to varovat její mysl, aby tady nezůstávala. Jenže její mysl nepracovala tak, jak by měla. Byla stále zahlcena novou pravdou o svých citech k němu a tím, jak hluboko ji zasáhly.
Sarah v jejím objetí vzdychla a zavrtěla se, aby se jí odpočívalo co nejpohodlněji. Olivie jí odhrnula kadeř z čela. Děvčátko už vlastně dřímalo a déšť venku ještě zesílil, jako by ji chtěl tady zadržet.
Možná by opravdu měla zůstat.
Když nic neříkala, Nevill vstal. „Upozorním hospodyni, aby vám připravila pokoj, a pošlu jezdce na Byrdův statek, aby věděli, že jste obě tady.“
Než se vrátil, Sarah už tvrdě spala. „Odnesu ji,“ řekl a vzal děvčátko bez větší námahy do náruče. Vyšli po dřevěných schodech do prvního patra a pokračovali ztemnělou chodbou s kobercem do kruhového pokoje s kamennými stěnami. Očividně byl součástí staré věže.
Někdo už v něm rozsvítil lampu a v krbu ve zdi hořel oheň. Opatrně položil Sarah na rozesílanou postel a zul jí boty. „Myslel jsem, že pro ni bude lepší, když budete mít společný pokoj.“
Olivie souhlasně přikývla. Ale i přes přítomnost Sarah, pobyt s Nevillem v malé místnosti zostřil všechny její smysly. Byl tak vysoký a mužný a i v pohodlném domácím oblečení působil jako impozantní vládce sídla. Silný, a přesto jemný, a mnohem přitažlivější než kterýkoliv muž, s nímž se kdy setkala.
Jak by se do něho mohla nezamilovat?
Nevill vsunul ruce do kapes. „Mám vám dát něco poslat? Nějaké jídlo nebo pití?“
„Ne, děkuji.“
Mlčení se protahovalo. Přejela rukou po okraji postele. „Jenom upravím Sarah na noc.“
Přikývl a pak si odkašlal. „Pokud by vám to nevadilo, rád bych si pak s vámi promluvil. Venku.“ Pokynul ke dveřím.
Oliviina citlivost k jeho přítomnosti se okamžitě desetinásobně vzrostla. Být s ním o samotě bylo nebezpečné, a teď ještě víc než kdy jindy. A dlouhá bouřlivá noc před nimi situaci ještě umocňovala. Podlehla mu za mnohem méně nebezpečných okolností a navíc ho tehdy ani neměla ráda. Bůhví, co by mohla udělat nyní, když v sobě odhalila ty nové city k němu.
Jenže Olivie to věděla. Věděla přesně, co se mezi nimi stane.
„Já… nemyslím, že by to bylo moudré,“ odpověděla téměř šeptem.
Zvedl koutek úst ve smutném úsměvu a rozpřáhl paže. „Slibuji, že se vás ani nedotknu, Olivie. Nepřiblížím se k vám víc než na jeden metr, jestli si to přejete.“
Ale to není moje přání. Právě naopak.
Nelítostně tuto myšlenku potlačila. „Možná byste mi měl říct to, co potřebujete, tady. Hned.“
Dal si s odpovědí načas. Nejdříve se podíval na spící Sarah. Jantarové světlo lampy a blikající záře plamenů ohně v krbu barvily jeho tvář dozlatova. Pozorovala jeho profil a obdivovala výrazné rysy – odvážné čelo a rovný nos, křivku rtů a přimhouřené oči. Krásný a nebezpečný, neodolatelný. Nepochybovala, že ať jí navrhne cokoliv, nebude mít sílu mu to odepřít.
Ale měla by být silnější. Mravnost jejího dosavadního života by jí měla dát schopnost k tomu, aby se od něho odvrátila. Jenže věděla svoje. Polibek. Objetí. Nádherné, bouřlivé vzrušení jejich posledního setkání. A navrch všeho teď věděla, že ho miluje.
Když se otočil a upřel na ni zastřený pohled modrých očí, zastavil se jí dech v hrdle.
„Myslím, Olivie, že návrh vaší sestry byl moudrý.“
Nechápavě zamrkala a Nevill pokračoval: „Neexistuje rozumný důvod, proč bychom se neměli vzít. Držel jsem se zpátky a neobrátil jsem se na vašeho bratra, protože přes to, že máte o mně tak nehezkou představu, nepřeji si vám ublížit nebo vás ponížit. Ale doufám, že své dřívější rozhodnutí znovu zvážíte. Už jste přiznala, že chcete zůstat ve Skotsku, a oba víme, jak silně se přitahujeme. Viděl jsem ten váš deník a vím, že jste odmítla nespočet přijatelných nápadníků.“
Popošel k ní a upřeně se na ni díval. Jako pár se k sobě skvěle hodíme, Livie. Ani jednomu z nás nevyhovuje život ve městě. Tady budete šťastná. Udělám cokoliv, abyste byla šťastná. „Jenom řekněte, že si mě vezmete.“
Olivie téměř nemohla dýchat. Vzít si ho! Tak tohle rozhodně nečekala, když ho předtím tak důrazně odmítla. Byla připravena na svádění. Sice by neměla, ale stalo se. Vlastně si přála, aby ji svedl. Ale žádost o ruku, třeba sebevítanější, jí vyrazila dech. Zápasila s touto představou tolik dní, že jí teď připadalo téměř nemožné uvažovat o souhlasu.
Nevill mezitím přistoupil těsně k ní, takže musela zaklonit hlavu, aby se mohla podívat do jeho uhrančivých očí. Jeho blízkost ji ochromovala. Ale stále se jí ani nedotkl. „Je ta představa pro vás skutečně tak odpudivá?“ zeptal se, když mlčela. Zvedl ruku a jedním prstem ji pomalu hladil po paži dolů, od ramene k lokti a dál po holém předloktí. „Mezi námi existuje silná přitažlivost. Cítím ji. Vy ji cítíte také. Cítíte ji i teď, mám pravdu?“
„Ano.“ To slovo bylo žalostným, přidušeným přiznáním.
„Tak si mě vezměte a můžeme prozkoumat hlubiny této přitažlivosti. To, co jste cítila předtím, byl jenom začátek, Livie. Jenom pouhý začátek –“
Olivie ho umlčela polibkem. K jeho úžasu a i ke svému sevřela v rukou přední díl jeho vesty, vytáhla se na špičky a zabránila mu v dalších slovech dlouhým polibkem.

KAPITOLA
25

NEVILL PRI OLIVIINĚ náhlé kapitulaci zajásal. Je jeho!
Sevřel ji do náruče. Nejraději by ji o sebe rozdrtil. Ale dával si pozor, aby nedošla k úhoně. Je jeho, znělo mu ozvěnou v hlavě, zatímco jí oplácel polibek. Tím svým mu dala jasnou odpověď. Vezme si ho a bude navždy jeho.
Ale nejdříve se s ní bude milovat. Bude se s ní milovat a připoutá ji k sobě silou její vášnivé povahy.
Proto přijal nabídku jejích hledajících úst a napjatého těla. Byla sladká a hebká, a přesto přetékala vášní. A to všechno bylo určeno jemu. On jí na oplátku dával veškerou svoji vášeň, kterou tak dlouho držel na uzdě. Zmocnil se jejích úst a líbal ji tvrdě. Donutil ji pootevřít rty a vsunul jazyk hluboko dovnitř. Pátrající, uchvacující. Rytmickými nárazy zkoumal její ústa a současně tiskl její břicho ke svému divokému vzrušení.
Konečně najde úlevu od bolestivé touhy, kterou v něm probouzela.
„Víš, jak moc tě chci?“ zašeptal mezi polibky, které hraničily se zoufalstvím. „Víš, jak to čekání bylo těžké?“
Ale to teď skončilo. Aniž by Olivii poskytl čas na odpověď, uchopil ji do náruče stejně jako předtím její sestru. Nicméně tentokrát s naprosto odlišným záměrem. Prošel dveřmi a byl už v polovině schodů do dalšího patra, než Olivie zareagovala. „Počkej. Neville…“
Zastavil se na podestě a líbal ji na teplé, chvějící se rty, dokud její opatrnost nepodlehla touze. Překonal poslední rameno schodů a vnesl Olivii do svého pokoje.
Nesvítila v něm žádná lampa a v krbu nehořel oheň. Tento pokoj nebyl v noci používaný. Nevill tady spával pouze ve dne, nikdy ne v noci.
Jenže teď sem nepřicházel spát.
Položil Olivii na postel. Ačkoliv proklínal fakt, že ji má pustit, potřeboval světlo, aby ji viděl. Třemi prudkými pohyby křesadla zapálil troud a rozžal svíčku. Pak se na ni podíval a pocítil nejostřejší, nejprudší bolest touhy, jakou kdy poznal. Během dlouhých let toužení po věcech, které nemohl mít – záchraně života svých přátel, ještě více času s rodinou, klidu, alespoň jedné noci strávené v klidu – nikdy nepoznal tak čistou a pronikavou touhu jako nyní.
A nikdy nebyl tak blízko naplnění své tužby.
Svlékl vestu a viděl, že Olivie pozorně sleduje každý jeho pohyb. Následovala košile. Oliviiny oči se rozšířily.
„Sundej si živůtek, Olivie. Chci vidět, jak se pro mě svlékáš.“
Unikl jí prudký výdech, ale poslechla. Bůh ji zatratí, ale poslechla.
Nevill si stáhl boty a ona zula střevíce. Pak si svlékl kalhoty a stál před ní pouze ve spodním prádle. Olivie strnula. Seděla trapně na jeho posteli, vzhlížela k němu a její ruce v klíně bezradně mačkaly látku sukně.
„Neville,“ řekla a sklopila hlavu. „Já… já nevím.“
„Pomohu ti,“ odpověděl. Rychle rozvázal tkaničky a stáhl jí sukni z boků – její sukni a její jedinou spodničku. Odhodil je stranou a otočil se zpět k ní. Oblečená pouze v košilce, s pažemi a nohama odhalenýma jeho pohledu, vypadala jako nejdokonalejší žena, kterou kdy spatřil. A teď byla jeho. Vždycky bude.
„Vezmeme se do týdne,“ zamumlal uklidňujícím způsobem, když ji položil na záda a vzepřel se na pažích nad ní. Klekl si na matraci a postel zaskřípala. Svaly se mu třásly napětím, jak se musel ovládat, aby se na ni nevrhl jako samec v říji. „Zítra si promluvím s tvým bratrem a matkou.“
„Oběma se tím velmi uleví,“ odpověděla Olivie.
Sklonil hlavu a jemně ji políbil. Když zvedl hlavu, dívala se na něho s plnou důvěrou. Měl by jí říct: Ale mně bys neměla věřit, milá Olivie. Jenže byl tak blízko tomu, co od ní chtěl. Co potřeboval. Měl by ji poslat zpátky do bezpečí její rodiny, dříve než zjistí, za jakého muže se provdala.
Ale nedokázal to. Místo toho se k ní přitiskl.
Olivie při tomto důvěrném dotyku šokované vydechla, ale nebránila se. Posouval se a hladil ji po celém těle, přičemž se jí neustále díval do očí. Věděl, že tímto způsobem se jí ještě nikdo nedotýkal. Přesto z její nevinnosti vyzařovala mnohem silnější smyslnost než z nejzkušenějších kurtizán. Chtěla ho a současně se bála, co jí udělá. Ale neuhnula.
Znovu klouzal rozpáleným tělem po jejím a tentokrát ho Olivie pohladila po dlouhých pažích. „Ach, bože,“ zašeptala.
Její výdech rozdmýchal plamen jeho vášně. Pak ho políbila na prsa, velmi blízko jeho bradavky, a Nevill hlasitě zasténal. Přitiskl se na ni celou váhou, zatlačil ji do matrace, pak sklouzl níž a dal jí pocítit plnou sílu svého žáru a vzrušení. Začala ho líbat všude, kam dosáhla: na rameno, krk, bradu, čelist. Potom sevřela jeho obličej do dlaní a políbila ho přímo na ústa.
Jakmile vsunula jazyk mezi Nevillovy rty, zničila poslední zbytky jeho sebeovládání. Strhl ze sebe spodky a stáhl jí košilku přes hlavu. Ve zlomku sekundy, než si na ni znovu lehl, zahlédl bělostné tělo, nádherné křivky tvořené světlem a stíny. Její ňadra, plná a kyprá, končila tmavými bradavkami, kterým chtěl věnovat pozornost – ale až později. Nalehl na Olivii celým tělem, přitiskl rozpálenou pokožku k její chladivé hebké kůži a sevřel její tvář v rukou. Kdyby ji teď nepomiloval, umřel by trýzní.
„Možná to trochu zabolí,“ poznamenal hlasem ochraptělým vášní. „Budu se snažit být opatrný.“
Usmála se na něho a byl to nejnádhernější úsměv, jaký kdy viděl. Zahřál ho a utišil a naplnil pocitem, který nedokázal popsat. „Vím, že budeš,“ zašeptala, když přiložil své vzrušení k horké mezírce mezi jejíma nohama. „Miluji tě, Neville. Ach –“
Její vroucí, hrdelní přiznání ho překvapilo, ale překonal šok fyzickým aktem, kterým se jí zmocnil. Vnikl do ní, a když narazil na panenskou bariéru, pokračoval ještě hlouběji.
Ležela pod ním velmi klidně, dokonce ani nedýchala, jenom se trošku chvěla. I on se třásl, a nebylo to pouze vášní zadržovanou před uvolněním. Řekla, že ho miluje. Myslela to vážně? Chápe, co řekla? Má vůbec nějakou představu?
„Neville…“ Olivie se krátce nadechla a jako by je tím oba oprostila od tohoto stavu odkládané vášně.
„Nebolí to?“ zeptal se napjatým hlasem.
Měla oči otevřené dokořán, byly tak obrovské, že v nich mohl i přes nebezpečné noční stíny ve své ložnici vidět všechny její emoce. Úžas. Vášeň.
Lásku.
Nevill zavřel oči a bez čekání na její odpověď se pustil do pravidelného rytmu, který přinese tolik vytoužené uvolnění – jemu i jí. Ale nechtěl se přitom dívat do těch vroucích a milujících očí.
Byl ochoten poskytnout Olivii fyzické naplnění, ale nechtěl, aby ho milovala, protože věděl, že si její lásku nezaslouží. Od prvního okamžiku byl rozhodnutý, že ji svede. Přesvědčil sám sebe, že může ulevit jeho bolesti, a tak při jejím pronásledování ignoroval jakékoliv výčitky svého svědomí.
Je sobecký mizera, jenže ani toto vědomí nic nezměnilo. Chtěl ji; musel ji mít. Ale věděl, že její lásku si nezasluhuje. A že ji ani nemůže vracet. Tuhle schopnost už dávno ztratil. Ale dát jí rozkoš? To rozhodně dokáže.
A tak se soustředil na momentální cíl, vítaný cíl, k němuž směřoval od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Vzruší jí a dá poznat rozkoš nádhernější než cokoliv, co si dokázala představit. A během tohoto procesu sám nalezne uvolnění, které tak zoufale potřebuje.
Když se Nevill nad ní začal pohybovat, Olivie cítila, jak se její sevření začíná uvolňovat. Zpočátku byla tak plná. Otřesena jeho vniknutím do ní, ohromená extrémní intimitou. Takže tohle je to úžasné, záhadné, šeptané tajemství spojení muže se ženou. Celé její tělo jako by oteklo, tepalo a následovalo rytmus, který Nevill vytvářel.
Proč mu tak dlouho odolávala? Mít ho takto nad sebou, jeho silné tělo soustředěné pouze na ni… Neexistovalo nic, s čím by to mohla srovnávat.
Její ruce ho neúnavně hladily po zádech a ramenech, klouzaly po napjatých svalech lesknoucích se potem. Jeho pohyby se okamžitě zrychlily z opatrných na mnohem naléhavější. „Ach, Neville,“ zasténala, aniž by si to uvědomovala. Její prožitky byly tak silné a neustále stoupaly jako oheň, do něhož přidávají další a další polena, takže hoří se stále větším žárem a stále vyššími plameny.
„Neville, Neville,“ vzdychala při každém jeho nárazu. A Nevill reagoval na každý vzdech, dokud se neřítili společně, tělo s tělem. Olivie byla v jednom ohni. Měla pocit, jako by jí byla její kůže malá, jako by ji měla každým okamžikem protrhnout a vynořit se jako naprosto jiná bytost. A nejúžasnější bylo, že si to přála. Přála si, aby se nikdy nezastavil. Nikdy. „Neville, Neville. Ach, má lásko. Ach –“ Jeho odpověď spíše vycítila, než uslyšela. Napjal se a každičký sval jeho těla se zaměřil na ni, až ji konečně přetlačil přes hranici. Olivie vyrazila bezmocný výkřik naprosté kapitulace a podlehla explozi, která ji naplnila, vybuchla z ní a zasáhla i Nevilla. Strnul, s výkřikem se do ní vnořil ještě hlouběji a celý se otřásal.
Po zničujícím okamžiku, po nádherné bouři, leželi spolu. Zhroutili se spolu. Takže tohle je milování, pomyslela si Olivie v zamlžených zákoutích plně nasycené mysli.
Nasycená mysl. Nasycené tělo. Tak cizí pojem, ale zcela výstižný. Vzdychla. Vzdychl i Nevill a zatlačil je ještě hlouběji do matrace.
„Miluji tě,“ zašeptala Olivie, vychutnávající si intimní tlak jeho tuhého, těžkého těla na sobě. Bylo to ohromné přiznání, a přesto věděla, že je pravdivé. „Miluji tě, Neville.“
Pomalu se nadzvedl a opřel se na lokti vedle ní. „Je ti dobře?“
Olivie se na něho usmála. „Ano. Ach ano.“ Jak by jí nebylo dobře potom, co spolu právě prožili?
Ale on se neusmíval. Místo toho si lehl na bok vedle ní, přivinul ji k sobě a strčil si její hlavu pod bradu. Ačkoliv mu neviděla do obličeje, vnímala neklid v jeho těle. Instinktivně tušila, že teď by měla následovat chvíle dokonalého klidu. Ale místo toho mezi nimi vládlo napětí, které z něj vyzařovalo.
Udělala něco špatně?
„Neville,“ začala.
„Pšt. Poslouchej mě, Olivie. Poslouchej. Musíme si domluvit plán. Zítra oznámíš matce, že se budeme brát. Já si promluvím s Jamesem. Bude se na mě zlobit za to, k čemu mezi námi došlo, ale myslím, že se mu hlavně uleví.“
„Ale, Neville.“ Namáhavě se zvedla na lokti. „Máš pravdu, ale –“ Vtom se setkala s jeho ostražitým pohledem a zmlkla. Proč by teď měl být ostražitý?
Jenže Olivie věděla, proč. Nevill znejistěl v okamžiku, kdy mu dala najevo své city. V okamžiku, kdy mu poprvé vyznala lásku.
V chladném nočním vzduchu jí naskočila na vlhké pokožce paží a ramen husí kůže. Řekla, že ho miluje, ale on nic takového ani nenaznačil. Je možné, že se s ní chce oženit, aniž by ji miloval?
Ačkoliv Olivie věděla, že tak to chodí ve většině manželství, po tom, co spolu právě prožili, nechtěla věřit, že by tak mohli dopadnout i oni. Bez ohledu na to, jak byla ve věcech manželství pragmatická, teď taková být nechtěla. Miluje ho a potřebuje, aby její lásku opětoval.
„Miluji tě,“ prohlásila a vrhla na něho tato slova jako výzvu. Slova byla venku; rukavice byla hozena; a v jeho očích bylo vidět, jak se od ní vzdaluje.
Pravda jeho ucouvnutí na ni zapůsobila jako studený vítr. Olivie se zachvěla.
Okamžitě si ji přivinul těsně k sobě a snažil se ji zahalit zamotanou přikrývkou. „Miluješ mě? Po všech těch případech, kdy jsem tě rozzlobil, mě miluješ?“ zeptal se žertovným tónem. Překulil ji tak, že znovu ležel mezi jejíma nohama. „Miluješ mě? Nebo miluješ tohle?“ Začal ji líbat, hladit a vzrušovat jako předtím.
Jeho rty byly mazané a ruce zkušené, že kdyby Olivie neznala jeho pohnutky, tak by znovu podlehla všeutápějícímu vzrušení. Chtěl ji opět přivést k vyvrcholení, ke kulminaci touhy, rozkoše a věčnosti – ale žádné lásky. Ona ho miluje, ale on ji ne. Olivie se proto ubránila přílivu roztoužení.
„Nedělej to. Podívej se na mě.“ Stiskla jeho hlavu do rukou a donutila ho, aby se na ni díval. „Poslouchej mě.“
„Ne.“ Chytil Olivii za ruce a přidržel je nad její hlavou. Svými slovy o lásce ho překvapila a Nevilla se na okamžik zmocnila panika. Ale teď už se vzpamatoval. Vzpamatoval se a opět se ovládal. „Ne, Olivie. Ty poslouchej mě. Vím, co ode mě chceš. Co chceš, abych řekl. Ale to jsou pouze slova. Bezvýznamná slova. Důležité je, že se k sobě tak dobře hodíme – temperamentem, zájmy, postoji. A toužíme jeden po druhém.“ Posunul se tělem přes její dlouhým, vábivým pohybem. „Jdeme skvěle k sobě, ty a já.“ A pokračoval, aby jí to dokázal.
Vyprovokovat Oliviino vzrušení nebylo těžké. Je tak vášnivá. Jeho Olivie. Jeho Datlička. Opatrná a logická, ale statečného a odvážného ducha.
Bude potřebovat všechnu svou statečnost, aby s tebou vydržela.
Tato ošklivá pravda vyvolala na jeho čele kapky potu. Ale to ho ještě víc hnalo kupředu. Dobýval její ústa a cítil, jak odpor pozvolna slábne. Pokračoval rty a jazykem na její ňadra, nádherná a měkká, s vysoko vztyčenými, vzrušením napjatými bradavkami.
Vzal jednu do úst a cítil, jak sténá rozkoší. Oživená vášní se chvěla a on se chvěl stejně.
Copak Olivie neví, že se nikdy tolik nestaral o uspokojení nějaké ženy? Nechápe, že její rozkoš má přednost před jeho? Při pomyšlení, že ji dokáže přimět, aby se pod ním svíjela, se mu okamžitě vrátila chuť k milování. Představa, jak Olivie zrychleně dýchá a křičí, ho málem dovedla k vyvrcholení. Působí na něho jako na zelenáče, nadrženého a neschopného se ovládat.
Copak jí to nestačí?
Tak to udělám tak, aby jí to stačilo, zapřísáhl se. Sice není schopen ji milovat tak, jak si přeje. Na to jeho city v minulosti utrpěly příliš velkou ránu.
Ale může milovat její tělo, starat se o ni a zajistit jí bezpečí.
A tak se pustil do milování. Objevoval všechna tajná, erotická místa. Důlek lokte, jemnou pokožku za uchem. Polibky spočítal všechna její žebra, označil každou prohlubeň a křivku jejího pasu, břicha a boků. Pokračoval po hladkých stehnech a hýždích a nevšímal si jejích šílených proseb, aby se k ní připojil.
Trénuje své koně s trpělivostí a péčí. A této ženě dokáže věnovat mnohem více trpělivosti a péče. S dostatkem času a praxe se Olivie naučí nacházet plné uspokojení pouze z jeho polibků.
A to jí bude stačit. Nebude potřebovat ta nadnesená slova, která znamenají méně než vzduch potřebný k jejich vyslovení.

KAPITOLA
26

OLIVIE SE PROBUDILA V Nevillově posteli sama. Cizí prostředí ji nepřekvapilo. Okamžitě věděla, kde je. Ale kde je Nevill?
Částečně rozhrnuté závěsy vlály v chladném vánku. Léto skončilo. Ve vzduchu byl cítit podzim. Ačkoliv jediná svíčka už dávno dohořela, bouřkovými mračny pronikal svit půlměsíce. Jeho stříbrná zář stačila osvětlit prosté zařízení pokoje, které nic nevypovídalo o komplikované osobnosti jeho majitele.
Posadila se a zamračeně se rozhlížela. Možná právě strohost pokoje vypráví jeho příběh – nebo alespoň jeho část. I když byl Nevill svým způsobem otevřený a přímý, přesto skrýval mnohá tajemství. Byl ochoten s ní sdílet svůj život a majetek, ale nic ze svého skutečného já. Copak se s ní ještě před chvílí nemazlil? Přesto nedokázal říct, že ji miluje. Nepřivedl ji do své soukromé ložnice? Přesto nezůstal spát vedle ní.
Copak nemá žádný cit? Je v něm jen tělesná touha?
Ačkoliv Olivie v nitru věděla, že to není tak docela pravda, v tuto chvíli ji všechno nutilo, aby s ním neměla soucit. Miloval se s ní – a pak ji opustil. Od chvíle, kdy mu dala najevo svou lásku, jako by propadl panice.
Celý ten akt působil divoce, zoufale, jako by jí chtěl něco dokázat. Nebo sám sobě.
Přes měsíc proplul mrak a pokoj se zahalil do větší tmy. Odhrnula si rozcuchané vlasy z obličeje. Kam asi odešel? Vzpomněla si, že v noci přece nikdy nespí. Takže kde je? Kam zmizel?
Olivie se náhle zmocnil příval emocí a do očí jí vyhrkly horké slzy. Proč ji nemůže milovat? Co je na ní tak hrozného, že k ní nemá stejně hluboký cit jako ona k němu?
Zavrtěla se a ze zmačkaných prostěradel se zvedla vůně jejich spojení, která desetinásobně zvýšila její zoufalství. To není spravedlivé!
A jestliže teď nedokáže snést svou samotu, jak ho vydrží mít ráda celý život, aniž by jí oplácel stejnou láskou? Bude jako matka milovat muže, který nikdy nebude zcela její?
Olivie si osušila cípem prostěradla oči. Ne, to by nedokázala. Jejich sňatek by jí bez ohledu na to, co se mezi nimi dnes v noci stalo, nepřinesl nic než bolest v srdci. Stačí, aby si vzpomněla na matku s otcem, aby jí to bylo jasné.
Sklouzla z postele s nezvykle strnulým tělem. Její sukně a živůtek ležely v bledé hromádce na podlaze; spodnička visela přes židli jako nějaký duch. Olivie našla střevíce a jednu punčochu a oblékla se. Celou dobu si uvědomovala změnu svého těla, rozbolavělost a nové naplnění.
Ale myslela pouze na jediné: musí najít Nevilla a sdělit mu, že žádná svatba nebude. A že už nemůže zůstat v jeho domě, protože je to pro ni příliš bolestné.
Nicméně věděla, že takový útěk od něho jí stejně nepřinese opravdovou úlevu. Nevill se stal jaksi její součástí, a to způsobem, jakým to dosud neudělal žádný muž. Byli spojeni v nějaké rovině, která se nedala vysvětlit. A vždycky budou.
Stála na roztřesených nohou a uhlazovala si sukni. Miluje ho a milovala se s ním. Ale teď musí odejít.
A co když zjistí, že s ním čeká dítě?
To ji donutilo se zastavit. Ale brzy se vzpamatovala a potlačila jakýkoliv záblesk radosti z takové myšlenky. S tímto problémem se vypořádá, až když nastane. Napřed se musí vypořádat s mužem, který nemůže – nebo nechce – milovat jako normální muž.
Olivie po tichém putování pochmurným starým domem, kdy se jí ježily chloupky v týle, našla Nevilla v jeho pracovně. V krbu hořel oheň a jeho sálající teplo se dohadovalo s příjemně chladnou nocí. Polena praskala a plameny vrhaly do pokoje zvláštní výsměšné stíny.
Seděl v mohutném koženém křesle zády k ní a obličejem k otevřenému oknu, stejně jako seděl té noci, kdy se poprvé setkali. Opíral se v něm s nohama nataženýma před sebe a rukou svěšenou přes jedno opěradlo. Na stolku vedle křesla stála karafa, z poloviny naplněná nějakou světlehnědou tekutinou, a vedle ní prázdná sklenka.
Olivie si přitiskla ruku na ústa. Zase pije. Sedí celou noc sám a opíjí se.
Zmocnil se jí nevýslovný smutek. I když ho hledala, aby zrušila jejich nezralé zasnoubení, nepřála si, aby trpěl. Určitě mu nikdy nepřála trýzeň, která se pojila s jeho pitím. V poslední době se zdálo, že si v tomto ohledu vede docela dobře. Tak proč se dnešní noci vrátil ke starým zvykům? Proč ji nechal samotnou v posteli a šel sem pít? Je to její chyba? Možná to zavinila vyslovením své lásky.
Dívala se na něho s bolestí v srdci a nevěděla, co má udělat. Vtom Nevill něco řekl, tlumená slova, kterým nerozuměla. Srdce jí pokleslo ještě víc. Zřejmě je silně opilý.
Rozzlobená, rozrušená a nevysvětlitelně smutná Olivie popošla dál do místnosti. Obešla křeslo, aby na něho viděla. Nevillova hlava se svezla na stranu a vlasy mu visely neuspořádaně do čela. Ale uvědomila si, že necítí žádný pach alkoholu.
Naklonila hlavu a pozorovala ho. Opravdu spí? Srdce jí začalo tlouct v nadějném rytmu. Všimla si, že jeho sklenka je suchá.
Nevill vůbec nebyl opilý. Jenom usnul v křesle.
Jeho oči se skrývaly za tmavými řasami, a i když byl velmi mužný, v tuto chvíli vypadal tak nevinně, tak znepokojivě roztomile. Olivie si ho dlouho prohlížela a vzpomínala na jiný okamžik, kdy ho viděla spát. Tenkrát vypadal klidněji a mnohem mladistvěji. Ne jako člověk pronásledovaný nočními démony, ale jako silný a současně zranitelný muž. Muž, který ji okouzlil.
Bylo to tehdy v kočáře, kdy se do něj zamilovala?
Musela se v tichu jeho pracovny ovládat, aby ho nevzala za ruku, neprobudila polibkem a neodvedla zpátky do postele.
Jenže to by jí jenom zlomilo srdce, protože on ji nemiluje. Bez ohledu na to, jak moc ho ona má ráda, nemůže ho přinutit, aby její lásku opětoval. Důkazem byla láska její matky ke Cameronu Byrdovi.
„Ale tvoje srdce bude stejně zlomené.“ Zašeptala tato slova nahlas. „Už teď je zlomené.“
Nevill se zamračil, jako by ji slyšel. Pak se posunul v křesle. Měla by okamžitě odejít, dokud k tomu má sílu. Přinejmenším by měla jít za Sarah a počkat u ní, než tato dlouhá noc skončí.
Vydala se ke dveřím. Ale než se stačila dotknout kliky, Nevill opět něco zamumlal, slova, kterým stěží rozuměla. Alespoň zpočátku.
„… ta únava. Ne… Dávej pozor. Nespi. Nesmíš usnout…“
Olivie se otočila, zamračila se a pozorovala ho. Zdá se mu něco?
„Pozor. Ne!“ Trhl sebou v křesle tak prudce, až uskočila zpět ke dveřím.
„Mackline! Dávej pozor!“ vykřikl hlasem protkaným nevyslovitelnou bolestí. „Simpsone! Za tebou! Ne. Ne!“
Nevill vyskočil. Olivie viděla, jak se celý chvěje, jako by byl k smrti vyděšený. Pak se divoce otřásl a to ho muselo zcela probudit. I když měl odvrácenou tvář k oknu s výhledem do noci, vycítila, že už nespí. S úzkostným zasténáním sklopil hlavu a stál tam s pěstmi přitisknutými na oči.
„Ach, bože,“ zamumlal a mírně se zapotácel. „Ach, bože. Zastav to.“
Při jeho srdcervoucí prosbě se její oči zalily slzami. Tak proto se bojí spát. Tohle je noční můra, která ho pronásleduje. Jeho přátelé, kteří zemřeli ve válce, zatímco on přežil. Obviňuje se z toho?
Věděla, že ano.
Nevillova silueta se rýsovala proti tmavému oknu jako věrný obraz utrpení. Toužila jít k němu a udělala první krok kupředu. Ale když se pootočil, spatřil karafu a sáhl pro ni. Olivie strnula. Zvedl nádobu a pomalu, velmi pomalu odstranil zátku.
Nedělej to, chtěla vykřiknout Olivie. Ne! Ale k tomu nebyla vhodná chvíle; jaksi to věděla. Nepochybovala o hloubce jeho trýzně, ale instinktivně chápala, že rozhodnutí je na něm. Pouze na něm. Jestli Nevill zvolí otupění alkoholem, nikdo ho nezastaví. Zejména ne ona, žena, kterou nechce – nebo nemůže – milovat.
Přesto neodešla z místnosti. Sledovala, jak se jeho nejistý postoj zpevňuje. Sledovala, jak zvedá karafu před obličej a dívá se na jantarovou tekutinu třpytící se za křišťálovým sklem. Světlo ohně pronikající do nádoby barvilo alkohol dozlatova. Šedé stíny, blikající plameny a zlatý třpyt lihoviny vytvářely na jeho nešťastné tváři zlověstnou duhu.
Olivie si uvědomila, že zadržuje dech. Přitiskla pěst na ústa. Prosím, Neville. Tímhle způsobem nikdy nenajdeš štěstí. Není snad dostatečným důkazem její otec?
Pak se Nevill otřásl a prudkým pohybem mrštil křišťálovou karafou do krbu.
Olivie poskočila při tříštivém zvuku skla a pak zalapala po dechu, protože alkohol se okamžitě vzňal. Jako živá bytost olízl krbovou římsu a šířil se po břidlicové podlaze k Nevillovým nohám.
Nevill při jejím prudkém nadechnutí vzhlédl a zjistil její přítomnost. Ale neztrácel čas. Popadl malý koberec a hodil ho na šířící se plameny. Pak po něm dupal, dokud oheň neuhasil.
Během několika sekund bylo po všem, zůstal jen kouř a pach spálené brandy a vlny.
Když zvedl hlavu, jeho tvář byla tak strhaná, že se málem rozplakala. Bylo to zápasem s alkoholem nebo s noční můrou? Nebo kvůli ní?
„Vidělas všechno, že ano?“ Jeho hlas zněl tiše a ochraptěle.
Přikývla. Nepřál si, aby ho viděla v jeho nejslabší chvíli, a ve skutečnosti si to nepřála ani ona. Jenže když už se to stalo…
Olivie zamrkala. Neuměla si to vysvětlit, ale teď, když ho viděla ustrašeného a zraněného, dodalo jí to větší víru v jeho sílu. Ačkoliv tak paradoxně, tato pravda zářila jasně jako sluneční svit. Nevill je mnohem silnější, než si myslel.
Zhluboka se nadechla a setřásla ze sebe strach. „Neville –“
„Ne.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Nemusíš to říkat. Chceš zrušit naši manželskou dohodu a já s tebou nebudu bojovat. Říkáš od samého počátku, že bych nebyl dobrý manžel, alespoň ne pro tebe. A teď máš důkaz.“
„Ale to není pravda,“ namítla Olivie.
„Přestaň!“ Zvedl ruce, jako by jí chtěl zabránit, aby se k němu nepřibližovala. „Neznáš mě, Olivie. Nevíš, jak jsem ubohý. Pokusem o nalezení klidu jsem tě zničil. Já… domníval jsem se, že když tě učiním svojí – budu se s tebou milovat, ožením se s tebou – že to ukončí tyhle… tyhle noční můry, které mě pronásledují.“
Zavřel oči a sevřel si hlavu do dlaní. „Ale nepodařilo se to. Nepodařilo.“
Otevřel oči a smutek, který v nich viděla, jí téměř zlomil srdce. „Nezasloužím si tě,“ pokračoval tichým, ztrápeným hlasem. „Nemohu odčinit škodu, kterou jsem ti způsobil, Olivie. Ale teď vidím, že vzít si tě za manželku by byla ještě větší chyba, protože kdyby sis mě vzala, byl by to největší omyl tvého života. Zasloužíš si něco mnohem lepšího.“
Slyšet tato slova bylo nesmírně nepříjemné. A o to nepříjemnější, že jim Nevill věřil. Olivie se zachvěla a objala se pažemi, ale neotočila se k odchodu. Neměla nejmenší pochybnosti, že ji potřebuje. Věřil, že když se s ní bude milovat, tak se vyléčí, a očividně se tak nestalo. Jenže štěstí se skrývalo v tom, že jí bude milován a bude jí oplácet stejnou lásku. O tom byla pevně přesvědčena. To byla jediná možnost, v níž mohou oba nalézt uspokojení.
Ale nejdříve musí Nevill přijmout její lásku a svěřit jí pravdu o svých nočních můrách. Očistit se od veškeré viny, kterou pociťuje.
„S nočními můrami nebo bez nich,“ začala Olivie, „chci se za tebe provdat, Neville. Nic, co se dneska v noci stalo, nemůže mé rozhodnutí změnit.“
Při jejích slovech napřímil ramena. Připomněl jí tak medvěda štvaného psy, kterého viděla jako dítě. Velké zvíře chápalo svou roli, a i když je několik prvních psů zranilo, připravilo se přijmout totéž od dalších. Byla to strašlivá podívaná a Olivie s pláčem utekla pryč.
Ale tentokrát nehodlala utíkat. Tentokrát zůstane, protože to byl její muž, kdo byl zraněný, a ona mu chtěla pomoct zašít krvácející rány na srdci i na duši.
„Nepokoušej se mě odehnat,“ prohlásila a zamířila k němu. „Jsem plně rozhodnuta vzít si tě.“
Díval se na ni ostražitýma očima. „To od tebe nemohu žádat. Nevíš, do čeho se pouštíš, Livie.“
„Ne. Poprvé to chápu. Na počátku jsem si myslela, že jsi jenom takový okouzlující mizera. Muž, který mě nemůže přitahovat. Ale bohužel přitahoval. Ale teď už tě znám mnohem lépe, Neville. Pomalu, ale nepřetržitě, a často proti své vůli, jsem tě začala poznávat.“
Zastavila se jen na délku paže od něho. Prosím, ať najdu ta správná slova, modlila se. Nadechla se. „Nejdříve jsem objevila skvělého chovatele koní s neporazitelnou stájí. Pak jsem zjistila, že jsi dobrým pánem svým nájemcům a zaměstnancům. Jsi k nim spravedlivý a pracuješ stejně těžce jako oni. Přiznám se, že v té době jsem si nepřála, aby to tak bylo. Ale teď jsem ráda. Jsi dobrý člověk, Neville, a nejdůležitější ze všeho je, že ses ukázal jako starostlivý strýc a dnes v noci i jako muž, který umí být velmi laskavý k nešťastné malé dívce.“
Jeho rty se pomalu stáhly do nešťastného pousmání. „Jak rychle jsi zapomněla na muže, který tě urazil a neustále se tě pokoušel svést.“
Olivie vážně potřásla hlavou. „Ne, nezapomněla jsem na toho muže, ale přiznávám, že ho nechápu. Proč ty, který jsi tak hodný na všechny lidi, jsi byl vůči mně tak nepříjemný? Tak nabroušený na všechno, co jsem řekla nebo udělala?“
V jeho temných a ustaraných očích se zableskla jiskřička světla. „Protože jsi tak výtečný protivník.“
Olivie se usmála. Ale při další znepokojující myšlence její úsměv okamžitě zmizel. „Tak výtečný protivník,“ opakovala. „Jenže už neexistují další bitvy. Neville. Nebudeš bojovat ani se mnou, ani sám se sebou. A určitě ne s muži, kteří tě pronásledují ve snech.“
Nevill při této poznámce uhnul očima a odvrátil se. „Ti muži…“ Zaváhal a Olivie věděla, že zápasí se slovy. „Ti muži mě nikdy neopustí. Budou mě pronásledovat v životě – a po nocích – navždy. Myslel jsem, že se jich zbavím. Ale nejde to.“
Porážka v jeho hlase znovu vyvolala bolest v jejím srdci. Hlavou jí vířily myšlenky. Hledala nejlepší způsob, jak tuto jeho životní ránu oslovit. „Vzpomínáš si, co jsi dnes večer říkal Sarah o tom, že má rodinu, která ji miluje, a že by to nikdy neměla brát jako samozřejmost? Také jsi jí řekl, že její otec vždycky bude její součástí a že by měla myslet na to, co by si přál, aby udělala. To byla skvělá rada, Neville, a přinesla jí velké uklidnění. Ale stejné rady by ses měl držet i ty.“
„To dělám. Udržují Woodfordovo sídlo na jejich počest, i když někdy –“
„Nemluvím o tom, co by chtěli tví rodiče, abys dělal. Měla jsem na mysli tvé přátele. Ty vojáky, kteří tě straší ve snech, muže, kteří zemřeli vedle tebe.“
Jeho obličej se zkřivil a Olivii se při tom pohledu sevřelo hrdlo. „Já… myslím, Neville, že by si přáli, abys vzpomínal na životy, jaké měli, a ne se trápil nad životy, jaké by mohli mít. Nevěřím, že by chtěli, abys pociťoval tolik viny za to, že ty jsi přežil, zatímco oni ne. Určitě by nechtěli, aby ses odvracel od živých, které ti přináší život. Když nic jiného, žij svůj život pro ně.“
Nevill tam stál a téměř se neodvažoval na Olivii podívat. Byla tak laskavá, neuvěřitelně pozorná k jeho citům, zatímco on si takovou ohleduplnost nezasluhuje. A ze všeho nejneuvěřitelnější bylo, že si ho pořád chce vzít. I když se stala svědkem jeho strašlivých nočních můr, jeho slabosti a strachu, stále prohlašuje, že se za něho provdá. Za něj, muže, který nikdy nebude v noci spát po jejím boku. Muže omezeného tak, že ji dokázal svést jen k ukojení své vášně.
Všechny jeho intriky se mu vyplatily, a přesto má jeho vítězství trpkou pachuť. Olivie si zaslouží něco mnohem lepšího než lásku k němu. Prokázal jí medvědí služby, když ji svedl. Lepší muž by ji nechal odejít.
Nikdy nebyl tak silný, jak by měl být. Vždycky zklamal. Ale tentokrát ne. Tentokrát se zachová statečně. Konečně odhalí někomu – jí, člověku, na němž mu nejvíc záleží – co provedl, celou pravdu o své ostudné, zbabělé povaze.
Když zvedl hlavu, aby se jí podíval do tváře, zmocnila se ho hrůza stejně strašná jako před bitvou a padla na něho jako těžká dusící přikrývka. „Nevíš celou pravdu. Nikdo ji neví.“ A pak začal vyprávět. „Tam u Ligny jsme čelili velmi zuřivému nepříteli.“
V dlouhé pauze, která následovala, Olivie řekla: „A britská armáda zvítězila.“
„Ano, zvítězili jsme.“ Měl sucho v hrdle. Každé slovo bolelo. „Ale… Ale příliš mnoho mužů zemřelo. Usnul jsem,“ vyhrkl.
Při jejím tázavém pohledu pokračoval: „Měl jsem hlídku. Macklin a já. Nespali jsme několik dní. Všichni. Snažili jsme se zdřímnout, kde se dalo. A té noci bylo takové ticho.“ Roztřeseně se nadechl. „Macklin usnul. Věděl jsem to, ale rozhodl jsem se ho nechat spát, alespoň na chvilku. Jenže potom jsem –“
Odmlčel se. Srdce mu bilo na poplach, vytloukalo mu díru v prsou, když vzpomínal na hrůzy té osudné noci. „Usnul jsem i já. Jenom na okamžik. Ne,“ opravil se. „To není pravda. Nevím, jak dlouho jsem spal. Nikdy to nebudu vědět. Ale bylo to dost dlouho.“ Nevill zavřel oči. „Dost dlouho na to, aby nás francouzská armáda překvapila.“
Začal se třást. Snažil se ovládnout, ale nemohl. „Překvapili nás a muži – moji muži. Moji přátelé –“ Znovu se odmlčel, neschopen pokračovat. Uplynuly už čtyři roky, ale ta hrůza byla stejně čerstvá a strašlivá jako vždycky. A pocit viny stále narůstal.
„Ale, Neville. Všichni říkají, že jsi hrdina od Ligny, že jsi zachránil mnoho svých mužů. Kdyby ne ty…“
Oliviin hlas ho překvapil, protože uprostřed svého utrpení téměř zapomněl na její přítomnost. Tolik si přál otočit se k ní, chytit se jí a držet se jí jako o život. Ale ani Olivie ho nemůže zachránit před pravdou jeho minulosti. Nikdo to nemůže udělat.
„Ano. Říkají, že jsem hrdina. Že jsem bojoval jako posedlý.“ Hořce se zasmál. „Ale já byl posedlý. Možná… možná jsem pořád. Protože na každého muže, o němž říkají, že jsem ho zachránil, další –“ Selhal mu hlas. Přiznat tak hroznou pravdu bolelo stejně jako fyzická bolest. Ale sklonil hlavu a donutil se pokračovat. „Říkají, že jsem hrdina, ale to je jenom část pravdy. Několik jsem jich zachránil. Ale ostatní jsem nechal umřít. Nechal jsem jich tolik umřít.“
Pokoj naplnilo mlčení, ošklivé a usvědčující. Pak Nevill ucítil, jak se Olivie dotkla jeho paže. Jeho zahanbující přiznání ji mělo odehnat, ale ona se místo toho ještě víc přiblížila a položila ruku na jeho rukáv.
„Je pro mě těžké představit si, že bys nechal někoho schválně umřít, Neville. Zdá se, že všechna tvoje ctižádost směřuje ve prospěch jiných. Ne pro tvé potěšení nebo zisk, ale pro radost někoho jiného. Pro tvé nájemce. Pro tvého synovce. Pro mě.“ Oliviina ruka sklouzla na jeho zápěstí a sevřela je uklidňujícím způsobem. „A pro tvé kamarády v boji. Jsem přesvědčena, že bys za ně dal svůj život.“
Nevill se zachvěl. „Bylo by lepší, kdybych umřel s nimi. Chtěl jsem umřít s nimi.“
„Ale nezemřel jsi. Nezemřel jsi s nimi ani pro ně, takže… takže je ti předurčeno, abys pro ně žil. Prosím, Neville.“ Její hlas se ztišil v šeptanou prosbu. „Zvol si život. Musíš si zvolit život!“
Podíval se na ni, na její vážnou tvář, zdviženou naléhavě k němu. „Jestli se bojíš, že bych dobrovolně ukončil svůj život, tak ti slibuji, Livie, že to neudělám. Myslel jsem na to, ale jsem příliš zbabělý, nikdy bych to nedokázal.“
Zavrtěla hlavou. „Tak jsem to vůbec nemyslela. Chtěla jsem říct, aby sis zvolil život pro ně, Neville. Život naplněný dobrými úmysly, jaký ti muži teď nemohou žít. Žij tak, jak by to chtěli oni. Buď tím nejlepším člověkem, jakým je možné… na jejich počest.“
Slyšel její slova a jedna jeho část je chtěla přijmout. Bylo by to to nejjednodušší a to nejmenší, co pro ně může udělat. Ale bál se. Bál se noci a snů, které s ní přicházely. A zničujícího pocitu viny, který se neustále vynořoval a jenž nedokázal překonat.
Olivie jako by vycítila jeho strach, se k němu přitulila. Objala Nevilla kolem pasu a položila tvář na jeho rameno. „Jsi mnohem lepší muž, než kdy byl můj otec. Stydím se, že jsem tě s ním vůbec srovnávala.“
Objal ji, protože v tuto chvíli se jí potřeboval držet, a tiskl ji k sobě s větší silou, než by měl. „Možná že Cameron Byrde nebyl zdaleka tak špatný, jak se domníváš.“
„Bojím se, že byl. Ale už mi na tom nezáleží. Patří do minulosti. Ty jsi moje budoucnost.“ Vzhlédla k němu. „Miluji tě, Neville. Nechceš to slyšet,“ pokračovala, když strnul. „Ale miluji tě pořád stejně. Je čas nechat minulost za sebou a kráčet do budoucnosti. Naší budoucnosti.“
Díval se na ni, dolů do jejích zlatohnědých očí, které ho lapily hned od počátku. „Jak si můžeš být jistá budoucností, jaká nás čeká?“
Olivie se usmála, nádherným úsměvem plným důvěry, která putovala rovnou až do jeho srdce. „To nejsem.
Tak dlouho jsem se pokoušela být opatrná a hodnotit všechno kolem sebe. Každého. Myslela jsem si, že když si vyberu správného muže, budu mít klidný a nekomplikovaný život a budu si moct naplánovat celou budoucnost. Asi jsem se domnívala, že ji budu moct sama řídit. Ale pak ses objevil ty a obrátil jsi můj život vzhůru nohama. Už si nejsem budoucností vůbec jistá, Neville. Ale nepochybuji, že tě miluji a že chci strávit svůj život s tebou. Ty jsi pro mě ten správný muž. Jediný muž.“
V Oliviiných očích zářila pravda jejích citů a zahřála Nevilla až do hloubi jeho svraštělé a zakalené duše. Její láska, dávaná bez ohledu na její vlastní potřeby, ho zachraňovala před temnou nocí jeho minulosti stejně jako vycházející slunce.
Odváží se přijmout lásku, kterou mu Olivie nabízí? Může jí poskytnout tolik, kolik už mu dala ona?
Pak jako by se ho dotklo svým nekonečným milosrdenstvím spásonosné světlo rozbřesku a on náhle pochopil. Olivie od něj chce pouze to, aby jí vracel stejnou lásku. Aby ji miloval. A byla ochotna počkat, až ta láska přijde.
Jenže k čekání nebyl důvod.
„Livie…“ Zajíkl se silou citů, které mu zaplnily hruď a ucpaly hrdlo. „Miluji tě. Bože.“ Drtil ji v objetí. „Miluji tě. Miluji tě.“
Pak ji políbil, skutečně políbil, s upřímností, láskou a absolutní pravdou. „Bože, jak tě miluji.“
„Ach, Neville.“
Odtáhl se, až když ucítil na jejích tvářích slzy. „Jestli mě chceš, Livie, ožením se s tebou. Volím život. Volím život.“
Rozesmála se. Byl to nejkrásnější zvuk, jaký kdy slyšel. Pak se vytáhla na špičky a políbila ho přímo na ústa. „A já si volím tebe. Pojď, vraťme se do postele, Neville, protože si přeji spát v tvé náručí a ty budeš spát v mé.“ Než stačil cokoliv namítnout, dodala: „Porazíme minulost. Uvidíš.“
Zalétl pohledem za ni na střepy karafy před krbem. Už si zvolil bitvu s touhou po alkoholu a falešné úlevě, kterou mu poskytoval. Udělal to, protože věděl, že jinak Olivii nezíská. Teď přišel čas k bitvě se svými démony. Zvolit si znovu skutečný život. Jestli je Olivie odhodlaná jít do této bitvy vedle něho, pak musí být odhodlán i on.
„Ano,“ odpověděl a usmál se na obdivuhodnou ženu, která ho zachránila jasnou září své lásky. „Ano. Chci si lehnout a spát vedle tebe, má Olivie. Má ženo.“
Zvedl ji do náruče a zamířil ke dveřím. Do svítání zbývaly tri hodiny. Dost času na další milování. Pak spánek vedle ní a sny o budoucnosti, o níž se domníval, že ji nikdy nenajde.

DOSLOV

WOODFORDOVO SÍDLO, 1821

Olivie se probudila.
Znovu se ozvalo zakňourání, tak tiché a krátké, že by nemělo rušit její spánek. Ale mateřství zostřilo její smysly a ona se probouzela při prvním zvuku pláče malé Kateřiny.
Odsunula přikrývku a opatrně vyklouzla z postele, aby nevzbudila Nevilla. Pracoval v poslední době dlouhé hodiny, protože stříhali ovce a tkalcovna už jela na plné obrátky. K tomu se ještě přidávala jeho fascinace tmavovlasým děvčátkem, takže bylo jasné, že si potřebuje odpočinout. Stejně ho brzy probudí svítání, usoudila Olivie. Otevřeným oknem už bylo vidět na východním obzoru první bledé paprsky denního světla.
„Pojď k mamince,“ zašeptala a zvedla pečlivě zabalené dítě. Zručně mu vyměnila mokré plenky a pak se s ním posadila do velkého křesla, otočeného k oknu. „Páni, ty jsi ale malá nenasyta,“ poznamenala tiše, když malá Kateřina instinktivně hledala její prs.
Rozevřela noční košili, podložila si paži polštářem a usadila se k nakojení dítěte, kterému budou brzy tři roky. Jestli na světě existoval ráj, pak byl tady, v tomto pokoji s jejím manželem a dítětem, a sluncem vycházejícím nad pokojnou venkovskou krajinu.
Olivie vzdychla štěstím, což Nevill, který se zrovna probudil, naprosto chápal. Vyspal se velmi dobře, což bylo v posledních dnech naprosto obvyklé, a přesto ho to stále udivovalo. Bylo to strašně dlouho, kdy trpěl nočními můrami.
Přetočil se na bok, jen tolik, aby viděl na manželku a jejich dítě. Ale neupozornil Olivii, že je vzhůru. Chtěl se na ni několik minut jen tak dívat, dívat se na ženu a dítě, které se staly středem jeho života. Ačkoliv proti světlešedému oknu viděl pouze jejich siluety, neunikl mu žádný podstatný detail. Ze ženy, sedící v jeho velkém starém křesle, vyzařovala láska. Láska, teplo, mateřství a odpuštění. Láska, která nikdy nevyschne a která naopak stále rostla a zvětšovala se, dokud opravdu neuvěřil, že je trvalá.
Naslouchal jejímu tichému pobrukování, zatímco přidržovala dítě u prsu. Napadlo ho, že by měl žárlit na čas, který Olivie tráví s Kateřinou. Ale ke svému úžasu se k ní cítil připoután ještě silněji než předtím. K oběma z nich. A že Olivie byla skvělou matkou, ho nijak nepřekvapovalo. Už dávno znovu proměnila Woodford na domov, stejně jako proměnila jeho ve spokojeného manžela.
Nejvíce ho vyléčila něžnou silou své neměnné lásky.
Teď pošeptala dítěti nějaké milé nesmysly a pak je přiložila k druhému prsu. „Mám tě tak ráda,“ řekla Kateřině. „Tolik tě miluji.“
„A já miluji vás obě.“
Otočila k němu usmívající se obličej. Rozbřesk už dával dostatek světla, aby teď viděl důlek v její tváři a křivku rtů. „Probudila jsem tě?“
„Natáhl jsem se po tobě a tys byla pryč. Vrať se. Vezmi Kateřinu k nám.“
„Dobře, ale jenom na chvilku. Čeká nás rušný den. Dopoledne přijede Sarah a paní Mac – tedy paní Hamiltonová – plánuje slavnostní oběd.“
„Když si bude Sarah hrát s neteří, možná najdeme chvilku času pro sebe,“ poznamenal Nevill a přetáhl přes ně všechny pokrývku. Políbil Olivii na krk do místa, o němž věděl, že je nejcitlivější.
„Hm,“ pousmála se Olivie. „To by bylo hezké.“
„Určitě bude.“ Jemně jí foukl za ucho. „A vsadím se, že když do toho vložím trochu úsilí, mohu ti dát něco moc milého, o čem můžeš napsat do svého deníku: Lord H. Muž pozoruhodného talentu a s neuvěřitelnou výdrží.“
Olivie se tomu srdečně zasmála.
Nevill se k ní připojil. Byl naplněn takovou radostí a klidem, že tomu nemohl uvěřit. I když to už dávno nebylo nic neobvyklého, přesto si vychutnával čiré štěstí tohoto okamžiku.
Zatímco tam ležel s manželkou v objetí a jejich dítětem mezi nimi, napadlo ho, že jeho život nemůže být lepší. Vypořádá se s jakoukoliv zkouškou a strastí, jen když ho Olivie miluje. Uplynulé tři roky mu dokázaly jedno: Olivie možná není perfektní dohazovačka, ale k němu se dokonale hodí.