Poklidné a tiché místo

Beagle Peter Soyer

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Beaglův autorský debut se ve své zasmušilé životní moudrosti stal nadčasovým dílem plným naděje a křehkého kouzla.

Hrob je tak poklidné a tiché místo,

však objímat tam nelze, to je jisto.

ANDREW MARVELL, „SVÉ OSTÝCHAVÉ MILÉ“

Celých devatenáct let se Jonathan Rebeek skrýval před světem za hřbitovními zdmi a svůj domov si potají zařídil v dávno opuštěné hrobce. Rozmlouval s novými nebožtíky a zjišťoval, kam vlastně duše zesnulých putují, poskytoval jim útěchu, vyslechl je a občas si s nimi zahrál šachovou partii. Avšak samotářský život pana Rebecka byl náhle narušen. Mezi dvěma duchy rozkvete nečekaný milostný vztah a i on sám je stržen do víru života jednou návštěvnicí hřbitova. Za pomoci cynického mluvícího havrana a tajemné hřbitovní stráže se čtyři lidské duše naučí skutečnému rozdílu mezi životem a smrtí a učiní rozhodnutí, jež ovlivní jejich osudy vskutku na věčné časy.

POKLIDNÉ

A TICHÉ MÍSTO

PETER S. BEAGLE

Peter S. Beagle

Poklidné a tiché místo

A FINE AND PRIVATE PLACE

by Peter S. Beagle

Copyright © 1960 by Peter S. Beagle

Translation © Veronika Volhejnová, 2011

Cover art © Tomáš Kučerovský, 2001

Published by arrangement with the author

www. peterbeagle.com

©Argo, 2011

ISBN 978-80-257-0454

Především

svým rodičům Simonovi a Rebece,

svému bratrovi Danielovi

a, jak jinak,

Edwinu L. Petersonovi jr.

Hrob je tak poklidné a tiché místo,

však objímat tam nelze, to je jisto.

ANDREW MARVELL, „SVÉ OSTÝCHAVÉ MILÉ“

Kapitola první

Mortadela byla pro havrana příliš těžká, a když táhl uzeninu ze dveří, prodavač ho málem chytil. Zoufale zamával křídly, aby nabral výšku, takže vypadal jako malý černý elektrický větrák. Zachytil ho stoupavý proud a vyhodil ho k nebi. Dvakrát zakroužil, aby se zorientoval, a pak se rozlétl na sever.

Prodavač dole stál s rukama v bok a díval se za tou zmenšující se sazí na nebi. Nakonec pokrčil rameny a vrátil se do svého lahůdkářství. Byl tak trochu filosof, tenhle prodavač, a věděl, že když vám do lahůdkářství přiletí havran a ukradne celou mortadelu, je to buď Boží zásah, nebo taky není, a tak či tak, moc s tím nenaděláte.

Havran líně letěl nad New Yorkem a nastavoval peří teplému rannímu slunci. Po Jerome avenue se plížilo čisticí auto a silnice za ním byla lesklá a tmavá. Kolem Fordhamu kroužilo pár taxíků jako vykrmení žraloci. Z metra pomalu vyšly dvě dvojice, dívky se opíraly o chlapce. Havran letěl dál.

Noc byla horká, a tak viděl lidi probouzející se na městských střechách. Šedé krysy, které vylezly těsně před svítáním, byly všechny zase zpátky ve sklepích, protože podél obrubníků se plížily kočky. Ranní holubi se ze stejného důvodu usadili na střechách a okenních římsách, což havranovi vadilo. Trochu míň holubů by podle jeho názoru nezaškodilo.

Nad Yorkchesterem se válela obvyklá ranní mlha a havran do ní slétl. Yorkchester vystavěla z valné části jediná pojišťovací společnost a celá čtvrť vypadala jako jedna budova z růžových cihel, odražená stovkami zrcadel. Domy v Yorkchesteru měly všechny čtrnáct podlaží a nad předním vchodem každého z nich hrál na harmoniku sádrový námořník. Nad zadními vchody hráli námořníci na mandolínu. Všichni námořníci byli leváci a na čepicích měli sádrové bambule. Bylo tu nákupní centrum, byla tu tři kina, byl tu malý čtvercový park.

Byl tu také hřbitov, a právě k němu havran mířil. Byl to hodně velký hřbitov, asi jako polovina Central parku, a rostla tu spousta stromů. Hřbitov měl pečlivě rozmyšlený plán a jeho klikaté uličky nesly svá jména – Fairview avenue, Central avenue, Oakland avenue, a napříč pak Modřínová, Kaštanová nebo Jilmová ulice. Jedna taková ulice vedla do italské části hřbitova, jiná do německé, třetí do polské a tak dál, protože hřbitov v Yorkchesteru sice nebyl sektářský, byl ale opatrný.

Havran přiletěl zezadu, a tak se s mortadelou ve spárech držel Central avenue. Část víceméně prostých náhrobků postupně přecházela v území starých zrezivělých křížů; kříže pak ustoupily andělům, andělé plačícím andělům, a ti nakonec hrobkám. Hrobky se vzpínaly jako ledoví hlídací psi nad rodinnými pohřebišti a hlásaly jedna druhé: „Podívej se! Tady opustilo svět něco významného!“ Byly agresivně řecké, samý bílý mramorový sloup a kupole. Řekovi by možná řecké nepřipadaly, ale na Yorkchester byly řecké až dost.

Jedna hrobka stála trochu stranou od ostatních a vedla k ní krátká cestička. Byla to stará budova, ne tak velká jako některé jiné, ne tak bílá. Sloupy měla popraskané a dole u paty otlučené a v jednom zamřížovaném okně nad vchodem chybělo sklo. Ale těžké kruhy na dveřích drželi v tlamě dva lvi, a když se člověk podíval oknem dovnitř, uviděl na zadní stěně vitráž s andělem.

Dveře byly otevřené a na schodech seděl malý mužík v trepkách. Když se k němu pták snesl a přistál před ním, stařík na něj zamával: „Dobrejtro, dobrejtro!“ Havran upustil mortadelu a stařík po ní dychtivě sáhl. „Celá mortadela?“ užasl. „Mockrát děkuju.“

Havran trochu lapal po dechu a podíval se roztrpčeně na staříka. „Kukuřičné lupínky ti nebyly dost dobré,“ prohlásil chraplavě. „Bernard Baruch kukuřičné lupínky jedl, ale ty musíš mít mortadelu.“

„Bylo těžké ji donést?“ zeptal se muž, který se jmenoval Jonathan Rebeek.

„Skoro jsem si udělal kýlu,“ odsekl havran.

„Ptáci si nemůžou udělat kýlu,“ namítl trochu nejistě pan Rebeek.

„Z tebe by fakt byl ornitolog, jen co je pravda.“

Pan Rebeek se pustil do mortadely. „Je výborná,“ řekl po chvíli. „Měkoučká. Nedáš si?“

„Třeba,“ odpověděl havran. Vzal si od pana Rebecka kousek mortadely.

„Je venku hezky?“ zeptal se po chvilce pan Rebeek.

„Hezky?“ opakoval havran. „Modré nebe, slunce svítí. Celý svět smrdí létem.“

Pan Rebeek se pousmál. „Nemáš rád léto?“

Havran trochu pozvedl křídla. „Proč bych měl? Nevadí mi.“

„Já mám léto rád,“ řekl pan Rebeek. Kousl si mortadely a s plnou pusou pokračoval: „Je to jediné roční období, které člověk cítí, když dýchá.“

„Proboha,“ ušklíbl se havran, „ne takhle brzo po ránu. Mimochodem, měl by ses zbavit všech těch starých pytlíků. Vidím je až zvenčí.“

„Hodím je do koše na záchodě,“ navrhl pan Rebeek.

„Ať tě ani nenapadne. Odnesu je. Lidi by se začali podivovat, víš? Když člověk vidí papírové sáčky na hřbitově, sotva si asi bude myslet, že tam měly piknik skautky. Kromě toho, motáš se tam až moc. Někdo si tě zapamatuje.“

„Líbí se mi tam,“ prohlásil pan Rebeek. „Mám ten záchod rád. Peru si tam šaty.“ Objal si kolena rukama. „Víš, lidi říkají, že svět řídí materialisté a stroje. Ale není to pravda. Aspoň v New Yorku ne. Město, které zřídí záchod na hřbitově, je město básníků.“ Ten výraz se mu zalíbil. „Město básníků,“ zopakoval.

„To je kvůli dětem,“ prohlásil havran. „Matky přivedou děti podívat se na hroby prastrýčků. Matky pláčou a kladou na hrob kytky. Děti potřebují čurat. Dřív nebo později. Tak sem postavili latrínu. Co mohli dělat?“

Pan Rebeek se zasmál. „Ty jsi pořád stejný,“ řekl havranovi.

„A proč bych nebyl? Ale ty ses změnil. Před devatenácti lety bys byl celý pryč vděčností, kdybych ti donesl preclík. Teď bys chtěl, abych ti nosil stejky. Dej mi ještě kousek té mortadely.“

Pan Rebeek to udělal. „Stejně myslím, že bys to zvládl. Malý stejk není tak těžký.“

„To tedy je,“ odsekl havran, „když na něm z druhé strany visí policajt. Dneska jsem se málem nedokázal ani odlepit od země. Krom toho, všichni řezníci na téhle poslední výspě civilizace mě už znají. Brzo budu muset začít podnikat nájezdy na Washington Heights. A za dvacet let, jestli budeš tak dlouho naživu, budu muset jezdit trajektem do Jersey.“

„Nemusíš mi nosit jídlo,“ prohlásil pan Rebeek. Byl trošku dotčený a trošku měl výčitky svědomí. Ta mortadela sice nebyla zrovna velká, ale havran koneckonců taky ne. „Zvládnu to sám.“

„Kecy,“ odsekl havran. „Zpanikařil bys, jen bys vylezl za bránu. A město se za devatenáct let hodně změnilo.“

„Hodně?“

„Sakra hodně.“

„Aha,“ přikývl pan Rebeek. Odložil zbytek mortadely a pečlivě ho zabalil. „Vadí ti,“ začal váhavě, „nosit mi jídlo? Chci říct, komplikuje ti to život?“ Připadal si hloupě, že se na to ptá, ale chtěl to vědět.

Havran na něj upřel oči, které vypadaly jako promrzlé zlato. „Jednou za rok,“ prohlásil chraplavě, „jednou za rok ti to začne dělat starosti. Začneš si říkat, proč to ten můj letecký supermarket dělá? Co z toho má? ptáš se sám sebe. Nic není zadarmo. Nikdo nic pro nikoho nedělá jen tak, říkáš si.“

„Tak to není,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Tak to vůbec není.“

„Pche!“ ušklíbl se havran. „No dobře. Tak tě začne trápit svědomí. Tvoje lahůdky ti nechutnají, jak by měly.“ Podíval se přímo na pana Rebecka. „Samozřejmě že to je dřina. Samozřejmě že mi to komplikuje život. Máš naprostou pravdu, že bych se vůbec nemusel snažit. Už je ti líp? Ještě něco chceš vědět?“

„Jo,“ kývl pan Rebeek. „Proč to tedy děláš?“

Havran sekl zobákem po pospíchající housence a minul. Pak pomalu promluvil, aniž se na pana Rebecka podíval: „Jsou lidi, co dávají, a lidi, co berou. Jsou lidi, co tvoří, lidi, co ničí, a lidi, co nedělají nic, a ty ostatní dva druhy se z nich můžou zbláznit. To je prostě vrozené, jestli dáváš nebo bereš, prostě to máš v sobě. Havrani nosí lidem věci. Jsme takoví. Je to naše přirozenost. Nelíbí se nám to. Mnohem radši bychom byli orli nebo labutě nebo třeba i ty pitomé červenky, ale jsme havrani, a nic s tím nenaděláme. Havrani prostě nejsou spokojení, když nemají někoho, komu by mohli nosit věci, ale když někoho takového najdou, dobře si uvědomují, jaká hloupost to celé je.“ Vydal ze sebe něco mezi zahihňáním a odkašláním. „Havrani jsou dost neurotičtí. Máme k lidem blíž než kterýkoli jiný pták a jsme k nim připoutaní celý život, ale to neznamená, že je musíme mít rádi. Myslíš, že jsme Eliášovi nosili jídlo, protože se nám líbil? Byl to starý dědek a měl špinavé vousy.“

Odmlčel se a roztržitě šťoural zobákem v prachu. Pan Rebeek neřekl nic. Nakonec opatrně vztáhl ruku a pohladil havrana po peří.

„Nedělej to,“ ohradil se pták.

„Promiň.“

„Jsem z toho nervózní.“

„Promiň,“ zopakoval pan Rebeek. Rozhlédl se po úhledných rodinných hrobech s pomníčky zarostlými mechem. „Doufám, že brzo přijde někdo nový,“ řekl. „V létě je tu člověk dost osamělý.“

„Když jsi stál o společnost, měl ses dát do YMKY,“ prohlásil pták.

„Já většinou společnost mám,“ řekl pan Rebeek. „Ale zapomínají tak brzo, tak snadno. Nejlepší je to hned potom, co přijdou.“ Vstal a opřel se o sloup. „Někdy si myslím, že jsem mrtvý.“ Havran vydal zvuk, který zněl jako pohrdlivé prsknutí. „Je to tak. Taky zapomínám. Občas se koukám do sluníčka a ani si toho nevšimnu. Seděl jsem jednou s jedním starým mužem a pokoušeli jsme si vzpomenout, jak chutnají pistáciové oříšky. Ani jeden z nás to nedokázal.“

„Nějaké ti donesu,“ nabídl se havran. „U Tremontu je cukrárna, kde je prodávají. Taky se tam sází.“

„To by bylo prima,“ usmál se pan Rebeek. Obrátil se k vitráži s andělem. „Už mě přijímají snáz,“ řekl pak havranovi. „Dřív byli strašně vyděšení. Teď sedíme, povídáme, hrajeme hry a já si myslím – třeba teď, třeba tentokrát, třeba opravdu. Pak se jich zeptám, a oni řeknou ne.“

„Věděli by to,“ řekl havran.

„Ano,“ kývl pan Rebeek a obrátil se zpátky, „ale život je právě ten jediný rozdíl mezi mrtvými a živými. Nemyslím si, že jsem živý. Ne doopravdy.“

„Jsi živý,“ řekl havran. „Schováváš se za náhrobky, ale pronásleduje tě to. Utekl jsi od toho před devatenácti lety a ono tě to honí jako detektiv.“ Tiše se zachechtal. „Život tě musí fakt hodně milovat.“

„Já nechci, aby mě miloval!“ zvolal pan Rebeek. „Je to pro mě břemeno.“

„Ale to je tvoje věc,“ řekl havran. „Já mám svoje vlastní problémy.“ Zamával černými křídly a znělo to jako malé hromobití. „Musím vypadnout. Dej sem ty pytlíky a to ostatní.“

Pan Rebeek vešel do hrobky a za chvilku se vrátil s pěti prázdnými papírovými sáčky a prázdnou krabicí od mléka. Havran uchopil sáčky do drápů a nad krabicí od mléka mávl křídlem. „Tohle odnesu příště. Kdybych to vzal najednou, musím domů pěšky.“ Vznesl se a pomalu zamířil zpátky nad Central avenue.

„Nashle!“ volal za ním pan Rebeek.

„Nashle,“ zakrákoral havran a zmizel za velkým jilmem. Pan Rebeek se protáhl, sedl si znovu na schody a díval se, jak po nebi stoupá slunce. Byl trochu znepokojený. Havran mu obvykle dvakrát denně nosil jídlo a vždycky si chvilku poklábosili, a tím to končilo. Někdy spolu ani nemluvili. Já toho ptáka vůbec neznám, pomyslel si teď, a takových už je to let. Duchy znám líp než jednoho malého ptáka. Přitáhl si kolena k bradě a přemýšlel o tom. Byla to nová myšlenka a pan Rebeek si nových myšlenek cenil. V poslední době jich mnoho nemíval a věděl, že to je jeho chyba. Hřbitov pro ně nebyl zrovna živnou půdou; nebylo tu na ně správné prostředí. Daly se tu počítat staré nashromážděné myšlenky, ohmatávat opatrně a s láskou, jako by to bylo křehké sklo, přemítat o tom, jestli by se bylo dalo myslet na něco jiného, a usoudit s hlubokým přesvědčením, že takhle to bylo nejlepší. Novou myšlenku tedy zkoumal podrobně, ale opatrně, přistoupil k ní co nejblíž, aby rozpoznal detaily, a pak zase couvl kvůli perspektivě; natahoval ji, ztenčoval, uplácával z ní nové tvary a postupně ji formoval tak, aby zapadla do obrysů jeho mysli.

Nad ním se ozval pleskot křídel, a tak vzhlédl. Havran kroužil tři čtyři metry nad ním a křičel na něj. „Zapomněl jsi něco?“ zavolal pan Rebeek.

„Když jsem letěl pryč, něco jsem viděl,“ vysvětloval havran. „Do hlavní brány vcházel pohřební průvod – ne moc velký, ale má namířeno sem. Buď by ses měl schovat vevnitř, nebo si převlíknout kalhoty. Jinak by si mohli myslet, že jsi uvítací výbor.“

„Proboha!“ vyskočil pan Rebeek. „Děkuju mockrát, děkuju! Nemůžu si dovolit být neopatrný. Díky, žes mě upozornil.“

„To přece dělám vždycky,“ odpověděl havran unaveně. Opět odlétl s lehkými mocnými údery křídel. A pan Rebeek spěšně zmizel v hrobce, zavřel za sebou, lehl si na podlahu a v té náhlé tmě naslouchal úderům svého srdce.

Kapitola druhá

Byl to poměrně malý pohřební průvod, ale byl důstojný. Vpředu šel kněz, dva malí chlapci kráčeli po jeho levici a pravici. Pak rakev s pěti nosiči. Čtyři drželi po jednom rohu rakve a ten pátý se tvářil trochu rozpačitě. Za nimi, ve vážné a podivně půvabné černi, kráčela Sandra Morganová, která bývala manželkou Michaela Morgana. A celý průvod uzavírali tři různě smutní lidé. Jeden z nich býval Michaelovým spolubydlícím na vysoké škole. Druhý s ním učil historii na Ingersollově univerzitě. Třetí s ním pil, hrál karty a měl ho docela rád.

Michaelovi by se jeho vlastní pohřeb líbil, kdyby ho mohl vidět. Byl malý, tichý a skutečně vůbec ne okázalý, jak se Michael obával. „Mrtví,“ řekl jednou, „od živých nic nepotřebují a živí nemůžou mrtvým nic dát.“ Ve dvaadvaceti to znělo předčasně vyspěle; ve třiceti čtyřech to znělo zrale, a to Michaela velice těšilo. Rád působil zrale a rozumně. Nesnášel rituály a pompéznost, rutinu a falešné city, řečnění a velká gesta. Z davů byl nervózní. Okázalost ho urážela. Byl v podstatě romantik, ale záměrně se zbavil všech romantických rekvizit, ačkoli je hluboce miloval, aniž o tom věděl.

Průvod se tiše proplétal hřbitovem, kněz rozjímal nad pomíjivostí světa, Sandra Morganová plakala pro svého manžela a vypadala dojemně půvabná, přátelé uvažovali o drobných změnách ve svých životech, které to přinese, a chlapce bolely nohy. A Michael Morgan v rakvi mlátil do víka a řval.

Michael zemřel dost náhle a velice jednoznačně, a když se mu vrátilo vědomí, věděl, kde je. Rakev se na čtyřech ramenou nakláněla a kolébala a Michaelovo tělo naráželo do těsných stěn. Ležel nejdřív klidně, protože pořád ještě byla možnost, že je to sen. Ale pak uslyšel poblíž prozpěvovat kněze a chrastit štěrk pod nohama nosičů rakve, a nějaký cinkavý zvuk, ve kterém poznal Sandřin pláč, a věděl, jak je to doopravdy.

Buď jsem opravdu mrtvý, myslel si, nebo mě za mrtvého prohlásili omylem. Věděl, že takové věci se stávají a že je zcela možné – ne správné, ale možné –, že se to stalo i Michaelu Morganovi. Pak se ho zmocnil strašný strach, že ho hlína udusí, zabušil pěstmi do víka rakve a zařval. Ze rtů mu ale nevyšel žádný zvuk a víko zůstalo pod jeho bušením tiché.

Zděšeně zavolal jméno své ženy a proklel ji, když pokračovala ve svém slonovinovém pláči. Kněz prozpěvoval liturgii a vrhal varovné pohledy na chlapce, když táhli nohy po zemi; nosiči si posunuli rakev na rameni; a Michael Morgan tiše plakal pro své ticho.

A najednou byl klidný. Zděšení vyprchalo. Ležel bez hnutí ve své rakvi a věděl, že je mrtvý.

Tak tady to máš, Morgane, řekl si. Třicet čtyři let toho a onoho, a takhle to končí. Zpátky do země – nebo zpátky do moře, dodal, protože si nikdy nebyl schopen vzpomenout, kde nakonec všechna ta protoplazma skončila. To, že je při vědomí, ho příliš nevyděsilo. Vždycky byl ochoten uznat, že existuje určitá nevelká šance na posmrtný život, a předpokládal, že tohle je první fáze. Klid, Morgane, ber to sportovně. Zpívej si spirituál nebo tak něco. Znovu ho napadlo, jestli snad nedošlo k nějakému omylu, ale sám tomu nevěřil.

Jeden z nosičů sklouzl a málem upustil roh rakve, ale Michael škubnutí necítil. „Nepřipadám si nijak zvlášť mrtvý,“ oslovil víko rakve, „ale jsem jen laik. Můj názor by u žádného soudu nic neznamenal. Nepleť se do toho, Morgane. Byl to moc hezký pohřeb, dokud jsi nezačal dělat scény.“ Zavřel oči a ležel bez hnutí; roztržitě přitom uvažoval o posmrtné ztuhlosti.

Průvod se náhle zastavil a knězův hlas byl teď hlasitější a pevnější. Prozpěvoval něco latinsky a Michael s uznáním naslouchal. Odjakživa nesnášel pohřby a vyhýbal se jim, jak jen mohl. Ale když, je to vlastní pohřeb, je to něco jiného, myslel si. To je jedna z těch věcí, které by člověk promeškat neměl.

Latinsky neuměl, ale přesto lapal každé slůvko modliteb, protože věděl, že jsou to poslední lidská slova, která uslyší. Tohle asi znamená ‚prach jsi a v prach se obrátíš‘, myslel si. Ano, to teď jsi, Morgane – hrstka prachu rozsypaná napospas nočním vlkům. Chvilku nad tou větou přemýšlel, a pak ji, ač nerad, zavrhl. Proč by se koneckonců vlci měli zajímat zrovna o prach?

Na víko rakve dopadly první hrsti země a znělo to, jako by někdo klepal na dveře. Michael se v duchu zasmál. Dál, myslel si, jen dál. V domě je sice zrovna trošku nepořádek, ale vždycky jsem rád, když přijde návštěva. Pojď dál, příteli. Tohle je otevřený dům.

Sandra teď plakala hlasitě a důkladně, ale její vzlyky začínaly znít trochu jako zívnutí. Chudáku Sandy, pomyslel si Michael. Nejspíš tě kvůli tomuhle vzbudili brzo ráno, co? Je mi líto, holka. Už jenom minutku a budeš se moct vrátit domů a spát dál.

Zvuky země slábly. Nakonec ustaly docela.

Tak, a jsme tady, řekl si Michael Morgan. Uvědomil si absurditu těch slov a schválně si je pomyslel ještě jednou. Tak jsme tady. Tak jsme tady. Tak jsme všichni tady. Tak jsme tady dohromady. Dohromady už jsme tady. Tady tady, dohromady. Nakonec toho nechal a myslel na nebe, na peklo a na Sandru.

Za života nevěřil ani v jedno z těch prvních dvou a neviděl důvod s tím teď začínat. Jsem v tomhle červím automatu navěky, myslel si. Za chvilku se otočím na bok, přitáhnu si věčnost ke krku a usnu. A jestli se pletu, za chvilku se tu ukáže jeden z těch dvou starých pánů a spousta věcí se mi možná konečně vyjasní. Do té doby se rozhodl myslet na Sandru.

Sandru miloval. Když o tom přemýšlel takhle s odstupem, nedokázal si představit, jak by někdo mohl Sandru nemilovat. Spojovala v sobě všechny milované věci na světě a předváděla je pomalu a líně, jako když se ve výloze zlatnictví otáčí stojan s diamanty. Kromě toho vypadala, že potřebuje pomoc, a měla smutná ústa.

Potkali se na malé recepci, která se pořádala na jeho počest, když nastoupil na fakultu na Ingersollu. Přišla se svým strýcem, který učil geologii. Setkali se očima, on odložil sklenici a šel za ní. Za čtvrt hodiny už jí citoval Rimbauda, Dowsona, Swinburna a své vlastní tajné písně. A ona slyšela a chápala. Michael s ní toužil skočit do postele. Byli oba dospělí a civilizovaní, a tak ho vzala do své veliké teplé postele, ve které dokázala vypadat velice přitažlivě ztracená.

Michael na ní miloval právě to, jak umí být ztracená. Připadal si pak potřebný a užitečný. Objevil v sobě silné ochranitelské sklony, a to ho postupně naštvalo, pobavilo a velice potěšilo. O to víc ho přitahovaly okamžiky, kdy uměla být pronikavě inteligentní a lenivě vtipná; byla tak trojrozměrnější. A Michael tenhle třetí rozměr hledal dlouhá léta.

Vzali se tedy a Michael dostal, jak tomu říkal děkan, „trošku přidáno“. Opravdu to nebylo víc než trošku, ale umožnilo to Michaelovi a Sandře Morganovým nastěhovat se do bytu v Yorkchesteru a Sandra mohla odejít ze svého zaměstnání v galerii. Byli manželé čtyři roky a většina té doby byla šťastná.

A teď jsem mrtvý, myslel si Michael. Mrtvý a pohřbený. Hnojivo pro hladovou zemi. A Sandru už nikdy neuvidím. Ta myšlenka ho zabolela, i přes otupělost, která ho začínala hladit ježibabími prsty. Jeho tělo pro něj teď nebylo ničím, ale část jeho duše zřejmě zůstala u Sandry, a takhle mrtvý si připadal nahý a jaksi neúplný.

V modlitbě prosil o spánek, a když nepřišel, vymýšlel způsoby, jak si ukrátit čas. Rozdělil svůj život na období označená Mládí, Harvard, Evropa, Korea, Ingersoll a Sandra a zkoumal je pečlivě a objektivně. Nejdřív usoudil, že svůj život nepromarnil, a za chvilku zas, že ano. Myslel na všechny ty drobné faktory, které vytvářely život Michaela Morgana, vypočítal je, zvážil a došel k názoru, že každý jednotlivě mají svůj význam, ale dohromady ne, a pak si zase říkal, že je to možná naopak. Zjistil, že se smrtí přichází schopnost nezaujatého zkoumání cesty, kterou ušel. Zároveň se ale dostavil i podivný nedostatek zájmu o většinu z toho, co bývalo velice důležitým světem. Jen Sandra se teď zdála skutečná – Sandra a možná ta hezká newyorská jara, nebo chvíle, kdy ve svém kurzu našel jednoho jediného studenta, který byl schopen pochopit tu osamělou ocelárnu – Bismarcka – nebo ledového císaře Bonaparta.

Pak se pokoušel vybavit si všechnu tu skvělou hudbu, co kdy slyšel, a rychle zjistil, že jeho vzdělání nebylo zdaleka tak úplné, jeho zájem tak velký ani jeho paměť tak dobrá, jak doufal. Zůstala mu jen Chopinova preludia, která se naučil jako malý, něco z Rimského-Korsakova, několik pasáží z Deváté a plačtivý, zatoulaný motiv, který přisoudil Weillovi. Zbytek se ztratil, nebo se možná ztratil on sám, a bylo mu to líto, protože by to bylo hezké, mít hudbu.

Člověk musí být hodně hluboký, aby byl mrtvý, a to já nejsem. Začínal mít trochu představu o tom, co to je navždycky, a jeho mysl se zachvěla, jako se dřív třáslo jeho tělo, když se vzbudil za chladné noci a schovával si ruce mezi stehna, aby si je zahřál. Tohle bude dlouhá noc, pomyslel si.

Najednou si vzpomněl na jedno časné ráno se Sandrou, ještě než se vzali. Seděli u malého stolku v kuchyni a jedli chleba s marmeládou. Sandra šla do ledničky pro krabici s mlékem a on se díval, jak se pohybuje. Její nohy vydávaly na linoleu tichounké, důvěrné zvuky. Když si na to teď vzpomněl, bolest ho zlomila jako rampouch. Vykřikl a slyšel sám sebe vyjeknout jako k smrti vyděšené zvíře – a pak stál vedle vlastního hrobu a volal: „Sandy! Sandy!“

Nepřišla, a on věděl, že nepřijde, a přesto volal a říkal si: Zavřu oči a napočítám do sta, a až je zase otevřu, bude tady – tak to dělával, když čekal na autobus. Jenže nemohl zavřít oči a čísla mu rachotila v hlavě jako kostky. Nakonec se přinutil přestat volat a po chvíli si sedl na trávu.

Moment mu trvalo, než si uvědomil, že opustil svůj hrob, a ani pak se mu to nezdálo příliš významné. Jsem venku, říkal si, a můžu zase mluvit a pohybovat se, ale nejsem na tom o nic líp než předtím. Když byl živý, mohl aspoň předstírat, že má nějakou důležitou pochůzku; teď ale mohl klidně jen sedět u silnice příštích pár milionů let, kdyby měl chuť. A on chuť měl. Chtěl jen sedět na trávě, dívat se, jak běhají mravenci, a nemyslet na nic. Přeju si, aby moje mysl byla bílá, čistá a nepopsaná jako moje kosti, myslel si. To byla odpověď na všechno, a on ji nikdy dřív neviděl. „Můžete si vzít mou lebku,“ řekl zdvořile mravencům. „Nebudu ji potřebovat.“ Dál ale pobíhali v trávě a on se na ně rozzlobil. „No tak dobře,“ řekl. „Jděte si k čertu taky.“ Vstal a šel se podívat na svůj hrob.

Zatím tu nebyl kámen, jen malá plechová tabulka. Stálo na ní: „Michael Morgan, 7. března 1924 – 10. června 1958,“ a jeho velice potěšilo, jak je stručná. Jako titulek v Timesech, pomyslel si a dlouho se na ni díval.

Tam je moje tělo. Všechna moje kuřata k večeři a drbání na hlavě a kýchání a smilnění a horké koupele a spálení sluncem a pivo a holení – to všechno pohřbené a zapomenuté. Všechny drobné malichernosti odnesla voda. Připadám si čistý, lehký a ryzí. Vzpomněl si na toulky po antikvariátech na Čtvrté avenue a usoudil, že si připadá jako rozbitá žárovka.

„Nashle,“ řekl svému tělu a zamířil pryč po dlážděné cestě. Měl chuť si pískat a připadal si podvedený, když zjistil, že to nejde.

Michael Morgan kráčel hřbitovem a jeho kroky nebylo vůbec slyšet. Slunce na něj pražilo a on ho necítil, a necítil ani drobné vánky, které se chichotaly mezi náhrobky. Viděl kruh řeckých sloupů, které nic nepodpíraly, a poblíž něj betonové koupadlo pro ptáky. Viděl fontány, květiny a kolečko napůl plné hlíny. Jednou kolem něj projelo auto, když šel po kraji silnice, ale nikdo se z něj po Michaelovi nepodíval.

Viděl rodinná pohřebiště s maličkými náhrobky, které se k sobě tiskly jako vyděšený dobytek, a viděl obrovskou čtyřpatrovou hrobku, u níž držel mramorovou stráž anděl. Viděl několik třešňových stromů, jejichž větve byly obalené červenými plody. Šestimetrové štíhlé vížky tu v pravidelných odstupech ukazovaly cestu do nebe – Michael usoudil, že jsou tu kvůli zbloudilým duším a turistům.

Připadal si, jako by kráčel v maličko netěsnícím vakuu. Viděl slunce a předpokládal, že ještě pálí, ale jemu samotnému nebylo ani horko, ani zima. Věděl, že fouká vítr, protože viděl, jak se mu přes cestu tu a tam přeloudá list, ale necítil žádný pohyb vzduchu na kůži. Slabě, ale jasně slyšel zpívat ptáky a téct vodu, ale ty zvuky pro něj nic neznamenaly a ani ho nenapadlo utrhnout si třešeň. Ne že by mu to bylo fuk – Michael se celý život snažil, aby mu věci byly fuk; spíš by se dalo říct, že o to, zda mu to je, nebo není fuk, vůbec nejde. „Připadám si prostřední,“ zkoušel to. „Vlažný,“ ale ta slova neměla žádný význam.

Šel dlouho. Černá asfaltka se změnila v prašnou cestu, pak přišel štěrk a zase asfalt a na obě strany se rozbíhaly další cesty. Někdy byla cesta široká a někdy zas úzká jako studená postel; ale nekončila a Michael šel a necítil se unavený.

Možná žádný konec ani nemá, myslel si. Možná prostě pořád půjdu, a při té představě necítil nic než šepotavé pobavení.

Pak překročil nízký kopeček a spatřil hrobku a malého muže, který seděl před ní. Muž měl kolena přitažená k tělu, bradu opřenou o složené paže a díval se do prázdna.

Michaelovi jako by se vrátily pocity: zvědavost, trocha strachu, potěšení a hrstička naděje se pomalu znova objevovaly a říkaly jeden druhému: Co to je? Jak to? Dům ještě není prázdný? A Michael Morgan potěšeně zavolal: „Dobrý den!“

Mužík zamrkal, rozhlédl se a usmál se na Michaela. „Dobrý den,“ odpověděl. „Pojďte dolů.“

Michael pomalu sešel z kopce a muž vstal, aby ho uvítal. Vypadalo to, že je mu něco přes padesát; ramena měl nahrbená a vlasy šedobílé. Ale úsměv, kterým Michaela vítal, byl vřelý a mladý a jeho oči měly barvu hlíny. „Jak se vede?“ zeptal se. „Já se jmenuju Jonathan Rebeek.“

„Michael Morgan,“ představil se Michael. Najednou byl tak šťastný, že toho drobného muže vidí, a tak šťastný, když si uvědomil, že je šťastný, až popadl hnědou ruku pana Rebecka a v otupělé hrůze sledoval, jak úplně projela tou jeho.

Pak si vzpomněl a poprvé viděl život tak, jak ho vidí mrtví. Couvl od pana Rebecka a byl by se dal na útěk, kdyby oči toho mužíka nebyly plné hnědého smutku. Sedl si tedy na schody u hrobky a pokoušel se plakat, ale nevěděl, jak na to.

„No tak jo,“ řekl nakonec, „jsem mrtvý.“

„Já vím,“ přikývl laskavě pan Rebeek. „Viděl jsem váš pohřeb.“

„Vážně?“ Michael vzhlédl. „Jak to vypadalo zvenčí?“

„Byl moc hezký,“ řekl pan Rebeek. „Takový klidný a vkusný.“

„To je dobře,“ kývl Michael. „Člověk přichází na svět s maximálním rozruchem. Tak by –“

Pan Rebeek se usmál. „S maximálním rozruchem!“ Tiše se zachichtal. „To je pravda. Je to legrační a je to pravda.“

„Mohl bych to doříct?“ zeptal se chladně Michael.

„Cože? No jistě. Moc se omlouvám, myslel jsem, že jste už skončil.“

„Tak by ho měl naopak opustit s minimálním,“ dokončil Michael, ale konec už znechucením skoro nedořekl. Pan Rebeek se zdvořile zasmál a Michael se na něj zamračil. Uprostřed toho zamračení se ale začal smát – byl to takový škytavý smích, jako kulometná palba, a když toho nechal, promnul si oči. Neměl ale žádné slzy, které by si otřel, a podíval se vystřízlivěle na pana Rebecka.

„Necítím se mrtvý,“ řekl pomalu. „Vymýšlel bych pořád ještě tyhle pitomé epigramy, kdybych byl mrtvý? Připadám si úplně živý. Stejně živý jako vy.“

„Já nejsem moc dobré měřítko,“ podotkl tiše pan Rebeek.

„Nepřipadám si mrtvý,“ zopakoval Michael rozhodně. „Cítím svoje tělo jako kotvu.“ To přirovnání ho potěšilo. „Kotvu. Pěknou uklidňující kotvu, co mě drží na zemi. Jestli jsem mrtvý, proč prostě neodvanu do věčnosti, jako když se prádlo utrhne ze šňůry?“ Neurčitě zalitoval, že ho teď neslyší Mooney, vedoucí katedry klasické literatury. Sedávali spolu dlouho do noci, Mooney a on.

„Znám jednu dobrou metaforu,“ zamyšleně prohlásil pan Rebeek. „Lidi, kterým amputují ruku nebo nohu, přece vždycky říkají, že je ještě cítí, ne? Že je v noci svědí.“

Michael dlouho mlčel.

„Já znám lepší,“ odpověděl nakonec. „Je to taková stará pověra. Jsou lidi, co věří, že když zabijete hada ve dne, jeho ocas se mrská až do západu slunce.“ Podíval se na pana Rebecka. „No dobře. Jsem mrtvý. Za jak dlouho zapadne slunce?“

„To ještě chvilku potrvá.“ Pan Rebeek si sedl vedle Michaela. „Víte, Michaeli, nikdo neumře jen tak. Tělo umře rychle, ale duše se drží života, jak dlouho může, protože život je to jediné, co zná.“

„Duše?“ Michaela to mírně znepokojilo. „Takže mám duši?“

„Nevím, jestli je to to správné slovo. Možná by lepší bylo paměť. Život je velká věc a dost těžko se zapomíná. Pro mrtvé začne být důležité všechno, co je spojeno se životem – škrtnutí sirkou, stříhání nehtů. Nejenže vám před očima proběhne vlastní život, ale taky životy všech ostatních. Zjistíte, že začnete chamtivě toužit po lidech; když sem někdo přijde, sledujete dychtivě každý jeho pohyb a pokoušíte se vzpomenout si, jak jste ho dělal vy sám. A když odchází, sledujete ho až k východu, a tam se zastavíte, protože dál nemůžete.“ Odmlčel se. „Ty staré duchařské historky o tom, jak mrtví straší živé, jsou úplně na hlavu postavené. Tak to vůbec není.“

Michael se pousmál. „Víte o smrti víc než já.“

„Už tady žiju dlouho,“ řekl pan Rebeek. „Smrt je potřeba se naučit. Stejně jako život, jenže se nemusíte učit tak rychle, protože máte víc času.“

„Bude to takhle – navždycky? Totiž zatím je to skoro jako být živý, jen se člověk tak nehoní.“

Pan Rebeek se nezasmál. „Je to jiné, ale nepovím vám jak. Mohl bych vám to říct, kdybych byl mrtvý, ale to by se mi do toho zas nechtělo.“ Viděl, jak Michael nechápavě zamrkal, a pokračoval: „Jedno vám říct můžu: budete zapomínat.

Za týden už si nebudete pamatovat pár věcí – jaká hudba se vám líbila, jaké hry jste hrál, takovéhle drobnosti. Za dva týdny se možná ztratí i větší věci – kde jste pracoval, kde jste studoval –, za tři týdny nebudete vědět, jestli jste někdy někoho miloval nebo nenáviděl. Za čtyři týdny – ne, tohle neumím slovy vyjádřit. Prostě budete zapomínat.“

„Zapomenu všechno?“ Pan Rebeek skoro neslyšel Michaelův hlas. Kývl. „Všechno? Mluvit – myslet?“

„Nebudete to potřebovat,“ odvětil pan Rebeek, „jako nepotřebujete dýchat. Ne že byste to všechno úplně zapomněl, ale k ničemu vám to nebude a ani o to nebudete stát. Atrofuje to, jako slepé střevo. Teď přece doopravdy nemluvíte. Jak byste mohl? Nemáte hrtan, nemáte hlasivky, nemáte bránici. Ale jste zvyklý mluvit a tak moc o to stojíte, že vás slyším tak zřetelně, jako kdybyste mohl vydávat zvuky. Nic vám nezabrání mluvit, dokud budete chtít. Jenže po čase už chtít nebudete.“

„Takže je to peklo,“ řekl Michael pomalu. „Opravdu existuje peklo.“

„To je zvláštní,“ pokrčil rameny pan Rebeek, „mně to vždycky spíš připadalo, jako kdyby se z člověka stal trochu anděl. Už se vás nemůže nic dotknout, nic vás nemůže podráždit, ublížit vám. Všechna ta malá pokrytectví, ze kterých se skládá život, zmizí. Je z vás něco jako uzavřený kruh, který nemá začátek ani konec. Podle mě je to ten nejčistší způsob existence.“

„Jako améba,“ ušklíbl se Michael. „Ty taky není možné zranit.“

„Jako améba ne. Já vám to ukážu. Podívejte se nahoru, Michaeli. Podívejte se na slunce.“

Michael zvedl hlavu a spatřil slunce. Bylo v pozdním odpoledni červené a odulé a jeho žár byl teď krutý a sžíravý. Když se na něj podíval pan Rebeek, rychle zamrkal a odvrátil hlavu. Ale Michael na něj hleděl zpříma a viděl jen seschlý pomeranč zavěšený na pomačkaném stromě. Cítil v sobě velikou lítost a v koutku úst pohrdlivý úšklebek.

„Vidíte?“ zeptal se pan Rebeek, když k němu Michael konečně obrátil neoslepené oči.

„Probůh,“ řekl Michael.

„Ano, možná se takhle dívá Bůh,“ kývl pan Rebeek. „Kdybych já se díval na slunce takhle dlouho, byl bych teď slepý. Vy se na ně můžete dívat celý den. Můžete se dívat, jak postupuje, když budete chtít. Nikdo vás teď nemůže oslepit, Michaeli. Uvidíte jasněji, než jste kdy v životě viděl. Nikdo vám nemůže lhát, protože tři čtvrtiny každé lži tvoří to, že jí chcete věřit, a teď už je vám jedno, jestli věříte, nebo ne. Hodně vám závidím, Michaeli.“

Povzdechl a nadhodil si na dlani dva malé oblázky. „Kdykoli si začnu myslet, že jsem taky mrtvý,“ řekl tiše, „podívám se na slunce.“

Michael chtěl pohlédnout na slunce ještě jednou, místo toho se ale podíval na pana Rebecka a zeptal se: „Kdo jste?“

„Žiju tady,“ odpověděl pan Rebeek.

„Proč? Co děláte?“ Něco ho napadlo. „Jste správce hřbitova?“

„Svým způsobem.“ Pan Rebeek vstal a vešel do hrobky. Za chvilku se vrátil a v ruce nesl půlku mortadely a malou krabičku mléka. „Večeře,“ vysvětlil, „nebo hodně pozdní oběd. Přinesl mi to starý přítel.“ Opřel se o popraskaný sloup a usmál se na Michaela, který se nepohnul.

„Smrt je v mnoha ohledech stejná jako život,“ řekl zamyšleně. „Schopnost jasně vidět lidi vždycky nezmění. Ti, co jsou v životě moudří, jsou ve smrti ještě moudřejší. Malicherní v životě zůstanou malicherní. Smrt změní jejich adresu, ne jejich duši, víte?

Vždycky jsem si myslel, že hřbitovy jsou jako města. Jsou tam ulice – myslím, že jste je viděl, Michaeli. Jsou tu taky čtvrti a čísla domů, jsou tu slumy a ghetta, středostavovské oblasti a malé paláce. Návštěvníkům dávají u vchodu kartičky, na kterých je ulice a číslo jejich příbuzného. Jinak by je nenašli. To je taky jako ve městě.

A je to tmavé město, Michaeli, tmavé a přeplněné. A má většinu toho, co města mívají: společnost, chlad, spory. Není tu samozřejmě láska, té ani trošku, jenže ono se jí venku taky moc nevznáší ve vzduchu.

Je tu ale osamělost. Mrtví jsou po nějakou dobu hodně osamělí, zmatení, vyděšení. Propast, která je odděluje od živých, je stejně velká jako ta, která odděluje živé od sebe navzájem; nebo nejspíš ještě širší. Toulají se temným městem stejně bezmocně, jak se toulávali městem z kamene, a nakonec si najdou tichou postel a pokoušejí se spát.

Rád jim pomáhám. Rád jsem tu, když přijdou, abych je trochu uklidnil a uchlácholil. Aby si měli s kým promluvit, řekněme. Už se stalo, že se lidi zbláznili, když nenašli nikoho, s kým by si mohli promluvit. Povídáme si, nebo spolu hrajeme šachy – doufám, že taky hrajete – nebo jim čtu. Samé drobnosti, Michaeli, a jen na chvilku. Oni se brzo vytratí, a kam jdou, tam já za nimi nemůžu. Pak už mě nepotřebují; nepotřebují nikoho, a to mě těší, protože většinu života strávili tím, že se snažili nepotřebovat.

Zkrátka jim chvíli dělám společnost, těmhle svým přátelům. Občas jim říkám, že jsem starostou temného města, protože to slovo přinejmenším znají, ale já si sám sebe spíš představuju jako noční světélko, lucernu v temné ulici.“

„Charón,“ kývl Michael. „Charón a mince na jazyku mrtvých.“

Pan Rebeek se usmál. „Taky jsem si to myslíval,“ řekl. „Ale Charón byl bůh, polobůh. Já jsem člověk.“ Tiše se zasmál. „Býval jsem lékárník.“

„Já jsem byl učitel,“ řekl Michael. „Učitel historie. Moc se mi to líbilo.“ Na něco si vzpomněl a trochu rozpačitě se zeptal: „Vidíte mě? Chci říct, jsem viditelný?“

„Vidím vás,“ kývl pan Rebeek. „Vypadáte jako člověk, ale nevrháte stín a vidím skrz vás slunce.“

„Něco jako obrys člověka,“ podotkl Michael trpce.

„Na tom nezáleží,“ mávl rukou pan Rebeek. „Za tři čtyři týdny už ani nebudete potřebovat brát na sebe lidskou podobu.“

„Chcete říct, že si na ni nebudu pamatovat.“

„Nebudete si na ni chtít pamatovat.“

„Budu!“ vykřikl Michael vášnivě.

Pan Rebeek zvolna promluvil: „Slíbím vám totéž, co slibuji každému, Michaeli. Dokud se budete držet života, dokud budete chtít být člověk, budu tady. Budeme tu dva lidé spolu. Mně se to bude líbit, protože bývám osamělý a mám rád společnost, a vám se to bude líbit taky, dokud se z toho nestane jen hra, nesmyslný rituál. Pak odejdete.“

„Zůstanu,“ řekl Michael tiše. „Možná nejsem člověk, ale budu se mu tak podobat, jak to jde.“

Pan Rebeek rozhodil ruce a trochu pokrčil rameny. „Říkal jsem, že se to od života tak moc neliší.“ Zaváhal, a pak se zeptal: „Povězte mi, Michaeli, jak jste umřel?“

Ta otázka Michaela překvapila. „Prosím?“

„Vypadáte hodně mladý,“ řekl pan Rebeek. „Tak mě to zajímá.“

Michael se na něj široce usmál. „Co třeba předčasné stáří?“

Pan Rebeek neřekl nic.

„Mám manželku,“ začal znova Michael. „Nebo spíš měl jsem manželku.“

„Viděl jsem ji,“ kývl pan Rebeek. „Krásná žena.“

„Moc hezká,“ řekl Michael. Odmlčel se.

„No a?“

„No a? Moje manželka mě zabila. Otrávila mě, jako kdyby osolila polívku.“

Viděl šokovaný výraz ve tváři pana Rebecka a vychutnával si ho. Připadal si hodně lidský.

Znova se usmál na pana Rebecka. „Chtěl bych si zahrát šachy, než zapadne slunce.

Kapitola třetí

„Můžeme se jít zase projít,“ navrhl pan Rebeek.

„Já už se nechci procházet. Už jsme to tu vyšlapali na holou zem. Tam, kudy projdeme, tráva neroste. Jsme jako kobylky.“

„Ale líbí se vám to. Říkal jste to.“

Michael intenzivně přemýšlel, jak se zamračit, a potěšilo ho, když si na ten pocit vzpomněl. „Líbí se mi to. Ale nelíbí se mi, že se tak moc unavujete.“

Pan Rebeek chtěl něco říct, ale Michael ho zarazil. „Protože já nemůžu. Nemůžu se unavit, a když vás vidím, jak dýcháte, jako kdybyste ten vzduch hltal, znepokojuje mě to. Takže se nikam nepůjde.“

„Tak dobře,“ souhlasil mírně pan Rebeek. „Můžeme hrát šachy, jestli chcete.“

„Nechci hrát šachy.“ Michael si vzpomněl na nedůtklivost. „Musíte tahat za mě. Co myslíte, jak mi asi je?“

Pan Rebeek se na něj podíval s politováním. „Michaeli, Michaeli, vy si to neusnadňujete.“

„To máte pravdu,“ odsekl Michael. „Já se nevzdávám tak snadno.“ Usmál se na pana Rebecka. „Když už nemůžu pít rajskou šťávu s vodkou, tak taky nebudu pít žádné elixíry zapomnění. Žádné šachy. Já ostatně stejně nemám šachy rád.“

„Mohl bych vám číst.“

„Co číst?“ zeptal se Michael podezřívavě. „To jsem nevěděl, že tu máte knihy.“

„Havran pro mě občas nějakou ukradne na Čtvrté avenue,“ vysvětlil pan Rebeek. „Mám tu nějakého Swinburna.“

Michael se velice snažil upamatovat, jestli míval rád Swinburna, a pocítil cosi velmi blízkého hrůze, když mu to jméno vůbec nic neřeklo. „Swinburne,“ opakoval nahlas. Věděl, že se na něj pan Rebeek dívá. Panebože, pomyslel si, tak to opravdu všechno mizí? Zoufale se chopil první známé věci, která ho napadla, což bylo shodou okolností číslo jeho kanceláře na univerzitě. 1316, pomyslel si a pokoušel se stulit do toho čísla, 1316, 1316, 1316. Když se z něj najednou stalo 1613, řekl rychle: „Swinburne. Ano, Swinburna znám. Nenapsal on takovou hrozně dlouhou báseň na téma Kirké?“

Byl to starý trik, který si pamatoval z každé diskuse a rozpravy, které se kdy účastnil: když něco nevíš, vymysli si to. Nikdo nikdy nepřipustil, že nějaký citát, knihu, esej nebo cokoli nezná. Tohle pravidlo mělo ještě dodatek: Když si nejsi jistý, je to z Marlowa.

Racionalizoval si to, jako vždycky. Třeba to vážně napsal, no ne? Jak to mám vědět?

„Kirké?“ zachmuřil se pan Rebeek. „To jsem nikdy nečetl. Jenže to nic neznamená,“ dodal a stydlivě se pousmál. „Já jsem toho nečetl spoustu.“

„Nevím jistě, jestli to byl Swinburne,“ prohlásil Michael. „Možná to byl někdo jiný.“

„To, co jsem měl na mysli já, to byla Proserpinina zahrada. Znáte to?“ Pan Rebeek citoval trochu s obtížemi, ale bylo vidět, že si vychutnává každé slovo:

„K životu z lásky zřejmé,

ze strachu, z naděje,

své díky krátce vzdejme

všem bohům, co jich je,

že všem se život krátí,

mrtvý se nenavrátí –“

„Vzpomínám si,“ zarazil ho zprudka Michael. „Nelíbí se mi to.“

„Omlouvám se. Myslel jsem, že by mohlo.“

„Je to až moc přiléhavé. Krom toho, Swinburne to napsal, když byl živý.“ Vzhlédl a viděl, jak slunce kráčí pomalu po obloze jako unavený stařec. Zajímalo ho to; chvíli ho pozoroval. Během té doby se Swinburne vytratil z jeho mysli navždy, ani milován, ani nenáviděn.

„Pojďte si zahrát šachy,“ řekl.

„Já myslel, že nemáte šachy rád.“

Zatracený chlap, pomyslel si Michael. Přehnaně pečlivě vyslovil: „Mám rád šachy. Miluju šachy. Zbožňuju šachy. Pojďte si zahrát šachy.“

Pan Rebeek se zasmál a vstal. „Dobře,“ kývl a vykročil ke dveřím hrobky.

„Místo černé věže můžeme použít kamínek,“ zavolal za ním Michael.

Pan Rebeek roztržitě něco hledal v kapse. Nechal toho a posmutněle se na Michaela usmál.

„Devatenáct let,“ řekl, „kdykoli sem přijdu, hledám klíč, že si odemknu. Ten zámek je rozbitý, ale stejně vždycky čekám, že bude zamčeno.“

Otevřel dveře a vešel do hrobky. Michael si sedl a opřel se zády o bílý sloup; nebo si spíš představil, že si sedá, a to docela stačilo. Cítil, jak za poslední tři dny ztratil kontakt s fyzickým světem, a děsilo ho to. Kdykoli chtěl jít, usmát se nebo mrknout, musel si hodně namáhavě vybavit, jaké to je, jít, usmívat se nebo mrknout. Jinak zůstal bez hnutí, absolutně bez kontaktu se vzpomínkami svého těla, jen kapka vědomí vznášející se ve vzduchu. To se stalo před dvěma dny a Michael si to pamatoval.

Paměť měl pořád dobrou a představivost jasnou. Cítil se lidsky a nudil se, a sama ta nuda mu přinášela úlevu, protože to byla tak lidská emoce.

Pan Rebeek vyšel z hrobky a nesl šachovnici podlepenou potrhanou zelenou látkou. Sedl si vedle Michaela a začal ronit šachové figurky. Tři mu vypadly z kapsy košile, dalších pět z pravé kapsy kalhot a tak dál, dokud nebyly všechny až na tu černou věž.

Figurky ani zdaleka nebyly ze stejné sady. Většinou byly z různých druhů žloutnoucího dřeva, pár z červeného plastu, a dvě, černý střelec a bílá věž, byly vyřezané z pochmurně krásného mahagonu. Jejich základna byla zatěžkaná a podlepená filcem, takže zatímco ostatní figurky se kolébaly, potácely a padaly po šachovnici, tyhle dvě stály pevně proti sobě v nepřátelských liniích, a když vítr nebo koleno pana Rebecka ostatní figurky skácely, střelec a věž na sebe vážně kývli.

Michael se rád na figurky díval. Rozesmávaly ho bez onoho gumového zvuku, který se v posledních dnech do jeho smíchu vkrádal.

„Pestrá společnost, co?“ podotkl k panu Rebeckovi.

„Havran je kradl po jedné,“ vysvětloval pan Rebeek, „a nějakou dobu mu to trvalo, protože jsem ho nutil, aby je kradl v obchodních domech. Chtěl je brát staříkům v parku, ale já si takhle připadám líp. Ta černá věž byla taky krásná, ale ztratil jsem ji a nevím kde. Nejspíš tu ještě někde leží.“ Vztáhl k Michaelovi dvě sevřené dlaně. „Chcete černé, nebo bílé?“

„Bílé,“ řekl Michael a ukázal na pravou ruku pana Rebecka. Ten otevřel dlaň a vykutálel se z ní černý pěšec. Začal rozestavovat figury a tiše si přitom broukal.

„A kde sebral havran tu šachovnici?“ zeptal se najednou Michael.

Pan Rebeek zvedl hlavu. „To nevím. Jednou ráno se s ní připotácel, a když jsem se ho ptal, odkud ji má, řekl mi jenom, že byl hodný kluk.“ Dostavěl figurky na místa. „Občas mi to dělá starost. Snažím se na to nemyslet.“

Začal hru tím, že posunul královského pěšce o dvě pole dopředu. „Já jsem hodně ortodoxní,“ prohlásil. Během těch osmi partií, co spolu zatím sehráli, to řekl už dvakrát, ale Michael si to nepamatoval.

„Pro mě udělejte totéž,“ požádal Michael. „Já nejsem pyšný.“ Pan Rebeek se předklonil a svůj tah zopakoval na Michaelově straně šachovnice. Chvíli uvažoval nad vlastními figurkami a nakonec skočil jezdcem dvě pole před královského střelce. Michael udělal stejný tah svým dámským jezdcem a hra se rozběhla.

Hráli mlčky, pan Rebeek se kolébal nad šachovnicí, tahal za oba. Jak hra pokračovala, stále víc sípal. Michael si užíval ten luxus, že se může celou myslí soustředit na jednu věc a zapomenout na všechno ostatní. V devátém tahu se strhla smršť výměn pěšců, a stejně tak v patnáctém, kdy jeden z Michaelových jezdců a oba jeho střelci vztekle kroužili kolem jednoho z pěšců pana Rebecka, a nakonec ho nechali být. O dva tahy později Michael pomstychtivě sebral panu Rebeckovi jezdce; pak hra postupovala pomalu a obezřetně.

Najednou se celé tělo pana Rebecka prudce napřímilo. Nejdřív to Michaelovi připadalo, jako když napnete loutce všechny nitě; pak to neživé přirovnání zavrhl a myslel spíš na malé divoké zvíře. Pan Rebeek dokonce jako by čenichal.

„Co je?“ zeptal se Michael.

„Támhle je nějaká žena,“ odpověděl pan Rebeek napjatě.

Po podlaze Michaelovy lebky se znovu rozklapaly Sandřiny kroky. „Kde?“

„Tam za tou skupinkou stromů – vedle té velikánské hrobky. Neviděla nás. Máme ještě trochu času.“

Začal sbírat figurky a spěšně je strkal do kapes.

„Moment!“ ohradil se Michael. „Počkejte chvíli.“

Pan Rebeek se přestal pokoušet nacpat krále do už tak přecpané kapsy u košile. „Co je?“

„Zkrátka počkejte, to je všechno. Proč se tak bojíte? Bylo by fajn mít společnost, ne?“

„Michaeli,“ obrátil pan Rebeek oči v sloup, „proboha.“

„Nechte toho. Proč bychom se měli schovávat, když někdo jde? Není důvod. Vy to tak děláte pořád?“

„Většinou. No tak honem, Michaeli.“

„Co je tohle za život?“

„Můj,“ odsekl pan Rebeek s jakousi zarputilou bojovností, „a mně to tak vyhovuje. Jestli jen jeden člověk začne mít podezření a ohlásí mě hlídačům, vyhodí mě odsud. A já ven nemůžu, Michaeli. Prostě nemůžu.“

Podíval se na Michaela přes šachovnici, dýchal rychle a ztěžka. Michael chtěl něco říct, nebo myslel, že chce, když se pan Rebeek zajíkl a zašeptal: „To se vám povedlo.“ Žena vyšla na nízký kopeček a dívala se dolů na ně.

„Dobře,“ odpověděl Michael. „Vzdávám to. Stejně jste vyhrával.“ Podíval se přímo na ženu a zavolal: „Dobré ráno!“

Žena na kopci mlčela a ani se nepohnula.

„Dobré ráno!“ zavolal znovu Michael.

„Neslyší vás,“ upozornil ho pan Rebeek.

„Tak to je asi hluchá. Volal jsem dost nahlas.“

„Ne dost nahlas,“ řekl pan Rebeek, aniž se na něj podíval.

„Vy mě slyšíte,“ namítl Michael tiše.

„Já jsem jiný.“

„Vidí mě?“

„Ne. Aspoň si to nemyslím.“

„Mohla by mě vidět?“

„Možná. Ale pochybuju o tom, Michaeli.“

„Tak na ni zavolejte.“

Pan Rebeek mlčel.

„Zavolejte na ni,“ naléhal Michael. „Zavolejte. Prosím, zavolejte na ni.“

„Tak dobře,“ řekl pan Rebeek. Obrátil se nahoru k ženě a zavolal: „Dobrý den.“ Hlas se mu trochu zlomil.

„Dobrý den,“ odpověděla žena. Hlas měla vysoký a jasný. Začala opatrně sestupovat z kopce, pevně přitom kladla nohy.

Pan Rebeek se obrátil k Michaelovi. „Vidíte? Už mi věříte?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Michael. „Ještě ne.“

Pan Rebeek mluvil tiše, aby ho přicházející žena neslyšela, slova mu syčela z úst jako pára. „Nevidí vás a neslyší vás. Věřte mi, já to vím. Živí a mrtví spolu nemluví.“

„Já s ní chci mluvit. Chci slyšet její hlas. Chci mluvit s někým živým.“

Pan Rebeek po něm střelil pohledem. Pak se obrátil k přicházející ženě, která už byla u kraje trávníčku obklopujícího hrobku. „Dobré ráno,“ pozdravil.

„Dobré ráno,“ odpověděla žena. Byla v černém, ale neměla závoj. Je jí tak k padesátce, odhadoval Michael. Nebo spíš něco přes čtyřicet. Vždycky špatně odhadoval věk žen, a ty černé šaty jí možná pár let přidávají.

Nejpřitažlivější rys její tváře byla ústa. Byla široká, s plnými rty a kolem koutků měla malé měkké vrásky. Když mluvila, celá ústa ožila, poskakovala, škubala sebou a gestikulovala jako tělo tanečníka; občas se rty roztáhly, prohnuly a odhalily malé bílé zuby.

„Hezký den,“ řekl pan Rebeek.

„Krásný,“ potvrdila žena. „Jen kdyby to chtělo takhle zůstat, byla bych spokojená.“

„Ale ono zůstane,“ kývl pan Rebeek. Měl dojem, že v temných očích vidí zvědavost, a tak dodal: „Bylo tak hezky, že jsem nevydržel pod střechou.“

„Chápu,“ kývla žena. „Byla jsem ráno doma a povídám si: Gertrudo, takový krásný den bys neměla strávit sama. Jdi navštívit Morrise. Tak jsem přijela. Morris by si neměl myslet, že si na něj v takový den nikdo nevzpomene. Morris je můj manžel,“ vysvětlila, když viděla, že pan Rebeek nechápavě svraštil čelo. „Morris Klapper.“ Ukázala nahoru na kopec k veliké mramorové budově, která na slunci zářila. „Ten Morris z toho velikého domu.“

Pan Rebeek kývl. „Znám to jméno. Šel jsem okolo. Ta stavba je skutečně impozantní.“

„Celá z mramoru,“ kývla paní Klapperová, „dokonce i uvnitř. Morris měl mramor rád.“

Plakala? napadlo pana Rebecka. Nepoznal to.

„Je moc krásná,“ pochválil a ukázal na Wilderovu hrobku. „Tahle je rodinná. Byli to moji přátelé.“

Díval se, jak si ji paní Klapperová prohlíží. Poprvé za devatenáct let se za ni trochu styděl. Mohli přinejmenším vyměnit to sklo v okně, a on sám mohl naleštit ty lví hlavy. Ale anděl byl pořád ještě v dobrém stavu. Musí jí ukázat toho anděla.

„Nezlobte se, že to říkám,“ podotkla nakonec, „ale moc dobře se o ni nestarají.“

„Už není, kdo by se staral,“ pokrčil rameny pan Rebeek. „Rodina vymřela.“

„To je mi líto,“ omluvila se paní Klapperová. „Vážně je mi to líto. Já vím, jaké to je.“ Popotáhla, zdravě a na plné dutiny. „Morris je mrtvý rok a dva měsíce a já se pořád ještě ráno otáčím a chci ho budit.“

„Některé věci trvají dlouho,“ podotkl Michael. Promluvil hlasitě a jasně, ale nekřičel. Nebo aspoň dokud se od něj paní Klapperová neodvrátila. Pak zařval a přál si, aby mohl vidět, jak se mu ta slova derou z hrdla.

„Ticho, Michaeli,“ napomenul ho pan Rebeek chraplavě.

Žena popošla o pár kroků blíž. „Co jste říkal?“

„Nic,“ mávl rukou pan Rebeek. „Jen že na některé věci člověk nezapomíná.“

„To je pravda,“ souhlasila paní Klapperová. „Některé věci si člověk pamatuje. Třeba manžela, nebo operaci. Víte, jako když vám vyoperují slepé střevo, dají ho do lahvičky a ukážou vám ho, a vám se pak obrací žaludek, jen se podíváte na špagety.“ Udělala pár dalších krůčků po trávě. „Jako vy.“

Pan Rebeek zamrkal. „Co jako já?“

„Připomínáte mi Morrise,“ vysvětlila paní Klapperová. „Ne že byste mu byl podobný nebo tak. Ale když jsem sem přišla a viděla jsem vás hrát tohle,“ ukázala na šachovnici ležící na trávě, „pomyslela jsem si: Proboha! Támhle je Morris!“ Chvilku mlčela. „Hrál jste sám se sebou?“

„Hrál se mnou,“ prohlásil Michael, „a dostával pěkně na zadek.“ Nebyla to pravda, ale to bylo v té chvíli nepodstatné.

„Snažil jsem se řešit nějaké šachové problémy.“ Měl pocit, že vidí v jejích očích nedůvěru, a tak dodal: „Já vím, že to vypadá hloupě, hrát tady šachy, ale je tu klid a člověk se líp soustředí.“

„Vy a Morris,“ řekla paní Klapperová. Znova popotáhla. „Vy a Morris. Morris to dělával pořád, vzal šachovnici a zalezl sám někam do kouta, a když jsem třeba řekla: ‚Morrisi, je čas na večeři,‘ tak on: ‚Běž, běž, já musím vyřešit tenhle problém.‘ ‚Morrisi, to maso vystydne!‘ ‚Běž, běž, hned jsem tam.‘ ‚Morrisi, nechceš radši sendvič?‘ ‚Běž, běž, nemám hlad.‘“ Povzdechla. „Blázen. Ale zapomenout se na něj nedá.“

„Já vím,“ kývl pan Rebeek.

Michael se zasmál. „Vážně?“

„Věřte mi,“ pokračovala paní Klapperová, „on určitě ví, že jsem nezapomněla.“ Rozhlédla se. „Nedá se tady někde sednout? Necítím nohy.“

„Můžu vám nabídnout jen ty schody,“ řekl pan Rebeek. „Ale jsou celkem čisté.“

Paní Klapperová se na ně podívala a pokrčila rameny. „Čisté nečisté,“ řekla, „Klapperová si sedne.“ Zlehka dosedla na nejvyšší schod a zhluboka si oddechla. „Vaj, ty nohy mě už skoro nenesly.“ Přátelsky se usmála na pana Rebecka.

„Taky jsem trochu unavený,“ kývl pan Rebeek. Cítil, jak se červená. „Bydlím dost daleko.“

„No, to mě podržte,“ přidřepl Michael vedle paní Klapperové. „Vám ještě zbyla nějaká ta krev v žilách!“

Paní Klapperová poplácala schody vedle sebe. „Tak si sedněte. Myslíte si, že jste juniorský reprezentant? Ve vašem věku si mužský může sednout, kdy ho napadne.“

„Děkuji,“ odpověděl pan Rebeek. Opatrně se posadil vedle ní a v duchu přemítal: V mém věku? To vypadám tak starý? Kolik si myslí, že mi je? Měl chuť si znovu stoupnout, ale připadalo mu, že už nemůže.

Chvíli seděli mlčky. Paní Klapperová si zula jednu botu a tiše, spokojeně oddechovala. Pan Rebeek jí chtěl něco říct, ale nemohl na nic přijít. Měl proto na sebe vztek.

Najednou mu v hlavě zařinčel výkřik, který zněl, jako by ho vydala pekelná pěvecká hvězda v nejlepší formě. Vyskočil s výkřikem skutečné fyzické bolesti a horečně se rozhlížel, odkud ten výkřik přišel.

Paní Klapperová zůstala sedět, ale nazula si znovu botu a dívala se na něj polekaně. „Jste v pořádku?“ zeptala se.

„Ně-něco jsem slyšel,“ koktal pan Rebeek, „výkřik…“

„To je zvláštní.“ Paní Klapperová také vstala. „Já jsem neslyšela nic.“

„Slyšel jsem výkřik,“ opakoval pan Rebeek, a pak uviděl Michaela, jak sedí se zkříženýma nohama a otřásá se tichým smíchem. „Michaeli!“ sykl na něj dřív, než se stačil zarazit.

Michael otevřel ústa a ukázal do tmy svého hrdla. „Testuju,“ řekl, „jenom testuju. Chtěl jsem vidět, jestli jste ve službě.“

„Kdo?“ Paní Klapperová svraštila obočí k sobě, jako by se chtěla chránit.

Pan Rebeek si otřel čelo. „Omlouvám se,“ řekl tiše. „Hrozně se omlouvám. Měl jsem pocit, že někoho slyším.“

Čekal, že paní Klapperová se buď rozesměje, nebo uteče. Místo toho viděl, jak se jí tvář s pochopením uvolnila. „Svého přítele, co?“

„Prosím?“ nechápal pan Rebeek. Žaludek mu sevřela studená ruka strachu. Vidí snad Michaela?

„Svého přítele,“ opakovala paní Klapperová a ukázala na hrobku. „Toho, co je tady pohřbený.“

„Aha,“ pochopil pan Rebeek. Rychle uvažoval. „Ano. Michael Wilder. Dávný přítel. Když umřel, hodně mě to zasáhlo.“ Paní Klapperová pokyvovala. Pokračoval: „Občas mám pocit, že slyším, jak mě volá.“

„Hezké,“ pokýval Michael uznale. „Moc pěkné.“ Po chvilce dodal: „Omlouvám se za to.“

„Asi to zní trochu bláznivě, co?“ dodal pan Rebeek.

Paní Klapperová si znova sedla na schody. „Víte co,“ řekla rázně, „dneska takhle blázní půlka světa.“ Odmlčela se. „Já taky,“ dodala nakonec.

Pan Rebeek si sedl vedle ní. „Váš manžel?“

„Hm,“ kývla. „Morris. Často ho slyším volat: ‚Gertrudo, Gertrudo!‘, jako kdyby zase ztratil klíče nebo nemohl najít vypínač v koupelně. Rok a dva měsíce, a já ho pořád ještě slyším.“

„To se asi musí stávat hodně lidem,“ řekl pan Rebeek. „Člověk nechce věřit, že je někdo doopravdy mrtvý.“

„Ne,“ odpověděla paní Klapperová. „U mě je to jinak. Ostatní lidi to možná mají takhle.“ Začala si okusovat špičku ukazováčku černé rukavičky; něco takového by do ní nikdy neřekl.

„Morris umřel zvláštně, víte?“ řekla pomalu. Pan Rebeek mlčel. „Máme moc hezký byt – terasu s takovou malou zahrádkou. Když jsme si ho pronajímali, ten agent říkal: ‚Podívejte, máte tady terasu, můžete tam večeřet.‘ Tak jsme tam večeřeli, když zrovna nebyla zima. Prostě tenkrát jsme taky večeřeli a mně se zdálo, že Morris nevypadá dobře. Tak povídám: ‚Morrisi, ty nevypadáš dobře. Nechceš jít dovnitř a lehnout si?‘ A on: ‚Ne, Gertrudo, dojíme to, ať se to nevyhodí.‘ Povídám: ‚Tak dobře, Morrisi, jestli ti nic není,‘ a přidala jsem mu kukuřici. Dělali jsme mraženou, ne na klasu, Morris to neměl rád, lezlo mu to do zubů.“

„Nemusíte mi to povídat,“ upozornil ji pan Rebeek. „Ani mě neznáte.“

„Galantní,“ podotkl Michael. „Lstivý, ale galantní.“

„Promiňte,“ řekla paní Klapperová, „já vám to chci říct. Uleví se mi a nebudu mít takový pocit, že prasknu, a kromě toho se už nejspíš neuvidíme.“ Pan Rebeek věděl, že to je pravda, a byl z toho kdovíproč smutný.

„Tak Morris dojedl tu kukuřici a já povídám: ‚Morrisi, chceš ještě kukuřici?‘ A on otevřel pusu, chtěl něco říct, a bum!“ Pan Rebeek nadskočil leknutím. „Padl dozadu i se židlí.“ Paní Klapperová opsala rozmáchlý půlkruh.

„A víte, co jsem pak udělala?“

Pan Rebeek mlčky zavrtěl hlavou.

„Ječela jsem,“ odpověděla paní Klapperová trpce. „Seděla jsem na židli a ječela. Pět minut Morrisova života jsem strávila ječením. A co jsem udělala pak?“ Znovu se rozmáchla. „Bum! Omdlela jsem jako špalek.“

Podívala se dolů do klína. Pan Rebeek si se zvláštní objektivitou všiml, že se jí na pravé rukavici páře šev.

„Možná se budí,“ dodala tiše, „a volá mě, ‚Gertrudo! Gertrudo!‘ Pořád ztrácel klíče od bytu. Možná tam leží a volá mě, a já ho neslyším.“

„To neříkejte,“ napomenul ji pan Rebeek. „Tohle nemůžete vědět.“

„Víte, co jsem dělala následující dva dny?“ zeptala se paní Klapperová. „Chodila jsem a pořád jsem se ptala: ‚Morrisi, chceš ještě kukuřici? Morrisi, chceš ještě kukuřici? Morrisi, chceš ještě kukuřici? Morrisi, chceš ještě kukuřici?‘ Jako když se zasekne deska. Dva dny. Poslali mi ošetřovatelku. Spala v obýváku.“

Zmlkla, ale neplakala, dívala se rovnou před sebe. Michael nechtěl nic říct. Pan Rebeek ano.

Nakonec se otočila a podívala se na něj. Ústa jí trochu škubala v koutcích.

„Každý sabat odříkávají za Morrise kadiš,“ řekla, „v synagoze Beth David. I po mojí smrti za něj budou odříkávat kadiš. Každý sabat až do skonání světa.“ Naklonila se k panu Rebeckovi, její dech byl teplý a ne nepříjemně pikantní. „Myslíte, že na Morrise zapomenu? Myslíte, že zapomenu?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek, „myslím, že nezapomenete.“

Narovnala se a uhladila si černé šaty přes kolena. Pan Rebeek upřeně hleděl na jméno WILDER nad vchodem do hrobky, až se rozmazalo a plulo mu před očima. To jediné, co mé napadá, je ‚Líbíte se mi‘, a to je hloupost, říkal si. A navíc je to nevhodné.

Nakonec se paní Klapperová tiše rozesmála. Směje se jako řeka, myslel si pan Rebeek, když poslouchal ten pomalý, vlnivý chichot. Vzhlédla k němu.

„Ta ošetřovatelka si barvila vlasy,“ řekla a podbarvovala slova smíchem. „A barvila si je mizerně. Kousek černě, kousek červeně a kousek takovou světlehnědou. Vypadala jako krabička pastelek.“

Tomu se zasmáli všichni společně; pan Rebeek se smál vysoko a zajíkavě; paní Klapperová šťavnatě; Michael temně a bezhlesně.

„Myslíte si, že jsem hrozná, že se takhle směju?“ zeptala se nakonec paní Klapperová.

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Nemyslím. Měla byste vidět, o co líp teď vypadáte.“

Nemyslel to tak, jak to vyznělo, a chtěl to honem vysvětlit, ale paní Klapperová se usmála.

„Člověk se musí smát,“ řekla. „Dřív nebo později se člověk musí smát. Jak dlouho se dá brečet?“

„Léta,“ odpověděl Michael. Paní Klapperová zavrtěla hlavou, jako by ho slyšela. „Dřív nebo později,“ zopakovala, „se člověk musí smát.“

Podívala se na malé zlaté hodinky a rychle se zvedla. „Už musím jít,“ řekla. „Moje sestra přijde s dcerou na večeři. Je ještě malá, myslím ta moje neteř. Prvňačka. Krásná.“ Protáhla to slovo, až zadrnčelo. „Musím jít vařit večeři.“

„Jdu taky tím směrem,“ řekl pan Rebeek trochu ostýchavě.

Paní Klapperová se zasmála. „Vždyť ani nevíte, kterým směrem jdu.“

„Vy jeden starý chlípníku,“ prohlásil Michael. „Ovládejte trochu ty lepkavé ruce.“

Pan Rebeek se znovu zarděl. Střelil od boku. „K tomu vchodu u metra,“ řekl rychle.

Paní Klapperová se na něj překvapeně podívala. „Jak to víte?“

„No, podle toho směru, kterým jste vykročila. Na tu stranu jiný východ není.“

Paní Klapperová kývla. Udělala pár kroků, zastavila se a obrátila. „Tak jestli jdete, tak pojďte,“ pobídla ho.

Jeho nálada se skládala stejným dílem ze strachu a nadšení. Vstal. Podíval se trochu prosebně na Michaela.

„Ode mě se brzdit nedejte,“ mávl Michael rukou. „Jen běžte tančit životem. Nepřeďte, netkejte. Já tady budu sedět a meditovat.“ Mávl rukou směrem k paní Klapperové. „Prostě zmizte. Já to tak dělám vždycky.“

Pan Rebeek tedy udělal pár kroků a ocitl se po boku paní Klapperové.

Michael se díval, jak odcházejí po klikaté cestě, která vedla na Central avenue. Bylo mu trochu líto paní Klapperové, o něco víc pana Rebecka, a nejvíc ze všech sebe samého. Ponořený do těchhle pocitů se spokojeně loudal po malé mýtině, nasával do sebe ten pocit všemi svými vzpomínkami na póry, nechával se zahltit smutkem.

Na poledním nebi se objevil malý černý pupínek. Michael se s jistým lenivým zájmem díval, jak se snáší z oblohy, dokud proti povadlému slunci nepoznal havrana. Už si zvykl na ptákovy pravidelné návštěvy a rád si s ním povídal. Havranův ironický humor mu neurčitě připomínal člověka, jehož jméno si už nepamatoval, ale s kterým hrával karty.

Havran se dvakrát pokusil snést na mýtinu, v obou případech minul a nakonec sebou nemotorně plácl do trávy. „Tady by to chtělo přistávací dráhu, kruci,“ postěžoval si. Nesl ve spárech malý předvařený hovězí jazyk.

„Zdravím tě, ptáku,“ uvítal ho Michael.

Havran ho ignoroval. „Kde je Rebeek?“

„Náš společný přítel odešel s jistou dámou,“ odpověděl Michael.

„Já si myslel, že to byl on,“ kývl havran. Upustil jazyk do trávy. „Řekni mu, že mu večer přinesu mléko, jestli ho seženu.“ Podíval se na Michaela. „Co tě žere?“

„Jsem sklíčený a ty bys měl být taky. Jsme opuštění. Ty jsi z masa a kostí, já ze vzduchu, ale teď jsme spojení společným žalem, uplakaným smutkem, světabolem a zatracenou osamělostí. Ještě jednou tě zdravím, okřídlený a osamělý bratře.“

„Mluv za sebe,“ odpověděl přátelsky havran. „Já jsem snídal.“

*

Pan Rebeek a paní Klapperová šli po cestě kolem zamrzlých fontán smutečních vrb. Paní Klapperová mluvila o bytě, kde žije, o staré paní, která sedává před jejich domem, když je teplo, a o své neteři, která je krásná, a o svém řezníkovi, který dá člověku špatné maso, když to není jeho kamarád, a o svém manželovi, který zemřel. Občas se zastavili, aby si prohlédli veliké prázdné hrobky a obdivovali anděly a děti, kteří na ně dohlíželi, a sfingy a meče, jež je chránily. Pak šli zase dál a pan Rebeek tu a tam něco řekl, ale většinou poslouchal paní Klapperovou a radoval se z jejích slov.

Přemýšlel, proč to tak je, proč ho tak těší věci, které tahle žena povídá, zvlášť když jim sotva rozumí. Věděl velice dobře, že většina lidské konverzace nemá žádný smysl. Člověk si valnou část dní vystačí jen s obvyklými odpověďmi na obvyklé otázky, myslel si. Jak se jednou naučí tu hru hrát, zvládne to dokonce i se sortimentem různých zahučení. Nebylo by to tak, kdyby se lidi navzájem poslouchali, jenže oni se neposlouchají. Vědí, že teď zrovna jim nikdo neřekne nic dojemného a důležitého. Cokoli důležitého by se oznamovalo v novinách a přetiskovalo pro ty, kterým to ušlo: nikdo doopravdy nechce vědět, jak se cítí jeho soused, ale stejně se ho na to zeptá, protože je to zdvořilé. A protože ví, že mu soused určitě neřekne, jak se skutečně cítí. Co si tahle žena a já navzájem řekneme, to není důležité. Těší nás prostě to, že vydáváme zvuky.

Paní Klapperová mluvila o malém chlapci, který bydlí ve vedlejším domě. „Je mu jedenáct,“ vykládala, „a pokaždé, když ho potkám s jeho matkou, má složenou další básničku. A ona mu vždycky řekne: ‚Herbie, pověz paní Klapperové svou novou básničku.‘ A pohlavkuje ho, dokud mi tu básničku neodříká. Jedenáct mu bylo teď v březnu.“

„A stojí ty básničky za něco?“ zeptal se pan Rebeek.

„Já toho o básničkách moc nevím, takže můžu těžko soudit. Jsou všechny o smrti a o pohřbech, o ničem jiném. Od jedenáctiletého kluka! Mám chuť jí říct: ‚Koukněte, už mám těch nekrologů plné zuby. Až napíše básničku o ptákovi nebo o psovi, tak ho zas přiveďte.‘ Ale nikdy jí to neřeknu. Nechci se toho chlapce dotknout. Když je vidím, přejdu na druhý chodník.“ Pak dodala: „Podívejte, už jsme tady.“

Pan Rebeek zvedl hlavu a uviděl černou bránu.

Brána byla z litiny, zasazená do dvou věžiček z pískově žlutého betonu. Pokrýval ji tmavozelený břečťan, který se ovíjel trochu hustěji, než normálně břečťan roste, a litinoví hadi s trpělivýma očima se rezignovaně prodírali listím. Nahoře zakončovala bránu řádka tupých bodáků. Bylo otevřeno. Pan Rebeek viděl ulici venku.

„Už jsme tady,“ žasla paní Klapperová. „Když si člověk má s kým povídat, je to vlastně jenom kousek.“

„Ano,“ souhlasil pan Rebeek.

Brána se za těch devatenáct let moc nezměnila, pomyslel si, rozhodně míň než já. Černá barva na několika místech popraskala a ukázal se zrezavělý kov. Ale pořád to byla pevná brána. Jednou v noci s ní třásl a poškrábal si ruce o drsnou rez, ale mříže se nerozklepaly a zámek nerachotil. To bylo – před jak dlouhou dobou? Dvanáct let, nebo patnáct?

Pamatoval si jen, že se chtěl dostat ze hřbitova pryč a brána byla zamčená, protože to bylo pozdě večer. Třásl tenkrát bránou celou noc a ošklivě si poškrábal ruce. Ale když přišlo ráno a brána se otevřela, nevyšel ven. Schoval se na záchodě a pouštěl si studenou vodu na krvácející dlaně. Pak se vrátil do své hrobky a usnul.

„Tak,“ řekla paní Klapperová. „Jedete metrem?“

Zamumlal něco, co se dalo vyložit jako souhlas, a v duchu si říkal: Vůbec jsem s ní neměl chodit. Jak jí mám vysvětlit, že nemůžu projít bránou, že tady žiju? Nevěřila by mi. Myslela by si, že si dělám legraci, nebo že jsem blázen. Udělal jsem chybu, když jsem se nabídl, že ji doprovodím. Vůbec nevím, proč jsem to udělal.

„Tak pojďte,“ vybídla ho paní Klapperová. Poklepala nohou o zem a usmála se na něj. „Na co čekáte? Že si pro vás metro přijede až sem?“

Ano. To by bylo hezké. Kdyby přijelo, nastoupil bych. Zmizeli bychom pod zemí a já bych neviděl bránu a ani bych nevěděl, že jsem opustil hřbitov, dokud bychom nevyšli po schodech zasazených do země a všude kolem by nebyli lidé. To bych zvládl, kdyby si pro mě metro přijelo. A kdybych byl s někým.

Podíval se na své hubené zápěstí a dostal nápad. Zvedl levou paži před sebe a prohlásil: „No nazdar, ztratil jsem hodinky.“

„Co je?“ zeptala se paní Klapperová. „Stalo se něco?“

„Hodinky.“ Pokusil se lítostivě usmát, ale pohnul se jen jeden koutek jeho úst, a i ten sebou škubal, jako kdyby se pořezal a bolelo ho to. „Vím, že jsem je měl, když jsem přišel, a teď je nemám. Asi mi někde spadly.“

Paní Klapperová projevila náležitý soucit. „Ale to je nepříjemné. Byly ty hodinky hodně drahé?“

„Ne,“ prohlásil, rozhodnut lhát co nejmíň. „Ale měl jsem je už dlouho a měl jsem je rád. Chodily přesně.“

„Řekněte to támhle tomu člověku,“ navrhla paní Klapperová a ukázala na kancelář správce. „Nechte mu svou adresu a on vám dá vědět, jestli se najdou.“

Pan Rebeek zavrtěl hlavou. „Já se tam radši vrátím. Někdo by je mohl sebrat. Nebo může pršet.“

„Ale když budete hledat po celém hřbitově, zabere vám to hodiny. A budou vás bolet záda. Mám jít s vámi?“

Řekni ne. Řekni ne, nebo jí budeš muset lhát znova. A ty jsi mizerný lhář, za devatenáct let jsi vyšel ze cviku.

„Neobtěžujte se,“ řekl, „nestojí to za to. Já myslím vím, kdy mi spadly. A je to odsud hodně daleko.“

„No, doufám, že tam budou,“ řekla paní Klapperová. „Kdybyste je nenašel sám, tak si řekněte támhletomu člověku, ať vám pomůže.“

Stiskli si ruce.

„Moc příjemně jsem si s vámi popovídal,“ řekl pan Rebeek. „Mrzí mě, že nemůžeme pokračovat.“

Paní Klapperová pokrčila rameny. „Třeba se ještě potkáme. Býváte tady často?“

„Ano, rád se tu procházím.“

„Já taky. Krom toho občas chodím za Morrisem. Tak na sebe třeba zas narazíme.“

„Možná,“ kývl pan Rebeek. „Na shledanou.“

„Na shledanou. Doufám, že ty hodinky najdete.“

Nečekal, až odejde. Naopak, rychle se odvrátil a vykročil zpátky širokou cestou. Díval se přitom na zem jako člověk, který ztratil něco malého a cenného. Teprve když došel na vrchol kopečku, obrátil se a podíval zpátky. To už byla pryč.

Nesnáším lhaní a loučení, pomyslel si, protože ani jedno pořádně neumím.

Kapitola čtvrtá

Ti tři lidé, kteří ze hřbitova neodešli, stáli nad hrobem. Jeden z mužů měl menší břicho než ten druhý. Žena měla dlouhé zahnuté nehty v barvě kyselého mléka.

„Byla to taková hodná holka,“ řekla žena chraplavě. Muži přikyvovali.

„To zrovna ne,“ prohlásila Laura Durandová. Seděla na trávě vedle Michaela a dívala se na ty tři. „Byla jsem jenom unavená.“

„Ano, hodná, jinak se to říct nedá,“ přisvědčil mladší muž. Měl jasný, zřetelný hlas. „To jediné slovo se pro ni hodilo.“

„Jo, celý život,“ kývla Laura.

„A tak mladá,“ vzdychla znova žena. Trochu se zapotácela a starší muž ji objal.

„Bylo mi devětadvacet,“ řekla Laura, „takže skoro padesát. Často jsem lidem říkala, že je mi třiatřicet, protože jsem se tak vyhnula otázkám, proč mám ráda knížky.“

„A tak hezká,“ dodal mladší muž hlasem znějícím jako klapot psacího stroje. „Byla tak živá, tak vitální.“

„Ach, Gary,“ zamumlala Laura trochu posmutněle. Obrátila se k Michaelovi. „Vypadala jsem jako učitelka ze základní školy.“

Gary důkladně poplácal ženu po rameni a natáhl krk, aby viděl na hodinky.

„Chce se vrátit zpátky do knihkupectví,“ vysvětlovala Laura. „Je nervózní, když je odtamtud moc dlouho pryč. Před dvěma lety ho vzal slepák a operovali ho přímo na pultě Společenských věd.“

„Byly jsme víc než matka a dcera,“ naříkala žena. „Byly jsme kamarádky. Není to tak, Carle?“ Starší muž pevněji sevřel její ramena.

„Ano, mami,“ řekla Laura tiše. „Kamarádství je lepší než nic.“ Napůl se zvedla, pak se zase svezla dolů. „Můžu s nimi mluvit?“

Michael zavrtěl hlavou.

„Byla to báječná zaměstnankyně,“ začal zase Gary. „Výkonná. Vždycky byla tam, kde jsem ji potřeboval. Já vůbec nevím, jak to teď bez ní zvládnu.“

„Ale zvládneš, Gary,“ odpověděla Laura. „Svět je plný takových jako já.“ Podívala se po Michaelovi. „Chvíli jsem do něj byla zamilovaná, jak se tak člověk zamilovává, když už má plné zuby lidových tanců v YWCE. Nikdy se to nedozvěděl a mě to postupně přešlo, jako plíseň na nohou.“

Poprvé promluvil i starší muž. Jeho hlas zněl tiše a s mírným přízvukem. „Už je čas jít, Marian.“

„Nechci ji opustit.“ Matka teď plakala, tiše a ustavičně. Gary vytáhl z náprsní kapsy kapesník a podal jí ho.

„Gary má vždycky kapesník,“ usmála se Laura. „A taky sirky.“

„Měli bychom jít,“ přidal se Gary a přes skloněnou ženinu hlavu udělal směrem ke staršímu muži neurčité gesto. „Nejspíš už brzo zavřou.“

„Já nechci jít pryč.“

Michael s jakousi chamtivostí sledoval slzy stékající zpod kapesníku. Už dlouho neviděl nikoho plakat.

„Marian –“ zkusil to znova starší muž.

„Počkejte ještě. Prosím vás, počkejte ještě chvilku.“

„Jděte pryč!“ Laura najednou vyskočila, paže přitisknuté k bokům. „Zmizte, sakra!“

Michaelovi se zdálo, jako by se měla každou chvíli sama rozplakat, věděl ale, že to nejde. Zůstal sedět se zkříženýma nohama a říkal si, že Laura měla hezké vlasy.

Lidé odcházeli. Žena ještě plakala, Gary a Carl šli každý z jedné strany, kráčeli pomalu a dívali se přímo před sebe. Michaela napadlo, že působí, jako by právě zhlédli divadelní hru, která se jim nelíbila, ale jejíž autor bude příští den určitě chtít znát jejich názor. Díval se, jak jdou; očima zostřenýma smrtí se díval, jak jejich nohy kloužou a zakopávají o štěrk; sledoval, jak si Carl strčil ruce do kapes a o pár vteřin později je zase vyndal, a tak znova a znova; zamračil se s Garym, když se mu do boty dostal kamínek. Ten kamínek cítil úplně opravdově na spěšně přivolané vzpomínce na chodidlo, když se díval, jak mladší muž třepe nohou jako kocour prackou. A vydechl spolu s Garym úlevou, když se kamínek konečně uložil pod nožní klenbu.

Laura náhle vykřikla a rozběhla se za nimi. Ruce vztahovala před sebe, jako by měla už už upadnout, a běžela křečovitě a bez půvabu.

„To je k ničemu,“ zavolal za ní Michael. „Nemůžete se jich dotknout.“ Ale ona se už zastavila a velice rychle se vracela k němu. Dlaně se jí pomalu zavíraly a otevíraly, byla však docela klidná.

„Nevím, proč jsem to udělala.“ Znova si sedla vedle něj. „Věděla jsem, že to nemá cenu.“

„To si nepřipouštějte,“ zarazil ji Michael zostra. „To si nikdy nepřipouštějte.“

Laura se tvářila trochu zmateně. „Mně to nevadí.“ Rozhlédla se. „Je tohle předhůří nebes? Jsem si jistá, že se dostanu do nebe. Byla jsem dostatečně nudná.“

„Tohle je Yorkchesterský hřbitov,“ odpověděl Michael. „Peklo a nebe jsou jen pro živé.“

„Škoda.“ Laura se pokusila utrhnout stéblo trávy a Michael se bolestně ušklíbl místo ní, když její prsty trávou projely. Nedala najevo žádnou emoci, jen sevřela pěsti a přitiskla je do klína.

Michael si neurčitě vzpomněl na hodně starou knihu s roztrhanou vazbou. Spojil si s ní jeden citát a potěšilo ho to víc, než by správně mělo. „Do ráje,“ řekl pomalu, „jdou ti věkovití kněží a staří mrzáci a ti znetvoření, kteří celý den a celou noc kašlou před oltáři. S nimi nemám co do činění.“

Laura s úsměvem vzhlédla a tiše luskla prsty. „Ale do pekel půjdu,“ zachovala triumfálně. „Neboť do pekel přijdou krásní klerici a krásní rytíři… přijdou tam krásné a dvorné dámy –“ Zamračila se a potřásla hlavou. „Zapomněla jsem to…“

„Přijdou tam krásné a dvorné dámy,“ pokračoval Michael, „jež mají přátele, dva či tři, vedle svých manželů a pánů. A míří tam zlato a stříbro, hermelín a všechny bohaté kožešiny, harfeníci a pěvci, a všichni šťastní světa.“

Poslední větu Laura říkala s ním. „To jsem četla, když mi bylo sedmnáct nebo osmnáct a byla jsem strašně smutná,“ podotkla. „Kdy jste to četl vy?“

„Moje žena to měla ráda. Pořád to citovala.“

Laura chvíli mlčela. „To je zvláštní. Znám to zpaměti, ale když jsem se na to teď pokusila rozpomenout, úplně jsem cítila, jak mi to utíká z mysli, jak se to kroutí, když jsem po tom sáhla, jako bych chytala divoké zvíře.“

„Držte se toho, jak jen to jde a dokud to jde.“

„Já se nikdy ničeho nedržím,“ odpověděla Laura. „Já jsem pro to, dávat věcem svobodu.“ Vstala a pomalu došla ke svému hrobu. „Nedostanu náhrobek?“ podivila se. „Já myslela, že každý má náhrobek.“

„Já ho taky nemám,“ odpověděl Michael. „Myslím, že to se dělá až později. Země si na vás musí zvyknout.“

„Můj kámen bude malý a úplně prostý. Marian má ráda jednoduchost. Jen moje jméno a mé dva velké okamžiky: ‚Laura Durandová. 1929-1958.‘ A nějaký citát z básně.“ Zaváhala, a pak se usmála. „‚Pozdraven buď, blažený duchu.‘ Vsadila bych si na to.“

„Buďte ráda. Mohla jste tam mít: ‚A nyní vstanu a půjdu již‘“

„Ale kdepak, matčin Poetický klub se k Yeatsovi ještě nedostal,“ mávla rukou Laura. „To přijde až týden po Hopkinsovi.“

Natáhla se, dotkla se kopečku hlíny, a pak ruku zase odtáhla. „Jsem tam? Myslím moje tělo.“ Michael neodpověděl a ona se k němu neobrátila. „Je to zvláštní.“

„Jak jste se dostala ven tak rychle?“ zeptal se Michael. „Mně trvalo dost dlouho, než jsem vylezl, a vy jste vypučela jako muškát, ještě než pohřeb skončil.“

„Hezké přirovnání,“ řekla Laura.

„Díky. Měla jste mě slyšet, když jsem byl živý.“ Čekal na odpověď. Dočkal se jí až za dost dlouho.

„Možná jste nebyl úplně připravený umřít,“ řekla Laura. „Já už jsem přesluhovala.“

Michael neřekl nic. Bezcílně se odlepili od hrobu; šli bez účelu, bez cíle, jejich pohyb byl neuvědomělý, ale vždy graciézní. Michael se otočil, aby viděl, jak se Laura pohybuje. Tráva se jí pod nohama neohýbala a těch pár spadaných listů dotčeně nezapraskalo. Slabý vánek zvedl listy a bonbonkově růžové výtrusy puklého plodu klejichy, ale ne její vlasy.

Laura promluvila velice tiše a ani jednou se přitom k němu neobrátila. „Představuji pět minut zbytečného úsilí buď Boha, nebo svého otce,“ řekla. „Smrt není tak velká změna. Je to, jako bych spala vysoko nad hlučným městem a nemohla usnout, protože okno se vzpříčilo a klaksony aut mi lezou přes parapet dovnitř. Teď jsem okno zavřela a klaksony spadly zpátky na ulici. Jsem hrozně ospalá a jdu do postele.“ Michael slyšel, jak se tiše směje. „To taky není špatné přirovnání. Možná trochu přehnané.“

„Já jsem to okno zajistil, aby se nemohlo zavřít,“ podotkl Michael.

„Jen ve svém pokoji a ne nadlouho,“ mávla rukou Laura.

Stáli a dívali se na sebe a oba viděli slabý šedý film přes maličkou část světa.

„Už jsem mrtvý dva týdny,“ řekl Michael, „a pár věcí jsem se naučil. Velký rozdíl mezi mrtvými a živými je ten, že mrtvým na ničem nezáleží.“

„To hodně vysvětluje.“

Michael si nevšiml sarkasmu. „Ano, vysvětluje. Pro mrtvé je mnohem důležitější, aby jim na něčem záleželo, protože je to to jediné, co je udržuje při vědomí. Bez toho vyblednou, vytratí se, zřídnou až do šepotu. Totéž se stává lidem, ale nikdo si toho nevšimne, protože jejich těla slouží jako masky. Mrtví masky nemají. Zbavili se jich.“

„Pokračujte.“

„Tohle mi říkal před časem jeden člověk, se kterým jsem se setkal. Tenkrát jsem tomu vůbec nerozuměl. Teď už ano. Neřekl mi ale, že když člověk bojuje, může zůstat vzhůru. Je to jako s umrznutím. Člověk musí chodit sem a tam a dupat nohama. Jinak ho mráz dostane.“

„Tady taky?“ zašeptala Laura a odvrátila se od něj. „Myslela jsem, že tu snad bude teplo.“

„To je ta jednodušší cesta,“ řekl Michael. „Tak to udělali všichni ostatní; zabalili se do hlíny a usnuli. Všichni. Pár jsem jich vzbudil, chtěl jsem je přimět, aby se mnou mluvili, jenže ten jejich hovor byl spíš jako chrápání.“ Říkal to velice pohrdlivě. „Všechno zapomněli. Jejich mozky se změnily v písek. Já si ještě pamatuju. Pár věcí jsem zapomněl, ale ty důležité mi zůstaly.“

„Ano. Zapomenout důležité věci asi trvá déle.“

Michael zavrtěl hlavou. „Ne. Je to něco, jako kdybyste plela záhon – nebo jako byste vybírala deset knížek, které byste si s sebou vzala na pustý ostrov. Však uvidíte.“ Usmál se a v duchu připustil, že ho to stojí vědomé úsilí. Doufal však, že si toho ta dívka nevšimne. „Jsem rád, že tu jste. Můžeme si to navzájem usnadnit. Patří to k životu.“

Laura se prudce otočila a pomalu se vracela ke svému hrobu. Michael ji nechápavě následoval: „Kam jdete?“

„Spát,“ odpověděla přes rameno. „To taky patří k životu.“

„Počkejte moment,“ volal na ni Michael. „Nenechávejte mě samotného!“

„Proč ne? Je to součást života. To jste nemohl zapomenout, je to příliš důležité. Když chcete být živý, musíte to přijmout se vším všudy. Nemůžete si vybírat a nemůžete odmítnout to, z čeho nejste nadšený. To je privilegium mrtvých.“

„Musíte se rvát!“ křikl za ní Michael. „Já už to vím. Vzdát boj znamená smrt.“

Laura se otočila a podívala se na něj. „Smrt je nemuset už o nic bojovat, ať za sebe, nebo za jiné. Mně je jedno, co se svým posmrtným životem uděláte vy. Můžete chodit na kurzy truhlařiny nebo hrát korespondenční šachy nebo si předplatit spoustu časopisů nebo založit repertoárové divadlo. Jen to dělejte potichu. Já jsem unavená a byla jsem vzhůru moc pozdě do noci.“

Michael běžel za ní a dohonil ji u hrobu. Stála tam tiše a dívala se na trávu. „Co vás zabilo?“ chtěl vědět. Připadalo mu to neobratné a zbytečně pompézní, ale taky cítil, jak ho zaplavuje vztek, a ten pocit byl známý a velice potěšující. „Unudila jste se k smrti?“

„Přejel mě náklaďák,“ odpověděla Laura, „a všichni si zničehonic uvědomili, že jsem mrtvá. Jděte pryč, ať se jmenujete, jak chcete –“

„Michael Morgan.“

„Fajn. Jděte pryč, Michaeli Morgane, a napište dopis do novin. Bojujte statečně. Výsledek je stejný, jako když bojujete zbaběle. Statečný boj je jen ústup s publicitou. Užijte si to. Já jdu spát.“

Položila se na hrob a hned začala mít potíže s tím, co s rukama. Složila je na prsou, rozpřáhla jako Kristus na kříži, natáhla je k bokům a nakonec je sepnula na břiše. Zavřela oči a skoro okamžitě je zase otevřela a vzhlédla k Michaelovi.

„A co teď? Budu tady prostě ležet, navrchu na peřině, nebo se můžu vrátit do rakve?“

„Vrátit se nemůžete,“ odpověděl Michael chladně. „Jak jste jednou venku, jste venku. Prostě jen ležte a myslete na to, jak je to pěkné, že vás teď každé ráno nebudou budit ti zatracení ptáci.“

Laura se usmála a zavřela oči. Michael se obrátil a šel pryč. Měl pocit, že ji slyšel říct: „Dobrou noc, Michaeli,“ ale šel dál, protože ten její spokojený tón ho přiváděl k šílenství. Byl si jistý, že ji slyšel se smát.

Když už nebyl na dohled jejího hrobu, sedl si na kámen. Měl takový vztek, že zapomněl, jak se sedá, a skončil zkroucený kus nad zemí. Teprve na čtvrtý pokus to dokázal, posadil se a opřel si tušenou bradu do upamatované dlaně. Na tvar a velikost svých rukou si vzpomínal docela dobře, nikdy se ale příliš nezajímal o svou tvář a v důsledku toho se její vybavované hrany a úhly viditelně měnily případ od případu. Teď například měl špičatější bradu, než jakou skutečně míval, a hranatější čelist, ale už to zapomněl.

Ta si to ale usnadnila, myslel si. Usnout – na všechno zapomenout – nebýt nic. To není můj styl. Vzpomínal i na sportovce a na Velké muže, které znával za svých vysokoškolských studií. Sportovci se nad ním tyčili na schodech a povídali si spolu v krátkých těžkopádných větách a on pociťoval náležité pohrdání k jejich žvýkačkově jednoduchému vnímání světa, k jejich trojkám z lehkých kurzů psychologie, které si zapisovali, a vůbec nejvíc k jejich smějícím se holkám s vosím pasem. Já mám namířeno výš, říkal si tenkrát, a jsem posedlý mnohem náročnější milenkou. Strávil několik toužebných okamžiků tím, že si tu milenku představoval. Velcí muži přátelsky konverzovali na chodbách a v bufetu, povídali si o tanečních večírcích, studentských představeních, manifestacích, volbách a o akcích na podporu nějaké té dobré věci. Pečlivě se oblékali, patřili k těm nejprestižnějším bratrstvům, a když se jich při přednášce někdo na něco zeptal, povedlo se jim vždycky nějak změnit odpověď v proslov. Hráči amerického fotbalu je zdravili jako sobě rovné; oni viděli v hráčích sice druhořadé, nicméně docela příjemné chlapíky. A když promovali, marketingové a reklamní firmy je sluply jako malinu.

Pokrytci, myslíval si o nich, a teď, jak tu seděl na kameni, si to pomyslel znova. Falešní pokrytci. To pro mě není. Já jsem vzhůru. Jsem při vědomí. Vím, že život je divný, překvapující, krutý, nemilosrdný, skutečný, upřímný. Škrtni, co se nehodí. Oni ať si mají svůj potlesk, podporu a lásku. Já mám svou integritu.

Na vysoké škole používal slovo „integrita“ často a spoustu lidí tím štval. Většinou profesory. Jeden, asistent na katedře angličtiny, se na něj obořil: „Morgane, vy o významu toho slova nevíte víc než barakuda.“

Michael se tenkrát urazil. „Znamená to, že je člověk věrný sám sobě, ať už v čemkoli,“ odsekl. „A já bych si rád myslel, že sám sobě věrný jsem.“

„Hmmm,“ prohlásil asistent zamyšleně. „Tak trochu podvádějte. Kapka cizoložství vám dost prospěje.“

Nespoléhal na to, že kdokoli jiný než on může být upřímný, a byl pyšný na upřímnost, s níž připouštěl upřímnost svých úvah. Teď si nebyl tak docela jistý. „Na jednu bláznivou minutku,“ řekl nahlas, „jsem si myslel, že znám odpověď na smrt.“ Myslel na tu dívku.

Když si vzpomněl, jak se Laura Durandová usmívala v trávě na svém hrobě, jak pro ni smrt byla něčím známým a pramálo děsivým, připadal si unavený a bylo mu ze sebe tak špatně, jak mu bývalo, když se pohádal se Sandrou. Asi jsem trochu maniodepresivní, pomyslel si unaveně a spokojeně se ponořil do sebeponižování se stejnou zvědavostí, jako by sestupoval po kamenných schodech do nočního klubu, kde ještě nikdy nebyl. Došel mezi jiným k názoru, že nejenže byl hlupák, že se dal naverbovat do války v Koreji, ale že byl taky svým způsobem pokrytec, protože ji přežil. Už skoro dospěli k rozhodnutí, že se půjde rozloučit s panem Rebeckem, který měl podle jeho mínění Kristovu trpělivost, ačkoli k ničemu nebyla, a pak najde svůj hrob a nechá svaly vlastní paměti ochabnout, když uviděl Lauru, jak jde zvolna k němu.

Nejdřív měl chuť vyskočit a běžet jí naproti. Potom ho napadlo, že počká, až k němu dojde, a pak řekne: „Záchody jsou u zadního vchodu,“ tak pěkně ztěžka, po sinatrovsku. Se mnou si nehraj, dámo. Já jsem Michael Morgan, čistý jako pramenitá voda, nemilosrdný jako Bůh. Nakonec zůstal prostě sedět, kde byl, a díval se na zem, jako by něco ztratil.

Do jeho zorného pole pomalu vstoupily její nohy a zastavily se. Věděl, že se na něj z výšky dívá, a netrpělivě čekal, až něco řekne. Přemýšlel, jestli duchové můžou dostat hysterický záchvat.

„Ahoj, Michaeli,“ řekla nakonec. Vzhlédl a překvapeně zamrkal. Skvěle, kamaráde, skvěle. Ti uctívaní mrtví nepoložili svůj život nadarmo.

„Neslyšel jsem vás přijít.“

Laura se pousmála. „Mrtví jsou dobří sousedi.“ Odmlčela se. Nepovol, nepovol, chlapče, vydrž. Nepohnutý jako Kafkův vrátný.

„Nechci jít spát hned,“ řekla. „Koneckonců…,“ hledala slova, „mám času dost. Říkala jsem si – jestli nemáte nic na práci,“ ani jeden z nich se nezasmál, „že bychom se mohli třeba projít. Vůbec to tady neznám…“ Odmlčela se pod jeho, jak doufal, nepromíjejícím pohledem. „No dobře. Nemohla jsem usnout. Ještě pořád jsem při vědomí, tak s tím můžu něco dělat. Jdete, nebo ne? Mně je to jedno.“

Michael se zvedl a vykročil k té části hřbitova, kde byli pochováni staří boháči. „Pojďte,“ řekl.

Laura se k němu připojila. „Kam jdeme?“

Michael mluvil tak tiše, že ho skoro neslyšela. „Já vím. Už to vím. Mrtví nemůžou spát.“ Podíval se na ni tázavě a ona kývla.

„Když jsem zavřela oči, nebyl v tom vůbec žádný rozdíl. Jako bych je měla otevřené.“

„My nespíme,“ řekl Michael. „Občas klimbáme. Ti, s kterými jsem mluvil, jen předstírali, že spí. Předstírali – spíš před sebou než přede mnou.“ Přidal do kroku.

„Kam jdeme?“

„Navštívit jednoho člověka.“

„Ducha?“

„Ne, člověka.“

*

„Byl byste mi věřil?“ zeptal se pan Rebeek. Seděl na schodech hrobky Wilderových, vypadal hubený a křehký a na sobě měl starý černobíle kostkovaný župan.

„Nejspíš ne,“ připustil Michael. „Ale zkusit jste to mohl.“

„Proboha, už tak jste měl potíž uvěřit, že jste mrtvý. A já jsem vás o tom nepřesvědčil – přesvědčil jste se sám.“ Pan Rebeek zaváhal a přerovnával slova, jako by to byly karty na kanastu. „V naší společnosti máte dvě možnosti, můžete věřit dvěma věcem. Buď se po smrti někam dostanete, nebo ne. Buď budete hlasitě prozpěvovat na věky věků amen, nebo budete tiše spát, dokud se svět kolem vás nerozpadne a vy nepoplujete vesmírem, aniž se vzbudíte, aniž vás někdo vzbudí. Ani jedno není pravda, ale na to si musíte přijít sami.“

„Doufala jsem ve spánek,“ podotkla Laura. „Moje poslední slovo na zemi bylo nejspíš Hurá!“

„Budete klimbat,“ odpověděl pan Rebeek, „a to je skoro jako spaní. Časem pro vás spánek nebude nic znamenat, protože o něm ztratíte představu. Nebudete vědět, jestli jste vzhůru, nebo spíte, a nebude na tom záležet.“ Odmlčel se. „A pořád jste na zemi. Není žádný zvláštní svět pro mrtvé, jen ty chladné pokoje, které jim poskytují živí z úcty k jejich použitým tělům. Je jen země.“

Uvědomil si, že do jeho slov se začala vkrádat jakási věštecká vážnost, ale nedokázal přijít na nic, čím by jejich váhu zmírnil. Když se tak díval na muže a ženu, pomyslel si unaveně, že věci se nakonec vždycky zkomplikují; pavučiny se zadrhnou, ať už bylo pavoukovým úmyslem klamat, nebo ne. Ten muž a ta žena se mu velice líbili a přál si, aby ho nenutili pronášet věci, jimiž si sám nebyl jistý, dokud je nevyslovil. Nebyl přece ani Bůh, ani První hrobník z Hamleta – a pak tu byla taky paní Klapperová.

Laura něco říkala. Libozvučné jméno, pomyslel si. Škoda že není dál, abych na ni mohl zavolat.

„Jak dlouho to potrvá?“ ptala se Laura.

Pan Rebeek zamrkal. „Prosím?“

„Zapomínání. Rozpadání. Opouštění.“

„Aha, rozumím.“ Pochopitelně, Michael jí to řekl. „Záleží na tom. Obvyklý průměr je tak měsíc.“

„Měsíc? Co se stane pak?“

„To nevím.“ Samozřejmě že to nevím. Nejsem děd Vševěd. Přemýšlel, jestli je ta pohádka ještě tak oblíbená jako kdysi. Nejspíš ne.

„Můžu počkat,“ pokrčila Laura rameny.

Michael se zasmál. „Budete muset.“

Laura se na něj podívala jako na nakousnutý a odhozený kus jídla. „Z vás by byl skvělý Mesiáš.“

„To je pravda. Můj první zázrak by byl vzbudit vás z mrtvých. Nejspíš parním rypadlem.“

„Jste jako stařík z malého města,“ odsekla Laura, „který kdysi býval důležitý, a teď se pořád motá kolem svého bývalého pracoviště, o svátcích pronáší proslovy a hraje si na to, že je důležitý dodnes.“

„Možná,“ odpověděl Michael podrážděně, „ale každé Vánoce budu sedět na vašem hrobě a zpívat vám koledy.“

„Ale proboha, sklapněte už!“ pomyslel si pan Rebeek.

Až teprve podle ohromených výrazů na jejich tvářích si uvědomil, že to řekl nahlas. Nemohl s tím už nic dělat, a tak pokračoval. „Co na tom záleží, který z vás si bude déle pamatovat svoje jméno? Oba jste mrtví. Možná je to to jediné, co máte společného, ale je to důležité. Bolí mě z vás hlava; jestli máte tak moc velkou chuť se pořád hádat, seberte se a jděte na sebe štěkat někam mezi náhrobky. Smrt má být tichá jednoduchá věc, jako láska. Neděláte nic jiného, než že hulákáte, jak nemůžete spát nebo nebudete spát, a přitom ani nevíte, co to spánek je.“

Viděl ty dětinsky polekané výrazy na jejich průhledných tvářích a najednou už nevěděl, co by ještě řekl. Už hodně dlouho na nikoho nekřičel a jeho hlas zněl dunivě a rozléhal se jako v jeskyni. Myslí mu prolétla bláznivá představa netopýrů, kteří hnízdí v jeho tvářích a visí hlavou dolů z patra úst, a on se div nezahihňal.

„Už jsem tady dost dlouho, víte?“ dodal. Pak si sedl a podíval se jinam, protože už nehodlal pokračovat.

Laura se chystala něco říct, ale rozmyslela si to. Udělala směrem k Michaelovi drobné, bezvýznamné gesto a on kývl a předklonil se v naději, že k němu pan Rebeek vzhlédne. „Proč jste sem přišel?“

Pan Rebeek skutečně vzhlédl. „Umřel jsem, jako všichni ostatní,“ řekl. Když ale uviděl, jak sebou Laura cukla, opravil se: „Ne, to je moc snadné říct a není to vlastně pravda.“ Podíval se na Michaela. „Vám jsem myslím říkal, že jsem byl lékárník.“

Michael kývl.

„Měl jsem hezkou lékárnu,“ pokračoval pan Rebeek. „Byla cítit široko daleko. Ne že by nebyla čistá, chci říct, že voněla. Jako střelný prach a skořice, a možná trochu čokolády. Měl jsem zvonek, který zvonil, když někdo otevřel dveře, zněl, jako když se ulicí blíží zmrzlinář. A měl jsem váhy, které by zvážily i peříčko, i křídlo vážky. Neměl jsem automat na limonádu, ale měl jsem dózu s bonbóny, které jsem dával dětem, když přišly koupit sirup proti kašli nebo žiletky pro své rodiče. Podbělové bonbóny tomu říkaly, nevím proč. Byly to takové dlouhé žluté tyčky. Myslím, že už je ani neprodávají. Měl jsem tam všechno, co má každý lékárník v New Yorku, a navrch trochu oměje.“

Zvedl se slabý vánek. Pan Rebeek si přitáhl župan těsněji a strčil ruce do kapes.

„Jednou mě jeden muž požádal, abych mu připravil nápoj lásky. Byl to hodný člověk, ale hrozně ošklivý, měl tvář samou jizvu. Myslím, že to byl boxer, kvůli těm jeho uším a protože ke mně chodíval na kafe a povídal si se mnou o boxu. Občas si s námi chodila posedět i jedna dívka. Byla vám trochu podobná, Lauro, jen byla světlovlasá. Ohromně chytrá dívka. Ten muž mě požádal, abych mu připravil něco, po čem by ho milovala. Víte, on se styděl za svou tvář a myslel si, že pro mě to je jednoduché, něco jako namíchat sladové mléko. Nemohl jsem to samozřejmě udělat, protože je to ilegální, a i kdyby nebylo, stejně jsem nevěděl, jak na to. Ale řekl jsem mu, že to udělám, jen ať nečeká, že ona pak bude aktivní; bude jen přístupná. Stejně bude muset udělat první krok on, obličej neobličej.“

Usmál se, jak si na to vzpomněl.

„Byla to moc milá dívka a myslím, že ho stejně už milovala. Jenže po tomhle za mnou začali všichni chodit a žádat mě o nápoje lásky, horoskopy a talismany a chtěli vědět, co znamenají jejich sny. Víte, lidé nejsou šťastní a zkusili by všechno, jen aby to změnili. Chovali se, jako bych byl čarodějnice nebo ochočený černokněžník, prosili mě, abych uzdravil jejich děti nebo abych jejich manžele odnaučil pít. Říkal jsem jim, že to udělat nemůžu, že nejsem kouzelník, a někteří plakali a někteří mě proklínali. Byly to velice smutné kletby, bez větší síly. Tak jsem udělal velikou chybu: slíbil jsem, že to zkusím.

Říkal jsem si, jsem přece lékárník. Pokouším se pomáhat nemocným. A tihle lidé jsou taky nemocní, jen jiným způsobem. Možná bych jim mohl i pomoci jiným způsobem. A snažil jsem se o to, což byla chyba, protože ve světě žádná magie není. Ale myslel jsem si, že mě potřebují, a člověk musí mít někoho, kdo ho potřebuje. Tak jsem třel neškodné bylinky a radil jsem jim, aby si jimi posypali jídlo, a říkal jsem jim, ať spí s pytlíčky mouky pod polštářem, a budou mít pěkné sny. Byl jsem šaman, šaman v New Yorku. Nechtěl jsem, ale stal jsem se jím. A aby to bylo ještě horší, nebyl jsem ani moc dobrý šaman. Občas jsem měl štěstí, občas jsem se trefil a dítě se uzdravilo nebo číslo vyšlo, ale ne moc často. Lidi, kteří na takové čárymáry nevěřili, ke mně přestali chodit, a ti, co na ně věřili, přestali chodit taky, protože to nebyly zrovna účinné čárymáry.“

Pan Rebeek kroutil konce pásku od županu do sebe, pořád a pořád, ale slabě se usmíval.

„Zůstali jen ti opravdu zarytí šílenci, a lékárník je pravděpodobně jediný člověk na světě, kterému nejsou aspoň k nějakému užitku. Ale posloužil jsem jim, protože byli velice osamělí a věřili ve mě. Byl jsem jejich prorok, možná prorok, na kterého přišly zlé časy, ale ne nečestný prorok. Tak jsem si aspoň někdy připadal trochu důležitý.“

Tiše se rozesmál, opravdově a pobaveně, a uhladil si snědou rukou řídnoucí vlasy. „Věděl jsem, že dříve či později se musí něco stát. To, co jsem dělal, by bylo nelegální pro kohokoli, ale pro lékárníka dvojnásob. Když do obchodu přišel nový zákazník – což se přece jen občas stávalo – musel jsem se držet pultu, abych neutekl. Policisté mě vždycky děsili, už když jsem byl malý, a kromě toho jsem měl strach, že přijdu o licenci, jestli si mě někdo zkusí prověřit. A nic jiného na světě jsem dělat neuměl.“

Opřel se o jeden popraskaný sloup odhánějící nebe od hrobky Wilderových. „A pak se stalo něco absurdního, a přitom to vlastně byla ta nejlogičtější věc na světě: zbankrotoval jsem.“ Pan Rebeek měl smysl pro drama, takže se odmlčel a pokračoval až po chvilce. „Nemohl jsem zaplatit nájemné, nemohl jsem zaplatit zboží, nemohl jsem zaplatit údržbu, nemohl jsem zaplatit elektřinu a nemohl jsem zaplatit ani právníka, který řekl u soudu, že nemůžu nic platit. Když jsem odtamtud odcházel, byl bych šel rovnou do chudobince, jenže ve městě žádný chudobinec nebyl a krom toho jsem stejně neměl na jízdné.“

„A tak jste přišel sem?“ Laura nespouštěla oči z jeho tváře.

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek, „ne hned. Víte, byl jsem ještě mladý, asi v Michaelově věku. Říkal jsem si: Jonathane, máš celý život před sebou a nemůžeš už napořád žít jen z pomerančů a cigaretových špačků. Tak jsem si našel místo jako prodavač v potravinách, protože mě nechali spát vzadu v krámě. Pracoval jsem tam dva měsíce, něco jsem si našetřil a koupil jsem si pár nových košil. Pak jsem se jednou večer šel projít a míjel jsem místo, kde bývala moje lékárna. Teď patřila jednomu řetězci. Velká, čistá lékárna s pultem ze zeleného mramoru.“

Odvrátil pohled a pevně sepnul ruce.

„A já jsem si pomyslel,“ řekl velice tiše, „jak je to všechno paradoxní. Oni totiž dělali přesně to co já, jen to inzerovali. Ve výlohách měli nápisy hlásající: ‚Zkrášlíme vás, navoníme vás, vyléčíme vám ledvinové kameny a hemoroidy a páchnoucí dech a lupy a špatné mravy. Vyhladíme vaši pleť a zbavíme vás dvaceti kilo, jako bychom odstraňovali bradavici – což také umíme velice dobře – a lidé si s vámi budou chtít povídat. Přistupte blíž, ó vy, kdo jste oškliví, nedůtkliví a sami‘ –“ Odmlčel se. „Je to chyba, slibovat lidem kouzla. Byla to chyba, když jsem to dělal já, ale byla to chyba, i když to dělala ta čistá nová lékárna. Ten večer jsem dlouho chodil a napadalo mě spousta filosofických myšlenek, které si naštěstí nepamatuji.“

Krátce se zasmál a zmlknul.

„A pak?“ Při zvuku Michaelova hlasu pan Rebeek prudce otočil hlavu, jako by byli spojeni provázkem.

„Pak,“ odpověděl klidně pan Rebeek, „jsem se opil tak, že by to stačilo na svatbu i tryznu dohromady, zatoulal jsem se sem – tenkrát bránu jen zavírali na západku – usnul jsem tady na tom nejhořejším schodě a spal jsem celý den.“

Pokrčil rameny. „No, a to je vlastně všechno. Zůstal jsem tu. Nejdřív jsem myslel, že si jen trochu odpočinu, ale havran mi nosil jídlo –“ Najednou se usmál. „Havran tady byl, už když jsem se vzbudil, čekal na mě. Řekl mi, že mi bude nosit jídlo, dokud tu zůstanu. Ptal jsem se proč; prý máme jednu věc společnou, falešné představy o laskavosti.“

Pan Rebeek zívl. „Jsem unavený,“ řekl skoro omluvně, „a chci si jít lehnout.“ Vstal a protáhl se, a župan se kolem jeho hubeného těla sevřel těsněji.

„Říkal jsem vám, že smrt je jako život, Michaeli,“ dodal ospale. „Nezáleží příliš na tom, jestli bojujete, nebo ne.“ Obrátil se k Lauře. „Leda vám samotným. Smrt každého člověka je jeho starost, a jestli spí nebo nespí, je méně důležité než to, jak to přijímá nebo jak si to racionalizuje.“ Pomalu došel ke dveřím hrobky a otočil se. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděli. „Dobrou noc.“

Zavřel dveře, svlékl župan a lehl si na záda na lůžko, které se většinou skládalo z malých polštářků, uspořádaných tak, že měl relativní pohodlí. Přitáhl na sebe deku a díval se tiše do stropu.

Někdo vyslovil jeho jméno a on si uvědomil, že v místnosti je Michael. Však už si říkal, jak dlouho to Michaelovi potrvá, než zjistí, že ho teď nemůžou zastavit žádné fyzické bariéry.

„Ano, Michaeli?“

„Udělal byste pro mě něco?“

„Asi ano. Co?“

Michael mluvil váhavě. „Mohl byste mi říct – mohl byste mi říct, jak ta dívka vypadá?“

„Laura?“

„Hm. Jsem jenom zvědavý.“

„Takže ji nevidíte, předpokládám?“

„Jen v hrubých obrysech. Vlasy, postava – vím, že je to žena, ale to je tak asi všechno.“

„Ano,“ řekl pan Rebeek. Dál ale mlčel.

„No?“

„Aha. No, je snědá, tmavovlasá. Oči má myslím šedé a má dlouhé prsty.“

„To je všechno?“

„Michaeli, co na tom teď záleží?“

„Nezáleží,“ odpověděl Michael po chvilce. „Jen jsem byl zvědavý. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

„Dobrou noc.“

Michael byl pryč. Bude to hezké léto, řekl si pan Rebeek. Potřeboval jsem společnost.

Myslel na podzim. Nikdy to roční období neměl rád, zčásti proto, že výhled na něj mu trošku kazil potěšení z jara. Koukám příliš daleko dopředu, pomyslel si, protože se bojím, že bych se mohl znenadání ocitnout věcem tváří v tvář. Jako dítě si nikdy nedokázal opravdu užít Vánoce, protože měl pocit, že ho nemilosrdně vymršťují vstříc dlouhému lednu.

Ale noc byla teplá a voňavá a on nad podzimem mávl rukou. Přijde, pomyslel si, jako chodí vždycky. Ale nejdřív ještě bude léto.

Kapitola pátá

Paní Klapperová měla budík nastavený na devět třicet a teď trpělivě čekala, až zazvoní. Ležela na boku, nohy přitažené k tělu, jednu paži pod polštářem. Přikrývku si přitáhla tak těsně k bradě, že měla na druhém konci holé nohy, jak se deka uvolnila. Zkřížila nohy v kotnících a třela si jednu o druhou, ale nohy zůstaly chladné a ona si připadala zvláštně zranitelná.

Překulila se na záda, rozhodila paže a jako každé ráno si uvědomila, že tam není nikdo, koho by uhodila a kdo by si stěžoval rozmrzelým zavrčením z polospánku.

Ta postel je moc velká, pomyslela si. Dnes nebo zítra zajdu k Sachsovi a vyměním ji. „Na co potřebujou postel pro dva, Klapperová?“ ptala se stropu. „Čekaj hosty?“

Budík tiše, samolibě cvaknul a paní Klapperová ztuhla očekáváním. Ale zvonek se nerozezvonil a hodiny si pro sebe nevinně broukaly. „Tak už zvoň!“ Paní Klapperová se znechuceně zase uvolnila. „Už musí být deset, půl jedenácté. Na co čekáš, mám ti poslat rytou pozvánku?“ Budík se nevyjádřil.

„To jsou ty zázraky vědy,“ prohlásila paní Klapperová a s heknutím se obrátila, aby na hodiny viděla. Oči vykoukly obezřetně zpod těžkých víček jako dvě hlídky špehující na nepřátelském území. Odhrnula si vlasy z tváře a podívala se blíž na ciferník. „Ty máš ve tmě svítit, ne?“ připomněla budíku konverzačním tónem. „Tak trochu sviť.“ Konečně se jí povedlo rozpoznat, že je devět patnáct.

Paní Klapperová padla zpátky na polštář. „Čtvrt hodiny. Ještě mám čtvrt hodiny.“ Chvíli mlčela, pak se obrátila zpátky a rozkřikla se na budík: „A co mám jako tu čtvrthodinu dělat, vyprávět sama sobě vtipy?“ Otočila se k němu zády a zavrtala hlavu do polštáře.

Mohla bych samozřejmě vstát, pomyslela si. Přinejmenším by jí to poskytlo potěšení zaklapnout budík předčasně. Ta představa se jí líbila. Natáhla ruku po budíku, ale pak ji zase stáhla. Není kam spěchat.

Když nevstanu, bude mě strašně bolet hlava. To ji málem z postele vyhnalo; bála se bolesti, a když přišla, snášela ji se stoicismem hluboce vyděšených. Odstrčila deku a začala si sedat. V polovině pohybu si to rozmyslela. A když, vstanu, můžu se těšit jen na to, že mě hlava bolet nebude. To je toho. Znovu si lehla.

Najednou měla nutkání otočit se k hodinám a zjistit, kolik minut ještě musí vydržet, než bude moci doopravdy vstát. Jenže to by bylo pro budík morální vítězství a paní Klapperová věděla, jakou hodnotu morální vítězství mají. Sbírala je. Ležela tedy bez hnutí, jednu ruku ztěžka opřenou o stehno, a uvažovala celkem bez obalu o tom divném drobném muži na hřbitově. Během těch dvanácti dní, co uplynuly od návštěvy manželovy hrobky, na něj myslívala dost často.

Mužík ji znepokojoval, protože si o něm nedokázala udělat žádný jednoznačný obrázek. Džentlmen, usoudila opatrně. Džentlmen, co má o kolečko víc. Ale tohle hodnocení ji neuspokojilo. Paní Klapperová znala pěkných pár džentlmenů, co měli o kolečko víc; Morrisova advokátní kancelář se na ně snad specializovala. Ten muž, jehož potkala, k nim nepatřil.

Budík byl elektrický a zaručeně nehlučný. Ve skutečnosti vydával tiché hučení, které paní Klapperovou příšerně rozčilovalo. Tikání rozuměla a dokonce ho měla ráda; vyvolávalo v ní vzpomínky na noci, kdy leželi s Morrisem bok po boku na nízké posteli s tenkou matrací a neozýval se jiný zvuk než ostré tikání, jak zuby hodin uhryzávaly kousíčky tmy. Občas, když poslouchala skutečně dlouho, připadalo jí, jako by se tikání zrychlilo, jako by se hnalo a burácelo temnými tunely a hledalo něco, co už má na dosah, něco, co čeká jen kousek za rohem, přikrčené a rudě žhnoucí. To se pak chytila Morrisovy paže, jako by to bylo zábradlí dlouhých nerovných schodů, a přitáhla se blíž k němu, sevřela ho tak pevně, že se rozespale zavrtěl a řekl: „Gertrudo, trochu prostoru, prosím tě. Nevdala ses za harmoniku.“

A pak bylo všechno v pořádku. Morris byl u ní, spolehlivý, teplý a protestující, a hodiny byly jen hodiny, a ona ještě minutku zůstala vzhůru, dýchala zhluboka a tiše, pak se obrátila k Morrisovi obličejem a usnula –

Budík se rozdrnčel, ječel jako zubařská vrtačka, a paní Klapperová vyletěla a zaplácla ho. Sedla si na kraj postele a řekla neosobně: „Kruci.“ Hlava ji skutečně trochu bolela.

Vstala, obešla okna a vytáhla rolety, aby do velkého pokoje pustila světlo. Zastavila se na sluníčku, zívla a protáhla se s oním smyslným potěšením z vydařeného zívnutí a protažení, jaké mívají zvířata a děti. „Co takhle trochu pohybu, Klapperová?“ zeptala se nahlas sebe samé. „Předklonit a dotknout se špiček.“ Podívala se lhostejně na bosá chodidla a usoudila, že to nebude zkoušet. „Pitomý začátek dne.“

Pomalu se odloudala k šatníku a přitom zahlédla samu sebe ve velkém zrcadle na dveřích skříně. Svlékla si vybledlé modré pyžamo. „Vaj Gott, Klapperová, vypadaj jak trs banánů.“ Rychle otevřela skříň a hledala kombiné.

Paní Klapperová se oblékala pomalu a pečlivě si vybírala šaty. Už teď bylo horko; kdykoli se obrátila, cítila zezadu na krku slunce. V duchu si umínila, že se večer musí osprchovat a taky si umýt vlasy. Když se oblékala, prozpěvovala si písničku o dívce, které matka nabídla několik možných manželů, samé bohaté úspěšné muže, ale ona je všechny odmítla a vzala si chudého studenta rabínského semináře. „Husa,“ dodala na konci přísně jako vždycky, ale říkala to laskavě.

Když se oblékla a umyla si obličej – od Morrisovy smrti se nelíčila –, šla si do kuchyně uvařit dvě vejce. Nastavila si na minutce čtvrt hodiny, protože měla ráda vejce pořádně natvrdo a také proto, že během těch patnácti minut mohla spěšně obcházet po kuchyni, pouštět vodu a zavírat ji, zapalovat ohníčky na sporáku a zase je vypínat, přehrabovat se v lednici a ve spíži, plánovat jídlo na zbytek dne a někdy i na dny příští. Jídelna byla tichá a příliš velká a ona tam už nejedla ráda. Přesto dál usedala ke zbytečně dlouhému stolu, protože na to byla zvyklá. Zvyky jí dodávaly pocit bezpečí, uklidňovaly ji a dodávaly dni určitou účelnost.

Udělala si ještě topinku a odnesla si ji spolu s vejci do jídelny. Postavila vše na stůl a vrátila se do kuchyně pro krabici mléka. Paní Klapperová jedla s chutí, protože měla jídlo ráda.

Při jídle znova myslela na pana Rebecka. Jeho náhlé rozloučení u hřbitovní brány ji znepokojovalo. No, možná že vážně ztratil hodinky, říkala si. To se stává. Napíchla na vidličku poslední kousek vejce. Ale vracet se kvůli nim tak daleko, když člověk ani neví, jestli je třeba neupustil cestou, nebo je neztratil v metru, nebo nenechal doma – to je bláznovství. Pokrčila rameny a namazala si na topinku višňový džem. No, možná má manželku a ještě se mu nechtělo domů. Nejsou zvědavá, Klapperová.

Má nějakou manželku? Paní Klapperová ukousla topinku; ten křupavý zvuk se jí líbil. Proč by ženatý člověk obcházel po hřbitově, jako by tam dělal inventuru? Ženatý člověk jde na hřbitov třeba za příbuznými své ženy. Možná přece jen není ženatý.

A přece jen vypadá jako Morris, pokračovala v duchu. Morris byl možná o něco větší a měl rozježené obočí, jako ocasy vzteklých koček, ale oči měl stejné a taky tvar hlavy. Morris se hrbil nad čímkoli, co dělal, ať hrál šachy, četl knihu nebo si připravoval nějaký případ. Dělala si z něj kvůli tomu legraci, říkala: „Morrisi, když budeš takhle sedět, půjdeš do hrobu s hrbem. Budou ti muset k rakvi přidělat zvláštní výběžek.“

Morris se vždycky zasmál, takovým tím svým tichounkým smíchem, který by člověk klidně mohl přeslechnout, kdyby nedával pozor, a řekl: „Mně se docela líbí představa, že vypadám jako otazník.“ A když teď viděla toho malého muže, jak hraje sám se sebou šachy, nahrbený nad šachovnicí, jako by se do ní chtěl vrhnout –

„Dost, Klapperová,“ napomenula samu sebe zostra. „Jsi dospělá ženská. Skoro až moc dospělá, když dovolíš.“ Nalila si sklenici mléka, spěšně ji vypila a odnesla nádobí zpátky do kuchyně.

Umyla ho, což v jejím podání vyžadovalo hodně zbytečného cákání a hraní si s kohoutky, pak otevřela skříň na úklid, která stála vedle ledničky, a vytáhla smeták a lopatku. Moc dobře zametat neuměla. Pohyb, který se při zametání používá, není zrovna přirozený a není ani nijak elegantní, a to, jak dobře člověk zametá, se dá obvykle odhadnout přímo podle toho, jak vypadá. Paní Klapperová zametala podlahu, jako by čekala, že začne pod smetákem sykat bolestí: nesnášela lopatky, protože kdykoli si dřepla a pokusila se smetákem namést špínu na lopatku, zůstala u okraje čárka prachu. Posunula lopatku o něco dál a za tichého nadávání zaútočila na smetí znova. Ale na podlaze ho vždycky trošku zůstalo, až se nakonec zvedla a znechuceně zametla zbytek pod ledničku.

Když dometla, podívala se na hodiny na stěně. „Deset čtyřicet,“ řekla. „To je dobře. Utíká to rychleji, než jsem myslela. Člověk musí pořád něco dělat.“ Vzpomněla si, jak jí tohle radila její sestra. Možná by měla dnes Idu navštívit. Tak nebo tak, měla by jít ven. Uklidila smeták a lopatku a šla se podívat ven z okna.

„To je ale ráno,“ řekla tiše. Slunce bylo vysoko, prudce pálilo a oslňovalo ji odrazy z tisíce oken. Obrátila se a pomalu se vydala do obýváku. Byla to veliká místnost, jejíž celé tři stěny lemovaly Morrisovy knihovny. Paní Klapperová si před měsícem pořídila nový nábytek a teď toho litovala. Nová pohovka a židle byly naducané, pružné a nepoddajné. Nedaly se ošoupat ani otlouct do pohodlí. Jakmile přešla ta první chvíle potěšení, kterou do domu přinesly, paní Klapperová toužila mít zpátky ty staré.

Tak co dneska podniknu? Opřela se o knihovnu a lenivě přejela rukou po Morrisových knihách. Vždycky to byly „Morrisovy knihy“. Paní Klapperová moc nečetla a Morris, po několika škádlivých pokusech z prvních let manželství, se ji ani ke čtení příliš přimět nesnažil. Měla ráda, když jí četl, ale vždycky usnula, a Morris se usmál, láskyplně ji poplácal a šel hrát šachy sám se sebou.

„Musím jít nakoupit.“ Počítala na prstech. „Tak počkat – musím k Wiremanovi a koupit chleba, mléko a možná prášek do pečiva…“ Zamračila se. Ještě něco určitě potřebuje. Wiremanův krám byl jen o dva domy dál.

„Kdybych se vydala k Idě, kousek od metra bych šla kolem řezníka a mohla bych se tam zastavit třeba pro půl kila mletého a pár jehněčích kotletek.“ Přece jen tedy půjde k Idě.

„Vlastní sestra, tu by člověk čas od času pozdravit měl. Jsme jako cizí.“ Ida, starší ze dvou sester paní Klapperové, se nikdy nevdala a paní Klapperové vždycky připadalo hloupé vzít k ní Morrise s sebou na večeři. Během těch dvaadvaceti let, co byla vdaná, chodívala se sestrou tak dvakrát do roka na oběd; většinou obě rozpačitě mlčely.

Vždycky, vzpomněla si, vždycky se tak koukala. Mluvím na ni, vtipkuju, ona se zasměje a řekne: „Gertrudo, Gertrudo, všechno se mění, jen ty ne!“, ale za tím smíchem je vždycky to nevyslovené Tahle má taky mužského a já nemám nikoho. Při takovémhle pohledu by se člověk zalknul celerem. Co se dá na to říct?

Ale teď by to možná šlo, jít k Idě, pomyslela si.

Obývací pokoj byl vždycky Morrisova doména, stejně jako ložnice byla její. Oba vcházeli do říše toho druhého s jakousi opovážlivostí a zvědavostí, jako když jeden král navštěvuje jiného. Morris byl mrtvý, ale pokoj mu byl pořád věrný. Obrázky na stěnách na ni hleděly s nenávistí porobených. Rychle z místnosti odešla a zamířila do skříně pro lehký kabát.

Tak dobře, půjdu za Idou, pomyslela si. Vyhrabala peněženku a ujistila se, že má dost peněz. Dáme si oběd, popovídáme si, třeba se půjdeme projít po parku a já pak řeknu: „Koukej, nakoupila jsem spoustu jídla, celé půlkilo mletého, sama to nesním. Pojď se mnou ke mně, uděláme si karbanátky a poklábosíme jako kdysi.“

Ten nápad ji potěšil. Ale ona půjde až hodně pozdě; znám přece Idu, pomyslela si.

U dveří se zastavila a zamumlala: „Sei gesund, Morrisi.“ Nikdy se nedokázala zbavit se toho zvyku říkat svému manželovi „Měj se dobře“, než vyšla z domu, a ani vlastně nechtěla. Rychle ale za sebou zavřela, jako vždycky, aby nečekala na tiché „Geh gesund“ z obývacího pokoje.

Vzduch venku byl teplý a suchý a dýchat jí působilo skutečné potěšení. Pomalu zamířila k obchodu s potravinami. Časné léto v New Yorku je nejhezčí po ránu, ale málokdo si toho všimne. Děti odjedou na tábory a jejich rodiče si své dva týdny volna obvykle vyberou koncem července nebo začátkem srpna, kdy jsou dny lepkavě nudné. Jen staří lidé znají tahle časně letní dopoledne, staří lidé a muži, kteří v parcích prodávají zmrzlinu. Ti tato dopoledne znají dobře a zoufale je milují, protože nevydrží – tito lidé vědí, že nic nevydrží. Zmrzlinář si sám u sebe koupí kornoutek a sedne si na trávu, aby ho v klidu snědl, nebo aspoň uvažuje o tom, že to udělá. Policista si pro sebe prozpěvuje a zastaví se u cukrárny, aby si popovídal s majitelem, který se vyšel ven nadýchat čerstvého vzduchu, než vítr začne být horký a kyselý. Mluví o tom, že si půjdou zaplavat nebo na baseball, ale docela jim stačí stát tady na rohu a povídat si o tom. A staré ženy si posunují židle za sluníčkem a nemluví spolu vůbec. Rozpovídají se odpoledne, ale to bude jiné roční období, jiný svět. Teď ráno hledí přes ulici a nemrkají, když kolem projíždějí auta.

Paní Klapperová některé z těch žen znala, ale nekývla na ně, když procházela kolem řádky skládacích židliček. Jistým způsobem jimi vždycky do určité míry pohrdala. Některé nejsou starší než já, myslela si, a přitom tady sedí jako pecky, ani nepletou, nečtou noviny, nic. Co je tohle za život? Člověk se musí nějak zaměstnávat, hýbat se, chodit na návštěvy. Vykročila rychleji, potěšená svým rozhodnutím navštívit Idu, a vstoupila do Wiremanova obchodu s potravinami.

Wireman stál za pultem, malý mužík s tělem jako hruška, v šedém svetru a hnědých plátěných kalhotách. Oči měl černé a ospalé a díval se vždycky upřeně na toho, s kým mluvil. Kůži na obou stranách širokého obličeje měl volnou a pokleslou, ale nevyvolávalo to dojem podbradku, spíš jako by ta tvář povolovala a hroutila se jako župan pohozený do kouta. Tenhle krám na rohu mu patřil, už když se paní Klapperová a Morris do čtvrti nastěhovali, a ona si nevzpomínala, že by tehdy vypadal jinak nebo že by se za těch dvaadvacet let nějak výrazně změnil. Jeho manželka, jeho děti, jeho obchod, to všechno během té doby rostlo, stárlo a rozšiřovalo se, ale Wireman byl pořád Wireman. Vždycky si říkala, jak on asi vidí ji.

„Tak,“ řekl, když vešla, „tak jak se dneska máme?“

„Výborně,“ odpověděla paní Klapperová. „Co vaše paní?“ Kývla na jeho dceru Sáru, která seděla na prázdné bedničce od mléka a četla si časopis.

„Nestěžuju si,“ pokrčil Wireman rameny. „Chodí, jí. Víc toho člověk od Boha žádat nemůže.“

„Máte nějaké nové zprávy o Samovi?“ Wiremanův syn se před šesti měsíci oženil a přestěhoval se na západní pobřeží.

Wireman se rychle ohlédl přes rameno dozadu do obchodu. Když se obrátil zase zpátky, měl tvář strnulou. „Ne. Čím posloužím?“

„Žitný chleba,“ požádala paní Klapperová, „bez semínek. Dvě láhve mléka a prášek do pečiva.“

Když se Wireman otočil a zamířil dozadu, kde stála lednička, paní Klapperová si náhle mrazivě uvědomila, jak jde. Ramena pod šedým svetrem měl nahrbená a kráčel malinkými krůčky, jedna noha spěchala napřed a druhá se za ní šouravě dotahovala. Rukama dělal drobné pohyby kolem těla, jako by se odstrkoval; působilo to, jako by se vzduch, v němž se pohyboval, za ta léta postupně změnil ve vodu.

„Tak starý,“ řekla paní Klapperová nahlas, a pak si uvědomila, že ji Sára musela slyšet. Podívala se na ni provinile; dívka kývla a pokračovala ve čtení.

„No, Sáro,“ řekla paní Klapperová, protože to ticho nemohla snést, „jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděla dívka. Kolik jí je – osmnáct, devatenáct? Byla na svůj věk tlustá, měla akné, a jak paní Klapperová vždycky tušila, byla z rodiny nejchytřejší.

„Kdypak se budeš vdávat?“ zeptala se nahlas a byla ze sebe naprosto znechucená, když uviděla, jak se Sáře vztekle zablýsklo v očích. Co ti je do toho? ptala se sebe samé. Proč každého tolik zajímá, kdy se kdo bude vdávat?

Sára Wiremanová se odhodlaně usmála. „Zatím ještě ne, paní Klapperová.“ Říkala to naprosto neutrálně a paní Klapperová věděla, že stejně odpověděla už mnoha starým paním, zatímco její otec vyřizoval jejich objednávky. Nechtěla, aby ji Sára házela do jednoho pytle s těmihle ženami, jenže věděla, že to beztak už dávno udělala, a tak mluvila dál a říkala si, že se přece musí najít nějaká věta, která by to změnila.

„No, už brzo budeš teta,“ prohlásila a v duchu si říkala Drž zobák, Klapperová! Buď tak hodná a sklapni už!

Dívka se usmála, rty měla rovné a tenké jako dýku. „To doufám, paní Klapperová.“

Mlč, mlč už, Klapperová! Ty tomu dáváš! Odvrátila se od Sáry a zadívala se upřeně na balíčky cereálií u stěny krámu. Slyšela, jak si dívka tichounce oddechla úlevou, a ona sama povzdechla tak, jako by právě vystoupila z výtahu, kde se s nějakým cizím člověkem velice snažili nedívat se jeden na druhého. Pak se přišoural Wireman s jejím chlebem, mlékem a práškem do pečiva, položil je na pult a začal sčítat ceny; polohlasem si přitom mumlal. Zapsal výsledek a zeptal se: „Chcete to připsat k účtu?“

„Ano,“ požádala paní Klapperová. Wireman jí nákup nastrkal do hnědé papírové tašky a přihodil účtenku. Vzala tašku a vykročila ke dveřím.

„Vyřiďte ženě, že ji pozdravuju,“ dodala ještě. A zavřela za sebou dveře, takže uťala Wiremanovu krátkou odpověď.

Protože se rozhodla navštívit Idu, zavěsila si tašku na levé předloktí a vykročila. Slunce jí znova zlepšilo náladu, a než minula dva bloky, skoro už zapomněla na unavenou zdvořilost Sáry Wiremanové.

Ulicí proti ní kráčela nějaká postava, ale chvilku jí trvalo, než ji identifikovala, protože jí do očí svítilo slunce. Když konečně poznala Lenu Wiremanovou, trhla sebou. Vaj, pomyslela si, teď se žene těžké dělostřelectvo. Možná kdybych si tu nákupní tašku zvedla před obličej, paní Wiremanová by mě nepoznala. Věděla ale, že nemá naději; byla jednou z mála žen v sousedství, které se s paní Wiremanovou bavily, a paní Wiremanová svoje lidi znala.

Byla to hubená žena, která bývala tlustá. Na předloktích, mezi klouby a kolem loktů jí volně visela kůže. Tělo měla oranžovobílé, vypadalo skoro průsvitné. Vždycky nosila bílé boty bez podpatků, které obdivovala na ošetřovatelkách, a stahovala si vlasy na temeni do drdůlku tvaru a velikosti švestky. Kdysi pracovala v obchodě s manželem, ale posledních tak deset dvanáct let sedávala na látkové židli před obchodem, když bylo teplo, nebo na bedně od mléka v obchodě, když pršelo. Nikdy nepřešla ulici a nepřipojila se k těm starým ženám na skládacích židličkách a židli si vždycky postavila tak, aby k nim byla zády.

„Dobrejtro,“ zavolala na paní Klapperovou, když byly asi dvacet metrů od sebe.

Paní Klapperová spustila tašku. Ta má ale oči, proboha. Povzdechla a připravila se nejméně na desetiminutový proslov. Buď zdvořilá, Klapperová. Někdo je zdvořilý na tebe a ty jsi zase zdvořilá na někoho jiného, tak to v životě chodí. Nasadila široký úsměv na uvítanou.

„Leno!“ zvolala. „Jak se vede? Vypadáš skvěle!“

Paní Wiremanová pokrčila rameny, aby naznačila, že na ten chaos kolem už rezignovala, a řekla: „Áááá. Jde to. A jak ty se máš?“

„Taky to jde. Zrovna jdu od tvého manžela.“

Paní Wiremanová měla hodně světle šedé oči, jako stará vejce; byly to hodně velké oči se širokými bílými okraji, které teď přimhouřila a podívala se na paní Klapperovou. „Jak to, že už k nám teď tolik nechodíš?“

„Co to povídáš? Chodím k vám.“ Volnou rukou ukázala na tašku. „Taky musím jíst, jako všichni.“

Obchodníkova žena rázně zavrtěla hlavou. „Vzpomínám si, že jsem vždycky pravidelně každý druhý den říkala Avromovi: ‚Připrav mléko a vajíčka, jde sem Gertruda Klapperová, tak ať nemusí čekat.‘ A teď, zničehonic, dva dny, tři dny, čtyři dny, a Gertruda Klapperová nikde. Najednou jsi cizí, nebo co? Šetříš?“ Vyčítavě se na ni podívala. „Nakupuješ jinde?“

Není nad staré přátele, pomyslela si ironicky paní Klapperová. Nahlas řekla: „Leno, dvacet let u vás nakupuju, tak proč bych to měla najednou měnit? Co blázníš? Mám dost jídla, pár dnů nepřijdu, a ty v tom hned vidíš národní katastrofu.“ Trochu se rozkročila a lépe si rozložila váhu; ještě tady nějakou chvíli stráví. „Nezapomeň, že teď nakupuju jenom pro sebe. Já nejím za dva, Leno.“

Paní Wiremanová sklopila oči. „No jistě, promiň, zapomněla jsem na Morrise. Odpusť.“

„To nic,“ mávla rukou paní Klapperová. „Beztak je to už víc než rok.“

A sama k sobě dodala: Morrisi, promiň, že mě vůbec napadlo, že bych na tebe mohla zapomenout, ale s touhletou se o tobě bavit nebudu.

„Tak kdy odjedeš, Gertrudo?“ Paní Wiremanová se zase už dívala na ni.

„Odjedu?“ paní Klapperová nechápavě zamrkala. „Leno, co to vykládáš? Kdo kam odjede?“

„Já každý den říkám Avromovi: ‚Gertruda je teď sama, tak na co si suší peníze v bance? Proč trochu necestuje, proč třeba nejede na Floridu? Má nějaké peníze, tak by je měla použít a někam jet.‘“

„Leno –“ začala paní Klapperová.

„Já mám sestřenici,“ paní Wiremanová jí ani tak neskočila do řeči, jako ji k ní ani nepustila. „Mám sestřenici a ta jela na Floridu, do Miami Beach.“ Naklonila se k paní Klapperové blíž. „Byla tam dva týdny, a bum!“ luskla hubenými prsty. „Vdala se jako nic. A za boháče.“

Dobře ti tak, řekla si paní Klapperová. Příště třeba dáš Sáře pokoj. Zhluboka se nadechla. „Leno, já nikam nejedu, ani na Floridu, ani jinam.“

Paní Wiremanová zamžourala ještě víc. „Na co si to šetříš? Na velký dům, ve kterém nikdo nebude? Radši si udělej výlet, bav se trochu.“

„Leno, já nechci nikam jet. Bydlím tady, vařím, uklízím byt, chodím na procházky, a když si chci popovídat, mám tebe,“ Bože, netrestej mě! „Proč bych měla jezdit někam, kde nikoho neznám? Nehoň mě na žádnou Floridu. Mně se líbí tady.“

„No ne, no ne, jak se zlobí!“ Paní Wiremanová se usmála, až byly vidět dlouhé, široké zuby. „Kdo tě někam honí? Jen bys občas mohla přijít pozdravit staré přátele.“

Paní Klapperová povzdechla. „Víš co, já se zastavím, zítra nebo pozítří, a sedneme si a trochu potlacháme.“ Hledala způsob, jak změnit téma. „Můžeš mi povídat o Samovi, jak se mu vede –?“

Hubená oranžová a bílá tvář ztvrdla do znechuceného výrazu. „O Samovi a o té mrše, co si vzal, ti neřeknu nic. Můžeme mluvit o všem jiném. Ale o Samovi ne.“

„Mně připadala jako docela milá holka, ta Eleanor.“ Paní Klapperová si Samovu manželku pamatovala jako vysokou příjemnou ženu, která se snažila pomáhat v obchodě, než se se Samem vzali.

„Mrcha,“ prohlásila rázně paní Wiremanová. „Potvora, že jí rovno není, věř mi.“ Podívala se na paní Klapperovou, jako by ji vyzývala, ať si jen zkusí říct něco na Eleanořinu obranu.

„Už musím jít, Leno,“ prohlásila konečně paní Klapperová. „Musím ještě na nějaké nákupy.“ Začala obcházet paní Wiremanovou, která se ani nepokusila uvolnit jí cestu. „Víš co, já se brzo zastavím, sedneme si venku a popovídáme si, ano?“

„Tak dobře,“ odpověděla paní Wiremanová. „Ale přemýšlej o tom, co jsem ti říkala, o Miami Beach.“

Paní Klapperová se dostala z obležení. „Budu, Leno. Dávej na sebe pozor.“

„Sei gesund!“ řekla paní Wiremanová a obrátila se k odchodu.

„Pozdravuj ode mě svou hezkou dceru,“ zavolala za ní paní Klapperová.

Na tohle se paní Wiremanová usmála. „Jo,“ řekla a vykročila ulicí. Chodila rychleji než její manžel, ale ramena měla nahrbená a křivá.

Paní Klapperová stála uprostřed chodníku a dívala se za ní, dokud nezmizela. Pak se napůl obrátila, že bude pokračovat v cestě, zastavila se a vracela se, odkud přišla. Kráčela hodně pomalu, krátkými kroky.

Slyšela malého Schwartze, který z náklaďáčku prodával ovoce, jak v dáli vyvolává. Hlas měl vysoký a melodický, ale byl příliš daleko, takže slova nerozeznala. Jedna její známá se na ni usmála, když ji míjela, a řekla: „Ahoj, Gertrudo.“ Paní Klapperová se usmála a spěchala dál; neměla chuť se zastavit a povídat si.

Smát se Wiremanovým je snadné, myslela si. Lena je hloupá, nemá v hlavě vůbec nic, povídat si s ní je asi taková zábava jako povídat si s kaprem. Wireman nezná nic než obchod. Nohy má ploché, jak celé roky stojí; sedět už zapomněl. Pro oba dva jsou peníze Bůh na zemi. Sára – nechtěla na ni být zlá – no dobře, Sára je chytrá. Ale co jí to je platné? V takovéhle rodině je prokletí narodit se chytrá. Bylo by pro ni lepší, kdyby se nikdy nenaučila číst. Povzdechla. Ale je mi jich líto. To zas musí každý uznat. Je mi jich líto. Jsem já tak chytrá, abych se mohla smát Leně? Jsem tak oblíbená, že bych měla sedat s těmi starými ženskými a říkat: „Lena Wiremanová sedí sama, to je dobré. Hlavně že nesedí s námi.“? Kdo vlastně jsou? Její manžel má obchod, prodává lidem věci. Jsou tak užiteční? A jsem já?

Paní Klapperová nebyla zvyklá moc zkoumat vlastní pocity ani příliš analyzovat. Myšlenky na Lenu Wiremanovou ji rozčilovaly a kolem výlohy obchodu prošla rychle, protože neměla vůbec chuť dát si odvetu. Na vteřinu zahlédla výlohou Sáru a napadlo ji, jestli Sára viděla, jak jde kolem.

K Idě půjdu jindy, rozhodla se. Dneska se mi nikam nechce. Zahlédla plechovku s práškem do pečiva, položenou na bochníku, a pokusila se rozpomenout, proč ji koupila. Mohla bych třeba upéct koláč a zavolat Idě: „Koukni, přijď ke mně, nacpeme se spolu. Copak někdo sní sám celý koláč?“ Kývla. Nejdřív upeče koláč a pak zavolá Idu.

Když procházela kolem řádky židliček – Morris o nich jednou řekl, že je to „ulička vrahů“ –, poznávala staré známé. Pod zelenou markýzou cukrárny seděla jako vždycky maličká šedovlasá žena jménem Lapinová. Tohle místo jí patřilo jednak právem nejstarší, jednak si ho za ta léta vyseděla. Byla stará, už když se paní Klapperová do čtvrti přistěhovala, a její věk sousedi odhadovali někde mezi osmdesátkou a stovkou. Byla to taková sušinka, ale paní Klapperové se líbila a měla ji docela ráda.

„Ahoj Lapinová,“ zavolala. Lapinová byla křestním jménem Bella, ale nikdo jí tak nikdy neříkal. „Lapinová, no tak, řekni aspoň ahoj.“

Lapinová pomalu zvedla hlavu od svých nezbytných jehlic a klubka černé vlny. „Ahoj Gertrudo,“ řekla překvapivě hlubokým hlasem. „Jak se máš?“

„Jde to. Vypadáš dobře, Lapinová.“

Stará žena si poklepala na hruď. „Už dva dny mi tady chrastí a v žaludku mi pořád kručí. Tak si přece sedni.“

Paní Klapperová zavrtěla hlavou. Nikam nespěchala, ale představa, že by třeba jen dočasně zaujala místo v téhle řadě židlí, ji vždycky děsila. „Já musím za chvilku běžet, Lapinová. Jez aspoň trochu, pak ti nebude tak kručet v žaludku.“

Lapinová zavrtěla hlavou. „Mluvila jsem s rabínem. Říká, že v mém věku musí být člověk připravený. Proč bych se měla cpát? Může to přijít každou chvíli – bum!“ Usmála se na paní Klapperovou. „Každou chvíli.“

„Bůh uchovej,“ řekla paní Klapperová. „Ty přežiješ mě i všechny ostatní. I s rabínem.“

„Každou chvíli,“ zopakovala trochu podrážděně Lapinová. Ukazováčkem s dlouhým nehtem na paní Klapperovou zakývala. „Ale já jsem připravená, věř mi. Až umřu, v Domě mudrců budou za mě říkat kadiš, pravidelně jako Roš ha-šana.“

Paní Klapperová věděla, jaká otázka se od ní čeká. „A co tvoji synovci? Lepší je, když kadiš říká rodina.“

Lapinová nakrčila nos a zkřivila ústa. „Kadiš, na to oni nevěří, moji synovci. Neříkali by ho ani za děti.“ Tvář se jí znova uvolnila „Za mě budou kadiš říkat v Domě mudrců.“

Paní Klapperová věděla, že Lapinová aspoň třicet let žije z toho, co jí každý měsíc posílají její synovci. K životu potřebovala hodně málo, a tak od ní do Domu mudrců proudil pravidelný příděl pětidolarovek. Jednou či dvakrát se Morris nechal přemluvit, aby tam jejím jménem poslal deset dolarů, a sama paní Klapperová to udělala mnohem častěji, než Lapinové prozradila.

„Dům mudrců mi vystrojí pěkný pohřeb,“ dodala Lapinová spokojeně.

„Lapinová,“ napomenula ji paní Klapperová, „mám jenom chvilku. Mluv o něčem jiném, prosím.“

Stará žena se zavřenýma očima pokračovala. „Pochovají mě v rubáši.“ Přešla teď do jidiš. „A v rakvi bude hlína z Izraele.“

„Proč mluvíš pořád o pohřbech?“ zeptala se paní Klapperová trochu nervózně. Lapinová dál mluvila jidiš, hlubokým, monotónním hlasem.

„A budu mít krásný dům sama pro sebe. Budu žít věčně. Budu žít u Boha –“

„Vážně?“ skočila jí paní Klapperová zprudka a hádavě do řeči. „A kolik pater bude ten dům mít, Lapinová? A kdo tam bude domácí?“

Lapinová jako by se přikrčila do šály. „Nedělej si legraci. Mně je jedno, kolik pater.“

Paní Klapperová už svých slov litovala. „Promiň, Lapinová. Tak si měj svůj krásný pohřeb a krásný dům. Zasloužíš si to.“

Černé oči se na ni zadívaly a Lapinová natáhla dlouhý ukazováček. „Ty na ten pohřeb přijdeš.“

„Já?“ Paní Klapperová se rychle vzpamatovala. „Tak dobře, Lapinová. Přijdu.“

„Řekni mým synovcům, že jim vzkazuju, ať tě na hřbitov svezou.“ Lapinová hleděla nepřítomně do ulice. „Rabín všem poví, jak jsem byla zbožná.“

„To víš, že ano, Lapinová. Ale já už musím jít. Opatruj se.“ Paní Klapperová už skoro zašla za roh, když uslyšela starou ženu volat: „Gertrudo?“

Otočila se a vrátila se k Lapinové. „Copak?“

„Jen jsem si říkala. Ten pohřeb.“

Paní Klapperová čekala, ale Lapinová mlčela. „Co sis říkala, Lapinová?“

„Pro tebe je to snadné.“ Lapinová ztuhle obrátila hlavu a podívala se na paní Klapperovou. „Přijdeš na pohřeb, řekneš sbohem Lapinová, popláčeš si a půjdeš domů. Půjdeš domů a dáš si večeři.“ Pořád přitom pletla z černé vlny. „Já tam musím zůstat. Vy všichni půjdete domů na večeři a necháte mě tam.“

Paní Klapperová něco zamumlala, popleskala ji po kostnatém rameni a prchla.

Zbytek cesty domů skoro utíkala, zastavila se jen v hale, aby popadla dech, než si přivolá výtah. U dveří do výtahu stála lavice s rovným opěradlem; ponořila se do ní jako do horké vany. Dech se jí zvolna uklidnil a postupně uvolnila i pěsti sevřené v klíně. „Ach jé,“ řekla nahlas. „To zas bylo dopoledne.“ Výtah přijel a ona nastoupila.

To, že Lapinová předpovídá svou smrt a plánuje pohřeb, nebylo nic nového. Opakovalo se to stejně pravidelně jako předpovědi počasí a zprávy z akciového trhu. Morris se tomu smával a říkal: „Kdo se narodil v ghettu, těší se do superghetta.“ Jenže tam, kde vyrůstala paní Klapperová, se každá zmínka o smrti zaříkala „Bůh uchovej“. Je pravda, že člověk se do jisté míry může pyšnit vědomím, že jeho děti nebo příbuzní dohlédnou, aby byl pochován důstojně a s veškerými poctami, ale podle názoru paní Klapperové to Lapinová trochu přeháněla.

Když však vcházela do svého bytu, říkala si: O čem jiném by vlastně měla Lapinová mluvit? Její synovci házejí kostkami a ten, kdo prohraje, ji musí jet navštívit. Chodí za ní rabín a vykládá jí, že ji Dům mudrců náležitě pochová. O čem jiném by měla mluvit? Přinejmenším celý den neklepaří jako všechny ostatní. Vídala den co den dlouhou řadu židlí, na nichž se staré ženy nakláněly jedna k druhé jako keře ve větru.

Nebojej se, Klapperová. Pověsila kabát a pomalu šla do kuchyně. V Uličce vrahů na nich taky jedno místo čeká. Zastavěj se kdykoli. Uklidila mléko do ledničky a odloudala se do obýváku.

„Tak, co teď?“ Bojovně se rozhlédla po knížkách a obrazech. „Je dvanáct a já jsem zase tam, kde jsem byla v jedenáct. Co navrhuješ?“ Jenže obývák patřil Morrisovi. Neměl vůbec v úmyslu cokoli navrhovat.

Když byla paní Klapperová malá, měla silné nohy, spoustu zvědavosti a k tomu všemu navíc nevídaný talent se ztratit. Ještě i jako dospělá byla schopná dokonale zabloudit v Brooklynu nebo v Queensu. Jestli si nějaký pocit dokázala vybavit naprosto jasně, byl to pocit, že stojí na úplně cizí ulici, ve které se začíná stmívat, a nerozhodně poklusává tím i oním směrem, ačkoli ví, že žádný z nich není správný. Vždycky se bála ptát lidí, protože jí připadali šediví a tlustí, vůbec ne jako lidé v Bronxu, a chodili kolem ní, aniž by si jí všimli, kromě dětí, které věděly, že se ztratila, a radovaly se z toho. Nebylo tu žádné známé metro, autobusy měly jinou barvu a divná čísla. Zůstala tedy stát, jako by ji z každé strany táhla protichůdná síla, nebo jako osa kola, stála tak třeba půl hodiny, než zavolala domů a její otec – nebo později Morris – pro ni přijel. Zůstala tedy v obýváku, ruce spuštěné, a hledala nějaký důvod, proč se pohnout z temného obdélníku koberce, na němž stála.

Znovu si vzpomněla na Jonathana Rebecka a říkala si, jestlipak našel ty svoje hodinky. Hodinky jsou malé, myslela si. Ty by mohl hledat celé dny. Vzpomněla si, že měla v úmyslu zavolat Idě, a tak došla k telefonu, zvedla sluchátko, a pak ho zas pomalu položila.

Mám zavolat Idě a říct jí: „Ido, přijď ke mně, protože jsem stará ženská a nevím, co se sebou?“ Dívala se, jak vteřinová ručička klouže po ciferníku hodin. Co budeš dělat zítra, Klapperová? Asi bys měla začít počítat příbuzné.

Když se odvracela od telefonu, padl jí zrak na Morrisovu malou zarámovanou fotografii, kterou měla pověšenou v předsíni. Zadívala se na ni, vzpomněla si na dlouhou bradu a vysoké výrazné lícní kosti, na ježaté obočí a na tenké pramínky vlasů, které se mu lepily k hlavě jako zbytky masa na ohlodané kosti. Morrisovi bylo devětapadesát, když umřel, ale tvář měl nápadně hladkou a bez vrásek, jako by ho tisíc let převalovaly voda a vítr a ohladily jizvy lidského hněvu; nebyla to smířená tvář, spíš tvář, ze které se obrousily všechny pozůstatky války.

Mohla bych jít na hřbitov, napadlo paní Klapperovou, a dělat Morrisovi chvíli společnost. Hrála si s číselníkem telefonu, ale sluchátko podruhé nezvedla. Nemám kam jinam jít. Ještě pár takových dní a půjdu za Lenou Wiremanovou, sednu si vedle ní na bedničku od mléka a budeme si notovat, jak jsou lidi hrozní. Tohle nemám zapotřebí.

Zamířila ke skříni. Kromě toho mám klid, tak bych si možná měla rozmyslet, co budu dělat příštích tak asi třicet let nebo kolik.

Po dlouhém rozmýšlení si vybrala nový světlý vlněný kabát a šla do ložnice, aby se na sebe podívala do zrcadla.

„Hmmmm,“ zamumlala obdivně. „Jako mladá nevěsta. Až na to –“ sundala kabát a zamířila zpátky do skříně, „až na to, že mladá nevěsta by nechodila na hřbitov. Chovej se podle toho, kolik ti je, Klapperová.“

Trochu s lítostí si oblékla tmavý jarní kabát a vrátila se k zrcadlu. „Hm, tohle půjde. Na hřbitov se ve svatebních šatech nechodí.“ Usmála se do zrcadla a povzdechla. „Jsou k sobě trošku upřímná, Klapperová. A k Morrisovi taky.“

Zhasla a prošla všechny místnosti jednu po druhé, aby se přesvědčila, že všechna světla a plynové vařiče jsou zhasnuté a kohoutky dotažené. Nakonec se zastavila v předsíni u otevřených dveří a ohlédla se po tmavém bytě.

„Morrisi,“ řekla tiše, „mám trochu výčitky svědomí, protože si nejsem jistá, jestli tam jdu opravdu jen za tebou.“ Zaváhala. „Morrisi, něco bych ti donesla. Něco bych pro tebe udělala, jen mě nenapadá nic, co bys mohl potřebovat.“

Paní Klapperová za sebou zavřela dveře a zamířila k výtahu.

Kapitola šestá

Havran už byl unavený letem. To ráno prolétal snad celý Bronx a pokoušel se najít restauraci, kde by prodávali hotové sendviče. Všude ale byly návaly, a automaty představovaly logistický problém, který havran nikdy tak docela nevyřešil. Nakonec vyškubl sendvič s roastbeefem z ruky telefonnímu opraváři, než ho vůbec stačil vybalit. Opravář nebyl filosof. Hodil po havranovi kamenem. Netrefil se – havran měl na tyhle věci cit – a zasáhl policistu nad ledviny. Ani policista nebyl filosof.

Ale na Yorkchesterský hřbitov to bylo daleko a havrana bolela křídla. Zjistil, že mu dělá potíže držet se v dostatečné výšce, a sendvič s roastbeefem mu připadal s každým máchnutím unavených křídel těžší. Prolétl pod broadwayskou tratí, a to byla těžká rána pro jeho hrdost. Havran vlaky hluboce pohrdal a obvykle dělal, co mohl, aby přelétl vysoko nad nimi, aby s nimi závodil, jak nejdéle mohl, a křičel za nimi urážky, dokud je viděl. Když byl o hodně mladší, s nadšením honil po Šestnácté ulici vlaky metra a křičel, když to, co bral jako červa, prchlo do země bez nejmenšího náznaku vzdoru, protože to nebylo nic jiného než žláznatá obluda.

Jeho dětství rychle skončilo, když toho velikého červa, ječícího hrůzou, jednou pronásledoval do podzemí. Dokonce ještě teď, o mnoho zim a mnoho přepeření později, o tom odmítal mluvit.

Unaveně přelétl přes hřbitovní bránu a zahlédl před sebou malý pickup. Poznal ho; hřbitovní správci v něm jezdili ze vzdálených koutů hřbitova k hlavní kanceláři u brány a zase zpátky. Jel po asfaltové cestě rychlostí nějakých třicet kilometrů v hodině; když ho havran viděl, musel hodně bojovat s pokušením se svézt.

Nikdy dřív nic takového neudělal. Protože byl příliš pyšný, než aby chodil, příliš těžký, než aby usedl na drátech, a příliš neoblíbený u ptačích krmítek, překvapivě velkou část svého dospělého života strávil ve vzduchu. Nebyl nijak obzvlášť pyšný na to, že se narodil jako pták, a nepodepsal žádný ptačí etický kodex, nikdy ale neviděl ptáka, který by využil lidský dopravní prostředek, a z průkopníků byl nervózní.

Rozhodnout se musel rychle. Křídla měl už těžká jako žehličky a auto se stále vzdalovalo. Havran se rychle rozhlédl, ale nikoho neviděl. Připadal si podivně provinile, ale pak řekl: „Vždyť je to jedno,“ ještě jednou prudčeji zamával křídly, dopadl na korbu a lapal po dechu.

Pár minut ležel na boku a byl rád, že dýchá a že ho složená křídla pomalu přestávají bolet. Pak opatrně vstal a podíval se přes korbu na silnici, ubíhající pod nimi. Neměl sice jak změřit skutečnou rychlost auta, věděl ale, že je o mnoho vyšší než normální rychlost jeho letu, a zasmál se do slunce nad svou epochální mazaností.

„Propána,“ řekl nahlas, „tohle je přece cestování. Ať se propadnu, jestli ještě někdy uletím třeba jenom metr.“ Obrátil se, dohopsal k přednímu kraji korby a natáhl krk, aby viděl úzkým okénkem do kabiny.

Byli v ní dva muži. První byl mohutný a snědý, jmenoval se Campos. Hrbil se na sedadle, nohy natažené dopředu, ruce v kapsách a oči skoro zavřené. Řidič byl středně velký a jmenoval se Walters; měl rýmu a pořád jednou rukou pouštěl volant, aby si utřel nos do rukávu. Neustále mluvil a každou chvíli se dychtivě podíval na mlčícího Campose, jestli dává pozor. Campos měl staženou čepici do očí, štítkem skoro opřenou o nos, a vypadal, že tvrdě spí.

„Fakt dobrej chlap,“ vykládal Walters, „a skvělej řidič, ale chytrej moc nebyl. Jezdil pro jednu voňavkářskou firmu někde kolem Poughkeepsie. Když viděl jít někoho po silnici, zastavil a naložil ho. Úplně každýho. Taky někdy přijel do Poughkeepsie a měl v autě devět lidí. Seděli na korbě s nohama ven, nebo s ním v kabině. Vypadalo to, jako by si ho všichni dohromady najali. A nakonec – posloucháš mě, Camposi?“

Campos zůstal bez pohnutí, ale štítek jeho čepice se zachvěl.

„No prostě,“ pokračoval uklidněně Walters, „jednou nabral ve Fishkill takový dva grázlíky a ty ho zmlátili, vyhodili ho z auta a to auto ukradli. Trochu mu to zkazilo náhled na svět.“ Zazubil se na Campose. „Od tý doby už nikdy nikoho nevzal.“ Campos se nepohnul. Walters zhluboka povzdechl. „Člověk se snaží bejt slušnej,“ podotkl, „ale stejně ho dřív nebo pozdějc dostanou.“

Campos tiše zahučel cosi nezávazného. Walters pokýval. „Dřív nebo pozdějc, říkám já.“ Podíval se z okna, zhluboka se nadechl a kýchl. „Krásnej den. Zatraceně krásnej den.“

Auto nadskakovalo po neupravené cestě a Campos se na sedadle svezl ještě níž. Walters se po něm trochu nervózně podíval. „Jednou si takhle pěkně natlučeš prdel.“ Campos zase zabručel.

„No jak chceš,“ odsekl Walters. „Mně je to fuk.“ Znovu kýchl a pár minut mlčel. Pak se znovu s nadějí obrátil ke Camposovi a zeptal se: „Viděl jsi včera ten zápas?“

Pokračoval, než Campos stačil zavrtět hlavou. „Prohráli, pět čtyři. Cepeda udělal dva, ale Kirkland to v devátý dvěma dorovnal.“ Plivl z okna. „Ale stejně jim ten zápas darovali, pitomci. Čtyři chyby. Wagner pustil vysokej míč a Spencer jeden hodil do levýho pole…“

Popisoval zápas se smutným gustem posla Jobových zpráv; při řeči rychle pomrkával světlýma očima. Campos vedle něj se válel po sedadle a čas od času zavrčel nebo kývl, ale nebylo jasné, jestli přikyvuje Waltersovi nebo něčemu jinému.

Walters popotáhl, otřel si nos do rukávu a začal si zpívat nejnovější hit Perryho Coma. Prozpěvoval si ho, jako by si nebyl úplně jistý melodií, a trhl sebou, když se Campos vedle něj nadzvedl a řekl: „Zpíváš to špatně.“

„Furt líp než nějakej Portorikánec,“ odsekl potěšeně Walters.

„Kubánec, pitomče,“ odpověděl mohutný muž dobromyslně. Znovu se svezl níž a podíval se z okna.

Vzadu na korbě se k havranovi připojila malá rezavá veverka, která seskočila z větve, když pod ní auto projíždělo. Veverka byla hubená a měla velké jasné oči. Seděla na jednom z řetězů přidržujících zadní vyklápěcí stěnu a ptala se: „Co tady prosím tě děláš?“

„Jsem tady na inspekci,“ odsekl havran, který měl veverky rád ještě méně než holuby. „Co bys asi tak myslela?“

Veverka si přitáhla pacičky k chlupaté hrudi. „Ale ty jsi pták,“ namítla. „Tak proč nelítáš?“

„Jsem v důchodu,“ odpověděl havran chladně.

Auto hodně prudce zatočilo a veverka ze řetězu málem spadla. Trochu vyděšeně kvikla, znova chytila rovnováhu a podívala se po havranovi. „Ale ptáci mají lítat,“ prohlásila trochu hádavě. „Chceš říct, že jako už nikdy lítat nebudeš?“

Havran začínal pomalu chápat, že jízda na korbě auta po štěrkové cestě se dost liší od letu. Žaludek mu tiše nespokojeně mrmlal, ale zatím jen vzdáleně, jako když se blýská na časy.

„Nikdy,“ prohlásil vznešeně. „Odteď chodím pěšky.“

Auto dvakrát poskočilo na výmolu a havran se tiše skácel. Zamračil se na veverku, která oba výkyvy elegantně vyrovnala jen mávnutím ocasu.

„Já osobně,“ pokračovala veverka, „ani nevím, jestli bych chtěla lítat. Je to koneckonců dost nepřirozený způsob pohybu. Unavuje to, je to nebezpečné a taky jeden může snadno přijít k úrazu. Docela chápu, proč máš chuť toho nechat. Ale ty ses koneckonců tak narodil. Stejně jako já jsem se narodila jako veverka. Ryby plavou a ptáci lítají. Vysoké, nízké, všechny stvořil Bůh a úděl jejich kázal jim.“ Omluvně odkašlala. „Ten konec není ode mě, bohužel.“

„Skoro bych ti to sežral,“ prohlásil havran.

„Život se skládá ze dvou základních prvků,“ pokračovala veverka, „z účelu a z poezie. Tím, že jsme, co jsme, veverka a havran, naplňujeme první požadavek, ty v letu a já na svém stromě. Ale i ten nejnižší život má v sobě poezii, a když ji nehledáme, nikdy se docela nerealizujeme. Život bez jídla, bez úkrytu, bez lásky, život v dešti – to je nic ve srovnání se životem bez poezie.“

Havran zvedl hlavu z podlahy. „Kdybych byl jestřáb, sežral bych tě na dvě sousta,“ prohlásil ochable.

„Jistě,“ souhlasila ochotně veverka. „Kdybys byl jestřáb, byla by tvoje povinnost mě sežrat. To je účel jestřábů, žrát veverky a taky, dodala bych, sysly. Ale kdybys mě sežral a přitom vůbec neocenil, jak rychle a elegantně se umíš vrhnout k zemi, a neměl jisté laskavé pochopení pro můj bláznivý zbytečný útěk ke stromu, kde žije můj manžel a má rodina – tak to bys nebyl zrovna dobrý jestřáb, to ti povím.“

Narovnala se na kraji korby jako odsouzenec před popravčí četou, který právě odmítl cigaretu a šátek přes oči.

„Takoví jako ty právě nejvíc komplikují život civilistům,“ odsekl havran. Vstal a došel na konec korby, aby se podíval dolů. Auto se blížilo k neupravené cestě vedoucí k Wilderově hrobce. Havran si vzpomněl na sendvič, vrátil se a dost neohrabaně ho vzal do zobáku.

„Vystupuješ?“ zeptala se veverka. Havran kývl.

„Díky za zajímavé popovídání,“ prohlásila vážně veverka. „Zastav se někdy, jestli zase půjdeš kolem. Každou sobotu večer pořádáme takové malé sedánky. Kdybys měl někdy v sobotu volno –“

Ale havran už byl pryč, mával ztěžka křídly nad úzkou cestičkou k hrobce. Když obrátil hlavu, uviděl, jak se auto kolébá dál. Jen bylo pryč, dosedl a začal odhodlaně rázovat po cestičce.

Nechtěl jsem jít pěšky, když na mě to chlupaté mrně koukalo, myslel si. Veverky jsou ze všeho zbytečně nadšené.

Štěrk pod jeho kroky klouzal; drápy se neměly čeho zachytit a nohy ho začínaly bolet. Ten samozřejmý opojný pocit, který měl v autě, než mu jízda přestala dělat dobře na žaludek, byl pryč a on v duchu viděl jen černého ptáka, který klopýtá po klouzavé cestičce, bolí ho nohy a je mu špatně z auta.

Nebyl to právě důstojný obrázek; havran se ušklíbl a radši ho rychle zahnal. Havran totiž, nerad a ne docela uvědoměle, věřil v důstojnost.

Šel ale dál. Jednou vzhlédl a uviděl vlaštovku klouzající po nebi. Jeho křídla sebou sama zaškubala a zatahala za jeho tělo jako děti, ale on nevzlétl. Šel dál po štěrkové cestě a myslel na veverku.

Zatracení organizátoři, pomyslel si. Člověka napadne něco dobrého a někdo musí přijít a začít to organizovat. Přesvědčoval sám sebe, že tak to prostě na světě chodí, že se tomu nedá vyhnout, ale stejně mu to vadilo. Havran by byl spíš pro směřování k chaosu, ohromení a dezorganizaci, kdyby nevěděl, že takovýhle projekt by potřeboval nejvíc organizace ze všech. A kromě toho, stejně by ho nejspíš řídila veverka.

„Sobotní sedánky!“ zamumlal do sendviče s roastbeefem. „Malé koktejlové párečky na párátku!“ S tím ať jdou někam, pomyslel si a kulhal dál. Nohy ho dost bolely a sendvič byl už zase moc těžký.

Michael Morgan nevydával na štěrku žádný zvuk, a tak když pozdravil „Dobrý den, ptáku“, havran pustil sendvič a nadskočil skoro metr přímo vzhůru. Ve vzduchu se obrátil, takže byl čelem k Michaelu Morganovi, ještě než dopadl, a už cestou nadával. „To je ale sprosťárna!“ vztekal se. „To je přece taková sprosťárna!“ Michael se bezhlučně plácal do stehen a z hrdla mu vycházel smích tichý jako blesk.

„Netušil jsem, že to takhle dopadne,“ zajíkal se a vztaženou rukou uklidňoval vzteklého ptáka. „Fakt ne. Omlouvám se.“ Prohlédl si zaprášeného havrana. „Co jsi dneska takový nervózní?“

„Měl jsem těžké dopoledne,“ odsekl nevrle havran. Věděl, že se choval hloupě, ale neměl rád, když ho někdo zastihl nepřipraveného.

„Něco ti upadlo.“ Michael ukázal na sendvič průhlednou nohou. „A proč proboha jdeš pěšky?“

„Píchnul jsem.“

„Ne, vážně, řekni mi, proč jdeš pěšky. Zajímá mě to.“

„Starej se sakra o svoje,“ odpověděl havran, ale znělo to roztržitě. Zdálo se, že Michaela nevnímá.

„Víš, co si myslím?“ Michael si založil ruce na prsou a zazubil se. „Já si myslím, že jsi zapomněl lítat.“

Havran se na něj užasle podíval. „Cože jsem?“

„No jistě,“ pokračoval Michael vesele. „To je jako hrát na piano. Víš – hraješ krásně, ani nepotřebuješ noty. Pak se podíváš na svoje ruce a řekneš si – jak jsem to udělal, jak dělám tohle, co udělám pak? A všechno se sesype.

Zapomeneš, jak pohybovat prsty, jak používat pedály, jak je ta skladba dál. A tobě se stalo totéž, příteli. Moc jsi o tom přemýšlel, a teď neumíš lítat.“

„Jdi strašit do hradu,“ odsekl havran. Sebral znova sendvič a šel dál. Michael s ním srovnal krok a mluvil dál.

„To je z toho, že se moc stýkáš s duchy, víš? Neprospívá ti to. Nakonec se z tebe stane taky duch, osmózou nebo tak. Začneš zapomínat, jako se to stává jim. Pohybuješ se pomalu jako oni, protože tě nic na světě nehoní. A už ses dostal dost daleko, to ti povím, když jsi zapomněl lítat. Ještě pár dnů a dáš se do našeho šachového klubu. Pan Rebeek za tebe bude muset postrkovat figurky.“

Havran se zastavil a podíval se na Michaela s výrazem, který připomínal lítost. Pak položil sendvič na zem a podíval se znova přímo na Michaela.

„Sleduj.“ Udělal dva rychlé kroky a vznesl se do vzduchu.

Z větru se mu motala hlava, až si připadal trochu opilý. Minul o pár centimetrů strom, obrátil se a klouzal jakoby po napnutém laně k menšímu stromu. Pak letěl pět nebo šest metrů skoro přímo vzhůru. Na vrcholu nalehl na jedno křídlo a v postupných spirálách se snášel dolů jako ospalý list. Klouzal v malých nakloněných kroužcích, aniž pohnul křídly, dokud nebyl asi ve výši Michaelovy hlavy. Mávl poněkud neohrabaně křídly, jako by trochu sklouzl, a usadil se na větvi stromu vlevo. Těžce dýchal a srdce mu potěšeně koktalo.

Trochu zavrtěl hlavou, poťouchle mrkl na Michaela a vznesl se z větve výskokem, který hodně připomínal taneční krok. Vzduch byl teplý jako svatební dort. Havran přistál klouzavě přímo u Michaelových nohou. Michael nervózně couvl, protože si nebyl jistý, jestli se před jeho silným zobákem země nerozestoupí jako Rudé moře, a co by na to havran říkal, nebo jestli by mu na tom vůbec záleželo. Štěrk a oblázky nadskočily a rozlétly se, na zem dopadlo černé pírko a havran mu kroužil nad hlavou se sendvičem v zobáku.

Sendvič sám měl taky za sebou dost těžké ráno, a jak tak havran triumfálně kroužil, ošoupaný obal se roztrhl a sendvič havranovi vyklouzl; padal a otáčel se přitom. Michael zvedl ruce, že ho chytí, ale zase je spustil a schoval za záda.

Havran se ale vrhl po sendviči a řítil se vedle něj. Obrátil hlavu, aby odhadl jeho pád, takže vypadali jako dva meteory, které se navzájem utěšují. Pak se sendvič zabrzdil o větev; havran po něm chňapl a byl pryč, po cestě a přes vrcholky stromů. Michael se usmál s přesně správnou mírou lhostejného smutku a vykročil za ním.

Laura seděla s panem Rebeckem na trávě před hrobkou; uviděla havrana první. Už tam byla, když pan Rebeek vyšel z hrobky na schody a zívl. Upřímně ho potěšilo, že ji vidí; honem se vrátil dovnitř a oblékl se, jak to nejrychleji šlo, protože se bál, že by mohla odejít, než se vrátí.

Ale byla tam, seděla na trávě a zvědavě se dívala na slunce. Neviděl ji od té doby, co přišla s Michaelem, asi před týdnem. To byl ještě červen, ale teď už byl červenec, newyorský červenec, plný narezlých rán a zářivých polední, z kterých bolely oči. Lidé chodili na hřbitov méně a růže na hrobech zhnědly, než je někdo vyměnil.

Pak už se neobjevila a on si říkal, co s ní asi je. Sešel teď dolů a sedl si vedle ní.

„Ahoj, Lauro,“ řekl. „Kde jste byla?“

„Tak různě.“ Laura lehce pohnula rukou a byla skutečně tak různě. Pan Rebeek ji tak viděl – jak sedí, slunce jí září skrz šaty, kosti a tělo, takže vypadá jako perokresba, a také jak se prochází mezi olivovými kapradinami, které rostou po celém hřbitově a obkružují ho jako rákos stojaté jezírko. Usmála se na něj a on ji viděl včerejšího večera, jak stojí u brány s hady a usmívá se.

„Chápu,“ řekl a opravdu chápal.

„Přišla jsem vás navštívit. Přišla jsem si sednout a poslouchat vás, jak mluvíte.“

„Těší mě, že jste tady. O čem mám mluvit?“

„O něčem živém. O divadle nebo o jízdném v metru nebo o odborech, o knížkách, o baseballu, o zahraničních vztazích, o cenách banánů. Mluvte, o čem chcete, prosím vás, jen když to bude živé.“

Obočí pana Rebecka se spolu navzájem radila, jak se snažil vymyslet nějaké téma, ale Laura si to vyložila jako nepochopení a pokračovala: „Protože se už hodně brzo budu muset rozhodnout, a chci se rozhodnout správně.“

Odmlčela se a ruce se jí pohybovaly v klíně jako polapení motýli. „Smrt na mě byla moc hodná,“ řekla nakonec. „Víte, co teď dokážu?“

Pan Rebeek zavrtěl hlavou.

„Můžu se přemyslet jinam. Můžu přes tenhle hřbitov přejít sedmkrát od brány k bráně a být tady zpátky, než stačíte lusknout prsty. Můžu jet v dodávce zdejších správců, v kabině, která je i pro dva lidi malá, můžu slyšet, co si povídají. Stačí, když shodím tělo jako mokré plavky, a jsem jenom já a můžu jít, kam chci.“

„Jen ne mimo hřbitov,“ dodal pan Rebeek.

„Jak to víte?“

„Tak to mají všichni duchové. Můžete kamkoli, jen ne pryč z toho místa, kde je pohřbené vaše tělo. Asi to má svůj důvod.“

„Myslela jsem, že to tak mám jen já,“ řekla Laura. „Myslela jsem si, že se člověk musí chtít hodně, ale hodně vrátit, než ho brána propustí.“

Podívala se někam za něj a on věděl, že si prohlíží lví hlavu na dveřích hrobky. „To je jedno. Není nic, co bych chtěla vidět. Takhle se mi to líbí víc. Nikdo mě nevidí, víte? Dokonce ani vy, když nechci. Seděla jsem tady celé hodiny a pozorovala vás,“ pan Rebeek sebou trhl, „jak si čtete, a občas jste tu knihu odložil a podíval se na mě a nevěděl jste, že tam jsem. Broukal jste si pro sebe.“

„Teď vás vidím,“ namítl pan Rebeek.

„Někdy si to tělo zase vezmu. Ale už ne tak často jako dřív. Je mi těsné a musím chodit pomalu. Vždycky to tak bylo. Jednou, už brzo, ho možná zahodím docela a nevrátím se k němu.“

„Tak nad čím váháte?“

Lauřiny ruce se přestaly pohybovat a odvrátila oči od pana Rebecka. „Možná se pletu,“ řekla tiše, „a Michael má možná aspoň trochu pravdu, i když je to blázen.“

Znova se obrátila k panu Rebeckovi. „Tohle mi hodně připomíná tu poslední chvilku, než člověk večer usne. Zavřete oči a všechno jako by od vás utíkalo, propadáte se dozadu a dolů – jako v metru, když sedíte na místní lince a kolem vás přesviští expres tak rychle, že ten váš vlastní vlak jako by couval. Prostě se propadáte a je to snadné, pohodlné a příjemné. Ale zůstanete vzhůru, dokud se neujistíte, že je všechno v pořádku, že jsou všechna světla zhasnutá a dveře zamčené, že jste udělal všechno, co jste ten den udělat chtěl, že nic nezůstalo nedokončené.

No a já nemám pocit, že by bylo všechno v pořádku. Pořád mám dojem, že jsem někde nechala otevřené dveře.“ Vztáhla ruku, aby se dotkla té jeho, a pan Rebeek ucítil chladný závan vysušující červencový pot na hřbetě jeho ruky, než se odtáhla.

„Chcete, abych teď mluvil o živých věcech?“ zeptal se. „Na něco jsem si vzpomněl.“

„Ano, prosím,“ kývla Laura. A pan Rebeek si sedl s nohama složenýma pod sebou, zadíval se do těch jemňounkých náznaků duhovek, zornic a řas, které bývaly Lauřinýma očima, a vyprávěl jí o zoo, kterou navštívil před víc než dvaceti lety. Povídal jí o hrochovi, který přežvykoval jednu malou tabulku čokolády skoro hodinu, převaloval ji v tlamě a měl přitom zavřené oči; a o strašně tlustém orangutanovi, který seděl a spal v loužičce vlastního těla; a o opici, která se lehkomyslně vrhala z jednoho konce klece na druhý jako rulička červené mašle, o dvou bílých vlcích a o lidech, kteří byli v té zoo. Vymýšlel si je pro ni; nepamatoval si je už moc dobře, bylo to dávno, ale Laura byla zřejmě spokojená. Najednou ukázala přes jeho rameno: „Koukejte, havran – a Michael.“

Pan Rebeek se obrátil a uviděl na nebi havrana a Michaela, jak se pomalu blíží po cestě, šlape na větvičky a neláme je.

Havranovi jako by se nechtělo přistát, ale nakonec to udělal a těsně předtím, než se dotkl země, upustil panu Rebeckovi do klína pomačkaný sendvič. Pana Rebecka napadlo, že havran dosedal nějak nejistě, ale oči se ptákovi leskly a hlavu nesl jako kohoutek na pistoli.

„Víc jsem nesehnal,“ řekl a ukázal na sendvič zobákem.

„Jenom jeden?“

„Jsou těžké časy.“

„Dělal jsem si legraci.“ Pan Rebeek rozbalil potrhaný voskovaný papír. „Tenhle bude stačit.“ Vytáhl ze sendviče kus masa a nabídl havranovi, ale ten zavrtěl hlavou.

„M-m. Dneska ráno jsem našel červenčí hnízdo.“

Pan Rebeek snědl maso sám, ale Laura se zajíkla hrůzou. „Ty jsi sežral –“

Havran se k ní obrátil. „Brejtro,“ řekl vesele. „Nevšiml jsem si tě.“

Laura se nehýbala, ale vypadalo to, jako by se od muže a ptáka odtáhla několik kilometrů daleko. „Ty jsi sežral července vajíčka?“

„Vajíčko,“ opravil ji havran. „Kdybych si po ránu dal víc než jedno, měl bych škytavku.“ Jen tak mimochodem sekl zobákem po kobylce, několikrát ji zahnal jinam, a pak ji nechal zmizet v trávě.

Laura spojila ruce, jako by chránila něco modrého a křehkého. „Ale červenky jsou tak hodné a tak neškodné!“

„No a co?“ Havran naklonil hlavu trochu ke straně. „A slepice je veřejný nepřítel číslo jedna?“

„To není totéž. To vůbec není totéž.“

„Jasně že není. Nikdo nikdy neřekne: ‚Podívejte se, je jaro! Zrovna jsem viděl první slepici.‘ Slyšel někdy někdo zpívat: ‚Slepice, slepice, ptáčku maličký‘? Když bude mít nějaký chytrý pták, třeba krkavec, jen polovičku té publicity, co jí má taková červenka nebo čížek, do roka je z něj národní pták.“ Hlas mu zase klesl k normálu. „Lidi fandí těm nejpitomějším ptákům. Třeba vidíte, jak červenka vraždí žížalu a hned: ‚Drž se, červenáčku! Pomoc je na cestě! Jen počkej, až najdu svou starou pušku, a spolu tu obludu porazíme! Ty a já, ptáčku! Bok po boku! Na život a na smrt!‘ Ale když vidíte sovu, jak snídá polní myš, hned ustavíte výbor a pochodujete na Washington, aby přijali zákon, že od nynějška můžou sovy jíst jenom kapustu a jablkový koláč.

Vezměte si třeba žížalu. No dobře, moc chytré nejsou, ale tvrdě pracují. Taková průměrná žížala je celkem příjemný mrňousek, takový malý byznysmen. Je tichá, prospívá půdě, nikoho neobtěžuje, vede slušný nudný život – a přitom má šanci tak tři ku jedné, že skončí nějakému klukovi na háčku, pokud ji předtím nesezobne pták. A to je v pořádku, protože je slizká a taky neumí zpívat. Ale když ten stejný kluk zastřelí z praku červenku, o čtyřicet let později napíše v autobiografii, že tenkrát pochopil, co je smrt. Nebo si vezměte veverky.“ Oči se mu zřetelně rozjasnily. „Co já si myslím o střílení veverek –“

„Ale ty přece žereš žížaly,“ namítla Laura.

„Jasně. Ale aspoň si k tomu nevolám fotografy.“

To už k nim došel Michael a pan Rebeek si najednou uvědomil, jak odlišná je Lauřina chůze od jeho. Laura se pohybovala jako pampeliškové chmýří v den zčeřený lehkým vánkem. Skoro se nedotýkala země. A když už to udělala, bylo to spíš omylem a zbytečně. Protože nenechávala otisky ani na té nejměkčí půdě a od nohou jí neodletovaly kamínky. Ať stála na zemi, na větvi stromu nebo na nejmenším trnu růže, byla od té země, větve nebo trnu oddělená.

Ale Michael, myslel si pan Rebeek, Michael chodí pomalu, protože se pořád rozpomíná, jak se chodí. Musí si stavět cestu, po které kráčí, a nemůže pro něj být nic příjemného uvědomovat si, že cesta se za ním zase sroluje s každým krokem, který udělá. Jde ztěžka, buší nohama do země a doufá, že ucítí bolest, jakou člověk cítí, když něco takového udělá – jako kdyby stoupl na hořící doutník. Ale žádná bolest nepřijde a žádné stopy nenaznačují, kudy šel.

Nahlas řekl: „Dobré ráno, Michaeli.“

„Dobré,“ řekl Michael. Podíval se na Lauru. „Ahoj, Lauro.“

„Dobrejtro.“ Když ho Laura viděla přicházet, chtěla dodat ještě něco jako: „Pořád ještě bojuješ?“ Ale i ona si všimla způsobu, jakým chodí, toho, jak zoufale se snaží být hmatatelný, až ho to činí ještě neskutečnějším, viděla ho jako siluetu promítnutou na svět a neřekla nic. Čím mu musel být život, že na něm tak lpí? pomyslela si trochu žárlivě.

„Hej, Morgane.“

Michael se rychle obrátil k havranovi. „No?“

„Já věděl, že ti chci něco říct,“ prohlásil havran. „Tvojí staré určili proces na osmého srpna.“

Michaelovi by bylo vynechalo srdce, nebo se rozbušilo jako zvon, nebo by se dalo v trysk, nebo by udělalo jinou věc, tak populární mezi srdci, jenže Michael teď žádné srdce neměl, dokonce ani ten nejrozmazanější otisk srdce, a nikdy už mít nebude.

„Mojí – staré?“ zeptal se pomalu a hloupě.

„Sandře.“ Mlčet by dokázala jen silnější povaha než pan Rebeek. „Vaší ženě, Michaeli.“

„Já vím, kdo to je!“ rozkřikl se na něj Michael. Dokud neodpověděl, sám nevěděl, že má vztek, a rozhodně nechtěl křičet tak hlasitě. Všichni se na něj dívali.

„Pamatuju se na ni,“ řekl. „Co je s ní?“

„Viděl jsem pár novin,“ vysvětloval havran. „Jsou toho plné první stránky. Vypadala trochu ustaraně.“

Michael myslel na Sandru. Už skoro týden si na ni nevzpomněl. Tedy, myslel na ni hodně, ale asi tak, jak člověk myslí na rozbolavělý zub. Pořád je tam, samozřejmě, a zdravé zuby pobolívají v harmonii s ním, ale dá se s tím žít a brát to jako samozřejmost, jako jiné součásti denního života. Důležité je nedotýkat se toho zubu jazykem. A stejně jako srdce a svěrače, i jazyk se dá ukáznit. Chce to jen sílu vůle a spoustu volného času.

„Ani jsem nevěděl, že ji zatkli,“ řekl havranovi.

„Byl bych ti to řekl dřív, ale já noviny moc nečtu a i tak většinou jen sport. Zatkli ji hned po tvém pohřbu a od té doby je zřejmě na prvních stránkách.“

Laura se dívala z jednoho na druhého a trochu se zachmuřila. „Já vám asi nerozumím.“

Havran po ní vrhl rychlý zlatý pohled. „S tím si nelam hlavu. To nikdo.“

„Ale proč bude mít Michaelova manželka proces?“ naléhala Laura. „Co udělala?“

„Otrávila mě,“ odpověděl Michael krátce. Nepodíval se na ni. „Říkal jsem ti o tom.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Laura. „Neříkal.“

„Samozřejmě že ano. Jak myslíš, že jsem se sem dostal – z přežrání? Říkal jsem ti to, určitě, jen jsi to zapomněla.“ Pokračoval k havranovi: „To byla celou tu dobu ve vězení?“

„Asi jo. Za vraždu prvního stupně se na kauci nepouští.“

„Sandra ve vězení,“ opakoval Michael zamyšleně. „Zní to divně. Hodlá se přiznat, aby to měla z krku?“

„Nemůže,“ odpověděl havran. „Při vraždě prvního stupně ne. Musí prohlásit, že je nevinná, jinak to s ní nebudou hrát. Taky mají svoje pravidla, víš, jako všichni ostatní.“

„Nevinná!“ Michael na ptáka nevěřícně zíral. „Tohle řekne porotě?“

Havran neklidně prohrábl hlínu. „Nejsem její právník. Jen jsem si přečetl pár novin.“

„Ale to jí přece nemůže projít!“ Teď Michael zuřil. „Otrávila mě důkladně.“

„No, policajti si to taky myslí,“ řekl havran. „A většina reportérů taky. Donesu zítra noviny. Máš slušnou publicitu.“

Michael jako by ho neslyšel. „Co by tak asi mohla tvrdit? Že to byla náhoda? To jí nemůže projít; budou chtít vědět, kde vzala ten jed a jak se dostal do mého pití.“

„Ten jed našli v prádelníku nebo tak nějak,“ vysvětloval havran. „Ona tvrdí, že o tom nic neví.“

„Život je samé překvapení.“

„To víš nejlíp,“ souhlasil pták. Podrbal se zobákem na noze, která ho svědila. „Ale podle toho, co píšou v novinách, nebude tvrdit, že to byla náhoda.“

„A co tedy? Boží zásah?“

„Ne.“ Havran skočil po kobylce a srazil ji omráčenou k zemi. Neúměrně dlouho ji pořádal a Michael začal být netrpělivý.

„Tak co tedy?“

Havran dojedl kobylku. „Sebevražda.“ A začal hledat v trávě další hmyz, protože kobylky jsou jako buráky. Jedna vám nikdy nestačí.

Kapitola sedmá

Všichni se dívali na Michaela. Pan Rebeek, Laura, havran – všichni se na něj dívali. Měl pocit, jako by vyprávěl vtip a jim všem unikla pointa, a teď se k němu nakláněli a čekali na závěr, na ten vševysvětlující závěr, jaký se vyskytuje jen v anekdotách.

Nebo jako by se zeptali „Jak se máš?“, a ten automatický mechanismus v něm, který na tu otázku vždycky odpovídal, jako by zamrzl a rozbil se a on už na tu otázku nikdy nedokáže odpovědět tak, jak to dělají ostatní. Doufal, že pan Rebeek něco řekne, a pak ho zas napadlo, že by spíš měl na havrana promluvit sám, dřív než pan Rebeek něco řekne. Zavrtěl tedy pomalu hlavou, aby ukázal, že je ohromený, víc než ohromený, a zeptal se ptáka: „Ona tvrdí, že jsem se zabil sám?“

„Hm.“ Havran objevil další kobylku. „Tvrdí, že jste si spolu dali skleničku na dobrou noc a šli jste spát, a když se vzbudila, našla tě.“

Michael se snažil nedívat se na Lauru. „To je šílenství! Proč bych se zabíjel?“

„Nejsem tvoje matka,“ odsekl havran podrážděně. „Koukni, já vím jen to, co jsem četl v novinách. Zeptali se jí: ‚To vy?‘ A ona, že ne. A oni: ‚Ha ha ha.‘ Tak má osmého srpna proces.“ Obrátil se k panu Rebeckovi. „Už musím vypadnout. Mám něco odnést?“

Pan Rebeek vylovil čtvrtlitrovou krabičku od mléka. „Děkuju mockrát za ten sendvič.“

„Potěšení na mé straně,“ odpověděl havran. „A lítání taky. Tak zatím.“ Začal mávat křídly.

„Počkej chvilku,“ zarazil ho Michael. „Mohl bys to zjistit?“

„Co zjistit?“

„Nedělej hloupého,“ odsekl Michael. „O Sandře. Co se děje u soudu. Mohl bys sledovat noviny? Chtěl bych vědět, jak probíhá proces.“

„Asi jo.“ Lehce vzlétl, oblétl dlouhou elipsu a vrátil se vysoko nad jejich hlavy. Klouzal po lehkém vánku a snažil se udržet v doslechu.

„Podívám se ti na to.“

„Díky,“ zavolal Michael. A pak byl havran pryč, odlétal kolmo na vítr. Krabička od mléka se mu houpala ve spárech a občas sklouzl stranou bez viditelného důvodu. Jeho křídla ale mávala snadno a silně a nesla ho až nad stromy.

Michael se za havranem díval tak dlouho, dokud ho viděl, neobrátil se dokonce, ani když pták zmizel z dohledu. Věděl, že po jeho pravici sedí pan Rebeek a hledí na něho s bradou v dlani. Michael věděl, že se ho na nic nezeptá; bude zdvořilý a počká, až o tom začne sám. A když to Michael neudělá, bude pan Rebeek mluvit o něčem jiném a už nikdy se o Sandře nezmíní. Na nějakou dobu možná mezi nimi zavládne napětí a nejistota, ale to všechno bude z Michaelovy strany. On bude v trapné pozici člověka, jehož soukromí je naprosto respektováno, a pana Rebecka kvůli tomu trošku nenáviděl už teď.

Ale za sebou slyšel Lauřin smích, jak jí klokotá a poskakuje v hrdle ještě dřív, než přetekl až do toho prostoru mezi nimi; zprudka se k ní obrátil a zeptal se: „Je tady něco k smíchu?“

„Všechno,“ odpověděla spokojeně Laura. Smála se tak, jak pláče těch pár duchů, kteří si pamatují, jak se to dělá: tiše a vytrvale, protože tu nejsou žádné slzy, které by vyschly, žádný krk, který by bolel, žádný mejkap, který by se dal zničit. Není vlastně nic, co by takový pláč, takový smích zastavilo, a Michael se obával, že ho ta jeho pomalá síla bude tak dlouho ohýbat, až se zlomí.

„Nech toho,“ okřikl ji hněvivě. „Něco tvrdit musí.“

Laura se mu dál smála. Podíval se na pana Rebecka. „Nemůže přiznat, že je vinná – a ani kdyby mohla, neudělala by to. Zavřeli by ji na doživotí.“

Laura se náhle přestala smát a tam, kde byl předtím smích, se teď vznášelo lesklé ticho, jaké zbývá, když kolem vás projede vlak. „A když ji uznají vinnou?“ zeptala se.

Michael ale myslel na Sandru ve vězení a neřekl nic.

„Zabijou ji,“ pokračovala Laura, „jak se to dělá. Je to dost vabank, jestli je vinná.“

Michael pořád ještě neřekl nic a pan Rebeek se zavrtěl a vstal. „Možná by byla radši mrtvá,“ podotkl pomalu. „Třeba nechce jít do vězení.“

„To nechce nikdo,“ odsekla netrpělivě Laura, „ale ženy takhle život nezahazují. Ženy umějí hrát. Sázejí jen na jistotu.“

Znovu se podívala na Michaela, který se ale nedíval na ni. „To by ale byla legrace,“ podotkla zamyšleně. „Michael Morgan tady pobíhá tam a zpátky v hrobě, dupe nožičkama a všem vykládá, že život tak moc miloval, až mu ho museli amputovat. Oběť vraha volá po spravedlnosti. Na každého, kdo ho slyší, to udělá náležitý dojem.“ Znovu se zasmála. „Na mě taky. Myslela jsem si, že je blázen, ale když on tak moc vyváděl a tak nahlas kvílel, že jsem si říkala, jestli na tom přece jenom něco není. A teď se ukáže –“

„Sklapni!“ okřikl ji Michael. „Buď tak laskavá a mlč. Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

„A teď se ukáže,“ pokračovala Laura, „že možná tu operaci nakonec provedl sám. No výborně. Hurá. To se povedlo. Zemřít – spát – a tak dál. To se ti vážně povedlo.“

„Sandro,“ řekl Michael chraplavě. „Chci říct Lauro, sklapni a dej mi pokoj. Nezabil jsem se. Jako je Bůh nade mnou, nezabil jsem se.“

Ale Lauřin hlas klouzal dál; teď už se nesmál, dokonce se trochu chvěl, ale byl jasný a nemilosrdný a on ho dokázal zarazit právě tak málo, jako by nejsilnější drátěný plot dokázal zastavit nejlehčí vánek. „A teď je mu z toho všeho strašně trapně. Chce z toho ven. Tak si říká, že když bude dost hlasitě křičet, třeba se vzbudí.“ Znovu se chtěla zasmát, ale hlas se jí zlomil a podrazil smíchu nohy. „Sakra, Michaeli, na chvíli, možná na pár minut, jsi mě vážně dostal. Byl jsi pro mě symbol nezničitelnosti života nebo tak něco. Postava z řecké tragédie, muž vzdorující smrti. Člověk proti noci. Půjdu všude za tebou, miláčku. Opona. Všichni povzneseně opouštějí hlediště a orchestr hraje velké tangové číslo z druhého jednání.“ Povzdechla. „No, to je jedno, Michaeli. Já jenom, že sis naběhl.“

Vstala a otřela si ruce o boky, i když na nich neulpěla žádná tráva. „Na shledanou, pane Rebecku. Díky, že jste si se mnou povídal. Ahoj Michaeli.“ Odcházela a její nohy se někdy dotýkaly země a někdy ne.

„Ženská!“ Michaelův výkřik se odrazil, vybuchl a rozkvetl panu Rebeckovi v hlavě, až to zabolelo. „Sakrapes, já jsem se nezabil! Neměl jsem v úmyslu se zabít. Na sebevraždu jsem byl moc arogantní. Bylo by to něco jako zavraždit Boha nebo přimalovat postavám v Sixtinské kapli kníry! Proč bych se měl zabíjet? Tohle ona vysvětlit nedokáže, na tom ji dostanou. Dali jsme si večer panáka a já jsem se vzbudil mrtvý. Mohlo to být špatné zažívání, ale ne sebevražda.“

Laura se zastavila, když na ni křikl, ale neobrátila se. Michael udělal zkrácené gesto, jako kdyby se podrbal na hlavě, a náhle dodal: „Kromě toho, můj hrob je na církevní půdě. Víš, já byl katolík. Ne moc dobrý, ale z církve jsem nevystoupil. Asi jsem byl moc líný. Pochovali by mě tady, v posvěcené zemi, kdyby si mysleli, že jsem spáchal sebevraždu?“

Teď se Laura obrátila. „To nevím,“ řekla pomalu. „To mě nenapadlo.“

Michael udělal pár kroků k ní a zastavil se. „Nezabil jsem se. Vím to tak jistě, jak se dá něco vědět na tomhle místě, kde se člověku myšlenky drolí a odcházejí. Prostě bych něco takového neudělal.“

„Jak řekla ta matka, když se její syn zbláznil a rozsekal na kousky dvě babičky, autobusáka a velitele hasičů.“

„Ne, takhle ne. Poslouchej mě, Lauro. Když mi bylo osmnáct nebo dvacet, věděl jsem všechno, kromě toho, co chci. Věděl jsem všechno o lidech, o poezii, o lásce, o hudbě, o politice, o baseballu, o historii a hrál jsem docela slušně na piano jazz. A pak jsem cestoval, protože jsem si říkal, že možná ještě něco nevím a že by bylo dobré se to dozvědět dřív, než si udělám doktorský titul.“

Usmál se trochu na mlčící Lauru a pootočil se, aby do hovoru zapojil i pana Rebecka. „A čím jsem byl starší a čím dál jsem cestoval, tím jsem byl mladší a tím míň jsem věděl. Úplně jsem to na sobě cítil. Šel jsem po nějaké špinavé ulici a cítil jsem, jak mě opouští všechna moudrost, všechny ty věci, o kterých jsem psal seminární práce. Až nakonec, než jsem přišel úplně o všechno, jsem si řekl: ‚No dobře, je mi líto. Byl jsem mladý, měl jsem holku, neměl jsem z toho rozum. Není to snadné, zůstat úplně nevědomý. Omlouvám se. Nechte mi v hlavě pár věcí, aspoň abych se dostal domů, a já s nimi budu spokojený a nebudu nikoho otravovat. Poučil jsem se. Možná napíšu knížku.‘

A pak mizel i ten poslední zbytek a já byl najednou sám uprostřed světa; určitě jsem byl ten nejhloupější chlap, co se kdy podrbal na hlavě. Všechno, co jsem si myslel, že vím o druhých a o sobě, to všechno bylo pryč. Zbyla mi jen hlava plná zmatku a nebyl jsem si ani jistý, z čeho jsem zmatený. Nic nezůstalo, jak bylo. Tak jsem si řekl: ‚No, jsem hlupák, a co má být?‘, a to mi připadalo celkem rozumné. Vrátil jsem se domů a stal jsem se učitelem.“

„Protože jsi neuměl nic jiného?“ zeptala se Laura. „Tenhle vtip jsem už slyšela, ale nikdy jsem tomu nevěřila.“

„Ne. Protože mi to připadalo bezpečné. Bylo to fajn, vrátit se na vysokou. Ve školách jsem se vyznal. Říkal jsem si, že tam chvíli zůstanu, budu vyučovat a taky se pokusím pár věcí se naučit sám. A až budu zase celý a moudrý, znova vyrazím tam, kam jsem měl namířeno.

Jenže se mi to začalo líbit. A tak jsem zůstal. Asi to byl kompromis. Dalo by se to tak říct. Ale bylo mi tam dobře a za nějakou dobu jsem si připadal dost moudrý, abych našel v noci cestu domů. Byly tu pořád knížky, které se daly číst, a divadelní hry, které jsem neviděl, a v létě jsme se Sandrou…,“ zarazil se, zaváhal a pokračoval: „Jezdili jsme do Vermontu. V létě jsem psával články, takové historické eseje. Chtěl jsem z nich sestavit knihu. A někdy jsem v koupelně skládal básně.“

Čekal, že Laura něco řekne, ale mlčela, a tak pokračoval. „Takže jsem měl co dělat, něco jsem už dokázal, měl jsem kam jít, měl jsem se na co těšit. To je celkem rozumný způsob života. Užíval jsem si, že žiju. Bavil jsem se. Co víc může člověk chtít?“

„O moc víc,“ odpověděla Laura tiše, „když je chamtivý. Já jsem jednou taky byla chamtivá.“

„Já taky, ale to už je dávno. Člověk je nejchamtivější, když se narodí, pak už je to jen sešup dolů. Kdyby ses dožila dvou set let, nebudeš už chtít nic.“

„Kdyby ses dožil dvou set let, už ti to ani k ničemu nebude.“

Dívali se teď přímo jeden na druhého a pana Rebecka si nevšímali. On se ale opíral o strom a pozoroval je. Zaryl nehty do kůry a cítil, jak se z ní pod jeho nehty kousíčky uvolnily. Po rameni mu přeběhl mravenec a zmizel ve skulině v kůře.

„Řeknu něco trochu krutého,“ pokračoval Michael. „Nemyslím to tak, ale bude to tak znít. Nevadí?“

„Co na tom záleží? Mluv.“

„Dobře,“ začal Michael. Pokusil se odkašlat si, ale zapomněl už, jaký je to pocit, a vyšlo z toho spíš něco jako zahvízdání. „Chci říct, připadáš mi šťastná. Šťastnější, než jsi byla. Nebo to řeknu jinak – prostě myslím, že jsi neměla nijak obzvlášť vzrušující život, co?“

„Ne,“ potvrdila Laura. Usmívá se příliš tolerantně, myslel si pan Rebeek, příliš tout comprendre est tout pardonner. „Moc vzrušující nebyl. Nudný, jestli to tak chceš říct. To nebolí.“

„Vidíš,“ kývl Michael. Zkusil to znovu. „No ale ani tak ses nezabila, ne? Neběžela jsi tomu náklaďáku naproti, jako by to byl pošťák – nebo třeba milenec. A když jsi viděla, jak se blíží, tak bez ohledu na to, jak ses nudila, bez ohledu na to, jak jednotvárné to všechno bylo, pokusila ses zachránit, ne?“

Úsměv z Lauřiny tváře stékal jako řasenka v dešti. Začala něco říkat, ale Michael pokračoval, aniž by si toho všiml. „Vrhala ses pryč od smrti, ne k ní. To je lidský instinkt. Nepovedlo se to, ale o to nejde. Jde o to, že když to přišlo, jestli umřít ano, nebo umřít ne – a měla jsi čas si vybrat –, rozhodla ses neumřít. Měla jsi míň důvodů žít než spousta jiných lidí, ale vybrala sis život.

Je to tak?“ Mrkl triumfálně na pana Rebecka a byl by si nacpal ruce do kapes, jenže už dávno zapomněl, jaké kapsy jsou.

Laura stála úplně nehybně. Pan Rebeek si říkal, že mu její obrysy připadají trochu neostřejší než dřív, méně viditelné, víc rozfoukané. Odvrátila se, otočila se na jedné noze, jak to dělávají děti, které se nudí, a v jejích pohybech teď už vůbec nic nepřipomínalo kamínek vržený po hladině nebo papírovou vlaštovku.

„Já nevím,“ řekla. Michael ji skoro neslyšel. „Ne. Nebyla bych – já nevím.“

„Nech to být, Michaeli,“ napomenul ho tiše pan Rebeek, nebo si ta slova možná jen myslel a nevyslovil je. Michael ho zřejmě neslyšel vůbec.

„Nemohla by ses zabít,“ dokončil za ni. „Určitě jsi o tom někdy uvažovala. Lidé během svého života uvažují úplně o všem. Ale odloží to na ráno, a ráno pak musejí vstát a jít do práce. Tak to lidi dělají. Já taky.“ Rozhodil ruce v širokém štědrém gestu. „Ale nikdy jsem nebyl ve správnou chvíli sám. A ty taky ne.“

„Já nevím, já nevím,“ opakovala Laura. Chvíli stáli oba bez hnutí, vyrovnaní a připravení, ale nehybní jako dvě větrné korouhvičky za klidného letního rána, a pan Rebeek se opíral o strom, cítil pod lehkou košilí hrubou kůru a v duchu se snažil začarovat takhle je i sebe navždycky. Pak to navždycky skončilo a kouzlo se ztratilo a Laura se dala do běhu.

Ten útěk nebyl nijak rozevlátý, nepřipomínal ani ptáka, ani ušlechtilého koně. Běžela jako žena, od kolen dolů, ruce trochu před sebou, ramena nahrbená. A jak utíkala, jako by bledla, jako mýdlová bublina vyfouknutá do slunce.

Michael ji zavolal jménem, ale běžela dál, až ji pohltily listy třešně. Zmlkl. Pravá ruka se mu svírala a otevírala a oči nespouštěl z třešňového stromu. Nakonec došel ke kmeni, u kterého stál pan Rebeek, a sedl si. „No tak. Otcovské kázání. Co jsem provedl?“

„Nevím,“ pokrčil rameny pan Rebeek. „Vypadalo to, že ji to dost vzalo.“

„To nevadí. Mě to vzalo taky.“ Vzpomněl si na jeden kreslený seriál a zazubil se. „Všechny nás to vzalo. Ale jak to, že ji víc než mě? Nezabila se přece.“

„Víš to jistě? Ona ne.“

„Samozřejmě že to vím jistě. Tyhle typy se nezabíjejí. Žijí z naděje, doufají, že zazvoní telefon, že přijde telegram, že někdo zaklepe nebo že na ulici narazí na někoho, kdo pochopí, jak jsou doopravdy krásné. Uvažují o tom, že se zabijí, jenže to by pak možná nemohly zvednout ten telefon.“

„Nejsem si tak jistý,“ zamumlal pan Rebeek. „Některé z nich jistě –“

„No samozřejmě, některé to udělají. Až je unaví dostávat pořád jen dopisy s rozmnoženou a nalepenou adresou. Ale tahle ne. Ta by se nezabila. Ona si může dovolit pohrávat si s tou myšlenkou, protože se nikdo nesnaží dokázat, že to opravdu udělala. Já mám větší problém. Jestli to tady někoho mohlo právem vzít, jsem to já.“

Pan Rebeek obrátil hlavu a podíval se na něj. „Michaeli, pořád jste si ještě jistý, že vás manželka otrávila?“

„Jistý? Mě jenom překvapilo, že použila jed. Vždycky jsem si říkal, že by byla typ spíš na sekáček.“

„Co se stalo? Vzpomínáte si?“

„Do jisté míry,“ kývl Michael. „Ten večer jsme byli na večírku, řekl bych. Nevzpomínám si už, kdo ho pořádal, ale jsem si prakticky jistý, že se nějaký večírek konal. Myslím, že to moc dobře nedopadlo. Když jsme na sebe začali se Sandrou štěkat, bylo nám jedno, kde jsme. Jednou jsme si šli tak po krku v Metropolitní, že nás vyvedli. Velice zdvořile, samozřejmě.“

„Proč jste se tak moc hádali?“

Michael pokrčil rameny. „No, zkrátka jsme se z toho večírku vrátili a možná jsme se usmířili a možná taky ne.“ Najednou se zazubil. „Myslím, že oboje. Vzpomínám si, že nám Sandra oběma donesla pití, což byla obvykle nabídka ke smíru. Ale pak šla do ložnice a já jsem spal v obýváku, takže palba nejspíš pokračovala.“ Přitáhl si kolena k tělu a rozhlédl se po mýtině, kde končila cesta. „Nebyli jsme zrovna rodinka do manželské postele.“

„Hodně jste ji miloval,“ podotkl pan Rebeek.

Michael to vzal jako otázku. „Jo,“ kývl. „Občas. Ona nebyla ten typ, který by mohl někdo milovat delší dobu vcelku.“ Zprudka zavrtěl hlavou. „Takže já jsem šel na svou mládeneckou pohovku a rychle jsem usnul. To ji nejspíš naštvalo. Pak – a na to si vzpomínám úplně jasně – jsem se vzbudil a potil jsem se jako dveře od chlíva. V žaludku jsem měl pocit, jako bych spolkl rozpálený vařič.“

Vzhlédl k panu Rebeckovi. „Hned jsem věděl, že mě Sandra otrávila. Nenapadlo mě, že jsem třeba snědl zkažené vejce nebo něco. Pokusil jsem se posadit, a nešlo to, a myslel jsem si: ‚Ta mrcha to udělala. Ta mrcha to fakt udělala!‘ Pak jsem omdlel – umřel –, a když jsem zase přišel k sobě, zpívali nade mnou Gaudeamus igitur nebo co to bylo. Zbytek už znáte.“

Michael vstal a udělal pár kroků tím podivně dupavým způsobem, kterého si pan Rebeek už všiml dřív. „Vzpomínám si na všechno, jako by to bylo teď. Pokoušel jsem se na to zapomenout, jako jsem zapomněl poezii a to, jestli jsem to někdy dotáhl na řádného profesora, ale nejde to. Možná jí to projde, když bude tvrdit, že jsem se zabil sám. Ani by mě to vlastně nepřekvapilo. Ale já vím, že mě zabila. Vím to tak jistě, jako že jsem mrtvý.“

Pan Rebeek se pomalu narovnal. „No, můžeme sledovat noviny a uvidíme, jak dopadne proces.“

„Mně je jedno, jak dopadne proces. Když ji uznají vinnou, fajn. Ne že by mi to vrátilo život, ale fajn. Když rozhodnou, že je nevinná – no, já vím svoje a vždycky se tím můžu utěšovat.“ Stál teď uprostřed mýtiny, zády k panu Rebeckovi. „Ale i tak můžeme zjistit, jak to proběhne. Vždyť je to jedno.“

Najednou se obrátil. „Ale chtěl bych vědět, jaký důvod si pro tu údajnou sebevraždu vymyslí. Vynalézavá, to ona byla vždycky, ale tohle je i na ni dost.“

„Nemůže říct, že jste třeba… měl v poslední době deprese?“

Michael se ušklíbl. „Kvůli tomu jsme se právě hádali. Neměl jsem deprese. Ona si myslela, že člověk v mém postavení by je mít měl. V mém postavení – říkala to, jako bychom si na krk uvázali nějakou indickou restauraci.“ Znovu se obrátil a neklidně vykročil k hrobce.

„No, možná jsem je svým způsobem měl. Jenže Sandra tancovala kolem hranice, ječela jako na lesy a polévala dřevo benzinem.“ Pan Rebeek měl chvilku dojem, že se Michael bolestně ušklíbl. Jeho obraz se trochu zavlnil a jako by vybledl. Ale pak byl zase celý, jako odraz ve vodě, kterou rozvlnil hozený kámen.

„Nevadilo jí, že jsem učitel. To si nemyslete. Ale chtěla, abych byl významný učitel. Už ji začínalo nudit vařit večeře pro mě a pár studentů a pak pouštět v obýváku desku s Třígrošovou operou. Hltavá ženská, ta moje Sandra. Chtěla, abych uspěl, abych dokázal všechno, co dokázat můžu. Hltavá ženská. Ale hrozně sexy. Měla krásné vlasy.“

Odmlčel se; stál proti špinavě bílé stavbě a nevrhal na ni stín.

Tady by se výborně hodilo pár slov od moudrého a chápavého muže, pomyslel si pan Rebeek. Budu si muset o nějakého napsat. Třeba bych mohl dát inzerát do novin. Havran by možná na něco přišel. Takový moudrý a chápavý muž by se nám tu hodil. Aspoň někde by být měl.

Michael hleděl přímo před sebe. Aniž obrátil hlavu, podotkl tiše: „Jde sem vaše dáma.“

„Cože?“ nechápal pan Rebeek. „Kdože sem jde?“

„Ještě je hodně daleko. Vy ji nevidíte?“

„Ne.“ Pan Rebeek pomalu došel k Michaelovi. „Ne, ještě ne. Kdo je to?“

„Znáte ji. Ta vdova. Ta, co tady má pochovaného manžela.“

„Aha, už vím,“ kývl pan Rebeek. Vytáhl se na špičky. „Ano, už ji vidím.“

„Nejspíš jde zase za manželem,“ podotkl Michael. Podíval se úkosem na pana Rebecka.

Pan Rebeek se kousl do kloubů na ruce. „No nazdar,“ řekl. „Propáníčka.“

„Vypadáte trochu nervózně. Natěšeně, dalo by se říct. Mám jít pryč a počítat ovečky?“

„Ne, ne,“ zarazil ho rychle pan Rebeek, „nedělejte to.“ Začal šouravě couvat, ale nespouštěl oči z blížící se postavičky.

„To za tím manželem jde dost oklikou, ne?“

„Ano. Zrovna jsem si to taky říkal.“

„Jestli se snažíte schovat za mnou,“ všiml si Michael, „nebude vám to nic platné.“

Pan Rebeek přestal couvat. „Neschovával jsem se. Ale nenapadá mě nic, co bych jí řekl. Co můžu říct?“

„Něco krásného,“ odpověděl lhostejně Michael. Začal pomalu odplouvat jako utržená pramice. „Něco pokulhávajícího a krásného.“

„Radši bych, abyste tu zůstal,“ podotkl pan Rebeek.

„Já se půjdu podívat po Lauře. Vy budete mít společnost. Třeba o to bude stát.“ Přes rameno se zazubil na pana Rebecka. „Hlavně buďte temně fascinující.“

Pan Rebeek se díval, jak se vzdaluje po cestě. Hlavu držel vysoko, výš, než ji obvykle míval. Občas zlehka nakopl kamínek nebo jarem ztrouchnivělou větvičku, ale ne tak, jako by čekal, že se pohnou. Pan Rebeek zatajil dech, když se Michael přiblížil k paní Klapperové, protože napůl čekal, že ji uvidí na chvilku rozostřenou, jako když přes slunce přejde řídký mráček.

Ale obě postavy se setkaly na cestičce, která byla široká nejvýš pro jednoho, ani jedna neustoupila; paní Klapperová se nerozostřila, Michael nebyl méně průhledný. Pan Rebeek si všiml, že Michael řekl paní Klapperové něco do ucha, když ji míjel, ale neměl čas přemýšlet o tom, co to asi bylo. V té chvíli ho totiž uviděla a zamávala. Usmála se a vykročila rychleji.

Michael mu také zamával, bylo to letmé gesto, jako když se v dálce zatřepetá prapor, a pak zmizel za třešní. Pan Rebeek čekal na paní Klapperovou a myslel si: Třeba řekne jen dobrý den, to máme hezké odpoledne, a půjde dál ke hrobu svého manžela. To by bylo to nejlepší, rozhodně by to bylo nejlepší pro tebe. Opřel se o strom. Jednu ruku za sebou, jedno chodidlo opřené o kořen, a pokoušel se vypadat horkokrevně – to bylo vždycky jeho oblíbené slovo.

Paní Klapperová se zastavila na kraji mýtiny a podívala se na něj trochu nejistě. Pak udělala pár kroků k němu. „No vida, dobrý den.“

„Dobrý den,“ odpověděl pan Rebeek. „Moc rád vás vidím.“ To byla pravda, ale okamžitě zapochyboval, jestli to měl říkat, protože paní Klapperová zaváhala, než znova promluvila.

„Pořád na sebe narážíme, co?“ podotkla nakonec.

„Zřejmě máme stejné zvyky. Asi není moc lidí, co tráví letní odpoledne na hřbitovech.“

Paní Klapperová se zasmála. „No a kde by člověk měl trávit odpoledne? Parky jsou plné dětí. Hrají si, křičí, odpalují rachejtličky, perou se; to už je skoro lepší si zdřímnout v pračce. Hřbitov je jediné místo, kde člověk slyší vlastní myšlenky.“

„Hodně jsem chodíval do muzeí,“ řekl pan Rebeek. Byl by řekl „chodím do muzeí“, jenže se bál, aby se ho nezeptala do kterých, protože jejich jména si už nepamatoval.

„Zase Morris.“ Paní Klapperová si všimla, jak nechápavě se pan Rebeek tváří. „Chci říct, že Morris byl taky blázen do muzeí.“ Popotáhla. „Dvaadvacet let jsem chodila s Morrisem do muzeí. Nejmíň jednou za týden jsem slyšela: ‚Gertrudo, pojď, půjdeme do muzea, je krásný den, půjdeme do Metropolitního, mají tam velkou výstavu; Gertrudo, tady je muzeum, pojď se tam na chvíli stavit.‘ Je mi líto, ale já mám muzeí až nad hlavu. Ještě nějakou dobu nechci žádné muzeum ani vidět. Možná později.“

Dívala se do kopce k manželově hrobce a její hlas trochu změkl a zpomalil. Pan Rebeek se díval k zemi a koncentroval se na svou pravou nohu, která se pevně tiskla k vyboulenému kořenu. V noci trochu pršelo, kořen byl kluzký a panu Rebeckovi noha malinko sklouzla. Najednou se rozzlobil a vší silou dupl pravou nohou na hladkou kluzkou kůru. Rovnováhu udržel jen chviličku; pak mu bota z kořene sklouzla a on se řítil dopředu. Paní Klapperová udělala pár rychlých kroků k němu, ale on se udržel na nohou a odháněl ji máváním ruky. „Ne, ne, to je dobré.“

„Jejej,“ prohlásila paní Klapperová. „Trochu jste uklouzl.“

„Ztratil jsem rovnováhu.“ Vezmi si z toho poučení, Rebeek, pomyslel si. Nejsi šarmantní a nemá cenu předstírat, že ano, a ta chyba se ti může vymstít, jako se vymstila jiným, co si mysleli, jak jsou elegantní a horkokrevní. Horkokrevní. Krátce za tím slovem povzdechl jako za vrtkavou láskou a nechal to být.

Přál si, aby paní Klapperová něco řekla. Ten jarní kabát jí moc slušel. Není krásná, myslel si; krásná, to je slovo pro mladé lidi. Krása je fáze, ze které člověk vyroste, jako akné. Paní Klapperová byla pohledná. Úžasná. Tak úžasnou ženu ještě nikdy neviděl. Věděl ale, že se vystrojila kvůli svému manželovi, a i když ji obdivoval, zároveň mu to bylo líto. Nejspíš se celé dny těší na výlety za mandelem, plánuje, co si vzít na sebe, kdy přijít, jak dlouho zůstat; uvažuje, jestli bude hezké počasí a jak ošklivo by muselo být, aby zůstala doma; pečlivě odpočítává jízdné na metro, kdoví kolik to dnes je, a dává si ho do kapsy kabátu, než odejde z domu; dává pozor na stanice, kterými projíždějí, protože každá z nich ji přivádí zase o kus blíž k místu, kde je její manžel. Jak daleko asi bydlí?

Nedonesla květiny. O tom taky uvažoval. Většina lidí zavaluje náhrobek květinami, až vůbec není vidět.

„Přišla jsem za manželem,“ řekla paní Klapperová, jako by mu četla myšlenky.

„Já vím,“ odpověděl pan Rebeek. Paní Klapperová se znova obrátila, podívala se vzhůru do kopce a on si myslel, že odejde. Skutečně udělala pár pomalých kroků vzhůru a neohlédla se.

Mohla se aspoň rozloučit, napadlo ho, a už chtěl říct něco jako „Nebudu vás zdržovat“, když se paní Klapperová otočila. Zastavila se s pevně rozkročenýma nohama, kabelku držela v obou rukou.

„Můžete jít se mnou,“ nabídla mu, „jestli nemáte co na práci.“

„Nemám,“ přiznal pan Rebeek. „Jen se tak procházím.“ Cítil najednou, jak se mu potí zápěstí, a napadlo ho, jestli to snad není strach. Žaludek měl ledový.

„Přišel jste za přítelem,“ pokračovala paní Klapperová.

Pan Rebeek si vzpomněl na své údajné přátelství s Wilderovými a kývl. „Ano. Je tady klid a byli jsme dobří přátelé.“ Potřeboval se o něco opřít, ale když za sebe natáhl ruku, kmen nenašel. „Jestli jdete za manželem,“ pokračoval, „třeba byste radši šla sama. Ne že bych měl něco na práci,“ řekl raději znova, aby bylo jasno, „ale nevím, jestli by vám nebylo milejší jít sama.“

„Já nerada chodím sama,“ zavrtěla hlavou paní Klapperová. „Nějaká ta společnost ještě nikomu neublížila.“ Usmála se; ústa měla pružná a proměnlivá jako bílé čepičky na mořských vlnách. „Bojíte se, že by to Morrisovi vadilo?“

„Takhle jsem to zrovna nemyslel,“ začal pan Rebeek. „Jen jsem si říkal –“

„Morrisovi by to nevadilo. Pojďte.“ Napůl k němu vztáhla ruku, a pak ji nechala zase poklesnout. „Pojďte, popovídáme si jako dva přátelé a naděláme trochu hluku. Nic proti klidu, ale všeho moc škodí. A tady je někdy ticho až moc.“

Ledový pocit náhle panu Rebeckovi z žaludku zmizel a na jeho místě malý, ale důkladný náprstek vína vyzařoval teplo, jako by se v promrzlém vesmíru náhle zrodilo slunce. Připadal si odpojený sám od sebe, vykloubený, a se zájmem se poslouchal, jak říká: „Díky. Moc rád.“

Společně kráčeli do mírného kopce, za nímž se tyčila bílá hrobka Morrise Klappera, tak velká, že nevysoké stromy kolem skutečně vypadaly jako trpaslíci. Nedívali se na sebe, nemluvili. Jejich těla šla, kdežto jejich mysli stály kousek za nimi, na mýtině před jinou hrobkou, a uvažovaly o tom nehybném okamžiku, kdy jeden nabídl a druhý přijal.

Hrobka před nimi byla stále větší, sloupy a spirály, mramor a železo, mnohem větší než hrobka Wilderových, a pořád ještě nebyla vidět celá. Pan Rebeek právě učinil příjemný objev, že paní Klapperová je menší, než vypadá, a zkoušel si, jak se na ni hledí shora.

„Je hodně velká,“ poznamenal a snažil se ze všech sil, aby to znělo obdivně. „Chtěla jsem velkou,“ odpověděla paní Klapperová. „Chtěla jsem, aby všichni věděli, kdo je tady pochovaný.“ Na chvilku se zastavila, aby si vyklepala z boty kamínek. „Víte, já jsem mu nemusela dělat velký pohřeb. V závěti nic takového neměl. Jeho partner mi říkal – pan Harris se jmenuje – říkal: ‚Podívejte, Gertrudo. Morris chtěl jenom malinký pohřeb, jen pár přátel a žádné proslovy, ano?‘ Říkal: ‚Gertrudo, věřte mi, mluvili jsme o tom a on nechtěl, abyste mu nechávala nad hrobem střílet dělové salvy nebo objednávala velkorabína.‘“ Pozvedla na pana Rebecka obočí. „Prosil mě málem na kolenou. Tak jsem řekla: ‚Pane Harrisi, já si vážím toho, jak hájíte Morrisovy zájmy,‘ přesně takhle jsem to řekla, ‚ale myslím, že jsem svého manžela znala trochu líp než vy, když dovolíte. Já jsem za něj totiž byla vdaná. Morris bude mít velký pohřeb,‘ řekla jsem, ‚se spoustou lidí, bude mít taky veliký dům, mramorový, jak to chtěl. Možná nechcete tak velký pohřeb platit, pane Harrisi – nevadí, zaplatím ho já. Nevykládejte mi, jak mám pochovat svého manžela,‘ řekla jsem mu. ‚Až umřete, Bůh uchovej, můžete mít klidně malinkatý pohřeb a nikoho nezvat a mít domeček jako krabička od sardinek, ale nevykládejte mi, jak mám pochovat svého manžela.‘“

Při posledních slovech zrychlila a trochu prudčeji dýchala. Pan Rebeek musel udělat tři krátké krůčky, aby s ní znovu srovnal krok.

„Jestli jste unavená, můžeme jít pomaleji,“ navrhl. Paní Klapperová se na něj podívala, jako by najednou vyskočil zpoza keře a popadl ji za ruku.

Pak se usmála. „Ne, to je dobré.“ Přesto ale zpomalila, zřejmě stejně nevědomky, jako zrychlila.

Když se konečně dostali na vršek kopečku, potkali muže a ženu, kteří je vítali jako zachránce a zeptali se, jestli nevědí, kde leží jistý hrob. A pan Rebeek udělal chybu, vypadl z role návštěvníka hledajícího klid. Řekl jim to.

Pečlivě jim vysvětlil, kudy jít, a nevšiml si přitom náhlého úžasu v očích paní Klapperové. Ti dva byli unavení, měli na sebe navzájem vztek a naprosto nevěděli, kde jsou. Těšilo ho, že jim může pomoci. Vysvětlil jim tedy všechno důkladně: Kterou hlavní cestou se mají dát a po kterých cestičkách se k ní dostanou, a také jim řekl, ať cestou počítají mramorové anděly a u určitého anděla ať zabočí doprava, a že hrob, který hledají, je hodně blízko u cestičky a snadno ho najdou. Muž a žena mu byli ohromně vděční, a když odcházeli, žena se ještě obrátila a panu Rebeckovi zamávala. Oplatil jí to.

Když se zase obrátil, uviděl, jak se paní Klapperová dívá, a pochopil, že udělal taktickou chybu. Její pohled byl zamyšlený a zároveň v něm byl znát úžas a snad i ohromení. Ještě nikdy se na něj takhle nedívala, a strach, který k srdcím laskavých lidí nemá nikdy daleko, se teď do toho jeho vrátil. Nedošlo mu, jak jeho samozřejmá znalost hřbitova může působit na ni, protože to vlastně ani nebral jako znalost. Někdo se ho zeptal na cestu, což se mu během posledních devatenácti let čas od času stávalo, a on ji znal. Teď ho přinejlepším bude považovat za zvláštního, snad podivína a určitě za člověka s nezvyklou pamětí. Pobaví ji to – zdálo se, že se baví ráda –, ale od té chvíle ho bude považovat za maličko míň než člověka. A to by ještě byl ten nejlepší případ. V nejhorším případě se bavit nebude. Bude se ptát a on jí bude muset lhát, jako už jednou. To ho deprimovalo; nechtěl jí znova lhát a věděl také, že to neumí.

Otočil se ještě dřív, než pár zmizel z dohledu, vrazil ruce do kapes, trochu se zaklonil a podíval se na hrobku. „No,“ řekl tónem, který měl být oceňující, ale úplně neprofesionální. „No, veliká hrobka to tedy je.“ Tohle bylo bezpečné. Na to by přišel, i kdyby nežil devatenáct let na hřbitově. Stačilo se jen podívat a hned člověk viděl, jak je veliká. „To rozhodně je,“ zopakoval.

Paní Klapperová za ním řekla: „Doufám, že najdou to místo, co hledají.“

„Taky doufám,“ kývl pan Rebeek. „Klidně jsem je mohl poslat špatně. Nebyl jsem si moc jistý.“

„Ne?“ Paní Klapperová stála teď vedle něj. „Mně připadalo, že si jistý jste.“

„No, znáte to,“ usmál se na ni pan Rebeek s nadějí. „Mužský nemá rád, když si někdo myslí, že někam netrefí.“

Paní Klapperová se usmála také. „Tohle chápu, věřte mi.“

Dlouho bylo ticho. Pan Rebeek si s horlivým obdivem prohlížel hrobku a paní Klapperová hledala v kabelce kapesník. Chvíli jí trvalo, než ho našla, protože se přitom dívala na pana Rebecka, a když kapesník přece vyhrabala, držela ho chvíli v ruce a pak ho nacpala zpátky do kabelky.

„Jeden náhrobek,“ řekla tiše. „To je mi divné. Hrobka, budiž. To bych pochopila. Ale jeden náhrobek z tisíce, z pěti tisíc, na to už je potřeba hodně dobrá paměť.“

„Já hodně dobrou paměť mám,“ odpověděl pan Rebeek. Bude se muset zkusit vydávat za salonního čaroděje. „Dokážu vzít balíček karet a –“

„Já vím, že máte dobrou paměť,“ prohlásila roztržitě paní Klapperová. „To musí být požehnání. Já pořád na něco zapomínám. Našel jste ty svoje hodinky?“

Tu otázku položila tak bezvýrazným tónem, že panu Rebeckovi chvíli trvalo, než si vůbec uvědomil, že to byla otázka. Když si to uvědomil, spěšně odpověděl, aniž se podíval na svoje předloktí.

„Ano,“ řekl. „Našel jsem je přímo na Fairview, asi kilometr od brány. Asi mi upadly, když jsem s vámi mluvil, a já jsem si toho nevšiml.“

Při řeči se podíval na zápěstí. Bylo snědé jako zbytek jeho ruky a pokryté jemnými černými chloupky. Nevzhlédl hned.

„Dneska jsem je nechal doma,“ dodal tiše. „Potřebují opravu.“ Velice pomalu zvedl oči a podíval se na paní Klapperovou. „Něco s nimi bylo.“

Paní Klapperová se na něj dlouho dívala a on se díval na ni. Dívat se někomu do očí není nic úžasného, myslel si. Oči vám začnou trochu slzet a taky vás může začít bolet za krkem, ale duše je daleko za očima a ani neví, co se tam vepředu děje. Díval se tedy na paní Klapperovou zpříma a důstojně, až se začala rozmazávat a rozostřovat.

Nakonec odvrátila oči ona. Došla ke schodům hrobky a sedla si. „No dobře. Zapomeňte na to. Zapomeňte, že jsem se na něco ptala. Ženská si nemá hrát na detektiva. Lidi jí pak lžou, ona je při tom přistihne a je na sebe pyšná. Zapomeňte, že jsem se ptala. Jsem všetečná stará ženská a chci moc vědět. Nic mi neříkejte.“

Pan Rebeek si zamnul zátylek a cítil, jak se tam potí. „Paní Klapperová –“ začal.

„Nic mi neříkejte.“ Paní Klapperová sekla hranou ruky. „Radši ať nic nevím. Mám špatné zvyky.“

Pan Rebeek si znova zamnul krk a podíval se na ni. Zničehonic se zazubil. „Uhněte kousek,“ požádal.

Paní Klapperová se na něj trochu nechápavě podívala. Malinko poposedla na schodech hrobky.

„Musím chvilku přemýšlet.“ Sedl si vedle ní a díval se na zem. Cítil na sobě její pohled, ale neobrátil hlavu.

Rebeek, pomyslel si, teď jsi došel na jednu tu Křižovatku, co o nich lidi píšou. A protože je to tvoje první křižovatka po dost dlouhé době, myslím, že by sis na ní měl dát hodně záležet a pečlivě ji prozkoumat. Ale ne moc dlouho, prosím. Křižovatky mají v sobě něco hypnotizujícího. Můžete stát a hledět na ně dlouze, dlouze, jak to kdovíproč formuloval Whitman, a zapomenout, že jste chtěli někam jít.

Podíval se na zápěstí a pomyslel si: Kdybys třeba jen chvíli nosil hodinky, měl bys kolem zápěstí bílý proužek, kam se slunce nedostalo. To se ti povedlo, Jonathane. Ty a paní Klapperová byste si měli založit detektivní kancelář.

Mám jí to teď říct? uvažoval. Proč ne? V poslední době to vykládám kdekomu. Nepřeháněj, Rebeek. Jak kdekomu? Michaelovi a Lauře. Na Michaelovi a Lauře nezáleží. Jsou to duchové. Vědí, co možné je a co ne. Tahle žena je živá. Na to nezapomínej. Je živá, a to znamená, že může slyšet pravdu. Neznamená to, že ji bude znát, až ji uslyší.

Dříve nebo později jí to stejně budeš muset říct. A ať to uděláš kdykoli, bude stejně nedůvěřivá. V nejhorším odsud s ječením uteče, což sice bude zajímavý pohled, ale později tu bude osaměle. A v nejlepším – co udělá v nejlepším případě? Nejspíš řekne něco jako: „No dobře, ale není to trochu hloupé?“ Co uděláš potom?

Možná to je trochu hloupé.

Vypadni z té křižovatky, Rebeek. Začínáš se točit v malých úhledných kroužcích. Něco tě přejede.

Třeba je to opravdu hloupé, pomyslel si. Ale to s tím nemá nic společného. Hodně vážných věcí je hloupých, dokonce i pro lidi, co je dělají. Tohle není východisko.

Podívej se na to jinak. Když jí to neřekneš, už se tě nezeptá, ale nebude tě mít moc ráda, protože si kvůli tobě bude připadat moc zvědavá. Ano, bude přátelská a veselá a všechno, protože ona prostě je přátelská a veselá. Ale přestane sem chodit. Dokonce ani za manželem ne, kdyby to znamenalo, že narazí na tebe. A když se přece jen potkáte, usmějete se a horlivě zamává, a ta horlivost se bude zvyšovat přímo úměrně vzdálenosti mezi vámi. A přitom tady před sebou máš zárodek takového toho padesátiletého přátelství.

Je pro tebe tak důležitá? Soukromí je taky důležité, a je ho míň.

Ne. Není tak důležitá. Ještě ne. Skoro ji neznám. Není důležitá jako jednotlivec. Ona je symbol.

No tohle je dobré. Čeho symbol?

Jak to mám vědět? Ale jako symbol je moc příjemná.

Paní Klapperová vedle něj netrpělivě poposedla. „Rebeek, odpustěj staré ženské, ale to tady hodláte vysedět vejce?“

Kdykoli na to pan Rebeek později myslel, byl si jistý, že přesně tohle překlopilo misku vah: to, jak ho oslovila jménem, i to starosvětské, posměšné onikání. To ještě nikdy neudělala. A Laura mu vždycky říkala pane Rebecku.

Vstal a protáhl se, zabušil do prsou, jako by se sprchoval. Pak se podíval dolů na paní Klapperovou.

„Pojďte,“ řekl, „půjdeme se projít.“

Kapitola osmá

Kopce už pro Lauru nic neznamenaly. Pamatovala si na ně; na hřbitově byly cesty, které se náhle vyklenuly vzhůru, zahnuly a zase klesly, padaly a hned zase stoupaly, stáčely se samy do sebe jako ropuší jazyky. A to považovala za kopce. Dokonce i teď, když se hodně snažila, rozpomněla se, jaké to bývalo, chodit do kopce. Ale při chůzi žádné klesání a stoupání půdy nevnímala. Na silnice a na chůzi se pamatovala, a tak mívala pod nohama dláždění a štěrk a žlutohnědou hlínu, oblázky, plevel, trávu, dokonce i tu zakrslou hvězdu, která, jak jí říkali, žila uprostřed země. Tam, kde Laura šla, existovalo jen to, co si pamatovala, a ona už zapomněla, co to je nahoru a dolů. Proto teď žádné nahoru a dolů nebylo, přesně tak, jak není nahoru a dolů ve vesmíru, a Laura šla po rovné, poddajné cestě, které se její nohy nikdy tak docela nedotýkaly.

Ve skutečnosti šla do mírného kopečku, jen takového hrbu cesty, která se vinula chudší částí hřbitova. Ne že by tu byl nepořádek; v Yorkchesteru vládl názor, že okázale předvádět chudobu je právě tak nevhodné jako okázale předvádět bohatství. Hroby byly úhledné a dobře udržované, břečťan, který většinu z nich pokrýval, byl ostříhaný, ale bylo jich tolik! Náhrobky stály snad patnáct centimetrů od sebe a sochy se dotýkaly lokty. Na tomhle kousku hřbitova bylo tolik Kristů, madon a andělů, že by to naplnilo tisíce nebes, a nízká tráva, která mezi nimi rostla, se tvářila nejistě.

Ta roztrhaná přikrývka země je tady tak natažená, že to víc už nejde, myslela si Laura. Dřív nebo později uprostřed pukne se zvukem připomínajícím požár a objeví se mrtví, budou mžourat do té náhlé záplavy světla, budou ležet nohy u nohou, hlava u hlavy, a budou kolem sebe kopat, aby si udělali prostor na to, být mrtví. Dej mi ty nohy z očí, kamaráde, a přestaň si pro sebe povídat. Já tě nechci slyšet. Nech mě být. Jsme mrtví. Teď už nemusím být tvůj bratr.

Dnes bylo na hřbitově hodně lidí. Je víkend? To ve svém volnu nemají vážně nic lepšího na práci než jít na hřbitov a stát se smeknutým kloboukem před kusem kamene? Byla ráda, že její rodiče tu nejsou. Mají dost rozumu, aby si uvědomili, že ve smrti je málo důstojnosti, ale v truchlení vůbec žádná.

Jim všem – muži středního věku, který kladl květiny k nohám štíhlé a dokonalé sochy; těhotné ženě, která si přinesla dřevěnou skládací stoličku; třem stařenkám, které vystoupily z velkého auta, poplakaly si, znova nastoupily do auta a odjely; světlovlasému mladíkovi, který se posadil na trávu rodinného pohřebiště a zdvořile italsky hovořil ke všem náhrobkům – těm všem řekla nahlas: „Myslíte, že vás mrtví slyší, myslíte, že to vědí, když pláčete? Nejsou tady, ani jeden z nich, a kdyby tu byli, nepoznali by vás. Jsou dávno pryč a nevrátili by se, ani kdyby mohli. Jděte domů a povídejte si spolu, jestli to umíte. My vás tady nechceme. Vy jste nás nechtěli, když jsme byli živí, a teď nechceme my vás. Jděte pryč. Řekněte svým tělům, ať vás vezmou domů.“ A i když ji neslyšeli, měla na okamžik pocit, že je teď víc než jen Laura, že si ji ti nepřítomní mrtví skutečně zvolili za svou mluvčí.

Pak ale uviděla muže, který stál před sochou chlapečka čtoucího knihu. Chlapečkova tvář byla neosobní, jako z obrázkové knížky, stejně neosobní jako tvář Krista na vedlejším hrobě. Ale cosi – snad ta kulatá brada nebo velké uši – jí dodávalo mladý a lidský vzhled. Nezvrásněná hladkost mramoru zachytila aspoň trošku z toho mládí. Na lavičce vpředu byl nápis a pod ním dvě data.

Chlapec seděl na lavičce vedle sochy. Byl menší než socha, hodně hubený a slabý; spíš to byla jen tenká čárka, která do vzduchu vyznačovala obrys chlapce. Vedle skvrnitého mramoru své sochy a se sluncem za zády byl skoro neviditelný. Muž před jeho hrobem hovořil tiše a hloupě a chlapec se ani nepohnul.

Muž natáhl ruku, aby se sochy dotkl, a Laura okamžitě začala strašně žárlit. Myslela si: Tak tohle je špatné, hodně špatné. Dej mu pokoj. Musíš závidět i mrtvým dětem? Když jsi byla živá, byla jsi lepší, to ses neodvážila dát na sobě znát, jak moc závidíš. Vzdouvala se v ní povědomá bolest, protože tohle byla bolest duše, a ta nepotřebuje tělo, aby se projevila.

„Teď sem za tebou chodí,“ řekla chlapci, „aby všichni viděli, jak se mu po tobě stýská. Ale jednou chodit přestane. Co budeš dělat pak?“

Chlapec se k ní neobrátil a to ji rozzuřilo. Bylo to, jako by i on byl živý a ona byla jediná, koho není slyšet.

„Budeš sedět a čekat,“ pokračovala. „A on už nikdy nepřijde, ale ty budeš pořád sedět a čekat na něj. Lidi budou chodit ke každému hrobu na tomhle hřbitově, jenom ke tvému ne. Budeš čekat a zvedneš hlavu vždycky, když kolem někdo půjde, ale oni nepřijdou. Nikdy nepřijdou. Myslíš si, že ho teď máš, ale nemáš nikoho kromě mě, nikdo než Laura si s tebou nebude povídat a nebude s tebou. Jsi teď mrtvý. Máš jenom mě.“

Ale muž tiše cosi mumlal k soše, chlapec poslouchal a socha si četla svou kamennou pohádku.

„No jak chceš,“ prohlásila Laura. „Myslíš, že mi na tom záleží?“ Obrátila se k němu zády a vykročila do kopce, který jí připadal stejně rovný jako kterákoli jiná cesta, jako všechny cesty…

Myslela na chlapce a říkala si: Proč jsem to udělala? O co jsem se to vlastně snažila? Komu jsem chtěla ublížit? Jemu ne. Mrtvému dítěti ne. S dětmi jsem to přece vždycky uměla. Patřilo to k mému kouzlu.

Panebože, já jsem žárlila na tolik krásy, když jsem byla živá. Tady by to mělo přestat. Tohle přece není místo pro závist, tady bych už neměla chtít být jako ty ženy s jemnou pletí. Teď jsme si rovné. Ta svoje hezká těla si sem nevezmou, ani hladké tvářičky. Nikdo na ně nebude v poledne čekat, nikdo je večer nedoprovodí domů. Jejich muži už je nevidí, nemůžou se jich dotýkat ani je milovat. Nějakou dobu to trvá, ale nakonec jsme si všichni rovní. Není mezi námi rozdíl.

Jen rozdíl mezi tebou a tím kamenným chlapcem. Na něj někdo vzpomíná.

Michaelův hrob i její vlastní ležely v katolické části hřbitova, něco přes půl kilometru od brány. Byla to středostavovská část, což znamenalo, že hroby nebyly těsně u sebe jako v té, kterou právě opustila, a bylo tu i pár malých hrobek. Jednu, podle které tu oblast poznala, když sem přišla, zdobila socha klečící ženy svírající kříž. Lauře se nelíbila. Kříž působil hladce a nedosažitelně. Laura jen čekala, kdy se zatřese a klečící ženě se vysmekne, a ta žena vypadala, že to sama čeká také.

I když sama sobě jasně vysvětlila, že prochází kolem Michaelova hrobu jen cestou ke svému vlastnímu, zahlédla, že před ním stojí dva lidé. Muž měl krátké nohy a široká ramena, byl o něco menší než žena. Klobouk neměl. Vypadal naštvaně a unaveně. Žena byla světlovlasá a hlavu měla tak malou, tak jemně a hladce tvarovanou, že se skoro zdálo, jako by nepatřila k tělu s plnými prsy. Pas a boky ale měla štíhlé a nesla se se samozřejmou přezíravostí pirátské vlajky.

Je krásná, myslela si Laura. Proboha, ta je krásná. Kdybych byla živá, taky bych ji nenáviděla. Ne, to ne. K čemu by to bylo? Nejvíc jsem nenáviděla ženy, které byly skoro krásné, ty hezké ženy, protože jsem měla pocit, že bych taky mohla tak vypadat, jen kdybych se uměla oblékat a nalíčit se a správně chodit. Měla jsem pocit, že znají nějaké tajemství a nechtějí mi ho prozradit, protože kdybych ho znala, byla bych taky tak hezká jako ony a mohla bych s nimi soutěžit o to, oč jsem stála. Tahle je úplně jiná liga. Nikdy by mě ani nenapadlo s ní soupeřit, i kdybych byla sebehezčí. A to je ode mě ohromně pěkné, no ne?

„Důležitý je ten jed,“ řekl muž. Hlas měl vysoký a hrubý. „Jestli jsi ho nekoupila ty, udělal to on. A když zjistím, kde přesně ho koupil, budeme se mít čeho chytit.“

Ženin hlas byl právě takový, jak si ho Laura představovala. „To asi těžko dokážeš. Nejspíš ho prodává každý mrňavý kutilský krám v zemi.“

Muž triumfálně zachrochtal. „Kdepak. To je právě ono. V New Yorku se koupit nedá.“

„Nechápu –“

„Koukni, vzal jsem tu plechovku do několika obchodů a ve všech mi řekli totéž. Tahle věc se v New Yorku neprodává, protože je hlavně na polní myši. Je na bázi strychninu, jako běžné značky, ale má být zvlášť účinná na polní myši. A kde by se vzaly v New Yorku polní myši? Už chápeš, kam mířím?“

Na hrobě byly květiny, růže. Žena si klekla a jedné se dotkla. „Odkud tedy je?“

„To nevím,“ odpověděl muž. „Vyrábí ho taková malá firma v Connecticutu, v Greenwichi. Distribuují ho tak asi do deseti nebo jedenácti malých zahradnických obchůdků po celé Nové Anglii. Říkal jsem si, že když je během příštích dvou týdnů objedu, možná bych dokázal zjistit, kde ho prodali. A možná si budou pamatovat i komu. Vedou si záznamy. Za pokus to stojí.“

Žena nevstala ani se k němu neobrátila. „Moc nadějné to není, co?“

„Není to tak zlé,“ bránil se muž. „Ona se totiž tahleta věc moc neprodává. Lidi si většinou kupují spíš zavedené značky a tohle leží v krámě na polici. Když si někdo přece jenom trochu koupí, je to velká událost, úplné Vánoce. Oni si to budou pamatovat.“

Povzdechl a vypadalo to, jako by se od ramenou dolů sesypal. „Jasně že to je malá šance,“ přiznal kysele. „Ještě menší, než to zní. Jestli ten jed koupil víc než před měsícem, jsme v háji. Nebudou si to pamatovat. Ale co jiného můžu dělat? Už jsem ti řekl, že nejsem žádný Perry Mason, jsem jenom hodně vytrvalý. Dělám, co můžu, s tím, co mám, a to jediné, co mám, je ten jed. Takže se ho budu snažit vystopovat, jak nejdál to půjde, a když to nevyjde, zkusím něco jiného. Jestli na něco přijdu.“

„Komplikují to samoobsluhy,“ podotkla žena. Zvedla se a oklepala si ze sukně hlínu a trávu. „Jestli ten krám, co Michaelovi jed prodal, byl samoobslužný, pamatovat si ho nebudou.“

To je Sandra, uvědomila si Laura. To je Michaelova žena. Došla k ní blíž a hleděla na ni; podvědomě se snažila vidět ji méně krásnou. Pátravě si prohlížela ten zašpičatělý obličej, hledala v něm nějakou vadu pleti, snažila se zmenšit ty šedé oči nebo zvětšit nos. Laura stála u Sandry tak blízko, jak jen kdy nějaká žena stála u jiné, a neviditelně si připadala ve srovnání s ní zoufale ošklivá.

„Chovají se tam k tobě slušně?“ zeptal se muž. Stál celý nahrbený. Občas se úkosem podíval na štíhlou ženu vedle sebe a pokusil se narovnat.

„Ale ano,“ odpověděla žena. „Velice slušně. Jsou hrozně zdvořilí.“ Roztržitě se usmála a podívala se na hrob. „Co by si asi Michael myslel, kdyby věděl, že jsem ve vězení. Michael mě vždycky hrozně ochraňoval.“

„Jo,“ kývl muž, „to mi připomíná, pohádat se s ním na tom mejdanu nebyl zrovna nejlepší nápad. Státní návladní předvolá všechny, co tam ten večer byli, a já s tím nemůžu dělat skoro nic. Škoda že jsi nepočkala až domů.“

Žena se k němu pomalu obrátila. „Byl opilý. Ty si to neumíš představit. Byl opilý a úplně se znemožnil před rektorem. Vypravoval vtipy, zpíval a pořád se s rektorem hádal kvůli hloupostem. Všechny ženy se dívaly po mně, protože já jsem byla jeho manželka a nedokázala jsem ho zarazit, a všichni muži přemýšleli, jak by se dostali co nejblíž, aby se mohli přidat na rektorovu stranu proti Michaelovi. Všechno, o co jsem se kdy snažila, ten večer vylétlo komínem. Bylo mi jasné, že budeme muset někam odjet a začít znova od začátku. A když se něco takového stane, tak o člověku píšou dopisy. Já to vím. Co z Michaela mohlo být –“

Muž ji přerušil, hrubě a záměrně. „Už vidíš, proč jsem tě nechtěl pustit před porotu? Takhle by ses tam rozčílila a všichni by byli přesvědčení, že jsi schopná někoho zabít. Uklidni se. Jestli tohle uděláš u soudu, návladní se vůbec nemusí snažit. Nech ho aspoň trochu pracovat.“

„Ty si pořád ještě myslíš, že jsem Michaela možná zabila já.“ Řekla to měkkým, lítostivě důstojným tónem; to jí Laura musela přiznat, ačkoli věděla, že to hraje. Ženy jsou lepší nevinné oběti než muži, myslela si. Vidí ve své roli drama. Muži vidí jen to, že se jim děje nespravedlnost, a začnou výt.

„Myslím, žes to udělat mohla,“ kývl muž. „Jsem si dost jistý, žes to neudělala. Jenže úplně jistý si nejsem nikdy ničím.“

„To musí být smutné.“

„Díky tomu jsem se ale zatím neoženil a nenechal se zabít nebo vyhodit z advokacie. Smutné je to jenom tehdy, když si pořád myslíš, že na světě něco jistého být musí, a pořád to hledáš. Jinak to docela jde. Člověk pak nemusí trávit moc času na místech, jako je tohle.“

„Michael byl můj manžel,“ zamumlala ta žena. V očích měla ospalý, samolibý výraz, jaký člověk často vídá v očích žen, které právě porodily. „Musela jsem sem jít. Připadala bych si divně, kdybych sem nešla.“

„Proč? Jestli se pokoušíš udělat dojem na poskoky od návladního, tak na to zapomeň. Čekají venku. A jestli se pokoušíš přesvědčit mě, že jsi svého manžela milovala, tak já tě odvezu domů, kdy budeš chtít.“

„Milovala jsem ho tak moc, jak jsem mohla.“ Žena se zadívala na hrob. „Občas si říkám, jestli vůbec jsem schopná dát někomu lásku. Asi ne. Kdybych to dokázala, Michael by nebyl spáchal sebevraždu.“

„Tenhle postoj je teď nějak v módě,“ ušklíbl se muž. „Dřív lidi psali knížky o ženách, co spaly s ledovými muži, protože přetékaly láskou k lidstvu a někde začít musely. Teď je to naopak. Všem je líto ženy, která nemůže nikoho milovat. Teď spí s ledovým mužem, protože se snaží samu sebe zničit. Tomu ledovému muži je to fuk. Mimochodem, být tebou, nedělal bych si moc hlavu s tím, že jsi manžela nemilovala. On tebe taky nemiloval.“

Žena se k němu obrátila tak rychle, že odkopla jednu růži. „To není pravda. Michael mě miloval. Jestli vůbec něco na světě miloval, byla jsem to já. Říkal mi to desetkrát denně. Děsilo mě to, protože jsem věděla, že si takovou lásku nezasloužím. Varovala jsem ho vždycky, aby mě nemiloval příliš.“ Měkký hlas byl teď vyšší a úzká tvář zbledla. „Nikdy neříkej, že mě Michael nemiloval. Spoustu věcí toho nevíš ani o Michaelovi, ani o mně.“

„No, to je pravda,“ pokýval přátelsky podsaditý muž. „Tak už půjdeme?“

„Ještě ne,“ řekla žena. Sebekontrola se jí vrátila tak rychle, jak odešla, ale pěsti měla ještě zaťaté a přitisknuté k bokům. „Chci tady jenom chvilku tiše stát. Neříkej nic. Neměla jsem tě brát s sebou. Mlč.“

„Ale nejdřív, dámy a pánové, státní hymna,“ zabručel muž. Žena ho probodla chladně znechuceným pohledem a obrátila se k Michaelovu hrobu. Hlavu měla skloněnou a její dlaně, teď otevřené, jako by si uvědomovaly vlastní marnost. Vánek rozvlnil volný pramen světlých vlasů a ona nezvedla ruku, aby ho uhladila. Všechna sexualita z ní v té chvíli vyprchala. Mohla by být klidně jeptiškou při nešporách. Dokonce i na toho mohutného muže to téměř udělalo dojem.

Laura si všimla, že ženiny rty bezhlesně vyslovily Michaelovo jméno a pomyslela si: Michaelova Sandro, jsi pokrytec a úplně stejně samozřejmě můžeš být i vražedkyně. Doufám, že jsi. Odpusť mi to, odpusť, že ti závidím ty zlaté plochy obličeje, ale doufám, a protože doufám, tak věřím, že jsi svého manžela zabila. Pochop mě, prosím. Nemám nic proti tobě osobně, až na to, že jsi musela muže varovat, aby tě tolik nemiloval. To mi přijde jako plýtvání přírodními zdroji, mně, která jsem měla rovné, matné vlasy a tancovala asi jako Washingtonův pomník. Kdybych seděla v porotě, bojovala bych za tvoje osvobození, ale vím, že jsi vinná. Takhle mi pracuje mozek, nebo tak si aspoň pamatuju, že pracoval. Musím tě považovat za vinnou, protože nejsem dost nečestná na to, abych tě považovala za ošklivou, a musíš se mi nelíbit, abych nechtěla být jako ty. Kdybys mě znala, pochopila bys.

Je to všechno? uvažovala. Dá se ještě něco říct? Mám pocit, že ano, stejný pocit něčeho vynechaného, jaký mám od chvíle, co jsem sem přišla. Člověk se tak moc snaží být sám k sobě upřímný a nakonec skončí u lží, které mají o něco méně příjemnou chuť.

„Už můžeme jít,“ řekla ta žena.

Zapomínáš na tu růži, co jsi odkopla, připomněla jí Laura.

Jako by ji slyšela, žena půvabně poklekla a položila růži zpátky do řady k ostatním květinám. Její dlouhé prsty měly nádech citronu, ale nehty měly stejnou barvu jako ty růže. Možná trochu tmavší: růže po dešti.

Díky, Sandro, myslela si Laura. Sbohem. Kde je asi Michael? napadlo ji.

„Kolik máme času?“ zeptala se žena. Ona a ten muž vykročili od Michaelova hrobu.

„Proces stanovili na osmého srpna,“ odpověděl. „Máme skoro měsíc.“

„To není moc.“ Znělo to trochu znepokojeně.

„Času je dost. Jestli se dá něco najít, budu to do měsíce mít. Ale jestli nic nenajdu –“ ztěžka pokrčil rameny. „Vždycky se můžeme odvolat.“

Žena se zastavila a položila mu ruku na paži. „Nezabila jsem Michaela. Nebudu trpět za něco, co jsem neudělala.“

Muž se kvičivě zasmál a znělo to, jako když zarachotí písek v plechovém kbelíku. „Proč ne? Proč bys měla být jiná než my všichni ostatní?“

„Tohle není legrační, sakra,“ odsekla žena.

Zmizeli Lauře z očí, ačkoli pořád slyšela jejich hlasy. Muž odpověděl pobaveně a zlehka: „Tomu se říká šibeniční humor, dámo. Postupem času bude legračnější.“ Od té chvíle už byly jejich hlasy nejasné, zčásti proto, že Laura moc pozorně neposlouchala.

Asi bych je mohla sledovat, pomyslela si. Koneckonců, šla jsem na svůj vlastní hrob, ne na Michaelův. Problém je, že já je vlastně sledovat nechci. Co je mi do živých? Nehodlám na nich být závislá. Kdybych byla, nikdy bych nedokázala na život zapomenout a usnout. A musím se přestat pořád rozptylovat. Když nemůžu být živá, chci být mrtvá. Mrtvá jako mrtvá. Tahle přechodná fáze se mi nelíbí. Je to příliš podobné životu, ale ne dost. Musím se přestat koukat na živé tvory a zajímat se o ně. Dokonce i lezoucí mravenec je zrádný, dokonce i pampeliška je klamavá a svůdná. A to mi připomíná, že bych si strašně ráda sfoukla jednu tu hustou bílou pampelišku. Když si člověk něco přeje a sfoukne celou pampelišku jedním dechem, to přání se mu splní. Já to vím. Nikdy jsem to nedokázala na jeden dech a žádné moje přání se nesplnilo.

Mrtvým není nic do pampelišek a mrtví si nic nepřejí. Půjdu k vlastnímu hrobu a znova si lehnu.

Pak uslyšela hvízdání, a když se obrátila, viděla, jak se Michael blíží cestou, po které šla.

Hvízdání ducha se nepodobá žádnému jinému zvuku v přehršli vesmírů, protože je upředené z každého hvízdání, které kdy duch slyšel, a tak obvykle zahrnuje vlakové píšťaly, píšťalku rozhodčího, požární alarm, uraženě staropanenský jekot čajových konvic. Ke všem těm složkám Michael přidal ještě jednu vzpomínku navíc: Zoufalé kvílení auta, které se pokouší zastavit velice rychle na velice krátkém kousku místa. Všechno dohromady to tvořilo nemelodický neladící zvuk, ale duchové se o melodie nezajímají. Zajímá je jedině vytváření zvuků. Michael byl se svým hvízdáním zřejmě docela spokojený.

„Ahoj Michaeli,“ řekla Laura, když se už zdálo, že projde kolem a neuvidí ji.

Michael se zastavil a vzhlédl. „Ahoj Lauro. Poslouchej, zahvízdám tvoje jméno.“

Zahvízdal několik krátkých tonů, které Lauře ze všeho nejvíc připomněly draka v hurikánu. Najednou to přestalo a ona se zeptala: „To je všechno?“

„Máš mít delší jméno,“ odsekl Michael. „Delší a ostřejší. S Laurou Durandovou toho víc nedokážu.“ Sedl si uprostřed cesty a kývl na ni, ať se k němu přidá. „Tohle dělám celé dopoledne – pískám jména věcí. Jako leitmotiv. Řekni něco, a já to zapískám. No tak!“

„Pampelišky,“ navrhla okamžitě Laura.

„Pampelišky. Dobře.“ Michael zahvízdal několik taktů řinčivého pochodu. „Pampelišky.“

„To se mi nezdá. Mně to znělo spíš jako kapela na pikniku Americké legie.“

„Takhle já vidím pampelišky,“ prohlásil rozhodně Michael. „Jsem impresionista. Jestli chceš programovou hudbu, opatři si orchestr se sto padesáti houslemi. Hvízdání je hodně osobní druh hudby.“

„No dobře,“ kývla Laura. „Já ti nebudu nabourávat integritu. Zkus pana Rebecka.“

„Toho ještě nemám. Zkoušel jsem to tam a zpátky. Ale nikdy se to nepovedlo. Nezapomínej, že jsem začátečník. Zkus něco jiného.“

Laura chvilku uvažovala, že řekne: „Sandra. Jakou hudbu máš pro Sandru?“ Vzdala to jen proto, že se bála, aby pro to jméno skutečně neměl melodii.

V té chvíli si Michael všiml čerstvých květů na svém hrobě. „Hele,“ řekl, „někomu sem něco upadlo.“ Vstal a šel si růže prohlédnout zblízka.

„No to mě podrž,“ prohlásil, „mám tajného obdivovatele.“

„Donesla je tvoje manželka,“ řekla Laura. „Byla tady před pár minutami.“

Michael mlčel, zády k ní. Viděla skrz něj malý mramorový náhrobek, který se na slunci leskl.

„Jsou úplně čerstvé,“ podotkl po chvíli „A drahé. Osm nebo deset dolarů za tucet. Nikdy mi nebylo jasné, proč je jeden druh růží dražší než jiný.“

„Minul ses s ní snad o minutu,“ pokračovala Laura zatvrzele. Už, jsem zase zlá, myslela si, a tentokrát je to horší než s tím klukem.

„Slyšel jsem tě,“ kývl Michael. „Co mám podle tebe dělat?“

„Já nevím. Je to tvoje manželka.“

„Kdepak. Už není. Smrt nás rozdělila. Anulovala. Tomu říkám děsivé slovo. Jsme anulovaní.“

„Asi bys ji ještě dohonil,“ navrhla Laura. „Šla hodně pomalu.“

„Ale já nechci, sakra.“ Kdoví proč ji uspokojilo, že ho vyprovokovala ke křiku. „Nechci ji vidět. Nemám jí co říct, a i kdybych měl, neslyšela by mě. Byla to moje žena a zavraždila mě, což se mě celkem pochopitelně dotklo. Přestaň o ní mluvit, nebo jdi pryč. Jedno, nebo druhé.“

Vztekle dupl na růže. Jeho noha jim vůbec neublížila; byly tmavočervené a vnější lístky se už začínaly v dopoledním horku kroutit. Barvu ještě nezměnily. To přijde později.

„Je mi to líto,“ řekla Laura, a skutečně jí to líto bylo, ačkoli přesně nevěděla co. „Moc mě to mrzí, Michaeli.“

„Zapomeň na to,“ mávl rukou.

„Já jsem občas taková. Nevím proč. Nebyla jsem, když jsem byla živá.“

„To je v pořádku,“ řekl Michael. „Nemluv o tom. Koukni, máš zrovna teď něco na práci?“ A skoro týmž dechem dodal: „Tak tohle je nejspíš ta nejhloupější věta, co jsem kdy řekl, mrtvý nebo živý.“

„Ne,“ odpověděla Laura. Nezasmála se. „Nemám nic na práci. Jen jsem se tak procházela.“

„Tak pojď se mnou, jestli máš chuť se procházet. Měl jsem namířeno k bráně, koukat na lidi.“

Laura zaváhala, než promluvila. „Já se bráně obvykle vyhýbám. Chodívala jsem tam pravidelně, jako si člověk chodí pro poštu, ale začalo mě to deprimovat. Lidi a strážní a auta, a všichni můžou tak snadno bránou projít – ne, radši ne, Michaeli.“

„Mně to zas tak nevadí,“ odpověděl Michael. „Rád je poslouchám. Ale nemusíme tam chodit.“

Na chvilku svraštil čelo. „Před nějakou dobou jsem našel jedno místo. Možná ho znáš. Je to zeď.“ Podíval se na ni, jestli jí to něco řekne.

Laura zavrtěla hlavou. „Myslím, že ji neznám.“

„Úplně na kraji hřbitova. Nízká cihlová zeď,“

„Ne,“ řekla Laura. „Jsem tu nová.“

„No tak pojď,“ vyzval ji Michael dychtivě. „Není to daleko – tedy jako by to nebylo jedno. Pojď, ukážu ti ji. Je moc hezká. Je odtamtud výhled na celé město – nebo aspoň celý Yorkchester. Úžasný pohled.“

„To by se mi líbilo,“ kývla Laura.

„Budeme se muset vrátit na křižovatku,“ vysvětloval cestou Michael. „Pak je tam rovná štěrková cesta a na konci velký skleník. U skleníku doprava a jsme tam.“

„Na co tady proboha mají skleník?“

„Všimla sis toho břečťanu, co se rozlézá po většině hrobů jako plíseň?“ Laura kývla. „Pěstují ho tam. A taky kytky, když někdo přijde nevyzbrojený.“

Obrátil se k ní. „Přemýšlel jsem o květinách na hrobech. To je ale barbarský zvyk, co? Vezmi si to logicky. Ty květiny jsou na nic. Jen tam leží a zvadnou. Tohle by kytkám nikdo neměl dělat. A pro mrtvé nic neznamenají.“

„Ale ano,“ namítla Laura. „Líbí se mi, když mi Marian a Carl nechávají na hrobě kytky.“

„Proč? Máš pocit, že na tebe někdo vzpomíná?“

„Ne, o to nejde.“

„Protože oni nevzpomínají, aspoň za čas nebudou. Pak už je to jenom automatické gesto, prostě se to dělá, jako když se chodí do kostela.“

„Ne, o to nejde,“ opakovala Laura. „Nebo možná ano, trošku, ale já mám kytky ráda. Měla jsem je ráda, když jsem byla živá, a teď je mám ráda taky. Těší mě.“

„Mě taky těší, ale není v tom nic osobního. Květiny na hrobě kohokoli jiného mě těší stejně jako na mém vlastním. Mám rád kytky jako kytky, ne jako symbol ztráty. Já vím, že to zjednodušuju a generalizuju a vůbec, že mluvím jako studentík, ale jsem mrtvý a gesta k uctění mojí mrtvoly mě nějak nezajímají. To bych snad radši, aby mě pohřbili s lukem a šípy a na hrobě zabili koně. Mrtvý kůň na mém hrobě, to by se mi líbilo. Byl by nápadný. Buďte z vaší party první, kdo ho má!“

„Dneska ráno jsem viděla malého kluka –“ začala Laura, ale Michael ji nenechal dopovědět.

„A manželku,“ pokračoval potěšeně. „Ať se mnou pohřbí moji manželku. To je užitečný dar pro odcházejícího válečníka. Na nějaké kytky vám kašlu. I ten luk a šípy můžete vynechat a toho zatraceného koně si někam odtáhněte. Já chci svoji manželku. Hoďte ji za mnou a uplácejte jí hlínu rýčem. Kdybyste slyšeli nějaký rámus, to si tam zpíváme duet z Aidy.“ Zazubil se na Lauru. „Tomu říkám osobní dar. K čemu jsou dobré kytky?“

„Tvoje žena je krásná,“ řekla Laura.

Chce o ní mluvit, pomyslela si. Radši by na ni zapomněl úplně, ale když to nejde, bude mluvit, aby nemyslel. A mně to nevadí. Myslím, že mi to nevadí.

„Hm, je, co?“ řekl Michael. Znělo to trochu pochmurně. „V mnoha ohledech je největší mrcha na severní polokouli, ale proboha, jak já jsem s ní rád chodil po ulici. To musím přiznat. Chodili jsme, drželi jsme se kolem pasu –“ Odmlčel se v půli věty a byl tak dlouho zticha, že Laura znervózněla a ulevilo se jí, když zase promluvil. „To je nejpříjemnější způsob chůze, jaký znám. Takový bezpečný a láskyplný. A jistý.“

„Já vím,“ řekla Laura. Skutečně to vím, ale vsadila bych se, že mi to nevěříš.

„No, zkrátka,“ pokračoval Michael, „jednou jsme tak šli a viděli jsme svůj odraz ve výloze. Zasmál jsem se a ona chtěla vědět čemu, a já jsem řekl: ‚No, jen jsem si tak říkal, kde ten trouba sebral takovou kočku?‘“

„Co na to ona?“ zeptala se Laura.

„Prohlásila: ‚Zrovna jsem si myslela totéž.‘ A šli jsme dál.“ Michael povzdechl: „Škoda že mě zavraždila. Někdy nám to spolu docela klapalo.“

Začal si při cestě znova hvízdat. Zvuk byl vysoký, tak vysoký, že by byl pro lidské ucho neslyšitelný. Melodie byla kvílivá a žalostná, skoro křiklavě žalostná, a celkově to znělo, jako by se pikola se zlomeným srdcem navždy loučila se svým milencem dudami. Michael na ni byl ale zřejmě pyšný a hvízdal si ji spokojeně až ke štěrkové cestě, a když se zastavil, zeptal se: „Vážně vypadala dobře?“

„Ano,“ kývla Laura. „Vypadala půvabně. To je jediné slovo, kterým se to dá vystihnout.“

„Půvabně,“ opakoval zamyšleně Michael. „Dobré slovo. Svým způsobem ji vystihuje. Ona dělala všechno půvabně.“

„Jsou takoví lidé,“ souhlasila Laura. „Lidé, co nikdy nevypadají neohrabaně, ať dělají cokoli. Všechno udělají, jak mají, vždycky řeknou, co mají. Kdyby bylo vidět, že si to uvědomují, člověk by se cítil líp, protože by mohl říct, že jsou afektovaní, a pomyslet si: ‚Díky bohu, že se tak nechovám.‘ Jenže u těchhle lidí je to naprosto přirozené, jako když se kočka protahuje.“

Cítila, že klopýtá a těžko hledá slova, ale ta zvědavost, se kterou na ni Michael náhle hleděl, ji poháněla dál. Bylo to, jako by běžela z kopce s rukama doširoka rozpraženýma a doufala, že neupadne, ale přitom to každou chvilku očekávala. Chtěla, aby to Michael pochopil.

„Třeba někdy jdeš po ulici a vidíš, jak se k tobě někdo blíží, někdo, koho znáš. Ještě tě neviděl, ale ty víš, že zamává a usměje se a něco řekne, hned jak tě uvidí. A zničehonic, těsně předtím, než tě uvidí, si myslíš: ‚Já to zkazím, nevím ještě přesně jak, ale zkazím. Nemůžu se dočkat, až zjistím, co to bude. Zastavím se a nabídnu mu ruku, když on čeká, že jen zamávám a půjdu dál, a pak tam budeme stát jako malý ostrůvek rozpaků uprostřed ulice, lidi do nás budou strkat a nám se budou potit ruce? Pustím jeho ruku dřív, než on bude připravený pustit tu mou, nebo to bude naopak? Co řeknu, když zavolá: Jak se vede? Zabručím jenom jako idiot, nebo se zastavím a řeknu mu to? Jsem dost statečný, abych šel a tvářil se, že ho nevidím? Jaká hrozná věc se stane v nejbližších pěti vteřinách?‘ A tak počkáš pět vteřin a zjistíš to.“

To bylo docela dobré, myslela si. Nikdy jsem to neřekla, když jsem byla živá. A on se na mě dívá a přemýšlí o tom. Možná to stálo za to říct.

Dva bílí motýli tančili přes cestu s rozevlátou lehkomyslností mašlí ve větru. Točili se jeden kolem druhého jako dvojhvězda, pak se od sebe odpoutali a prchali nad štěrkovou cestičkou pryč, těsně jeden za druhým.

„Zkrátka tohle se půvabným lidem nestává,“ řekla. „Nevím proč, ale nestává. Možná mají nějaký konkrétní gen, nebo ho naopak nemají.“

„Přestaň se litovat,“ pokáral ji Michael a ona šokovaně zalapala po dechu.

„Nelituju se! To nikdy nedělám. Tohle je jedna z věcí, co jsem se naučila hodně brzo. Je zbytečné se litovat a kromě toho je to ošklivé. Už jsem se nelitovala celé roky.“

„No dobře,“ řekl Michael. „Tak jen tak dál.“

Jeho klidné pobavení ji naštvalo. „A taky na ničem nevisím. Na lidech, na věcech, na ničem. Už jsem ti to říkala jednou. Prostě věci pouštím. A tobě by to taky prospělo.“

„Možná,“ pokrčil rameny Michael. „V tom se lišíme. Toho, co miluju, se držím. Oběma rukama a taky zuby, když je kam se zahryznout.“

„I když to něco nemiluje tebe?“

„Zvlášť když ne. Milovat něco, co lásku oplácí, umí každý. Ale v opačném případě se musíš víc snažit.“

„Tak to vidíme věci odlišně,“ řekla a dál šli mlčky.

Štěrková cesta pomalu zahnula a za zatáčkou uviděli skleník. Michael ukázal na zeleň, která se tlačila na skleněné stěny.

„Vidíš,“ řekl, „to je ten břečťan. Přitažlivý zrovna není, co?“

Kývla. Břečťan vypadal ve skleněném domku zakrslý a naštvaný. „To by mě zajímalo,“ řekla nahlas, „jestli je tohle ten stejný břečťan, který prý roste na stěnách univerzitních kolejí.“

„Mohl by být,“ kývl Michael. „Vypadá stejně arogantně neužitečný. Nepřekvapilo by mě to.“

Znovu ukázal. „A ta zeď je hned támhle. Vidíš ji?“

„Ano,“ kývla Laura. Zeď jí sahala asi k ramenům a byla asi dvacet metrů dlouhá. Štěrková cesta končila v jakési prašné prohlubni a tu na opačném konci ohraničovala zeď. Byla z červenohnědých cihel a měla v sobě příliš mnoho malty. Jak se blížili, viděli, že se ztvrdlý cement v tlustých vrstvách vybouluje a přetéká mezi cihlami.

Michael se zastavil u zdi. „Umíš skákat?“

„Snad ano,“ odpověděla pochybovačně. „Co se musí udělat?“

„Koukej,“ řekl Michael. Na okamžik přestal být vidět, a když se zase objevil, seděl nahoře na zdi se zkříženýma nohama.

„Je to jako přemyslet se někam,“ vysvětloval, „jenže je to na tak krátkou vzdálenost, že si musíš dát pozor, abys nepřestřelila. Soustřeď se jenom na skok a zapomeň na chvilku na viditelnost. Napoprvé je to dost těžké.“

Lauře se to povedlo na čtvrtý pokus a usadila se vedle něj na zdi. „Připadám si rozčilená a udýchaná,“ řekla. „Tedy připadala bych si, kdybych měla nějaký dech. To je velká nevýhoda, když člověk nemá tělo. Zapomeneš, jak si odpočinout, když jsi unavený.“

„Ty nejsi nikdy spokojená,“ odpověděl Michael, ale usmál se. „Podívej se. Podívej se sem.“

Pod zdí se půda prudce svažovala k poslednímu poli laciných křídovitých náhrobků. Za nimi viděla vysoký plot obkružující celý hřbitov a za plotem už ležela tvrdá síť města.

„Tohle jsem nikdy neviděla,“ řekla. „Tady jsem ještě nebyla.“

Z místa na zdi, kde seděli, viděli skoro celý Yorkchester. Všechny budovy byly narůžovělé a lišily se leda počtem televizních antén, které nosily jako sponky ve vlasech. Mezi nimi se v ulicích mačkala auta jako hromádky kyselého ovoce. Neostrý letní vítr klouzal nad městem, zvedal sukně bez skutečného zájmu, a lidé v ulicích se pohybovali pomalu. Na obzoru se hrdě tyčila nahá kostra něčeho, co jednou patrně bude činžák. Něco se tam hýbalo a Laura si byla jistá, že slyší volání dělníků. Souběžně s městem vedla tříproudová dálnice, která byla ochotna dělat mu trochu společnost, ale přesto se držela uhlazeně stranou i tam, kde na ni ústily městské ulice.

Michael si všiml, že se Laura dívá na dálnici, a podotkl: „Před tou dálnicí tam byla řeka. Nejdřív ji zmenšili na potůček, pak její koryto třikrát nebo čtyřikrát překládali a nakonec se prostě ztratila. Já bych řekl, že umřela vzteky.“

Odsud slyším všechny zvuky města, myslela si Laura. Slyšela klaksony aut, nadávání na ulicích, děti plačící vedrem, cvakání vypínačů v kancelářích. Slyšela tepání elektrických větráků ve vlacích podzemní dráhy, zvuky, které vydávají různé typy podpatků na různých typech chodníků, údery gumových míčů o stěny budov, ostrý křik dělníků v rozestavěném činžáku. Dokonce slyšela i řinčivé rachocení mincí v kasičkách autobusů.

Michael vedle ní zamručel: „A ďábel vynesl Fausta na vyvýšené místo a ukázal mu všechna města světa.“

Laura neochotně odtrhla oči od města pod sebou. „Je to z Fausta? Něco podobného je taky v Bibli, o Kristovi.“

„Myslím, že v obojím,“ řekl Michael. „Faust podlehl, Kristus ne, to je všechno. Ďábel nemohl zaplatit Kristovu cenu, a tak z toho Kristus vyšel nezkažený. Jsou na světě čestní lidé, ale jen proto, že ďábel považoval jejich vyvolávací cenu za směšnou.“

Laura se zasmála. „Teď mluvíš jako ten chlap, co tu byl s tvojí ženou.“

„Jaký chlap?“ zeptal se zostra Michael.

„Jméno nevím. Myslím, že to byl její právník.“

„Aha,“ řekl Michael pomalu. Po chvíli dodal: „Promiň, že jsem se na tebe tak utrhl.“

„Nevšimla jsem si,“ mávla rukou Laura. Znovu se podívala na město. „Kromě toho, tohle není zrovna celý svět. Je to Yorkchester.“

„Je to všechno, co máme. Ne, je to víc, než máme, kdyby mi teď zrovna ďábel nabídl tohle všechno…“ Nedokončil větu.

„Michaeli,“ řekla Laura náhle.

„Hm?“

Začala mu povídat o té soše chlapce, kterou viděla ráno. Vyprávěla to pečlivě, přidávala každý detail, na který si vzpomněla, včetně kamenné knihy a toho, co říkal muž, který u sochy stál. Když se dostala k té části, kdy chlapci hrozila, že za ním nikdo nebude chodit, trochu zaváhala a odvrátila se od Michaela, ale řekla mu všechno, nač si pamatovala. Poslouchal tiše, ani jednou se neusmál a nepřerušil ji.

„Nevím, proč jsem to udělala,“ dokončila. „Kdykoli si na to vzpomenu, víc a víc se za sebe stydím. Když jsem byla živá, nikdy jsem takové věci nedělala, Michaeli, bez ohledu na to, co jsem cítila. Proč to dělám teď? Co jsem tím chtěla získat?“

Michael pokrčil rameny. „Já nevím, Lauro. Tak dobře tě neznám. Možná tě už unavovalo být milá a plachá. Stává se to. Je to hodně mizerná role. Ale nezáleží na tom. Neublížila jsi mu.“

Záměrně a otevřeně změnil téma. Potřetí ukázal k Yorkchesteru. „Líbí se ti to? Jsi ráda, že jsem tě sem přivedl?“

„Ano,“ odpověděla rychle Laura, vděčná za to, že může přestat mluvit o tom chlapci. „Moc se mi to líbí, sedět tady a koukat na to. Vydržela bych tu celý den.“

„Já jsem to už udělal. A měla bys to vidět v noci. Jako narozeninový dort.“

„Strašně se mi líbí ty zvuky. Nejspíš proto, že na hřbitově je takový klid. Zjistila jsem, že vyhledávám hluk.“

„Pověz mi o nich,“ vybídl ji Michael. „Co slyšíš?“

„Jak lidi mluví,“ začala Laura, „a dopravu a letadla nad námi –“ Zarazila se a obrátila se k němu. „Proč se mě ptáš? Copak je neslyšíš sám?“

Michael zavrtěl hlavou. „Ani trochu. Od té chvíle, co jsem umřel, neslyším nic.“

„To nechápu,“ řekla Laura pomalu. „Mě přece slyšíš, ne?“

„Úplně jasně. Slyším každého, s kým mluvím, a slyším zvuky, které se dají slyšet na hřbitově. Ale z toho zatraceného města neslyším vůbec nic.“

Ironicky se usmál jejímu nechápavému výrazu. „Všechny zvuky, které slyšíme, jsou zvuky, které si pamatujeme. Víme, jak by měl znít hovor a vlaky a tekoucí voda, a když jsme trochu vedle, trochu výš nebo níž, nikdo si toho nevšimne. Ale já si prostě nepamatuju, jak zněl Yorkchester. Asi jsem moc nedával pozor.“

„To mě mrzí,“ řekla Laura rozpačitě.

„Ale, nic tě nemusí mrzet. My dva se zbytečně moc omlouváme jeden druhému. Povídej mi něco o těch zvucích, co slyšíš, budu tě poslouchat.“

Laura zaváhala. „Já moc nevím, kde mám začít. Támhle u té nové budovy pracuje beranidlo.“

„Jak to zní?“ Když neodpověděla, dodal: „To nevadí, řekni mi, jak to zní tobě.“

„Jako tlukot srdce,“ řekla Laura. „Hodně těžký a pravidelný. Takové pomalé, vážné bušení.“

„Hm. A co vlaky podzemky? Pověz mi o nich.“

„Teď ne,“ zavrtěla hlavou. „Řeknu ti, až nějaký pojede. Zatím ti můžu povídat o autobusech.“

„Tak dobře,“ kývl Michael. „Fajn. Řekni mi, jak znějí autobusy.“

Laura mu tedy vyprávěla o autobusech a seděli na zdi celý ten letní den a naslouchali městu a vlakům.

Kapitola devátá

Někdy mezi druhou a třetí ráno to pan Rebeek vzdal. „Tohle prostě nepůjde,“ řekl nahlas. Vstal, odhodil pokrývky a polštáře a bosky došel k dveřím hrobky, aby celou věc rozvážil.

Dneska v noci prostě spát nebudu, řekl si. Co já vím, třeba jsem se už proměnil tak, že nepotřebuju spát. Třeba už nikdy nebudu spát. Ale to by nemuselo být tak špatné. Můžu trávit noci přemýšlením o těch zapeklitých šachových problémech, které jsem nikdy nedokázal vyřešit, a možná bych se mohl naučit něco o astronomii. A můžu začít hned.

Ale nepohnul se. Opřel se ve dveřích a příjemně se zachvěl při doteku chladného kovu o kůži. Noční vzduch byl teplý, dokonce i trochu vlhký, ale kdykoli hrozilo, že začne být dusný, rozvlnil ho lehký vánek, jako když drobný hmyz rozčeří důstojnost klidného rybníčku. Obloha byla tmavá, ale úplně bez mraků. Zítra bude hodně horký den, takové horko, které přetrvává ještě dlouho po západu slunce a zrazuje noc. A i následující dny budou pravděpodobně takové; konec července je v New Yorku doba, kdy horké dny přicházejí v celých hejnech.

Problém je, myslel si pan Rebeek, že když jsem ty šachové problémy nevyřešil za devatenáct let dnů, nevím, proč by mi to mělo jít lépe, když přidám pár nocí. Kdybych byl schopen ta řešení najít, byl bych je našel už dávno. A totéž platí pro znalosti o hvězdách. Nemohl bych být astronom. Nemám na to hlavu. Jsem lékárník, který přečetl pár knih. Tady jsem se nenaučil nic. Jen jsem si zapamatoval pár věcí, které mě nudily, když jsem žil v jiném světě a denně se převlékal. Zapomeň na to, Jonathane, a jdi zase spát. A než půjdeš spát, modli se, aby tě žádný velkomyslný Bůh nikdy nechtěl učinit nesmrtelným.

Obrátil se a vrátil se do hrobky, ale nelehl si. Místo toho zatápal v koutě plném ponožek a našel tam svůj starý červenočerný župan a odrbané trepky. Oboje na sebe navlékl, znova vyšel ven a zavřel za sebou železná vrata.

Půjdu k bráně, pomyslel si, jen se tak projít. Možná mě to unaví, a až se vrátím, usnu. Kromě toho se můžu napít z fontánky na záchodě.

Uvázal si tedy pásek županu kolem hubeného pasu a šel trávou, dokud neucítil pod trepkami sypký štěrk Central avenue. Pak vyrazil dlouhou cestou a ze zvyku se snažil nadělat co nejméně hluku. Žádný měsíc mu neosvětloval cestu, ale pan Rebeek šlapal s ráznou jistotou člověka, který ví, co dělá, a který by měsíc stejně odbyl jako drzost. Sám to věděl. Je to báječné, cítit se schopný, pomyslel si. Každý člověk by měl něco na světě znát tak dobře, jako já znám tuhle cestu. Sedne mým nohám. Mohl bych tudy jít opilý a se zavázanýma očima a neztratil bych se. Škoda že mě nikdo nevidí. Škoda že nemám komu ukázat, jak dobře umím jít touhle cestou uprostřed noci… A při tom si samozřejmě vzpomněl na paní Klapperovou. Tedy, byl by si na ni vzpomněl tak jako tak, ale bylo zábavnější nechat ji pomaličku vplížit do jiných myšlenek. Bylo to přirozenější.

Paní Klapperová ho považovala za blázna. Říkala mu to, kdykoli ho viděla. Člověk, který se rozhodne žít na hřbitově, je nejen blázen, ale navíc má krajně mizerný vkus. Pěkné místo pro návštěvy, jen co je pravda. A jak mu sem chodí pošta? A co dělá v zimě? Může se aspoň občas vykoupat? Jak jí? Tahle poslední otázka byla málem panu Rebeckovi osudná. Už už jí začal vyprávět o havranovi, jenže si uvědomil, že paní Klapperová mu i takhle jen stěží věří a kdyby se jen zmínil, že mu jídlo nosí černý pták, byl by konec. Rychle zaměnil havrana dávným přítelem, který ho zásobuje jídlem ve jménu společně stráveného mládí. Vyprávěl to výborně a přál si, aby to byla pravda.

Na paní Klapperovou to dojem neudělalo. Pohrdlivě nakrčila nos: „Pěkný kamarád. Proč vám tedy neřekne: ‚Pojď se mnou, můžeš bydlet u mě,‘ když je to takový kamarád?“

„Rozhodně by mě nenapadlo se mu vnutit,“ prohlásil tehdy pan Rebeek. Narovnal se a přísně na ni pohlédl. „Přece jen mám svou hrdost.“

„Ale ale,“ pohrdlivě se ušklíbla paní Klapperová. „Najednou máme hrdost. Hrdý blázen. No koukněte, jak se natahuje, jako generál! Rebeek, oni jsou přece takový schmuck!“

Ale během těch tří týdnů, ode dne, co jí prozradil, jak vlastně žije, přicházela na hřbitov často. Nějakou dobu sedával odpoledne na schodech hrobky a čekal, až se objeví. V poslední době jí chodil naproti, protože Central avenue vedla od brány do kopce a paní Klapperová nebyla na kopce stavěná. A kromě toho se těšil na ten okamžik, kdy ho uvidí (on ji vždycky viděl první), zamává a zavolá: „Hej, Rebeek! Klapperová jde!“ V tom pozdravu nebylo nic plánovaného, i když byl vždycky stejný. Měl pocit, že ho ráda vidí a chce se ujistit, že si jí všimne. On sám měl pocit, že ho to jásavé volání činí skutečným, že z něj dělá člověka tak málo splývajícího s okolím, že ho někdo může poznat, pozdravit a označit za blázna.

Člověk neustále hledá svou identitu, myslel si, jak tak klusal po štěrkové cestě. Nemá žádný jiný důkaz své existence než reakce ostatních na tento fakt. Naslouchá tedy velmi pozorně tomu, co si o něm ostatní lidé povídají mezi sebou, ať je to dobré nebo špatné, protože to znamená, že žije ve stejném světě jako oni a všechny jeho obavy, že je neviditelný, neschopný, že nemá nějaký záhadný rozměr, který ostatní lidé mají, jsou nepodložené. Proto lidi těší, když mají přezdívky. Paní Klapperová ví, že existuju, a já jsem rád. To by mělo vydat za dva nebo tři obyčejné lidi.

Cesta se rozšířila do jakési delty. Na jedné straně svítilo světlo v kanceláři správce. Přímo naproti, asi třicet metrů daleko, se tyčila mnohem impozantnější silueta záchodů. Cesta sama vedla přímo k bráně s věžičkami, která byla už od pěti hodin odpoledne zamčená na zámek. Pan Rebeek od ní odvrátil pohled. Nikdy se na bránu nedíval víc, než musel.

Velice tiše proklouzl na záchod. Jako první zavřel těžké dveře, protože ze zkušenosti věděl, že nevyhnutelný hluk, například spláchnutí záchodu nebo tekoucí voda v umyvadle, pak není slyšet, leda by někdo stál těsně za dveřmi. Potom rozsvítil slabou stropní zářivku. Na straně obrácené ke kanceláři nebylo žádné okno a bylo málo pravděpodobné, že tak slabé světlo by někdo zahlédl pode dveřmi.

Použil jeden z pisoárů a nervózně se přitom díval po dveřích. Neustále se mu totiž vracel sen, že ho objeví, a obvykle se to stávalo v podobných chvílích: dveře – v tom snu vždycky byly několikery dveře – se prudce rozlétnou a ze všech stran se na něj sesypou muži bez tváře. Napil se z fontánky, která stála vedle řádky umyvadel, opatrně otevřel dveře a vyšel ven, do stínů, které mu připomínaly železné psy čekající nehybně na kořist. Byl moc rád, že si ho nevšímají. Před lety měl pocit, že na něj cení lesklé zuby, protože ho poznávají a příliš nadšeně vítají.

Dnes ale stál mezi stíny nový stín, pán železných zvířat. Stín se pohyboval mezi nimi a odstrkoval z cesty napjatě trpělivé psy. Zastavil se před panem Rebeckem s rukama v bok a řekl: „Vy!“

Tak to tedy přišlo. Takhle to říkali ve snu: „Vy!“ Ve snu jich bylo víc a křičeli, ale bylo to stejné slovo. Věděli teď o jeho existenci a on za to byl skoro vděčný.

„Já?“ zeptal se, jako by zpochybňoval svůj nově nalezený status, jako by nebyl schopen tak docela uvěřit, že dárek je skutečně pro něj, že nedošlo k omylu.

„Pojďte sem,“ vyzval ho muž a velitelsky zakýval mohutným ukazováčkem. „Řekl jsem, pojďte sem,“ zopakoval, když se pan Rebeek nepohnul.

Pan Rebeek se k němu zvolna vydal, nohy táhl po štěrku. Jak se blížil, muž byl stále větší a mohutnější, a když se pan Rebeek nakonec zastavil před ním, hleděl na něj vzhůru s trochu zahnutým krkem, jako by sledoval pohyb mohutného bouřkového mraku. Mužovy rysy – nos, ústa, oči, brada, čelo – byly všechny veliké a výrazné, až na absurdně malé uši, přilehlé tak těsně k hlavě, že se skoro ztrácely v hřívě černých vlasů, kterými muž na jedné straně končil.

Ukázal přes rameno pana Rebecka k záchodu. „A teď se tam vraťte a zhasněte světlo. Vraťte se tam.“

Pan Rebeek si byl dost jistý, že ho slyšel správně. Na svůj věk slyšel velmi dobře a toho mohutného muže poslouchal pozorně. Když řekl: „Cože?“, bylo to jen proto, že chtěl, aby muž svá slova zopakoval. Domníval se, že se muž možná spletl, a chtěl mu dát další šanci.

„Vraťte se tam,“ opakoval muž. „Honem. Zhasněte to světlo. Nenechávejte nikde rozsvíceno. Škoda elektriky.“

„Už jdu,“ kývl pan Rebeek. Vrátil se na záchod a zhasl. Pak se vrátil k mohutnému muži, mlčky se před ním zastavil a čekal na soud, ačkoli teď si říkal, jestli snad někde mezi ním a tím druhým nevykolejil.

„Dobře,“ řekl muž a beze slova hleděl shora na pana Rebecka. Pan Rebeek zamrkal a odvrátil oči, a přitom si všiml, že mužova ruka třímá poloprázdnou láhev. Whisky, předpokládal pan Rebeek a dovolil si začít maličko doufat.

„Dobře,“ řekl znovu muž. „Já teď musím. Vy tady stůjte, ani se nehněte.“ Vrazil panu Rebeckovi do ruky láhev. „Tumáte.“ Zachechtal se. „S tímhle tady snad zůstanete. Hned jsem tu. A ani se nehněte!“

Obrátil se a rychle zamířil do keřů vedle záchodu. Sotva zmizel, už znovu vystrčil velkou hlavu a hledal pana Rebecka mezi stínovými psy.

„Myslíte, že si dělám legraci, kamaráde?“ chtěl vědět výhružně hluboký hlas.

„Ne,“ odpověděl pan Rebeek a neodvážil se ani pohnout. „Určitě to myslíte úplně vážně.“

„Já bych vám ukázal, kdo si dělá legraci,“ zamumlal muž a zahrozil panu Rebeckovi obří pěstí. Hlava znova zmizela v křoví. Pan Rebeek tam stál sám a čekal, až se muž vrátí.

Uteč, říkal si. Drž se ve tmě a utíkej. Za dvě stě metrů tě už neuvidí. Utíkej, blázne! To se ti mozek už úplně vypařil? Zůstal ale, kde byl, protože věděl, že muž by prostě počkal do rozednění, sehnal by si pár strážných a společně by ho našli. Mají auta, mají náklaďák. Kdyby chtěli, měli by ho za jediný den. Nebylo by v tom nic důstojného, jen pot a strach a vítězný křik objevitelů, vytáhli by ho z jeho skrýše a smáli by se jeho chabým pokusům o útěk… Takhle to bude tišší a méně nepříjemné. Utéct by bolelo.

Podíval se zvědavě na láhev s dlouhým hrdlem, kterou držel v ruce. Byla taková tma, že nepřečetl etiketu, ale předpokládal, že je to whisky. Za svých světských dní pil velice málo, a samozřejmě od té doby, co ho ten monumentální průšvih přivedl na hřbitov, nepil vůbec. Opatrně očichal otevřené hrdlo láhve a zjistil, že pach je úplně cizí a že se mu z něj točí hlava. Ani kouskem mysli si už nepamatoval vůni whisky. Nejspíš by asi měl být rád.

Křoví znova zapraskalo a velký muž stál na světle a zapínal si pásek. Otáčel pomalu hlavou ze strany na stranu jako dělo hlavní, jak hledal pana Rebecka. „Jste tam, kámo?“ zaduněl nocí jeho hromový hlas. „Jste tam?“ Znělo to ustaraně.

„Jsem tady,“ zavolal pan Rebeek. Jeho zdravý rozum ho prohlásil za senilního, zamkl krám a šel domů.

„Dobře,“ řekl muž. Blížil se k panu Rebeckovi, a ten si byl jistý, že cítí, jak se otřásá země.

Pan Rebeek zůstal, kde byl, a svíral láhev tak pevně, jak to šlo. Silně jím cloumal pocit neskutečnosti a trochu se mu zvedal žaludek. „Co tady dělám?“ řekl nahlas. „Jsem Jonathan Rebeek. Je mi třiapadesát. Jak jsem se sem dostal?“

Muž vzal panu Rebeckovi láhev z ruky. Napil se a ohryzek mu přitom poskakoval jako bójka. Otřel si ústa hřbetem ruky a zamračil se. Byl veliký jako náklaďák, veliký jako buldozer, pohupoval se dopředu dozadu na patách a chmuřil se na pana Rebecka, a jeho stín na tvrdém asfaltu se houpal s ním.

Pak se najednou podrbal na hlavě. Pravá ruka se zvedla od boku a ponořila se do hrubých vlasů. Když se poškrábal na kůži, znělo to jako smirkový papír. Pak zamrkal. Vypadal najednou překvapivě mladý a nejistý si svou silou.

„Co s vámi mám dělat?“ zeptal se. Byla to přímá otázka a on čekal na odpověď.

„Já nevím,“ pokrčil rameny pan Rebeek. Najednou měl vztek. „To je vaše práce. Já vám pomáhat nebudu.“

„Už nemám rum,“ bránil se muž. Přitiskl láhev ke stehnu, jako by ji chtěl schovat. „Tohle je všechno, co mi zbylo. Potřebuju to.“

„Nevadí,“ řekl pan Rebeek. „Já ho nechci.“

Zase tak obrovský není, usoudil. Tedy na člověka opravdu hodně velký byl, ale teď, když už nebyl tak docela neznámý a když se drbal na hlavě, už nepůsobil jako buldozer. Ve světle z otevřených dveří správcovské kanceláře viděl pan Rebeek, že má oči tmavě modré a teď právě zmatené. Bylo mu trochu líp. Čekal, že ty oči budou bezbarvé a asi tak výmluvné jako kmeny stromů.

„Ale co,“ mávl muž konečně rukou. „Pojďte se mnou.“ Zamířil ke kanceláři a občas se ohlédl, aby se přesvědčil, že ho pan Rebeek následuje. U dveří na něj mávl, ať zůstane stát, a zmizel v malém domku. Pan Rebeek slyšel, jak něco upadlo na podlahu, slyšel krátkou, vynalézavou nadávku a pak slyšel, jak se otevírá zásuvka kartotéky. Čekal tam, kde ho muž nechal, a myslel si: Asi je nový a není si sám sebou jistý, takže šel zavolat kolegu. Za pár minut se objeví někdo, kdo ví, co dělat s vetřelci. Lidé, kteří vědí, co dělat, na pana Rebecka vždycky dělali dojem, ať chtěl, nebo ne.

Uvnitř se ozval triumfální výkřik, další rána a pak stál muž na prahu s novou láhví v ruce. „Našel jsem tu mrchu,“ jásal. „Měl jsem ji přímo pod nosem.“ Přidržel si láhev pod nosem a zahihňal se. „Ještě že mám tak velký nos. Tumáte.“ Nabídl láhev panu Rebeckovi. „Dejte si. Než se rozhodnu, co s vámi.“

Pan Rebeek si láhev nevzal. Utáhl si pásek županu a zeptal se: „Vy jste tady hlídač?“

Mohutný muž kývl. „Jo. Mám službu od půlnoci do osmi. Pak jdu domů.“

„No tak proboha,“ prohlásil pohoršeně pan Rebeek, „tak něco hlídejte! Co jste to za strážného, když nabízíte pití každému, koho potkáte?“

Mohutný muž o tom vážně uvažoval. „Neříkejte mi to.“ Pevně zavřel oči, nakrčil čelo a mumlal si pro sebe možné odpovědi.

„Velkorysý strážný,“ navrhl. „Hloupý, velkorysý strážný. Je to tak?“

Pan Rebeek byl milovníkem pořádku a patřičnosti. „Kruci, třeba jsem zloděj, co vy víte! Jak víte, že tu nechci něco ukrást?“

Muž se zachechtal hlubokým, rumem nahřátým smíchem. „Tady není co. Zloději na hřbitovy nechodí. Co by tu dělali?“

Pan Rebeek se ale odmítal vzdát. „Vykradači hrobů ano,“ namítl. „Třeba jsem vykradač hrobů.“

Modré oči si ho vážně prohlížely. „To by musel být hodně malý hrob. Máte jen jednu kapsu.“

Někdo bude muset tohohle člověka probrat, aby si uvědomil svou zodpovědnost. Ještě že jsem se tu vyskytl, myslel si pan Rebeek. Rázně se rozkročil a poklepal si ukazováčkem na otevřenou dlaň.

„Vy tady nemáte rozhodovat,“ vysvětloval trpělivě. „Vy nemáte rozhodovat, kdo je zloděj a kdo není. To není vaše práce. Posloucháte mě?“

„Jo,“ kývl muž. Zamával láhví na pana Rebecka. „Tak co, chcete, nebo ne?“

„Dejte mi to,“ odpověděl pan Rebeek nedůvěřivě. Byl rád, že ho muž zřejmě nehodlá zatknout, ale to, jak velkoryse mává rukou nad svými povinnostmi, ho rozesmutnilo a neurčitě znechutilo. Myslel na všechny ty noci, kdy se ve strachu plížil na záchod, po špičkách, v duchu se modlil, aby dveře nezaskřípaly, jak v ozvěně každého svého kroku slyšel zkázu, jak se bál třeba jen pohlédnout k osvětlené budově na druhé straně silnice, aby tím nějak na sebe neupozornil strážné. Mohl jsem tu pochodovat v kanadách, pomyslel si trpce, mohl jsem hulákat opilecké písničky a házet mu na dveře kamení, a on by se ani neotočil ze spaní. Uvědomil si teď, že se mu ty tajné výpravy líbily, a bylo mu líto, že už žádná další nebude.

Napil se z láhve a nezalkl se, ačkoli to bylo poprvé po devatenácti letech. Čokoládově kouřová chuť rumu mu zahřála krk, jak jím stékala. „Díky,“ řekl a nabídl láhev mohutnému muži.

Muž zavrtěl hlavou. „Vaše,“ řekl a vrazil panu Rebeckovi láhev zpátky takovou silou, že se zapotácel. „Než dopiju tu svou.“

„Dobře, to je fér,“ kývl pan Rebeek a znova se napil. Pak si vzpomněl na dobré vychování a podal muži ruku. „Jmenuju se Jonathan Rebeek,“ představil se.

„Campos,“ odpověděl mohutný muž. Stiskl panu Rebeckovi ruku s napjatou opatrností lidí vědomých si své síly, a skoro hned ji pustil. „Pojďte si s tím někam sednout.“

„Tak dobře,“ souhlasil pan Rebeek. „Ale v jedné věci chci mít jasno. Jste příjemný člověk a výborný hostitel, ale jste ten nejhorší strážný, co jsem kdy viděl. Nebudeme si nic namlouvat, ano?“

„Nebudeme,“ souhlasil Campos. „Vůbec. Jenom jsem si vždycky myslel, že jsem dobrý strážný.“

„Jste hrozný strážný,“ prohlásil pan Rebeek vážně. Dotkl se Camposovy paže. „Omlouvám se, nechtěl jsem se vás dotknout. Ale některé věci se prostě musejí říct nahlas.“

„Jsem hrozný strážný,“ opakoval Campos zamyšleně. Zlehka pokrčil rameny. „No vida, člověk se pořád učí. Pojďte, sedneme si.“

Posadili se do trávy před správcovský domek. Campos okamžitě zase vyskočil, vběhl dovnitř a vzápětí se vrátil s přenosným rádiem v koženém obalu přitisknutým na hrudi.

„Moje muzika,“ vysvětlil. Postavil rádio na zem a ladil ho, dokud nenašel stanici s klasickou hudbou. Pak se opřel o stěnu domku a zazubil se na pana Rebecka. „Skvělá věc,“ prohlásil. „Poslouchám to pořád.“

Pan Rebeek se uvelebil vedle něj. „Moc hezké,“ prohlásil spokojeně. Držel láhev na klíně a otáčel s ní v dlaních.

„Poslouchám to fakt pořád,“ opakoval Campos. „Od té doby, co tu dělám.“

„A jak je to dlouho?“

„Už to bude rok. Walters mi to místo opatřil.“

Pan Rebeek se neopatrně zeptal: „To je ten světlovlasý?“

„Jo.“ Camposovi se v očích objevil záblesk podezření. „Jak víte, jak Walters vypadá?“

Opojný pocit vysvobození, který si pan Rebeek dopřával, v jeho žaludku vyhasl s vyčítavým mručením. Kapička rumu se mu dostala do škrábnutí na rtu a pálila.

„Viděl jsem ho, když jsem tady byl předtím. Viděl jsem ho řídit náklaďáček. Vy jste byl myslím tenkrát s ním.“

Campos se ale nenechal odradit. Velikou rukou sevřel láhev, kterou pan Rebeek držel, a vyškubl mu ji. „Nerozlívejte mi ten rum takhle. Jak to vlastně, že jste tady takhle v noci? Zavíráme v pět.“

„Zamkli mě tu,“ odpověděl rychle pan Rebeek. Chlácholivě se na Campose usmál. „Znáte to, jak čas letí, když jde člověk někoho navštívit. A než jsem se vzpamatoval…“

„A to jste sem jako přišel v županu?“ ušklíbl se Campos. Ukázal panu Rebeckovi na nohy. „A v trepkách? Walters by vás nepustil. Já možná jo, protože bych třeba poslouchal muziku a nevšímal si věcí kolem. Kolem mě byste snad prošel, protože já si občas věcí nevšímám, ale Walters by vás sem takhle oblečenýho nepustil.“

Ten konec byla spíš triumfální otázka. Pan Rebeek zakroutil lemem froté županu a připadal si jako v pasti. Nemohl už dělat nic, než se vydat Camposovi na milost, a co on věděl o lidské milosti, bylo, že se často pod tíží duše zbortí. Ale byl unavený, byly tři ráno, a jak tu seděl na hřbitově vedle tohohle cizího podezřívavého muže, úplně cítil, jak stárne. Když už to musí být, tak radši hned, než se úplně vytratí zbytek rumu i zbytek zdánlivého přátelství.

„Žiju tady,“ odpověděl vyrovnaně. „Žiju ve staré hrobce, už poměrně dlouhou dobu. A teď buď zavolejte policii, nebo mi vraťte ten rum. Na takovéhle věci jsem už moc starý.“

„Jasně,“ kývl Campos. „Ani jsem si neuvědomil, že ho mám.“ Vrátil panu Rebeckovi láhev; ten na něj chvíli třeštil oči, a pak se napil; polykal přitom, jako by ho to bolelo. Když se konečně zalkl, Campos ho poplácal po zádech a pomohl mu posadit se rovně.

„Vidíte? Já věděl, že by vás Walters nepustil,“ vysvětloval, „takže mi došlo, že to takhle nějak bude.“ Sáhl si na látku županu. „Když budete pobíhat v tomhle, nastydnete se. Moc ošklivě se nastydnete.“

„Nenastydnu,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Je hodně teplá noc.“

„I tak,“ mávl rukou Campos. Zesílil rádio a soustředěně se zaposlouchal do smyčcového kvartetu. Byl od Mozarta, nebo snad od Haydna. To málo, co pan Rebeek kdy věděl o klasické hudbě, už dávno docela zapomněl. Viděl ale, že Campos sleduje, co on na to, a tak zavřel oči a začal si tiše broukat, aby dal najevo, že hudbu sleduje.

„Nádhera, co?“ Camposova nadšená tvář si přímo říkala o pochvalu. „Všecky ty housle. Připadám si svobodně.“

„Svobodně,“ opakoval pan Rebeek, ale neodvážil se to říct jako otázku. „Svobodně. Ano.“

„Jako by mi bylo dvacet a pro nikoho jsem nedělal a mohl bych lítat,“ vysvětloval Campos. „Takhle svobodně.“

Společně poslouchali smyčcový kvartet. Hudba byla navenek šťastná a vespod smutná a pana Rebecka hřála kolem žaludku právě tolik jako rum. Lehl si do trávy s rukama za hlavou a láhví rumu postavenou na prsou a díval se skrz stromy na těch pár hvězd, které byly vidět.

Tohle je moc příjemné, říkal si. Přijde mi to nezvyklé, protože jsem to moc často nedělal, ale je možné, že právě pro tohle je člověk stvořený. Ale možná, že taky není. Třeba je to jen moc hezký způsob, jak trávit čas, s hudbou a něčím k pití a s přítelem – i když si nebyl jistý, jestli opravdu může Campose považovat za přítele. Dokonce i na přítele byl příliš nevypočitatelný. Nebyl ani dobrý, ani zlý, asi jako vítr, a také asi stejně spolehlivý. Přesto ale teď mezi nimi existoval závazek a společné pití a to často jako dobré lepidlo přátelství stačí.

Když uslyšel Camposovo veselé „Ahoj!“, myslel si, že zdraví jiného strážce, a přitiskl se k zemi; připadal si chycený a bezmocný. Když ale uslyšel známý hlas Michaela Morgana, jak Camposovi odpovídá, posadil se tak rychle, že se láhev rumu skutálela a byla by se rozlila, kdyby ji Campos nechytil ve vzduchu. Podíval se na cestu a spatřil, jak se společně blíží Michael a Laura.

Všiml si, že vypadají výjimečně hmatatelně, skoro lidsky. Zčásti to bylo pochopitelné – jejich průhlednost nebyla potmě zřejmá. Ale nebylo to jen v tom. Vypadali jasně a ohraničeně a jejich tváře a těla jako by získaly ostřejší detaily, jako by se jeden druhému podívali do očí a náhle si vzpomněli, jak byly posazené ty jejich. Šli lehce; Michael nedupal a Laura se od země neodtahovala. Vypadali skoro tak reálně, jako by mohli vrhat stín nebo se odrážet v zrcadle.

Ale tohle se mu zachvělo v mysli a zase zmizelo. Teď se díval z Campose na Michaela a slyšel, jak na sebe muž a duch volají. Slyšel oba se smát a dokázal říct jen to, že jeden z těch smíchů je hlubší a drsnější. Laura ho uviděla a zavolala ho jménem. Strnule kývl a připadal si starší, než byl.

„Vy je vidíte?“ zeptal se Campose užaslým šeptem.

„Jasně,“ odpověděl Campos. „Co je to za hloupou otázku?“ Pan Rebeek neodpověděl.

Campos vstal, když se Michael a Laura přiblížili, a chtěl vědět: „Kde jste byli?“

„Všude možně,“ odpověděl Michael. „Prodávali jsme turistům korálky a hrnečky. Není to nic moc, ale svým primitivním způsobem si poradíme. Ona pro ně občas zatancuje primitivní taneček a já zatím píšu primitivní účtenku. Odcházejí spokojení.“

„Dobrý večer,“ pozdravila Laura pana Rebecka. Sedla si vedle něj a položila svou ruku na jeho. Necítil její prsty, ale ty jeho byly najednou chladné.

„Dobrý večer, Lauro,“ odpověděl. A protože ho nic jiného nenapadlo, dodal: „Dlouho jsem vás neviděl.“

„Chtěli jsme přijít,“ vysvětlovala Laura. „Byli bychom přišli.“ Všimla si, jak se dívá na Michaela a na Campose, a usmála se. „Překvapuje vás, že můžeme mluvit i s Camposem?“

„To tedy ano,“ kývl pan Rebeek. „Moc to nechápu.“

„My taky ne, jestli mám být upřímná,“ řekla Laura. „To Michael. Narazil na Campose první. Já se s ním seznámila až později.“

Michael se k ní obrátil. „Cože jsem udělal?“

„Seznámil ses s Camposem,“ vysvětlovala Laura. „Říkala jsem to panu Rebeckovi.“

„No jo,“ kývl Michael spokojeně. „Jel kolem s náklaďáčkem. Vstoupil jsem do silnice a zkusil jsem ho uřknout, protože jsem chtěl vědět, jestli je na těch starých duchařských historkách něco pravdy. A ten syčák mě přejel. Nebo spíš projel.“

„Věděl jsem, že jsi duch,“ smál se Campos. „A stejně jsem se vrátil a přesvědčil se, ne?“

„Jo, to jo. To uznávám. Šel ses přesvědčit, že jsi nezničil kožku.“ Podíval se na pana Rebecka. „Prostě se ukázalo, že mě vidí a může se mnou mluvit stejně jako vy. Tak jsme si s Laurou zvykli chodit ho sem navštěvovat, když má noční šichtu. Zpíváme mu a vyprávíme historky. Aspoň neusne.“

„Aha,“ řekl pan Rebeek. Povzdechl a uvolnil se. „Omlouvám se, že jsem vypadal vyděšený. Jen jsem si říkal, jestli snad jsem jediný člověk na světě, co vidí duchy. Já vím, že to zní chamtivě, ale po nějaké době jsem si začal myslet, že ano.“

„Na světě není nikdy nic jen jednou,“ prohlásil ledabyle Michael. „Koukej, noční strážce, strážce noci, zazpívej mi tu písničku o tom stromu. Pořád ji zapomínám.“

„To není o stromu,“ odpověděl Campos. „Kolikrát jsem ti to říkal?“

„No dobře, tak není o stromu. Se stromem nemá vůbec nic společného. Tak zpívej.“

Campos začal tichounce zpívat. V rádiu pořád hrál smyčcový kvartet a Camposův hrdelní, skoro chraplavý hlas zněl jako pátý strunný nástroj, naladěný do jiné tóniny než zbylé čtyři a hrající docela nezávislou melodii, která obcházela kolem uzavřeného kruhu kvartetu a doufala, že bude vpuštěna.

„No hay arbol que no tenga

Sombra en verano.

No hay niha que no quiera

Tarde o temprano…“

„A znova,“ vložil se do toho dychtivě Michael. „To vím.“ Přidal se ke Camposovi také a zazpívali sloku ještě jednou. Michaelův hlas byl vyšší než Camposův, vzdálenější; zpíval slova jasně a čistě, ale jeho hlas jako by byl maličko ztlumený, jako hlas v telefonu. Pan Rebeek ještě nikdy neslyšel ducha zpívat. Obvykle zapomínali hudbu dřív, než zapomněli jméno ulice, kde bydleli, a písně, které zapomněli, už si nikdy nevybavili. Michael tady ale seděl s mohutným Camposem a zpíval píseň, kterou pan Rebeek neznal, a ani v nejmenším si zřejmě neuvědomoval, že dělá něco nezvyklého.

„Vypadáte smutný,“ podotkla Laura vedle něj. Rychle povolal ospalý úsměv.

„Smutný ne. Spíš trochu zmatený. Byl to zvláštní večer a mně chvíli trvá, než si zvyknu na nové věci. Ale nejsem nešťastný ani nic podobného.“

„To je dobře,“ řekla Laura. Zaváhala, a pak rychle dodala: „Myslím, že vím, jak vám je.“

Pan Rebeek se na ni podíval a i ve tmě viděl její nehezkou tvář se širokými ústy a rovnými vlasy, a viděl také krásu, kterou v té tváři vykouzlila dnešní noc, aniž by na ní něco změnila.

„Vážně?“ zeptal se zamyšleně. „Protože já sám to nevím.“

„Já ano,“ trvala na svém Laura. V té chvíli na ni ale zavolal Michael a ona se odvrátila a přidala se k refrénu písně. Zpívali ji všichni společně a pan Rebeek naslouchal. Píseň stoupala jako dým, jako dým v barvě rumu.

Laura zpívá ze všech tří nejlépe, pomyslel si pan Rebeek. Je to vysoká, sladká vzpomínka, hlas do zahrad a na břehy řek, do vinic a k oslavám mořských ptáků. Jak zpívala, dívala se na něj, a on zavřel oči a naslouchal jejímu ženskému hlasu, moudrému, ale ne přemoudřelému. Už to bylo dávno, co pil rum a slyšel nějakou ženu zpívat.

Sakra! pomyslel si tak prudce, že měl chvilku dojem, že to řekl nahlas. Sakra, sakra, co to cítím? Co mi chybí? Jsem snad nakonec přece smutný? Myslím, že ne. Proč bych měl? Michael je šťastný, Laura je šťastná – podívej se na ni. Campos je šťastný, nebo jakou emoci v takovýchhle chvílích používá. Proč se nemůžu uvolnit, přijmout tuhle chvíli, poslouchat zpěv? Co se to ve mně svírá, když zpívají?

Teď Michaelův hlas, místy trošku zaprášený, ale upřímný a ironický, který zpívá pro vlastní potěšení. A Campos se dunivě směje, jeho hlas je těžší než hlasy duchů, zdrsnělý významem písně.

Mně nikdy nezpívali, pomyslel si pan Rebeek. Možná proto jsem smutný, že jsme spolu nikdy nezpívali. Chodí za mnou pro útěchu a popovídání, chodí hrát šachy, procházet se, prostě být s někým živým. Ale s tímhle mužem zpívají a já jsem je nikdy neviděl tak šťastné. Naučil je píseň a oni ji s ním teď zpívají. Mohl jsem to udělat také?

Když zpívali refrén, Laura si hrála s melodií, vyhazovala ji do výšky jako konfety, nechala ji pomrkávat a třpytit se ve světle, když se snášela zpátky dolů k ní.

Pan Rebeek utrhl stéblo trávy a vložil si ho do úst. Bylo nakyslé a dobře se žvýkalo.

Stojím o jejich přátelství, nebo o jejich závislost? uvažoval. Myslím, že je velice důležité to vědět. Mrzí mě, že můžou mluvit spolu a s tímhle člověkem, mám strach, že jsou i jiní jako Campos? Jsem tak nudný, dokonce i sám pro sebe, že se bojím, že mě druzí připraví o přátele? Jsem tak unavený a tak bezradný, že si je chci u sebe nechat navždycky, žít z jejich potřebnosti a samoty? To nemůžeš, Jonathane. Jsou to mysli, a mysli k sobě nemůžeš připoutat. To bys byl ďábel.

„Cuando se ven queridos,

No corresponden.“

Dozpívali píseň se smíchem. Pan Rebeek si lehl na záda a zatleskal. „Bravo,“ řekl. „Brava Laura.“

„Slyšeli jste ten můj dvojhlas v druhém refrénu?“ ptal se všech Michael. Nikdo neodpověděl. „No, nehlaste se všichni.“

„Přízračný,“ podotkla suše Laura.

„Jemný,“ zkusil to pan Rebeek tónem člověka, který se upřímně snaží pomoci. „Hodně jemný.“

„Čtyřrozměrný,“ napomenul je Michael. „Ale nesmím vás kárat za vaši neznalost. Nemáte s čím porovnávat, žádné měřítko. Campos tu mou harmonii ocenil. To poznám podle jeho nasupeného mlčení.“

„O čem ta píseň je?“ zeptal se pan Rebeek Campose.

Mohutný muž pokrčil rameny. „Že jsou ženské báječné. Nikdy nebyl strom bez stínu, dům bez prachu v koutech a žena, která by dříve nebo později někoho nemilovala. A že chlapi jsou syčáci. Když je milujete, utečou. Nevěřte těm hajzlům.“

„Prostá lidová moudrost,“ prohlásil Michael, „převzatá od Mayů. Zavři oči, drahá, a mysli na Anglii.“

„Existuje spousta takových písní,“ řekla Laura. „Všechny z ženského pohledu. Nikdy nevěř mužům, říká se v nich. Pozor na milence. Všichni tě opustí. Ti věrní akorát umřou dřív, než stačí odejít.“

„Existuje právě tolik písní z mužského hlediska,“ namítl Michael, „jenom se nezpívají. Nejsou veselé a nejsou krásné. Milostné písně musejí být jedno, nebo druhé, jako lidé. Takže je nikdy nikdo nezpívá na vesnických slavnostech. Ale každý muž jich pár zná.“

„Zazpívej nějakou,“ vybízela ho Laura. „Zazpívej ji hned teď.“

„Člověk musí mít mizernou náladu, aby nějakou takovou zpíval,“ prohlásil Michael, „a já si teď připadám docela vstřícně. Kromě toho se musejí zpívat, když člověku není do zpěvu, a já mám velikou chuť zpívat. Zazpívám ti ji, jestli chceš, ale musíš chápat, že jsem v nevýhodě.“

„Můžu zpívat něco s vámi?“ zeptal se pan Rebeek. „Já to moc neumím, ale rád bych.“

Všichni tři se na něj podívali pohledem, který si přeložil jako směs rozpaků a pobavení.

To bylo hloupé, myslel si. Proč jsem to udělal? Kdybych to tak mohl vzít zpátky.

První promluvil Michael. „Samozřejmě že můžete. Myslíte, že se musíte ptát?“ Obrátil se ke Camposovi. „Nauč ho ‚El Monigote‘, tu o tom panákovi. Tu se naučí za pět minut.“

Ale Laura se tiše ozvala: „Ne. Nauč nás něco nového, něco, co nikdo neznáme. Tak se písničky učí nejlíp.“

„Já moc zpívat neumím,“ varoval znovu pan Rebeek, ale Campos ho přerušil.

„Znám ukolébavku,“ prohlásil zvučně. „Zpívají to dětem. Chcete se ji naučit?“

Všichni tři kývli.

„Úplně jednoduchá,“ pokračoval Campos. „Je to takhle.“ Zpíval slova hluboko v hrdle a hleděl přitom do dáli, na cestu.

„Dórmite, niňito, que tengo que hacer,

Lavar tus paňales, sentarme a comer.

Dórmite, niňito, cabem de ayote,

Si no te dormis, te come el coyote.“

„To s tím kojotem jsem rozuměl,“ prohlásil Michael. „Co dělá kojot v ukolébavce?“

„To je jako vlk. Znamená to: Spi, dítě, musím ti vyprat šaty a opatřit něco k jídlu, spi, dítě, malá tykvičko, když nebudeš spát, sežere tě kojot.“

„No to je krása,“ zasmál se Michael. „Tak takhle se vychovávají děti na Kubě? Nikdo se s nikým nemazlí, co?“

Campos ho ignoroval. „A dál je to takhle:

Arru, arruru,

Arru, arruru,

Arru, arruru,

Arruru, arruru.“

Pan Rebeek začal zpívat o pár not později než Michael a Laura. Bál se, že nebude schopen zpívat vůbec, a když uslyšel první tóny nového hlasu v refrénu, lekl se tak, že na chvilku přestal. Věděl, že jeho hlas bude znít zarezle a vyschle, jak ho nepoužíval, ale teď zjistil, že zpívat doslova bolí. Hrdlo měl plné pilin a nemohl polknout. Rty měl napjaté a okoralé.

Campos, aniž přestal zpívat, se natáhl a vrazil mu do ruky poslední láhev rumu. Pan Rebeek se napil a cítil, jak ta trnitá stěna vzadu v krku klesá a píseň ji překračuje. Napil se ještě jednou, aby spláchl i poslední trny, vrátil láhev Camposovi a začal znova zpívat.

„Arru, arruru,

Arruru, arruru…“

Když refrén skončil, začal znova od začátku. Zpíval sám, hlasitě a radostně, okamžitě ztratil melodii a cestou občas narazil na nějaký její útržek; měnil tóninu, když nevyzpíval nejvyšší noty. Laura a Michael se na sebe usmáli a on si byl jistý, že se mu smějí. Dělám ze sebe blázna, myslel si, jenže já jsem se narodil jako blázen a měl jsem teď od bláznovství dost dlouhou dovolenou. Samozřejmě že se smějí. Taky bych se smál, kdybych nezpíval.

Ale myslel si také: Spi, dítě, spi, malá tykvičko, a zpíval ty nic neznamenající slabiky s očima zavřenýma, protože se domníval, že se mu pak možná přestanou smát.

Michael se k němu přidal, tiše, nepřítomně. Nedíval se na něj, nedíval se na nikoho. Píseň dozpívali společně.

„Arru, arruru,

Arruru, arruru.“

Michael dozpíval poslední notu a skončil, ale pan Rebeek držel tón, jak nejdéle mohl, až mu nezbylo ani trochu dechu a musel také skončit.

Do slabého světla se sneslo černé pírko a vysoko ve vzduchu uslyšeli znechucené kráknutí. Pak se mezi ně snesl havran a mával divoce křídly, jako by právě spadl z větru.

Chytil znova rovnováhu, zamrkal na všechny čtyři a zeptal se: „Co tohle sakra je, skupinová terapie?“

První se vzpamatoval Michael. Ukázal na peříčko v trávě. „Myslím, že ti něco upadlo.“

Havran se na ztracené pírko lítostivě podíval. „Přistávám mizerně,“ povzdechl. „Ani jednou za celý život se mi nepovedlo slušně přistát.“

„Kolibříci dobře přistávají,“ podotkl Michael. „Jako helikoptéry.“

„Kolibříci jsou skvělí,“ souhlasil havran. „Měli jste mě tenkrát vidět, když jsem zjistil, že ze mě nikdy kolibřík nebude. Brečel jsem jako mimino. Takové věci se dětem říkat nemají.“

„Jak to, že jsi tak pozdě vzhůru?“ divil se pan Rebeek. „Už musejí být určitě čtyři ráno.“

„Naopak, vstávám brzo. Pozdě vzhůru jste vy. A stejně bylo na spaní moc horko. Letěl jsem kolem a slyšel jsem tady to juchuchu. Něco oslavujete?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Taky nemůžeme spát.“

Havran naklonil hlavu ke straně a podíval se na Campose. „Tohohle odněkud znám.“

„Campos,“ přestavil se mohutný muž. „Jsem hrozný strážný.“

„Jo,“ kývl havran. „Pamatuju si na tebe. Jednou jsem se svezl ve tvém náklaďáku.“

Campos pokrčil rameny. „Voz se, kdy chceš. Můj náklaďák to není. Patří městu.“

„Zdravý postoj,“ schválil to havran.

„Vidí Michaela a Lauru,“ sdělil mu pan Rebeek. „Jako já.“

Havran se podíval z Campose na pana Rebecka a zpátky. „To sedí,“ prohlásil. „Má stejně šílený pohled.“

„To je jaký?“ chtěla vědět Laura.

„Napůl tady, napůl tam,“ vysvětloval havran. „Půl uvnitř, půl venku. Prostě šílený. Když ho vidím, poznám ho.“

Obrátil se k Michaelovi: „Nejnovější zprávy a předpověď počasí. Tvoje stará je v takovém průšvihu, že se to hned tak nevidí.“

„Sandra,“ řekl Michael. Rychle se posadil. „Co se stalo?“

Laura se nepohnula, ale pan Rebeek měl pocit, že trochu zprůsvitněla, že je ji méně vidět. Pokusil se zachytit její pohled, ale nepodívala se na něj.

„Policajti našli na podlaze kus papíru,“ řekl havran. „Takový malý, stočený do kornoutu. A na něm byla zrníčka jedu. Je kvůli tomu velké čoro moro.“

„Jsou na něm její otisky?“ zeptal se Michael. Pana Rebecka napadlo, že vypadá hladově a taky trochu unaveně.

„Otisky žádné,“ odpověděl havran. „Domnívají se, že ho držela v kapesníku, když ho použila, a že ho ztratila, než ho mohla spálit. Byl utržený z listu normálního psacího papíru. Teď policie hledá zbytek.“

Michael se postupně svezl zpátky. „Takže vymalováno. Tohle je určitě ono. Konec.“

„Michaeli,“ řekla tiše Laura, „nech to být. Zapomeň na to. Už na tom nezáleží.“

Michaelův hlas zněl hněvivě a bojovně. „Mně na tom záleží. Ona se snaží dokázat, že jsem spáchal sebevraždu. Jestli ji pustí, přiženou se sem s rýči a vykopou mě. Pohřbí mě někde jinde, mezi ostatními sebevrahy. To by se ti líbilo? Chtěla bys, aby se to stalo?“

„Ne,“ přiznala Laura. „Ne. Ale nechci, aby umřela.“

Dívali se na sebe, jeden duch na druhého, a vůbec nevnímali dva muže a černého ptáka.

První sklopil oči Michael. „Já nechci, aby umřela. Myslel jsem, že ano, ale nezáleží na tom. Je mi jedno, co se s ní stane, ale doufám, že neumře.“

„To je mi objev,“ zabručel havran. Tiše se zachechtal nějakému vtípku, který chápal jen on sám. „Její právník požádal o odročení procesu. Dali mu týden. Proces je teď stanoven na patnáctého.“

„Dostali ji,“ řekl Michael nevesele. „A ona to musí vědět. Zbytek je jen rituál. Dáš mi vědět, jak to pokračuje?“

„Nehoň mě. Kouknu na odpolední noviny a stavím se tu. Když v nich něco bude, dám ti vědět.“

„Díky,“ kývl Michael.

Campos seděl se zkříženýma nohama, hlavu zakloněnou a hleděl přímo vzhůru na nebe.

„Ztratil jsi něco?“ zeptal se havran.

Campos narovnal hlavu a zamnul si zátylek. „Dneska nikdo nikam lítat nebude. Bude pršet.“

Havran byl za změnu tématu vděčný. „Jak to sakra víš?“

„Nezpívají ptáci,“ odpověděl Campos vážně. „Když slyšíš zpívat ptáky, tak pršet nebude. Ptáci v dešti nevylezou.“

„Tohle je teda pěkná pitomost,“ prohlásil havran. „Taky jsem tomu věřil. Ale už nevěřím. Jednou ráno jsem se vzbudil, všude šedivo, jako by se měla každou minutu spustit bouřka. Ale slyšel jsem zpívat ptáky a povídám si: Ne, moji malí opeření kamarádi by nezpívali, kdyby mělo pršet. Oni vědí, co dělají. Tak jsem se letěl podívat po nějaké snídani, a jen jsem byl venku, začalo lít jak halelujá, bratři. Doslova to tam sedělo a čekalo, až tomu vletím do rány. A ty malé opeřené potvory celou tu dobu zpívaly. Seděly na stromech a zpívaly. Neuschl jsem týden. Od té doby už jsem žádnému ptákovi nikdy nevěřil. A taky nebudu.“

„Ty nemáš ptáky rád, co?“ zeptala se Laura. „Nikdy jsem o nich od tebe neslyšela dobré slovo.“

„Ne že bych je neměl rád. Jenom jim nevěřím. Každý zatracený pták je trochu cvok.“

„Ty taky,“ zamumlal Campos. „Ty taky.“

„Já taky. Já ze všech nejvíc.“ Havran šťouchl do ztraceného pírka pařátem. Nakonec ho sebral zobákem a podal ho panu Rebeckovi „Dej to někam.“ Pan Rebeek si strčil pírko do kapsy.

„Něco vám řeknu,“ pokračoval havran. „Jednou jsem letěl přes Středozápad.“ Odmlčel se, zavřel oči, znova je otevřel a začal znova. „Letěl jsem přes Středozápad. Iowa nebo Illinois nebo tak něco. A potkal jsem obrovského mořského racka. Mořského racka uprostřed Iowy. Lítal tam ve velikánských, ale vážně obrovských kruzích, jak to rackové dělají, mával křídly jen tak, aby se udržel ve stoupavých proudech. Kdykoli uviděl nějakou vodu, sletěl dolů a křičel: ‚Mám ho! Našel jsem ho!‘ Ten chudák hledal oceán. Neznal rybníky, jezera, nic. Jediná voda, kterou kdy viděl, bylo moře. Myslel si, že jiná voda neexistuje.“

„Jak se dostal do Iowy?“ zeptal se Michael.

„Zaspal ve vlaku,“ ušklíbl se havran pohrdlivě. „Jak to mám vědět? Nejspíš ho strhla bouře. No prostě tam lítal pořád dokola a hledal oceán. Nebál se, nezoufal si. On věděl, že ten svůj zatracený oceán najde, a všechny ty rybníky a řeky ho vůbec nevyváděly z míry. Možná tam lítá dodneška. Ptáci jsou takoví.“

Sklonil hlavu, aby se podrbal v měkkém peří na hrudi a břiše. Hvězdy už jedna po druhé vyhasínaly, zapadaly jako mince za televizními anténami a vikýři a prádlem sušícím se mezi komíny. Obloha byla ještě tmavá – uspokojená tmavomodrá žena –, ale tráva se už chvěla očekáváním rána.

„Udělal jsi něco?“ zeptal se nakonec pan Rebeek. „Pomohl jsi mu?“

„Co jsem mohl dělat? Co se sakra dá udělat pro racka v Iowě? Letěl jsem prostě pryč.“

„Měl jsi něco udělat,“ vyčetla mu Laura. „Určitě šlo něco udělat.“

„Já jsem přece nevěděl, kde ten oceán je, proboha! Taky jsem se ztratil. Co bych tak asi jinak dělal v Iowě?“

„Ty se nikdy neztratíš,“ namítla Laura. „Určitě jsi mu mohl pomoct. Mohl jsi něco udělat.“

„Co? Co? Nechceš mi říct co?“ Havranův zobák cvakal jako telegrafní klíč. „To je právě ta potíž s vámi lidmi, sakra. Říkáte: ‚Něco se mělo udělat. Měl jsi něco udělat.‘ A myslíte si, že tím jste z obliga. Už žádná zodpovědnost. Ale na mě to nezkoušejte. Já jsem hloupý. Já nikomu pomoct neumím. Taky jsem bloudil.“

Zamračil se na všechny kolem, něco si pro sebe mrmlal a zlaté oči mu svítily jako ďáblova bojová výstroj, nabroušeně a osaměle.

„No dobře,“ řekl Michael velice tiše. „Máš pravdu a já jsem pokrytec a byl jsem pokrytec celý život. Ale to neznamená, že mi přestane být líto mořských racků.“

„To jsem ani nečekal,“ odpověděl havran. Otočil se a podíval se na růžová ústa, která se právě začala otevírat na východě. „Svítá.“

„Počkáme si,“ prohlásil ospale pan Rebeek. Víčka měl těžká jako z olova a krk už mu nedržel hlavu zpříma. „Zazpívejte něco, Lauro. Zazpívejte něco, než se dočkáme slunce.“

„Už napůl spíte,“ namítla. „Odvedeme vás domů. Na úsvit se můžete podívat cestou.“

„Ne. Seděli jsme spolu celou noc. Tak se taky na úsvit podíváme společně. Záleží mi na tom.“ Ze všech sil se snažil nezívnout a povedlo se mu to.

„Svítá každý den,“ podotkl havran. „A jedno svítání jako druhé. Už jsi úplně mrtvý.“

„No, tak tohle bylo vzácně netaktní přirovnání,“ rýpl si Michael.

„Zazpívám vám něco,“ slíbila Laura panu Rebeckovi. Neviděl ji, ale její hlas byl blízko.

„Lehněte si a já vám zazpívám. Můžete na úsvit koukat i vleže.“

Pan Rebeek si tedy lehl a cítil, jak se tráva pod jeho tělem mačká. Strčil ruku do kapsy županu a sevřel ztracené havraní pírko. Po tom rumu jsem ospalý, myslel si. Neměl jsem tolik pít, po tak dlouhé době. Campos něco říkal, ale slova byla jako sirky zapálené ve vichřici. Pan Rebeek ucítil za zavřenými víčky červené teplo a věděl, že vychází slunce.

„Zpívejte,“ požádá Lauru.

Zasmála se velice zlehka; ten smích byl jako polštářek pod hlavu. „Co mám zpívat? Nějakou lidovou? Nebo ukolébavku? Milostnou písničku? Písničku o úsvitu a o vycházejícím slunci? Co chcete, abych zpívala?“

Pan Rebeek se jí chystal říct, jakou písničku přesně chce, ale usnul, a tak toto konkrétní svítání neviděl. Přišla další a byla krásná, ale později mu vždycky bylo líto, že právě tenhle úsvit promeškal. To ten rum, říkával si. Neměl jsi tolik pít. Uspalo tě to.

Campos ho odnesl domů.

Kapitola desátá

„Nelamte si s tím hlavu,“ řekl Michael. „Když nepřijde dnes, přijde zítra.“

„Ne, nepřijde,“ odpověděl pan Rebeek. Seděli na schodech před hrobkou a dívali se na krátkou cestičku vedoucí na Central avenue. „Zítra je neděle. V neděli nikdy nechodí. Nevím proč, ale nikdy.“

Michael po něm střelil poťouchlým pohledem. „Aspoň že víte, který je den. Vídal jsem vás, jak koukáte na můj hrob, abyste věděl aspoň letopočet.“ Pan Rebeek bezcílně škrábal oblázkem po kameni pod sebou. „Nepamatuju si vždycky, který je den. Když ano, je to proto, že den, kdy přijde paní Klapperová na návštěvu, je úplně jiný než den, kdy paní Klapperová nepřijde. Mám teď dva druhy dní. Dřív jsem míval jenom jeden.“

„Já mám jen jeden,“ podotkl Michael. „Jeden dlouhý, s předěly. Nebojte,“ dodal, když pan Rebeek neřekl nic. „Ona dnes přijde.“

„Já se nebojím. Přijde, až bude mít chuť. Kolik je hodin?“

Michael se zasmál. „A jak to mám vědět? Čas a Morgan spolu teď už nemají nic společného.“

„Jeden z nás by měl vědět, kolik je.“

„No, já to nebudu,“ odpověděl Michael. Bezvýrazný tón, kterým pan Rebeek mluvil, ho trochu znepokojil. „Proč vás to zajímá? Co na tom záleží?“

Pan Rebeek odcvrnkl oblázek. „Brány se zavírají v pět. Když přijde pozdě, nebude moct dlouho zůstat. A já nesnáším, když jen přijde, pozdraví se se mnou a zase jde.“

„Však nemusí jít hned,“ namítl Michael. „Walters to tu obvykle párkrát za hodinu objede, jestli tady někdo nezůstal zamčený. Může zůstat déle než do pěti.“

„Už jsem jí říkal. Ale vždycky musí jít domů dělat večeři.“ Pan Rebeek se zamračil na horkou rozzářenou oblohu. „Nebo musí někomu hlídat děti. To miluje. Rodiče jdou do kina a ona sedí v obýváku a poslouchá rádio. Druhý den mi celé hodiny vykládá, jak uložila dítě do postele, a co dělala, když se v noci vzbudilo a chtělo maminku.“

„Vlastní děti žádné nemá?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Ale spoustu synovců a neteří. Pochází z velké rodiny.“ Vrazil ruce do kapes a opřel se o schody. „Dneska už nepřijde. Je pozdě.“

„Nepanikařte,“ chlácholil ho Michael, „ještě má čas.“ Vstal a udělal pár kroků po trávě.

„Myslím, že se půjdu podívat po Lauře. Možná se pak zastavíme vyprávět vám pohádku na dobrou noc.“

Pan Rebeek se usmál a protáhl si nohy. „Tak jo. To bude fajn.“ To o té pohádce na dobrou noc byl jejich stálý žertík od toho rána před víc než týdnem, kdy ho Campos, zpívající a potácející se, naváděný taktně Laurou a Michaelem a vulgárně havranem, odnesl domů, zabalil do přikrývek a sám usnul na schodech do hrobky. Pan Rebeek ho tam našel, když se časně odpoledne vzbudil, a dali si spolu snídani. Od té doby Campose neviděl.

„To byla pěkná noc,“ řekl. Rád na to vzpomínal. „Měli bychom jich takhle trávit víc.“

„Jen vydržte,“ prohlásil Michael zachmuřeně. „Ono na to dojde.“ Vrátil se k panu Rebeckovi a usedl dva schody pod ním. „V poslední době jsem začal mít drobné, ale užitečné ponětí o tom, co je to věčnost. Poslechněte si moje myšlenky.“

Pan Rebeek čekal a myslel si: Samozřejmě že budu poslouchat tvoje myšlenky. To přece dělám pořád. To vlastně dokonce jsem, tvoje myšlenky a myšlenky jiných. Kývl, aby Michaelovi naznačil, že poslouchá.

„Taky se mi ta noc líbila,“ začal Michael, „ale pořád jsem si říkal: Tohle je navždycky. Budeš se takhle bavit znova a znova, třeba miliónkrát, až to bude jako hra, ve které ty a Laura a pár životních uprchlíků sedíte kolem imaginárního ohně a povídáte si a zpíváte písničky a navzájem se máte rádi a občas házíte imaginární větve po očích blýskajících mimo okruh imaginárního světla ohně. A pak jsem si řekl – a to znělo, jako bych byl vážně filosof: Dokonce i když přiznáš, že znáš každou řádku v té hře a každou píseň, která se bude zpívat, dokonce i když víš, že ten večer strávený s přáteli je příjemný a veselý, protože si ho pamatuješ jako příjemný a veselý a ani za nic bys to neměnil, dokonce i když chápeš, že nic z toho, co k těm dobrým přátelům cítíš, není skutečnější než sen, na který si věrně vzpomínáš každou noc po tisíc let – i tak to pokračuje. I tak to teprve začalo.“

Vzduch byl nehybný, jako vyřezaný, jako blok teplé mědi těsně přiléhající k zemi, zatepla vytvarovaný tak, aby do něj zapadl každý dům a každý člověk na světě, a teď navždy ztvrdlý, aby se nikdo nemohl pohnout a žádný vzduch nepronikl dovnitř. Země duněla dál svou dráhou jako zlatá, lesklá koule na bowling.

Michael pokračoval. „Lidi si představovali peklo jako místo, kde se děje zlo, a být v pekle znamená, že vám ty zlé věci dělají věčně, chvalte Boha a nestrkejte se, na balkoně je dost místa pro všechny požehnané duše. No, ale Morgan to ještě vylepšil. Peklo je navždycky. Peklo je, když se vám něco děje pořád, ať je to dobré, nebo špatné. Po pár miliardách tisíciletí už nic není dobré ani špatné. Prostě se děje něco, co už se dělo. Představte si to. Navěky. Na věky. Nevíme, co to slovo znamená, a umřeme nevědomí a nevyzbrojení. Nežádejte mě, abych přišel na další veselé posezení u vašeho táboráku, přátelé. Samozřejmě že nakonec přijdu. To bych si přece nedal ujít. Jen mě o to nežádejte.“

Znovu vstal a sešel po schodech na trávu. Pohyboval se volným, škubavým pohybem balónku na provázku; vzpomínka ve tvaru muže, výplod vlastní představivosti.

„Já vám pomoct nemůžu,“ řekl pan Rebeek.

Vyslovil to hodně tiše, ale Michael ho slyšel a obrátil se. „Ale já jsem to na vás nechtěl. Nežádal jsem o pomoc. Mám vás moc rád, ale nikdy bych na vás nechtěl, abyste mi pomohl. Už nikdy nikoho nebudu žádat, aby mi pomohl. Pozdravujte ode mě paní Klapperovou.“

Odešel a slunce ho rychle pohltilo. Pan Rebeek seděl na schodech hrobky, vděčný za stín, který stavba poskytovala. Najednou se rozfoukal chladivý větřík, který o sobě dával vědět vlněním trávy a sykotem korun stromů, ale k panu Rebeckovi se vůbec nedostal. Rozepnul si košili a vytáhl ji z kalhot, ale vánek byl pryč a stromy znehybněly. Kůži měl dál kluzkou potem a cítil povědomou kyselost vlastního těla. Později, až bude tma, zajde na záchod a umyje se. Nelíbilo se mu to tekuté mýdlo, které člověk pumpuje ze skleněné nádoby, ale bude to muset stačit.

Jsem unavený, pomyslel si. Možná je to tím vedrem, ale přečkal jsem už léto mockrát a nikdy to nebylo takovéhle. Už mě unavuje být pořád nápomocný. Unavuje mě být bezpečný. Proč je to tak, nevím, ale můj obrázek sebe samého jako chápavého starého pána, který se vznáší v laskavosti jako třešeň ve sladkém likéru, se začíná po okrajích trochu kroutit. Přeju si, aby se stalo něco, co by mi ukázalo, jak krutý, žárlivý a pomstychtivý umím být. Pak bych se mohl vrátit k laskavosti, protože jsem si to o své vůli zvolil namísto brutality, nejen proto, že jsem neměl odvahu být krutý. Možná by se mi krutost dokonce zalíbila. Velice o tom pochybuji, ale měl bych to zjistit.

Vzpomněl si na havrana, jak cvaká zobákem a říká: „Já jsem hloupý. Já nikomu pomoct neumím. Taky jsem bloudil.“

Myslím si o sobě, že jsem dobrý, a tak si můžu dovolit dráždit sám sebe úvahami o zlu, jako když se dítě samo leká hororovými příběhy. Nejsem zlý člověk. Jenže nejsem ani moudrý, ani chápavý. Ale přece, kdybych přišel o tu pomačkanou, pohodlnou kůži, kterou nosím, jak bych kdy nasel něco, co by ji nahradilo? Kdybych tak byl mladší a kůže mi rostla rychleji.

Pak paní Klapperová zavolala: „Hej, Rebeek!“ a on se honem vyškrábal ven ze sklepení své mysli, vyskočil a vyrazil po cestičce naproti ženě, která na něj mávala a mířila k němu. Uvolněná košile mu pleskala kolem pasu, nacpal si ji při chůzi do kalhot. Dopnul ji až ke krku, a pak poslední knoflík zase rozepnul.

Paní Klapperová na sobě měla modré šaty, které se mu na ní už dřív líbily, a absurdní klobouček ve tvaru půlměsíce, který milovala a vášnivě hájila. Sám ho začal mít rád, ale to byla jedna z věcí, které jí odmítal přiznat. Teď okolo ní obcházel, ruce založené za zády a hlavu předkloněnou, a zíral na klobouk. Zkroutila krk, aby na něj viděla.

„To by stačilo,“ řekla. Položila si ruku na klobouk, jako by ho chtěla chránit před jakýmkoli útokem, který snad plánuje. „Mám ho, tak ho mám. Měla bych podle vás nosit tropickou přilbu jako doktor Livingstone? Nechaj ten klobouk na pokoji, Rebeek.“

„Fascinuje mě,“ řekl pan Rebeek. Stál s jednou rukou v kapse a druhou se drbal na temeni hlavy. „Nemůžu z něj spustit oči. Připínáte si ho?“

„Ne, měla jsem doma plechovku knihovnického lepidla a přišlo mi ho škoda vyhodit. Rebeek, nechaj mi ten klobouk. Nic vám nikdy neudělal.“ Ztěžka dýchala a neúčinně se ovívala rukou. „To je ale vedro. V rádiu říkali, že je dvaatřicet stupňů. Pojďte někam, kde se dá sednout.“

„Dobře,“ kývl. Všiml si, že paní Klapperová nese přes ruku lehký pršiplášť. Moc ho to nepřekvapilo, ani v tomhle horkém počasí. Věděl, že paní Klapperová považuje počasí asi za tak spolehlivé jako jízdní řády autobusů. Kdyby žila za starých časů, byla by si usmiřovala boha počasí, nadaného pomstychtivou inteligencí a celým hejnem pomocníčků, kteří ho spěchají informovat, kdykoli se paní Klapperová rozhodne někam jít.

Když se spolu vraceli k hrobce, pan Rebeek řekl: „Už jsem myslel, že nepřijdete.“ Řekl to tak ledabyle, jak jen dokázal, protože nebyl povahou ledabylý člověk.

„Podzemka se zasekla,“ odpověděla paní Klapperová rychle. „Jeden vlak před námi, druhý za námi, my uprostřed a nikdo se ani nehnul, a veliký mišuňk, píšťaly, bzučení a uprostřed nefungovaly ani větráky. Půl hodiny jsme tam stáli, možná víc. Takže se omlouvám, že jsem přišla pozdě.“

„Čekal jsem celé odpoledne,“ řekl pan Rebeek. Bylo to prosté konstatování, ale paní Klapperová to vzala jako mírnou výčitku a vyjádření sebelítosti.

„Ono vám neuškodí dělat si trochu starost. Aspoň neztloustnete.“ Šla, jako by cestičky byly chodníky a úplně všechny vedly do kopce. „A spěchala jsem. Podívejte, jak funím, jako pes. Kdybych ještě zrychlila, raní mě mrtvice. To byste byl spokojený?“

„To bych tancoval na ulici,“ odsekl pan Rebeek. Došli k hrobce. Paní Klapperová ometla horní schod, jak to dělala vždycky, a sedla si se spokojeným vydýchnutím. Zula si jednu botu a začala si masírovat prsty; občas jimi zavrtěla, aby se přesvědčila, jestli na její péči reagují.

„Vůbec je necítím,“ řekla a podívala se na pana Rebecka. „Mám v nich asi tolik citu jako ve slanečkovi. A taky se mi nejspíš propadla klenba. Zavolaj sanitku, Rebeek. Sežeňte nosítka, odneste mě odsud, co tady tak stojíte?“ Popadla své zmučené prsty do dlaně a promačkávala je, až praskaly jako buráky.

Pan Rebeek rozpačitě stál; neuměl si poradit s neokázalou ženskostí, která z ní vyzařovala, i když si jen masírovala chodidla. Všiml si, že nohy paní Klapperové jsou malé a čisté, že je kazí jen mozoly na plosce a na patě, jaké se na noze udělají, když je její majitel zvyklý chodit po domě bos. Atraktivní noha, pokud se posuzuje pouze jako noha. Ulevilo se mu, když si znovu nazula botu.

„Chcete trochu vody?“ nabídl.

Paní Klapperová nadšeně kývla. „Vy máte? Sem s ní.“ Pak se zamračila. „Počkat. Jestli pro ni musíte jít až k bráně, tak na to zapomeňte. Takovou žízeň nemám. Zapomeňte na to.“

Pan Rebeek se usmál a poplácal ji po rameni. „Nebojte,“ řekl, „hned jsem tady.“

Vyběhl po schodech do hrobky a za chvilku se objevil s malým plastovým kelímkem. Pak obešel budovu k dvacet metrů vzdálenému zarezlému kohoutku, zasazenému v trávníku poblíž záhonu. Naplnil tam kelímek a vrátil se k hrobce, kde ho podal paní Klapperové s okázalým gestem. „Zapomněl jsem na kytici,“ prohlásil, „ale tohle si můžete vzít domů a vypěstovat si vlastní.“

Paní Klapperová se nezdržovala žádnou slovní přestřelkou. Vyprázdnila kelímek třemi dychtivými doušky, ještě jednou ho naklonila, aby z něj vytekly i poslední kapky, a řekla: „Díky. Nevěděla jsem, jakou mám žízeň.“ Pak se jí tvář zachmuřila a ona se provinile podívala na prázdný šálek.

„Vaj, Rebeek, já jsem ale čuně. Měla jsem takovou žízeň, že jsem vám nic nenechala. Čuně jsi, Klapperová.“

„To nevadí,“ mávl rukou pan Rebeek a sedl si vedle ní. „Ani jsem nechtěl.“

„Víte vy co?“ řekla paní Klapperová. „Povězte mi, kde je pitko, a já vám tam dojdu. Kde to je, tam vzadu?“ začala se zvedat.

„Ne, neobtěžujte se,“ zarazil ji pan Rebeek. „Já vážně nemám žízeň.“

„Takovéhle počasí a vy nemáte žízeň? Nebuďte tak ušlechtilý, budete déle živý. Já měla takovou žízeň, že jsem v puse měla jako v papiňáku. Nevykládejte mi, že nemáte žízeň, radši mi řekněte, kde je to pitko.“

„Kouknou,“ prohlásil pan Rebeek a nevědomky přitom částečně napodobil její tón, jak to dělal vždycky, když s ním chvíli byla. „Já tady žiju. Kohoutek je vzadu. Můžu se napít, kdy chci. Měl jsem žízeň chvilku předtím, než jste přišla, tak jsem se napil. Teď žízeň nemám. Sedněte si a přestaňte tady pobíhat.“

„Kdo pobíhá?“ naježila se paní Klapperová, ale sedla si. Povzdechla. „Rebeek, pro vás je těžké něco udělat. Vždycky jste o krok napřed. Takhle se k přátelům nechová.“

Pan Rebeek se zazubil. Připadal si uvolněný a bezstarostný. Naštěstí začal, ale paní Klapperová ho přerušila náhlým vyjeknutím, jak si na něco vzpomněla. „Huso hloupá! Já věděla, že jsem vám něco přinesla. Já jsem ale pitomá! Tumáte, to je pro vás, velký dar, pozdravuje Armáda spásy.“

Než stačil něco říct, hodila mu svůj pršiplášť do klína. „Tak. A jestli teď dostanete oboustranný zápal plic, tak já za to nemůžu. Já jsem dělala, co jsem mohla.“

Pan Rebeek zamrkal na kabát na svém klíně. Dotkl se hladké šedé látky. „To je pro mě?“

„Ne, pro prezidenta Eisenhowera. Máte mozek? Jasně že je pro vás. Myslíte, že ho nesu až sem kvůli sobě? Je to pršiplášť, abyste tady nepromokl a nenachladnul se.“

Zasmála se, natáhla ruku a srovnala kabátu límec.

„Moc hezký kabát,“ řekl pan Rebeek. Zvedl ho na klíně, aby si ho prohlédl. „Jenom nevím –“

„Nevíte? Co byste chtěl vědět? Samozřejmě že je to hezký kabát, ochrání před deštěm, budete v suchu. Když myslíte, že bude pršet, vezmete si ho s sebou. Když neprší, dobře, nepotřebujete ho. Ale když začne, tak si ho prostě obléknete a je to. Nepromokavý.“

Pan Rebeek ohmatával kabát a nedíval se na ni. „Ano. Já vím, jak to funguje.“ To už si i veselá paní Klapperová všimla, jak nešťastně to říká. Překvapeně se na něj podívala.

„Co se děje?“ Najednou luskla prsty. „Myslíte, že vám bude moc velký? Není moc velký. Podívejte.“ Vzala si od něj kabát. „Vstaňte a zkuste si ho. Já vám ukážu, že není moc velký.“

Pan Rebeek nevstal. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „O to nejde.“ Obrátil se tak, že seděl na schodech proti ní. „Gertrudo,“ bylo to teprve podruhé nebo potřetí za dobu, co se znali, kdy ji oslovil jménem, „moc vám děkuju, ale já ten kabát nemůžu přijmout.“

Když viděl její šokovaný pohled, sevřel se mu žaludek, i když věděl, že to potrvá jen dvě vteřiny. Během těch dvou vteřin byla paní Klapperová bezbranná a pan Rebeek si připadal provinilý a slabý. Nikdy neuměl zacházet s bezbrannými lidmi a nikdy se to nenaučí.

Pak se paní Klapperová vzpamatovala. „Nemůžete ho přijmout? Jak to? Co je s nima, Rebeek? Myslíte si, že si kupuju vaši duši? Dávám vám pršiplášť. Je na tom něco špatného?“

„Já nepotřebuju pršiplášť,“ odpověděl pan Rebeek.

„A co jste zač, kachna?“ Její výmluvná ústa se zkřivila a napnula jako katapult, který po něm vrhal slova. „Máte plovací blány, voda se vám skutálí po peří? Jak to, že nepotřebujete pršiplášť? Každý člověk na světě potřebuje pršiplášť, jenom vy ne?“

„Je to pro mě škoda,“ vysvětloval pan Rebeek. „Za celou tu dobu, co tady žiju, jsem pršiplášť nikdy nepoužíval.“

„Tak to jste blázen,“ odsekla okamžitě paní Klapperová. „Dost na tom, že žijete na takovémhle bláznivém místě, ale ještě bez pršipláště! Za dvacet let jste ani jednou nezmokl? Ani jednou?“

„Samozřejmě že zmokl. Ale tady všude je kde se schovat – stromy, hrobky, budovy pro veřejnost. Nikdy úplně nepromoknu.“ Hledal nějaký důkaz, který by pro ni něco znamenal. „Nikdy jsem nebyl nemocný.“

Paní Klapperová znechuceně zavrtěla hlavou nad jeho nevědomostí. „A vy si myslíte, že to znamená, že nikdy ani nepromoknete a nikdy neonemocníte? Rebeek, věřte mi, až promoknete, tak úplně na kůži, a až onemocníte, tak trojstranným zápalem plic, a co pak budete dělat?“ Hodila mu pršiplášť zpátky do klína. „Koukejte, zkrátka ho noste s sebou, je to taková námaha?“ Rozzářily se jí oči, protože se domnívala, že přišla na pravý důvod jeho odmítání. „Myslíte, že ho potřebuju? Nepotřebuju. Mám milion pršiplášťů. Mám plnou skříň pršiplášťů, mohla bych každý den v roce nosit jiný. O nic mě nepřipravíte.“

Pan Rebeek zavrtěl hlavou. „Ne, Gertrudo.“ Pečlivě kabát složil a podal jí ho. Když si ho nevzala, položil ho na schod mezi ně.

„Vážně moc děkuju,“ řekl; věděl, že se neodváží od ní kabát přijmout, ale chtěl své odmítnutí nějak zmírnit. „Je to od vás hrozně hezké, Gertrudo, ale je to škoda. Nepotřebuju ho.“

„Víte, co vy potřebujete? Svěrací kazajku,“ ulevila si paní Klapperová, ale řekla to nepřítomně a ne zle. Uhladila si šaty na kolenou a náhle se přátelsky usmála. „No tak dobře, neberte si ho. Podívejte se na mě, na stará kolena ještě budu škemrat! Promluvíme si o tom později.“

„No dobře,“ kývl pan Rebeek. „Později“ mohlo u paní Klapperové znamenat právě tak dobře dvě minuty jako dva roky. Doufal, že v tomhle případě je to ten druhý případ; nebyl si jistý, jak dlouho by vydržel vzdorovat.

Mezitím už se pustila do jiného tématu, aniž by změnu nějak zjevně naznačila. „Víte vy co, včera večer jsem hlídala švagrovi, tomu zubaři. Povídala jsem vám o něm. Chtěl vzít mou sestru na Lewisohnův stadion, tak povídá: ‚Gertrudo, máš volný večer, nemohla bys dohlídnout na Lindu, aby nespadla z postele?‘ Jeho dcera je panenka. Je jí šest a je to úplná panenka. Tu je radost hlídat, ne jako s některými dětmi. Ukazovala jsem vám její obrázek, ne?“

Pan Rebeek kývl. Samotného ho překvapilo, jak dobře se vyzná v příbuzných paní Klapperové, někdy dokonce lépe než ona sama. A co víc, rád o nich slýchal. Byli to jediní lidé mimo hřbitov, o kterých něco věděl, a usoudil, že se mu moc líbí, až na ty dva synovce, které paní Klapperová nesnášela.

„No tak dobře,“ pokračovala paní Klapperová. „Přišla jsem tam kolem šesté, moje sestra a švagr šli na koncert a já jsem si hrála s Lindou. Je to taková panenka, vážně, hlídat ji je radost. Má chodit do postele v sedm, ale dovolila jsem jí zůstat vzhůru do půl osmé, když jsme se tak dobře bavily. No, ale pak jsem ji uložila, narovnala deku, dobrou noc, Lindo, a ona mě najednou popadne a prý: ‚Povídej mi pohádku.‘“

Teď byla sebou samou i Lindou, přepínala z jedné postavy na druhou, ze ženy na dítě a zase na ženu, s lehkostí semaforu měnícího světla.

„‚Pohádku? No tak dobře, jenomže jakou pohádku?‘ A ona: ‚O červené slepičce.‘ Díky Bohu, tuhle aspoň znám. Jsem jediná ženská na světě, co nezná Šípkovou Růženku, ale Červenou slepičku znám jako svoje boty. Tak jí začnu povídat o červené slepičce, jak bydlí na farmě s ostatními zvířaty a vezme si do hlavy, že musí upéct chleba. Víte, kterou myslím?“

„Ano,“ kývl pan Rebeek. „Moc dobře ji vyprávět neumím, ale znám ji.“

„No, tak já povídám, povídám, a najednou si Linda sedne, podívá se na mě vykulenýma očima, jako by se už nedalo nikomu věřit, a řekne: ‚To není Červená slepička!‘ Ona je vážně moc milá holčička a všechno, ale tuhle pohádku já dobře znám, a tak povídám: ‚Samozřejmě že je to Červená slepička. Přece bych ti nelhala, Lindo!‘ A ona zas: ‚To není Červená slepička,‘ a já si myslím: Gevalt, každou chvilku začne brečet, co budu dělat? Tak povídám: ‚No dobře, možná jsou dvě pohádky o červené slepičce. Pověz mi tu, co znáš ty.‘ Takže se zaplaťpánbůh nerozplakala a začala mi povídat takovou zamotanou pohádku o červené slepičce, která musí každý den snést vajíčko, jinak jí setnou hlavu a vajíčka si budou kupovat v samoobsluze. Vypravovala mi celou pohádku, ještě nikdy jsem ji neslyšela. Jen jsem tam seděla s otevřenou pusou.“

Rozpřáhla ruce a bezmocně se podívala na pana Rebecka. „Rebeek, řeknou mi, vážně můžou být dvě pohádky o červené slepičce, nebo si to celé vymyslela? Já nevím. Jen jsem tam seděla.“

Pan Rebeek se smál. Rozesmál se už v polovině příběhu, jeho smích ji doprovázel až na konec, ale ani tam se nezastavil. Smál se tiše a šťastně, jako člověk, který si vzpomíná na nějakou legrační událost, jež se mu odehrála kdysi dávno.

„Já znám jen tu pohádku, kterou znáte vy,“ řekl, když se konečně přestal smát. „Myslím, že si to Linda spletla s nějakou jinou.“

Paní Klapperová pochybovačně zavrtěla hlavou. „Vypravovala to, jako by to znala nazpaměť. Odvykládala to celé a pak šup, usnula.“ Zavrtěla znova hlavou a rozesmála se. „Jo, to je Linda. Až ji zase příště budu hlídat a ona bude chtít pohádku, řeknu jí: ‚Tak dobře, ale rozhodni se. Po tvém, nebo po mém?‘“

Když se přestali smát, a to neudělali naráz, spíš nechali smích vytratit, chvilku bylo ticho, a pak jeden z nich znova vyprskl, což druhého okamžitě rozesmálo také, ale když už jim smích konečně došel, podívali se na sebe skoro ostýchavě a neřekli nic. Pan Rebeek se ještě jednou tiše zasmál té vzpomínce, ale paní Klapperová se už nepřidala. Podíval se jinam, a když se k ní pohledem vrátil, byl vážný. Pořád ještě nebylo co říct. Paní Klapperová si znovu uhladila šaty nervózním pleskavým pohybem.

„Rebeek,“ začala, „říkala jsem si –“

„Proč vždycky nosíte rukavice?“ předešel ji pan Rebeek. „Nikdy jsem to nechápal. Jak můžete nosit rukavice v takovémhle počasí?“

„Občas si koušu nehty.“ Paní Klapperová nechala ruce složené v klíně. „Od té doby, co Morris umřel, se občas přistihnu, že si koušu nehty jako malá holka. Nevím proč.“

„Jen mě to zajímalo,“ řekl pan Rebeek.

Paní Klapperová se podívala na své ruce. Pak se krátce, mělce nadechla. „Rebeek. Ten pršiplášť.“

„Už zase?“ zeptal se smutně. „Já myslel, že jste říkala, že si o tom promluvíme později.“

„No tak jsem lhala. Rebeek, prosím vás, vezměte si ten kabát. Udělejte to pro mě, vezměte si ten kabát. Proč kolem toho děláte takové scény?“

„Nedělám,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Děláte je vy. Pojďte mluvit o něčem jiném. Možná byste mi mohla někdy donést buchty. Mám je rád a léta jsem je neměl. To bych bral.“

Mluvil zlehka a doufal, že ji zase rozesměje, ale nepovedlo se to, jak ostatně tušil od začátku. Bál se, že se jednou něco takového stane, ale radši nemyslel na to, co udělá, až ten den přijde: věděl to předem, věděl, že něco hodně hezkého v jeho životě se mění, pravděpodobně k horšímu, a vyčítal si, že není připravený, že nikdy nebyl připravený. Každou takovou změnu ve svém osudu předpověděl předem, pokaždé předtuchu ignoroval a tohle popírání nazýval nevinností.

„V noci se vzbudím,“ řekla tiše paní Klapperová. „Kouknu z okna a ono prší a já si říkám, Rebeek je tam venku a prší na něj. Copak je nějaký pobuda nebo zloděj, aby byl venku v dešti a neměl ani kabát? Nemůžu spát a dělám si starosti.“

„To nedělejte,“ mávl rukou pan Rebeek. „Nemusíte si o mě dělat starost. Já si je nedělám.“

„No dobře, vy ne. Ale já ano. Odpusťte mi to, jsem stará ženská. Tak si říkám: A co se děje, nemůžeš mu něco dát, aby mu bylo teplo? To jsi bankrot, pálíš nábytek, aby sis mohla uvařit večeři? Klapperová, máš plný dům pršiplášťů, tak mu jeden dones, abys mohla spát. Tak se rozhlídnu po skříni a vyberu jeden pěkný pršiplášť a říkám si: Tenhle vypadá dobře, Morrisovi by nevadilo, když ho vezmu Rebeckovi, je čistý –“ Zarazila se dřív, než pan Rebeek něco řekl.

„Aha,“ podotkl mírně. „To byl kabát vašeho manžela?“

„Jasně. Děje se něco?“ To už paní Klapperová říkala, jako by se hájila. „Můj by vám nebyl. Morrisův kabát bude akorát, možná maličko velký. Vypadá úplně nový. Zkuste si ho, uvidíte, jak je pěkný.“ Nabídla mu ho znovu. „Zkuste si ho.“

„Já ho nechci,“ řekl pan Rebeek. Odstrčil ho, nijak prudce, ale také nijak jemně.

„Proč? Proč ne? Je na tom něco špatného, nosit Morrisův kabát? Řeknou mi, Rebeek. Morris si ho párkrát vzal, tak to už je špatný?“

„Nebudu nosit šaty vašeho manžela,“ prohlásil pan Rebeek. „Nenosím jiné šaty než svoje vlastní. A rozhodně nebudu nosit Morrisovy. Ani jeho kabát, ani jeho klobouk, ani jeho kalhoty, ani jeho boty. Nic.“ Mluvil stále rychleji a čím dál víc se rozhořčoval. „A když už o tom mluvíme, už mě unavuje pořád poslouchat o vašem manželovi.“

„Aha,“ řekla paní Klapperová. Klidnější člověk by si možná všiml, že přes její vyrovnaný hlas přeběhly varovné záchvěvy bouře. Bylo dost pravděpodobné, že pan Rebeek, který byl klidný muž, si jich skutečně všiml a s potěšením je ignoroval.

„Když jste mě prvně viděla,“ řekl, „myslela jste si, že jsem duch vašeho muže. Od té doby jsem si už mockrát přál, abych jím byl: většinu času mluvíme o Morrisovi, navštěvujeme jeho hrobku, kde je úplně všechno, snad jenom sporák tam chybí, kdyby náhodou dostal hlad. Uvažujeme o tom, co z něj ještě mohlo být, kdyby neumřel. Vypravujete mi, jak byl úžasný, říkáte, jak moc jsem mu podobný, a teď mi ještě přinesete jeho šaty, že je mám nosit.“

„Jeho pršiplášť,“ namítla paní Klapperová. Hlas měla napjatý jako strunu. „Jeden kabát.“

„To není důležité. Já nechci vypadat jako on, ani trochu, nechci, abyste si mě s ním ještě někdy spletla, třeba jen na vteřinu. Mně je jedno, jak byl skvělý – upřímně řečeno, doufám, že doopravdy nebyl tak báječný, jak si o něm myslíte. To by totiž byl nelidský a nesnesitelný.“

Z náhlého popudu uchopil její ruku v bílé rukavici a pevně ji sevřel. „Gertrudo. Určitě to byl skvělý člověk, jinak byste si ho nevzala. Nejspíš byl v celé spoustě věcí lepší než já, lepší než většina lidí. Ale je mrtvý,“ cítil, jak se její ruka v jeho dlani škubla a pokusila se vyprostit, ale držel ji pevně, „a není pro mrtvé žádná čest představovat si je jiné, než byli, vylepšovat je. Nechci jeho šaty ani jeho tvář. Nechci nic, co mu patřilo.“

Paní Klapperová mu vytrhla ruku, jako by jeho dlaň byla hák, ze kterého se musí odervat jedním prudkým škubnutím.

„Co chcete?“ vykřikla. „Chcete, abych na něj zapomněla? Mám se tvářit, jako by žádný Morris nikdy nebyl? To chcete?“

„Ne, to nechci a vy to víte. Chci, abyste o něm přestala mluvit, jako by byl živý a poslouchal nás. Chci, abyste přestala samu sebe klamat.“

„Já se klamu?“ Smích paní Klapperové byl napjatý a nucený, nebyl to ani tak smích, jako zesílené úzkostlivé zajíknutí. „Já samu sebe klamu?“ Velkým gestem ukázala na celý ten kus hřbitova, který ze svého místa viděli. „No, od vás to sedí! Člověk, co žije v hrobě jako mrtvola, mi bude vykládat, že nemám samu sebe klamat? Vylezou z toho hrobu a zopakujou mi to, Rebeek!“

„To nemá vůbec nic společného s tím, co říkám,“ prohlásil pan Rebeek. „Vůbec nic. Nemluvíme o tom, jak žiju.“

„Já o tom mluvím!“ Paní Klapperová si poklepala ukazováčkem na hruď. „Jenom mě pěkně poslouchejte. Vy máte tu chucpe mi říct, že samu sebe klamu. Co je tohle za život, co vedete? Odkdy člověk, lidská bytost, žije na hřbitově, jí dva sendviče denně, pobíhá tady v noci promáčený na kůži, schovává se před lidmi, mluví sám pro sebe a tiše začíná bláznit? Myslíte si, že takhle žije člověk? Víte, kdo takhle žije? Zvířata. Bláznivá ubohá zvířata. Co jste vy, bláznivé zvíře?“

Pan Rebeek otevřel ústa, ale než stačil něco říct, zahnala mu mávnutím ruky slova zpátky do hrdla. „Myslíte, že je tohle dobrá skrýš?“ chtěla vědět a ukázala na něj. „Vy si možná myslíte, že sem patříte, mrtví říkají: ‚No tak, Rebecku, kde jsi byl, dělali jsme si starosti.‘ Nepatříte sem. Mohl byste tu bydlet třeba sto let, pořád byste sem nepatřil. Jste člověk, tak žijte jako člověk, ne jako bláznivé zvíře, co se schovává v noře. A nevykládejte mi, že se klamu, Rebeek.“

Tmavé vlasy se jí trochu rozcuchaly a ten pošetilý půlměsíc jí pomalu klouzal do čela. Tvář měla hodně bledou a oči ve srovnání s ní vypadaly tmavší a hněvivěji živé. Dál už mluvila tišeji. Pohyby jejích úst byly méně určité a méně pohrdlivé.

„Možná to dělám, trošku. Nepopírám. Možná to nebyl zrovna pořád Silvestr, být vdaná za Morrise. Tím neříkám, že to nebyl báječný člověk, chápejte. Morrisovi se nikdo nevyrovnal. Dobře, možná ho maluju trochu lepšího, než jaký byl, ale co to komu udělá? Stará ženská si pamatuje věci trochu zkresleně, má na to právo, nikomu neublíží, dokonce ani sobě. Ale když si nějaký mužský říká: ‚Jsem duch, jsem duch, jsem šťastný jenom mezi mrtvými,‘ ubližuje si a ubližuje i svým přátelům. Člověk má žít s lidmi, ne na hřbitově, kde je v noci zima, kde se nemá čím zahřát. Dobře, já se klamu, vy se klamete, jenže to není totéž. Neříkejte, že je to totéž, protože já to prostě vím.“

„Žiju tady,“ utrhl se na ni pan Rebeek. Teď už stáli na schodech a křičeli na sebe. Cítil, jak mu pod košilí stékají studené, šimravé pramínky potu. „Líbí se mi tu. Tohle místo, tohle temné město, je můj domov, jak jenom domovem může být. Nemůžu žít nikde jinde. Zkoušel jsem to. Zkoušel jsem to dlouho. Teď žiju tady a jsem šťastný. Člověk má žít tam, kam se hodí, a když se nikam nehodí, měl by se pokusit vmáčknout se někam, kde nikomu neublíží a kde si ho nikdo nevšimne. Já jsem měl štěstí, že jsem si našel místo k životu. Větší štěstí než spousta jiných lidí. Ti ještě hledají.“

„Vy myslíte, že žijete? Vy jenom jíte, nic víc.“

Paní Klapperová zachytila půlměsíc těsně předtím, než jí spadl z čela, a postrčila si ho dozadu na temeno, kde zůstal a kolébal se ze strany na stranu jako pták s mořskou nemocí. „Vy jste jako všechny ty jenty tam, co bydlím, sedíte na sluníčku a čekáte, až vám narostou křídla. Když chcete někde bydlet, bydlete v domě. Tam žijí lidi.“

Kdykoli jindy by pan Rebeek nebyl využil nahrávku, kterou mu nevědomky nabídla, i kdyby si jí všiml, což bylo málo pravděpodobné. Teď se na ni vrhl, svůj vztek přitisknutý k hrudi jako lebku.

„Vážně? Tak mi povězte, proč Morrisově hrobce pořád říkáte ‚jeho dům‘?“

V nastalém tichu zaslechli zvuk motoru a oba se podívali na cestu. Spatřili údržbářský pickup, jak k nim zahýbá z Central avenue. Pan Rebeek ho poznal i z téhle dálky. Byl většinou olivově zelený, s rezavými nárazníky a širokou odřeninou na dvířkách v místě, kde se Camposovi jednou povedlo nevyhnout se tak docela průvodu pohřebních aut. Motor si odkašlával jako kongresman a okraj kapoty byl na jedné straně ohnutý nahoru a ven, takže to vypadalo, jako by se auto neustále ušklíbalo.

Pan Rebeek byl nejdřív celkem klidný, protože si ho spojoval s Camposem, který auto miloval a většinou jím také jezdil. Jenže pak uviděl nad volantem Waltersovu světlovlasou hlavu a rozběhl se po schodech ke dveřím hrobky. Udělal to už tolikrát, že to už ani nepovažoval za útěk. Zastavil se s kovovou klikou v ruce a otočil se. Čekal, že se tvář paní Klapperové ironicky nakrčí, čekal, že uslyší její hlas, možná tak trpký a pronikavý, jako když o sebe skřípnou dva nože, jak se mu vysmívá. Svým způsobem doufal, že to udělá, takže mu nebude chybět, když už nepřijde. Byl si jistý, že se nevrátí, a bál se, že na ni bude vzpomínat.

Ona se ale jen podívala na auto, pak na něj a tiše řekla: „Už je pozdě, Rebeek. Viděl vás. Vraťte se.“

A on skutečně sešel zpátky po schodech, šlapal na ně opatrně, aby nezakopl, posadil se vedle ní na spodní schod a čekal s ní na blížící se auto.

Walters před nimi trhavě zastavil a vypnul motor. Vyklonil se z kabiny a ptal se: „Vy jste tady spolu?“

„Ano,“ odpověděl pan Rebeek. Doufal, že ho Walters nepozná. Dvakrát už se setkali; pan Rebeek pokaždé předstíral, že je návštěvník. Zkusil neurčitě změnit hlas.

„No, a to nevíte, že zavíráme v pět? A teď je za deset minut pět.“

„No páni,“ užasla paní Klapperová, „to to uteklo. Vždyť jsme teprve před chvilkou přišli, no ne?“ Podezíravě přimhouřila oči a zvedla na Walterse ukazovák. „Určitě je za deset minut pět?“

„Určitě, dámo,“ odpověděl Walters, ale podíval se na hodinky. „Jestli si nepospíšíte, zamknou vás tady. A být tady přes noc, to bych tedy nechtěl.“

„No dobře.“ Paní Klapperová se obrátila tázavě k panu Rebeckovi. „Tak asi půjdeme, co?“

Pan Rebeek kývl.

Walters se znova podíval na hodinky. „Za deset minut to nemůžete stihnout. Zamknou vás. Nasedněte, svezu vás. Pojďte.“

Paní Klapperová střelila pohledem po panu Rebeckovi, ale neřekli si nic. Pak se znova otočila k Waltersovi a zavrtěla hlavou. „Moc díky, ale ne. Jen řekněte těm lidem u brány, že se trochu zdržíme, ať ještě nezavírají.“

„Pojďte, pojďte,“ pobízel je netrpělivě Walters. „Pěšky vám to zabere půl hodiny. Tak dlouho na nikoho čekat nebudou.“

„Tak nás pustí noční hlídač,“ prohlásila rázně paní Klapperová. „My s vámi stejně nemůžeme jet, díky. Cestou jsem něco ztratila a musím to najít.“

„Jo? Co jste ztratila? V kanceláři máme Ztráty a nálezy.“

Pan Rebeek si správně vysvětlil pohled paní Klapperové jako zoufalé volání o pomoc. Vzpomněl si, že jí v žertu říkal: „Ničeho se nebojte.“ A teď ho napadlo, jestli si to ona pamatuje také. Tehdy to pronesl dost lehkomyslně.

„Prsten,“ odpověděl. „Cestou sem ztratila takový malý prstýnek. Chtěli jsme se po něm cestou zpátky podívat. Proto chceme jít pěšky.“

Walters se plácl do čela. „Kristepane, teď přece nemůžete hledat prstýnek. To by trvalo hodiny, taková malá věcička jako prsten. Vraťte se zítra.“

„Tak malý prsten to zase nebyl,“ prohlásila pohoršeně paní Klapperová. „Vypadám jako ženská, co by nosila mrňavý prstýnek z obchodního domu? Najdeme ho a nebude nám to ani trvat dlouho. Prostě řekněte těm lidem u brány, ať nespěchají, že jsme tam hned.“

„Koukejte, dámo –“ začal Walters, ale nedořekl. Pan Rebeek si všiml, že paní Klapperová občas takhle na lidi působí. Bylo mu Walterse líto.

„Díky, že jste nás chtěl svézt,“ řekl. „A nebojte. Moc se nezdržíme.“

„Ano, děkujeme mockrát,“ řekla paní Klapperová, jako by Walterse vyzývala, ať si jen zkusí něco namítat. „Jste moc milý mladík.“

„Panebože,“ řekl Walters. Znělo to skoro jako modlitba. Nastartoval a motor odfrkl s jakýmsi zlověstným humorem.

„Nechám bránu odemčenou,“ sdělil volantu. „Až budete odcházet, upozorněte toho člověka u vrat. Uděláte to pro mě?“

„Samozřejmě,“ prohlásil velkolepě pan Rebeek. „Rádi.“

„A pozor s tím autem,“ volala ještě paní Klapperová, když Walters odjížděl. „Nepřejeďte ten prsten, je hodně cenný.“ Dívali se, jak auto kodrcá po cestičce a mizí na Central avenue.

Měli v úmyslu se rozesmát, až nebezpečí pomine, chtěli si sednout na schody a smát se spolu, smát se hlasitěji než kdy dřív. Ani jeden o tom úmyslu druhému neřekl, ale oběma to bylo naprosto jasné, když mluvili s Waltersem. Pak se ale na sebe obezřetně podívali a uvědomili si, že před necelými pěti minutami neměli daleko k tomu zničit jeden druhého pro jeho vlastní dobro. Ani jeden z nich si nebyl jistý, jestli už se to náhodou nestalo, a oba sledovali každý pohyb toho druhého a neříkali nic ze strachu, že jeden z nich teď možná nemá jazyk a druhý uši. Pohybovali se, jako by se brodili, nebo jako by se osvobozovali z trosek.

„Měla bych jít,“ prohlásila paní Klapperová nakonec. „Ten, co tam zavírá bránu, nebude čekat věčně. Stejně musím domů.“

„Kus vás doprovodím,“ nabídl se pan Rebeek. Neodpověděla a společně vykročili k Central avenue. Občas se dotkli rameny.

„Myslíte, že bude někdo nervózní, když uvidí odcházet jen jednoho člověka místo dvou?“

Pan Rebeek zavrtěl hlavou. „Ne. Walters odešel a vzal to za něj noční hlídač. Nikdo si ničeho nevšimne.“

„Vy to tady znáte. Jako bankovní lupič.“

„Musím.“

Vyšli na Central avenue. Cítil teplo asfaltu skrz tenké podrážky svých bot. Kráčel s paní Klapperovou podél vrb, které vypadaly jako zamrzlé fontány, a z dálky slyšel tichounké funění pickupu. Paní Klapperová nesla přes ruku šedý pršiplášť.

„Rebeek,“ řekla. Zhluboka se nadechla. „Koukněte, omlouvám se, že jsem tak vyváděla s tím, kde žijete, a to všechno.“

„Zapomeňte na to,“ mávl rukou pan Rebeek. „Zapomeňte na to. To nic není.“ Nechtěl, aby se mu omlouvala.

„Žádné zapomeňte. Co jsem já zač, Bůh nebo policajt, abych vám říkala: ‚Tady žít můžete, tady ne‘? Žijte si, kde chcete, jsme ve svobodné zemi. Když tu chcete žít a líbí se vám to, tak tu žijte. Nikdo by vám neměl říkat, kde máte žít. Ani já, ani nikdo. Žijte si, kde chcete.“

„Připadám si tady spokojeně,“ řekl pan Rebeek. „Nikde jinde jsem se takhle necítil.“

„Určitě je to moc pěkné místo,“ kývla paní Klapperová. „Aspoň na jaře a v létě. A v zimě – no, kde je v zimě hezky?“ Podívala se přímo na něj. „Ale stejně mám starost, že promoknete. Když se nastydnete tady, kde není ani doktor, ani lékárna, dvakrát mrknete a jste bradou vzhůru. Proto jsem si říkala, že by bylo možná dobré donést vám ten kabát.“

„Nemohl jsem si ho vzít.“

„Já vím, byl to Morrisův kabát a vy nechcete nic, co patřilo Morrisovi. No tak dobře, neberte si ho. Proč se hádat kvůli pršiplášti? Bůh uchovej, aby si někdo o soudném dni pomyslel, že vypadáte jako Morris.“

„Ne někdo. Vy. Řekl jsem to špatně a asi jsem kolem toho dělal zbytečně ramena, ale já vám nebudu dělat Morrise.“ Pomyslel si, že se trochu ochlazuje. Je zítra srpen? Jak rychle to léto utíká.

„Jestli mi chcete dát pršiplášť,“ prohlásil pomalu, „doneste mi můj vlastní.“

Paní Klapperová se zastavila. „Nevím, jakou máte velikost!“ protestovala šťastně.

Když viděl, jak se na něj dívá, zároveň ho to potěšilo i polekalo.

„Jsem menší než Morris,“ prohlásil pan Rebeek. „Pojďte, než vás tu zamknou.“

„No skvěle, jste menší než Morris. Tak to už vím.“ Paní Klapperová znova vykročila. „To myslíte, že jsem kouzelník, že se na vás jen kouknu a šup, už vidím, jakou máte velikost pršipláště? Nebo s sebou možná pořád nosím metr, kdyby se hodil, co? Rebeek, odpustěj, ale o některých věcech nevědí vůbec nic.“

Teď už se usmívala. Připadalo mu, že je to už strašně dávno, co její úsměv viděl naposled. Měl pocit, že došel na další Křižovatku a prošel jí, aniž vůbec tušil, že to Křižovatka je. Kdyby se obrátil, patrně by viděl, jak se za ním zmenšuje, možná by na ni dokonce doběhl zpátky, kdyby vyrazil hned. Až zmizí z dohledu, bude pozdě; nikdy už ji nenajde.

„Měl bych se vrátit,“ řekl. „Už budeme u brány.“

„Počkejte moment. Aspoň zkusím odhadnout, jakou máte velikost. Narovnejte se trochu.“ Rychle si ho prohlédla a pokrčila rameny. „No, jestli vám teď opatřím nějaký, do kterého budete nacpaný jako sardinka, ještě budete litovat, že jste si nevzal ten Morrisův. Nashle, Rebeek. A nešlápnou na ten prsten.“

Dál po cestě pokračovala sama.

Pak se zastavila a obrátila se k němu. Ještě se nepohnul.

„Poslyšte, já vám něco povím.“ Neusmívala se. „Vzpomínáte si, jak jste se ptal, proč jdu pozdě, a já jsem vám vykládala o tom metru a jak jsem se musela vrátit kvůli pršiplášti?“ Pan Rebeek kývl.

„No, ono to tak nebylo. Šla jsem na metro a potkala jsem jednu ženskou, kterou znám ze sousedství. Tak povídám: ‚Dobré odpoledne, jak se vede?‘ A ona: ‚Ale dobře, a jak to, že vás tady už skoro nevidíme?‘ Tak já: ‚Ale, měla jsem práci.‘ A ona se na mě tak podívá a řekne: ‚Práci? A jakou? Nějakou levárnu, co?‘ povídá. Rebeek, jak ona to řekla, jak na mě hrozila prstem a dělala takhle očima! ‚Levárnu. To známe.‘ Rebeek, já šla domů, lehla jsem si na postel, hodinu jsem tam ležela a říkala jsem si, že už nikdy nepůjdu ven. Už nikdy. Copak jsem se zbláznila? Tak jsem tak hodinu ležela, pak jsem vzala pršiplášť a šla jsem. Proto jsem přišla pozdě.“

Central avenue opisuje široký oblouk těsně předtím, než dojde k bráně. Pan Rebeek tedy mohl sledovat paní Klapperovou po cestě, v bráně a ještě i venku. Počkala, až kolem přejelo auto, přešla ulici, a pak už ji neviděl. Na chodníku byla spousta lidí a nebylo snadné najít mezi nimi jeden klobouk, i když měl tvar jako srpek měsíce.

Kapitola jedenáctá

Pršelo celou noc. Michael a Laura chodili deštěm a dívali se, jak kapky dopadají tak zprudka, až se odrážejí od země. K ránu začal déšť slábnout, a když přišli ke zdi, odkud bylo vidět na město, zbyla z něj těžká mlha, která seděla na stromech a nepohnul s ní ani úsvit. Newyorské srpnové deště jsou už takové.

„Hezké,“ podotkl Michael. Protáhl se, což samozřejmě nebylo nutné, ale byl to jeden z lidských pohybů, které si pamatoval velice jasně.

„I když už to známe?“ zeptala se Laura. Seděla na zdi vedle něj.

„I tak. Některé věci snesou víc opakování než jiné. Takováhle rána. Hrozny. Myslím, že hrozny by mi nepřestaly chutnat nikdy. Dělal jsem si zásoby. Všechny druhy – zelené, červené, fialové, černé. Jsou lidi, co nemůžou projít kolem kulečníkové herny a nezajít dovnitř. Já jsem takhle nemohl projít kolem zelinářství.“

„Takhle jsem to měla s banány,“ kývla Laura. „Ale nebyla jsem tak úplně věrná. Třeba jsem snědla celý trs za den, a pak jsem zalezla pod umyvadlo a tiše zvracela. To mě na týden, na dva vyléčilo a pak to začalo nanovo. Hrozny taky trochu, ale hlavně banány.“

„Hrozny,“ prohlásil Michael rázně. „Ale chápeš, jak to myslím. Tohle se mi líbí. Líbí se mi, jak tady sedíme a povídáme si, koukáme, jak se mlha rozplývá a jak po ulicích jezdí náklaďáky. Předpokládám, že za sto nebo za tisíc let mě to k smrti utahá.“

„Tak dlouho to nepotrvá,“ řekla Laura. „Měsíc, možná dva.“

„No dobře. Já vím. Co se snažíš dokázat? Teď zrovna se mi líbí koukat, jak přichází ráno. Se Sandy jsme to hodně dělali. Zůstali jsme celou noc vzhůru, hráli jsme karty a pouštěli si desky, a nad ránem jsme šli ven a procházeli se, dokud nevyšlo slunce. Pak jsme si dali snídani tam, kde jsme zrovna byli, šli jsme domů a spali do tří, do čtyř odpoledne. Pak jsme to celé zopakovali znova a nikdy se nám to neomrzelo.“

Laura se podívala z kopce dolů a řekla: „Někdy si přeju, aby se Sandra nevplížila úplně do všeho, o čem si povídáme. Jestli to zní malicherně a zle, je to proto, že taková jsem.“

„Mrzelo mě to, jen jsem o ní začal,“ kývl Michael. „Ta nejnudnější věc na světě je holka někoho jiného.“

„O to nejde,“ odsekla trochu podrážděně Laura. „Máš plné právo o ní mluvit. Každá krásná věc, na kterou se pamatuješ, se po smrti hodí. Jen –“ Nad městem plechově hřmotilo letadlo z La Guardie a ona ho využila jako záminky nechat větu nedokončenou, dokud nebylo pryč. Pak, aniž by se na něj podívala, dořekla: „Jenom bych ráda, aby ses už rozhodl, jestli ji miluješ, nebo nenávidíš.“

„Nemiluju ji,“ odpověděl Michael. „Ale všechny ty příjemné věci, na které si vzpomínám, jako by byly svázané s ní, tak nebo onak. Ne proto, že to byla Sandra, ale proto, že hezké chvíle byly o to hezčí, že tam byl ještě někdo. To sice zní jako filosofie z ženských časopisů, ale některé věci nejsou nic moc, když je s někým nesdílíš. Zůstat celou noc vzhůru není k ničemu, když s tebou není někdo, koho miluješ, kdo s tebou vybírá hudbu a pomáhá ti odpravit láhev bourbonu. Chodit sám v dešti, to je pro studentíky, co si myslí, že osamělost dělá z lidí básníky. Víš, jak to myslím.“

„Vím, jak to myslíš,“ kývla Laura.

„Tak jo. Stačilo. Už jsem to vysvětlil dost. Mimochodem, havran měl pravdu s těmi ptáky. Že zpívají i těsně před deštěm. Zpívali, slyšel jsem je.“

Podíval se úkosem na Lauru. „Co se děje, Lauro? Řekl jsem něco špatně?“

„Nic,“ zavrtěla Laura hlavou. „Špatně nic. Když ses zmínil o Sandře, vzpomněla jsem si na ten proces. Už musí být po něm.“

„Po něm? Jak to myslíš? Je až za týden, ne?“

Laura se poprvé usmála. „Co je dneska za den?“

„Proboha, co já vím? Ještě je léto, ale listí už začíná tu a tam hnědnout. Je srpen?“

„Je sedmnáctého srpna,“ řekla Laura. „Proces byl před dvěma dny. Vím to, protože mi to říkal pan Rebeek. Havran to sledoval v novinách, jak jsi ho o to žádal.“

„Žádal jsem ho? Nevzpomínám si na to. Ztrácím pojem o čase, Lauro. Myslel jsem, že si ho udržím déle.“

Po městě se teď začaly ozývat budíky. Jeden po druhém, občas dva nebo tři najednou, zarážely své malé stříbrné dýky do těla velkého snu, který se nahý povaloval po střechách. Byl smyslný, přátelský a bezbranný, ale i tak mu ještě chvilku potrvá, než zemře.

„Zaleží na tom?“ zeptala se Laura. „Co pro nás znamená čas? Co je pro mrtvého pět ráno? Nemáme žádné naléhavé schůzky.“

„Neznamená nic. Ale je to součást lidskosti, a proto mě mrzí, že už to nemám. Neříkal jsem ti, že se věcí držím?“

„Vzpomínám si,“ kývla Laura. Podívala se po zatažené obloze, jestli někde neuvidí havrana. „No, tak jako tak bychom se dnes měli dozvědět, jak ten proces dopadl.“

„Mně na procesu nezáleží,“ mávl rukou Michael. „Možná by pro mě něco znamenal, kdybych byl čerstvě mrtvý a pomstychtivý. Teď je mi to celkem jedno. Ani si na ni už nevzpomínám tak dobře jako dřív. Začíná to pro mě být cizí člověk, který něco provedl jinému cizímu člověku. Nepřeju jí nic zlého. Necháme to tak. Nebudeme mluvit o procesu, Lauro.“

Za nimi se otřásla větev jako mokrý pes a shodila na zem svůj náklad deště. Michael a Laura se obrátili a uviděli, že se kolem skleníku blíží ke zdi nějaká dvojice.

„Hosti jdou,“ podotkl Michael. „A takhle brzo!“

Jsou hrozně mladí, myslela si Laura. Dvacet, jednadvacet, víc ne. Chlapec měl vlasy tak mokré, že byly skoro kaštanové. Měl na sobě pršiplášť, ale ne holínky, a spodní část nohavic mu při chůzi beztvaře pleskala o stejně promáčené ponožky. Dívka měla pršiplášť také, ale chyběl mu horní knoflík a promáčená bílá halenka se jí lepila na malá špičatá prsa. Na hlavě měla igelitový šátek, ale déšť se jí dostal pod něj a to, co bylo z jejích vlasů vidět, bylo zplihlé a vlhké. Šli pomalu, objímali se v pase, dívali se jeden na druhého a povídali si. Občas se políbili, aniž se zastavili, pak klopýtli, protože se nedívali na cestu, a rozesmáli se tomu.

„Pojď odsud,“ řekl Michael. „Nechci je tajně poslouchat. Pojď někam jinam.“

„Počkej moment. Podívej, jak jsou promáčení a jak jsou šťastní.“

Pak uslyšeli chlapcův hlas. „Jasně že to je bláznovství. Celá tahle noc je bláznovství. Jen si to vezmi. Vsadím se, že tě už stovky kluků zvaly do kina a bruslit a tancovat. Ale kolik kluků tě vzalo před snídaní na hřbitov? Takhle si mě budeš aspoň pamatovat.“

„Hřbitov k snídani,“ řekla dívka. „Celou noc venku v dešti, a teď hřbitov. To si piš, že si tě zapamatuju.“ Ale smála se, když to říkala, a pevně sevřela chlapcův pas.

„Ber to jako park,“ řekl chlapec. „Koukni na ty sochy kolem. A na tu spoustu stromů. Je to jako Central park.“

Dívka k němu vzhlédla a pak zvedla oči k nebi. „Park? Moc pěkný park. Už se těším, jak to budu vykládat mámě.“ Pokračovala ostrým, starým hlasem: „‚Kde jsi byla, Normo? Celou noc se neozvat? Takhle se chováš ke svojí matce?‘ A já: ‚To je dobrý, mami, nepanikař. Ohromně jsme si to s Harrym užili. Byli jsme v kině, a když jsme vyšli ven, pršelo, tak jsme se celou noc procházeli. A k ránu mě Harry vzal na úplně úžasný hřbitov. Vážně, mami, škoda žes tam nebyla. Skvělá noc.‘“ Kýchla.

„Pozdravpámbů,“ řekl chlapec. „Miláčku, není ti nic? Nechci, abys onemocněla, protože já jsem blázen. Jestli ti není dobře, odvezu tě domů.“

„Ne, to nic,“ zavrtěla hlavou. „Až přijdu domů, dám si horkou sprchu. Jenom tady nebudeme moc dlouho, jo?“

„Pár minut.“ Chlapec ukázal na zeď. „Pojď, sedneme si a popadneme dech. Pak se vrátíme.“

Jak se blížili, Michael naléhavě sykl: „Lauro, pojď pryč. Nechci se na ně dívat. A ty taky ne.“

„Počkej,“ zarazila ho Laura. „Počkej chvilku. Já myslela, že spíš ty pořád pozoruješ lidi.“

„Páry ne. Páry nikdy. Nejsem nijak přehnaně statečný, Lauro.“

„Já nejsem statečná vůbec,“ řekla Laura. Ale zůstala na zdi a dívala se, jak se chlapec s dívkou blíží, a Michael zůstal s ní.

Když dvojice došla ke zdi, chlapec se sklonil a dívku vyzvedl. Bylo přitom hodně funění a hihňání a plácání mokrých šatů. Když dívka seděla na zdi, půvabně natáhla ruku, chlapec se jí chytil a vyškrábal se po žebříku vyhřezlé malty nahoru. Byl úplně bez dechu a snažil se to zakrýt tím, že se zhluboka nadechoval a pomalu vydechoval. Dívka se ale na něj podívala a rozesmála se, a tentokrát to byl jiný smích, než když se líbali a zakopli.

„Kdyby ses viděl,“ řekla. „Jsi celý rudý a udýchaný.“

„A ty myslíš, že jsi nějaké peříčko?“ odsekl chlapec. „Pojď, zkusíme to znova, a tentokrát vysadíš ty mě. Uvidíme, jak budeš vypadat.“

„Jedna nula pro náš tým,“ podotkl Michael. „Já fandím jemu, jestli dojde na nože.“

Chlapec ale vztáhl paži, dívka poposedla k němu a on jí položil paži kolem ramen jako plášť. Zahihňala se a pak ho políbila na tvář, když se na ni kysele podíval a začal něco říkat.

„Nesmála bych se ti, kdybys byl slabý,“ řekla a chlapec ji sevřel tak pevně, že bolestně sykla.

Náhodou seděli skoro přesně na místě, které si vybrali Michael a Laura, uprostřed zdi, kde jim stromy po obou stranách nebránily ve výhledu na město. Pan Rebeek nebo Campos by viděli kolem jejich postav jakousi pavučinku ve tvaru obou duchů, kteří tam seděli s nimi, jako by Michael a Laura byli jen pochvy a ti dva mladí lidé meče v nich. Ale kdyby kolem šel kdokoli jiný, viděl by jen dva mladé lidi sedící na zdi, dívku, která si vlhkou tvář tiskne k chlapcově krku.

„Vidím odsud váš dům,“ podotkl chlapec.

Dívka zvedla hlavu z jeho ramene. „Kde, Harry? Kde je?“

„Támhle vzadu, koukej – jeden blok za tou reklamou na coca-colu. Jestli něco vím, tak to, kde bydlíš.“

„Vidím ho. Dokonce vidím – proboha, Harry, v ložnici se svítí! Ježíši, máma je nejspíš celá bez sebe. Ta mě zabije, až přijdu, fakt mě zabije!“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se ostýchavě chlapec.

„Zabije tě taky,“ varovala dívka.

„Půjdu s tebou nahoru. Nemám z tvojí mámy strach.“

„Jsi hrozně statečný,“ vrkala dívka. „Já nevím, co bych bez tebe dělala.“

„Asi bys celý život prospala,“ odpověděl chlapec. „Koukej, Normo. Na ulicích zhasínají světla. Koukej.“

„To je hezké. Člověk se může dívat, jak se celé město probouzí.“ Dívka přejížděla chlapci ukazováčkem po ústech a po nose. „Za chvíli se otevřou obchody.“ Znova kýchla. „Harry, jestli dostanu rýmu, tak ji koukej dostat taky. A běda, jestli ne.“

„Hezké, co?“ podotkl Michael. „Co je moje, to je tvoje. Láska je krásná věc.“

„Jak se na sebe dívají,“ řekla Laura. „Jako by jeden z nich měl každou minutu zmizet a oni nevědí, který z nich to bude.“

„Mladá vášeň. Neříkej mi, žes to ještě nikdy neviděla.“

„Samozřejmě že viděla,“ kývla Laura.

„Zuj si boty,“ vybídl chlapec dívku.

Dívka si odsedla a zachmuřila se. „Proč? O co ti jde?“

„No tak, zuj si ty boty,“ pobízel chlapec. „Nastydneš se.“

„To vím, že se nastydnu. Myslíš, že na to pomůže, když budu pobíhat bosá?“

„Koukej, máš nohy úplně mokré. Sundej si boty a ponožky a já ti osuším nohy. Pak si můžeš půjčit moje ponožky na cestu domů. Co ty na to?“

Dívka se znova rozesmála. „Harry, ty ses zbláznil! K čemu mi bude, když si vezmu tvoje ponožky? Jsou úplně stejně mokré jako ty moje.“

„Hm,“ řekl chlapec. „No jo.“ Šťouchl posmutněle do vlastních ponožek a bot. „Zapomeň na to. To byl jen takový nápad.“

„Bylo to od tebe hrozně hezké, Harry, ale nepomohlo by to. Jen bych se zase namočila.“

„Hm, já vím,“ odpověděl chlapec, pohled stále ještě upřený na svoje nohy. „Jen se mi líbila představa, že bys měla na sobě něco mého.“

„To je hezké.“ Dívka ho zlehka pohladila vzadu po krku, kde začínají vlasy. „Harry, to je moc hezké.“

„Zapomeň na to. Hloupý nápad.“

„Víš co?“ navrhla dívka. „Koukej, můžeme si vyměnit kabáty. Můj ti možná bude trochu těsný, ale nějak to půjde. Chceš, Harry?“

„Ne,“ zavrtěl chlapec hlavou. „Takhle jsem to nemyslel. Zapomeň na to, Normo.“

Dívka se usmála, pomalu a neurčitě, jako kdyby se pokoušela vybavit si sen. Ukazováček a palec se pořád pomalu oddalovaly a přibližovaly na chlapcově krku.

„Harry,“ řekla chraplavě. „Harry, koukni se na mě.“

„Tohle je ono,“ řekl Michael. „Tohle je ta past. Člověk se podívá holce do očí a vidí v nich všechno, čím kdy chtěl být. A už si o ní nemůže nikdy myslet, že je ošklivá, protože by to znamenalo, že i on je ošklivý a nepravdivý. A už to jede. Koukej na toho chudáka.“

„Michaeli, já taky žárlím,“ usmála se Laura.

Chlapec a dívka se k sobě naklonili, aby se políbili. Oči měli zavřené tak pevně, až se jim okolo vytvořily vějířky vrásek, a tak jim chvilku trvalo, než navzájem našli svá ústa. Líbali se vlhce a hlučně a pak si sedli tak těsně k sobě, jak to šlo, bok po boku, a objímali se kolem ramen. Dívka se pořád usmívala. Zatahala chlapce za ucho. „Asi bychom měli jít, Harry.“

Chlapec jí shrnul igelitový šátek z hlavy a prohrábl zplihlé kudrny. „Máš hrozně měkké vlasy,“ řekl.

„Miminkovské. Jsem v rodině jediná, kdo je má. Máma říká, že babička měla takové. Nepamatuju se na ni. Harry, už vážně musíme jít.“

Hlas měla teď vyšší než předtím a rozechvělý, protože chlapec pustil její vlasy, sjel dlaní na rameno, pak do pasu a na bok. V pohybu jeho prstů bylo cosi opatrného, jako by to, zda a kam se vůbec pohnou, záviselo zcela na dívčině reakci. Nesundala mu ruku z boku, jen si maličko odsedla a chlapec hned dlaň stáhl.

„Harry,“ řekla spíš škádlivě než káravě. „Na hřbitově ne.“

„Na hřbitově ne,“ opakoval chlapec slaďounce. „V obýváku ne. Na střeše ne. V parku ne. V kině ne. A uprostřed Sahary nejspíš taky ne, co?“

„Nekřič,“ napomenula ho dívka. Když už od ní skoro odvrátil hlavu, vzala ho za bradu a přidržela mu ruku. „Harry, já to prostě jenom nechci všechno zkazit. Nechci, aby se s námi něco špatného stalo, protože jeden z nás byl… no, prostě moc chtivý.“

„Chtivý! Sakra pes, já se dotknu kabátu, anebo šatů, nebo co to máš na sobě za brnění, a hned jsem chtivý. Krucinál.“

„Někdy mám o nás strach,“ řekla dívka. „Mám strach, Harry.“

Chlapec vykroutil bradu z její dlaně. „Kruci,“ řekl. „Krucisakra.“

„Amen,“ dodal Michael.

„Harry, Harry,“ řekla dívka. „Otoč se a podívej se na mě.“

„Nedělej to, Harry,“ varoval Michael.

Ale chlapec se už obrátil a dívka se natáhla a políbila ho na čelo. Mumlala: „Harry, Harry, Harry,“ přitáhla si jeho hlavu na drobná prsa a přidržela ji tam, hladila ho po tváři a natáčela si na prst jeho kudrny.

„Můj Harry,“ šeptala. „Můj malý chtivý Harry.“

„A nedělej ze mě miminko, Normo.“ Chlapcův hlas byl trochu zdušený. „Nedělej ze mě miminko. Děláš to pořád a mně se to nelíbí.“

Dívka se zasmála. „Tomuhle říkáš, že z tebe dělám miminko?“ Přitiskla si jeho hlavu ještě pevněji.

„Jo,“ řekl chlapec, ale Michael s Laurou ho sotva slyšeli. Byl nakloněný dopředu v dost nepřirozeném úhlu, hlavu měl na dívčiných prsou a pokoušel se zavrtět nohama a zadkem tak, aby se mu pohodlněji sedělo. Pak řekl ještě něco a dívka se k němu naklonila.

„Co jsi říkal, Harry?“

„Miluju tě.“ Pustila jeho hlavu, ale on se nenarovnal.

„Já vím. Vím, že mě miluješ.“

„No, tak ti to říkám ještě jednou,“ prohlásil chlapec nahlas. „Miluju tě, Normo.“

„A já miluju tebe.“ Zvedla mu hlavu, políbila ho na ústa, pomalu mu přejela rukou po tváři a řekla: „Pojď, Harry, půjdeme. Dáme si někde kafe nebo tak, a potom si to půjdeme sežrat od mojí matky. Zvládneš ji?“

„Sem s ní,“ prohlásil chlapec. Seskočil ze zdi a dopadl do podřepu. Obrátil se, vztáhl paže k dívce a pobídl ji: „Skoč, chytím tě.“

„Určitě?“ Dívka ho pokynem přivolala blíž ke zdi. „Nepustíš mě?“

„Nepustím tě,“ chlácholil ji. „Svalouš Harry. Prosím tě, miláčku. Jen pojď.“

„Tak dobře,“ kývla dívka. Opatrně sklouzla ze zdi, chlapec ji chytil a bezpečně postavil na zem. Políbil ji do koutku úst a objal ji. Když vykročili ke skleníku, Michael s Laurou zaslechli, jak chlapec říká: „Líbila se ti tahle noc, miláčku?“

„Úžasná,“ souhlasila dívka. „Musíme ji někdy zopakovat.“

Když byli pryč, Michael povzdechl: „Ten je ztracený. Sex je víceúčelová návnada, když se s ním umí zacházet. Chudák malý.“

„Já myslím, že ho miluje,“ řekla Laura. „Vůbec z něj nespouštěla oči.“

„Samozřejmě že ne. Když kočka sleduje pěkného tučného ptáčka, taky se nezajímá o krajinu. Ví, že důležité jsou oči. ‚Harry, podívej se na mě. Podívej se na mě.‘ Hypnóza kombinovaná s přidušením. Když si ho přitáhla na prsa, ještě bojoval. Když se zvedl, byl ztracený. Poražený. Jasně že ho miluje. Jenže každý si tu lásku představuje trochu jinak. On s ní chce tancovat za měsíčního svitu na trase, kde hraje šestatřicetičlenný orchestr. Chce s ní se zpěvem procházet bouřemi jako Gene Kelly. Ona ví, co takový šestatřicetičlenný orchestr obnáší. Musí se krmit, a pak nezbude nic pro děti.“

Mlha slábla. Michael zjistil, že nějak cítí vycházet slunce, i když bylo úplně schované v oblacích. Bylo sice hodně brzo, ale lidé už chodili do práce, rojili se ze svých domů do prázdných ulic, nasedali do aut, čekali na autobusy, mizeli v podzemce nebo z ní zase vycházeli na šedé chodníky. Ulice, ještě před chvílí prázdné, se teď plnily, za nějakou dobu se zase vyprázdní, až cestující pohltí piják města, a za čas vydá některé z nich, většinu z nich zpátky, pokud budou dost vyždímaní a vymačkaní a rozervaní mezi teď a tehdy.

„Taky jsem jednou takhle seděla s mužem,“ řekla Laura. Když Michael neodpověděl, pokračovala: „Objala jsem ho, stejně jako ona, a držela jsem ho jako ona. Ne úplně ze stejného důvodu, ale držela jsem ho jako ona a říkala stejné věci. Honem, řekni něco, Michaeli, protože jsem to už zapomněla a povídám to, jak si to pamatuju.“

„Tos mi nevyprávěla,“ pokrčil rameny Michael. „Nevím, co mám říkat. Přišel sem někdy?“

Laura se zasmála. „Proboha, ne. To už je hodně dávno, co jsme spolu seděli.“ Znovu se zastavila a čekala na nějakou jeho reakci. „Řekni něco, Michaeli.“

„Co můžu říct?“ Teď se už zlobil. „Přestaň si ze mě dělat ozvučnou desku. Mluv o tom, jestli chceš. Měla jsi milence. Dobře. No a?“

„Milenec,“ opakovala Laura. „Ano, tohle slovo jsem používala. Je to krásné slovo. Byla jsem tehdy na vysoké. Někdy jsem seděla v lavici, zavřela jsem oči a říkala jsem si: Mám milence. Laura má milence. Koukala jsem se po všech těch holkách kolem sebe v květovaných jarních šatech, jak s pootevřenou pusou poslouchají, co zrovna bylo k poslouchání, a říkala jsem jim v duchu: Až tahle přednáška skončí, některé z vás půjdou domů, některé na další přednášku, některé ještě jinam. Ale já odsud půjdu za svým milencem. Vy máte kluka, přítele, miláčka. Já mám milence. Lišíme se od sebe.“

„Ony si nejspíš myslely totéž,“ podotkl Michael. „To ti říkám jako učitel.“

„To už teď vím. Jenže ony měly milence vždycky, ať jim říkaly, jak chtěly. Ale tenhle byl můj první. Jednou večer jsme seděli pod stromem a on se začal zajíkat a vyčítat si, že pro mě není dost dobrý. A já jsem ho objala – ne, doslova jsem ho popadla kolem krku – přitiskla jsem si jeho tvář na svoje celkem bezvýznamná prsa a říkala jsem: ‚No tak, no tak, miluju tě, neboj se, miluju tě.‘ Možná jsi měl s tou dívkou pravdu, Michaeli, protože já jsem ho tenkrát popadla, jako bych čekala v záloze na příležitost takhle ho obejmout. Bylo to moc hezké, myslím, že dokonce trochu plakal.“

Na ulici pod nimi zaječela matka na dítě v bezeslovném hněvu a lásce.

„Co se stalo pak?“

„V létě odjel. Trvalo to jenom krátce. Tenkrát mi to ale připadalo dlouho, a když na to myslím, pořád ještě mi to připadá dlouho. Nejdéle trvalo přestat říkat ‚Laura má milence‘, kdykoli jsem měla pár volných minut.“

Trochu se na zdi pohnula, nehmotná a prchavá jako poezie a stejně trvalá. Auta ve městě kroužila, postrkovala se a troubila.

„Zvláštní na tom je tohle. Před tím jarem a taky vždycky potom jsem se pyšnila tím, že jsem citlivější a chápavější než většina lidí. Vždycky jsem uměla najít ztracené a němé, brala jsem je pod svá křídla a myslela jsem si: Já je chápu. Vím, co to je, provádět zlé věci proto, že si člověk připadá nemilovaný. Já sama sice jsem taky nemilovaná, jenomže, milánkové, já jsem citlivá. Dokonce jsem o tom občas i psala.“

Michaelovi se nestáhlo neexistující hrdlo, nepocítil sirupovitou chuť lítosti, neslyšel nic než Lauřina slova.

„Ale tu krátkou chvilku,“ pokračovala, „jsem na citově podvyživené úplně zapomněla. Začala jsem být arogantní. Byla jsem milovaná, patřila jsem k těm, kdo mají, a jedno z tajemství těch, kdo mají, je neplýtvat časem na empatii. Pásla jsem se na tom, že jsem milovaná, až mi to lezlo i ušima, a když to skončilo, chvíli jsem si to ani neuvědomila, protože jsem žila z tukových zásob. Což dokazuje –“

Zarazila se a vypadalo to, že se ohromně zajímá o laciné náhrobky pod kopcem, které si byly tak podobné a které ležely tak blízko u sebe, že by se daly použít jako měřítko cesty k železné bráně.

„Což dokazuje?“ pobídl ji tiše Michael.

„Nedokazuje to nic. Dokazuje to, že každý – tím myslím já – má svou cenu. Dokazuje to, že je snadnější milovat osamělé a utlačované tohoto světa, když člověk sám nikdy nebyl milovaný. Rozmazlilo mě to. Muž mi řekl: ‚Miluju tě.‘ Musel mi to opakovat mockrát. A tak jsem si připadala trochu nadřazená těm nikdy nemilovaným, dokud jsem si neuvědomila, o co výš než já jsou ti dosud milovaní. Zapomeň na to, Michaeli. Zbytečně to komplikuju. Ale vím, co jsem chtěla říct.“

Dívala se jinam, kamkoli, jen ne na něj, a Michael, který se díval na ni, ji viděl jasněji než kdy dřív. Viděl široká ústa a divný nos a oči, které se k ostatním rysům nehodily o nic víc, než se k sobě hodila ústa, nos a pleť. Viděl černé vlasy padající na skloněný krk a dokonce i její oblíbené šaty, šedé a neslušivé, ale tak dobře zapamatované, že viděl i strukturu látky a jeden uvolněný knoflík vzadu. Pořád ještě žádná lítost, žádná hustá polévka smutku, ale pocit hodně blízký slzám, pocit, kterému pravděpodobně nešlo vnutit slova, aniž by se rozbil. Ale pokusil se o to, protože byl Michael Morgan a nevěřil žádnému citu, který se nedal vyjádřit slovy.

„Já tě miluju,“ řekl.

Vyskočilo mu to z úst bez úprav a vyšlo to mizerně. Dal příliš velký důraz na slovo Já a to, co řekl, znělo skoro sveřepě ochranitelsky. Věděl, jak neobratně to muselo znít Lauře.

„Takhle ne,“ zavrtěla posmutněle hlavou. „Takhle to říkala moje matka. Já nechci, abys mě bránil, Michaeli.“

„Miluju tě,“ řekl znovu, a tentokrát to znělo lépe. „Já. Morgan. Ne tvoje matka. Miluju tě, Lauro.“

„To se hezky poslouchá,“ usmála se Laura. „Nikdy by mě to neomrzelo. Řekni to ještě. Kolikrát chceš.“

Chtěl to zopakovat, ale pak se zarazil. „Tím myslíš, že to můžu opakovat, kolikrát chci, ale stejně tomu nebudeš věřit.“

„Michaeli, neznáš mě. Nikdy jsi mě ani doopravdy neviděl. Kdybychom byli oba živí a někde se potkali, nebo kdybys třeba přišel ke mně do knihkupectví, ani by ses na mě pořádně nepodíval. Kdyby nás představili na nějakém večírku, potřásl bys mi rukou, řekl bys: ‚Moc mě těší, slečno… ehm,‘ a zapomněl bys na mě dřív, než bys to dořekl. Jsi laskavý, jsi zvyklý být milovaný, a teď jsi sám. Netrénuj si to na mně. Neříkej, že mě miluješ, jen proto, že milovat někoho patří k tomu být živý. Tobě to život nevrátí a mně smrt neulehčí.“

To je zvláštní, přemítal, sedíme tady a mluvíme o citech hlasem bez emocí, jako dva sousedi, kteří se snaží vysát pro sebe ještě aspoň kapičku potěšení ze starých klepů. Můžeme něco cítit, my, mrtví, nebo i to si musíme s námahou vybavovat? Jestli mě miluje, budu šťastný? Jestli ne, dotkne se mě to? A poznám vůbec ten rozdíl?

„Poznal bych tě,“ řekl. „Jednou bych tě viděl a poznal bych tě a vzal bych si tě a žil s tebou, dokud bychom nezavřeli krám.“

„Co bys mi řekl?“ zeptala se Laura. „Drahá slečno Durandová, budu vás milovat až do smrti? Co mi řekneš teď?“

„Budu tě milovat po všechny dny své smrti, ať jich je málo nebo hodně. Dokud si budu pamatovat lásku, budu tě milovat.“

„Po všechny dny své smrti,“ opakovala Laura tiše. „Moc jich už nezbývá, Michaeli. Naše mysli jsou jako roztržená kapsa. Vzpomeň si na všechny ty věci, co jsme zapomněli a každou minutou zapomínáme. Proč bychom si měli lásku pamatovat déle než ostatní věci?“

„Protože ji potřebujeme víc,“ odpověděl. „Protože bez ní z nás nezbude nic. Když se budeme milovat, vydržíme trochu déle, než zapomeneme, že jsme kdy žili. Když budeme vědět, že nás někdo miluje, budeme si na chviličku připadat skoro jako lidé.“

„Na tak krátkou chviličku,“ řekla Laura. „Stojí to za to? Stojí to za tu námahu s milováním, zůstat vzhůru o jednu cigaretu déle, o jednu nahrávku déle? Když to nepotrvá tak dlouho, abychom si stačili myslet, že by to mohlo být delší, když víme, jak to musí skončit a kdy, k čemu je to dobré? Mě už unavuje naděje, unavuje mě statečný, marný boj. Když člověk hrozí pěstí bohům, zůstane mu pahýl. Nech to být; nech mě být.“

Ve městě se ozvalo rolničkové cinkání zmrzlinářského vozu, ale žádné děti se neseběhly, protože na zmrzlinu bylo ještě příliš brzo ráno. Na staveništi se rozkašlal a rozvrčel buchar a z kanálových mřížek se slabě ozval skřípot vlaku podzemky v příliš ostré zatáčce. Odpoledne bude horko, myslel si Michael, protože většina oken, která viděl, byla otevřená.

„Když to vezmeš kolem a kolem, tak za námahu nestojí nic,“ odpověděl Lauře, „protože všichni umřou a nic na světě jejich smrti nezabrání. Nic nevydrží. Některé věci trvají déle, než většina lidí žije, ale nakonec zmizí také. Naděje zmizí, touha, úžas, strach, dychtivost. Láska trvá jen o minutu déle, to je všechno. Papírová zápalka hoří, dokud ti nespálí prsty a nezhasne, a pak jsi zase ve tmě a třeš o sebe dvě dřívka. Ale tohle je naposled, tohle je poslední sirka. Už žádné další světlo nebude. Žádné. A žádný hluk pohybujících se věcí nebo uléhajících zvířat. Jen naše oddělená, nedotýkající se já, a brzo už ani to.“

„Tak budeme sedět ve tmě,“ pokrčila rameny Laura. „Budeme sedět a čekat.“

„Na co čekat? Nic nepřijde. Proboha, celý život jsme strávili čekáním, ty a já. Proč by mělo něco přijít teď, když to nepřišlo předtím? Je jen tohle, jenom tahle chabá drobná skica lásky, která nám ještě chvilku zabrání v nesmrtelnosti. Jsi připravená být moudrá, Lauro? Já ne. Radši budu ještě den milovat, a teprve pak budu moudrý, i kdyby to znamenalo říct jenom ‚Miluju tě‘, jak to teď dělám.“

Dolů sletěl vrabec a usedl na zdi. Laura se natáhla, aby ho pohladila, a když jí ruka ptáčkem projela, zkusila to znovu. Opakovala ten zbytečný hladivý pohyb znovu a znovu, dokud pták neodletěl.

„Takže brát to, co můžeme mít, a za jakýchkoli podmínek,“ řekla.

„Nic jiného není. Nic jiného ani nikdy nebylo.“

„Byla bych to kdysi udělala,“ řekla Laura. „Když jsem byla živá. Kdyby mě muž miloval, přesvědčila bych samu sebe, že ho taky miluju, a po nějaké době bych ho milovala opravdu hluboce, ale teď už nemůžu, Michaeli. Zní to hloupě, dokonce i mně, hloupě a pyšně, ale já tě nebudu milovat prostě proto, že mě potřebuješ. Chci, abys mě miloval, dokonce i na ten zlomeček času, který ještě máme, ale musel bys mě milovat jako Lauru. Já vím, že na tohle je už trochu pozdě, ale nechci být milovaná proto, že když se na mě podíváš, vidíš mi za ramenem smrt.“

„Tak proč ses snažila, aby tě miloval ten kamenný chlapec, protože byl sám?“ zeptal se tiše Michael. „Proč jsi mu říkala, že nemá nikoho než tebe?“

Znovu zahlédl to krátké zachvění bolesti, které už jednou nebo dvakrát viděl a nepoznal.

„To bylo něco jiného. Nechtěla jsem, aby mě miloval. Chtěla jsem, aby se mnou mluvil a aby mě požádal, ať s ním chvíli zůstanu. Chtěla jsem, aby mě potřeboval.“

„Všechna láska je zveršovaná potřeba,“ odsekl Michael. „Potřebuju tě. Potřeboval jsem tě, když jsem byl živý. Kde jsi sakra tenkrát byla? Teď tě potřebuju a ty jsi tady a já tě miluju. Jsem sobecký, jako chudák chtivý Harry. Chci ti dávat věci a dívat se, jak se z nich raduješ, a to je největší sobectví. Nemůžu s tebou obchodovat, Lauro. Všechny korálky a zrcátka jsem nechal doma. Můžu ti dát jen svou potřebnost. Vezmu všechno, co mi můžeš dát, a budu se z toho radovat. Miluju tě, Lauro.“

„Taky tě miluju,“ řekla Laura. „Už zpíváme v duetu?“

„Ne. Nic se nemění.“

Posunula se blíž k němu a úzkost v těch šedých očích a moudrých ústech chytily jeho mozek na rybářský háček. „Já tě opravdu miluju, Michaeli. Ale přeju si, aby to bylo tak, jak jsem tě chtěla milovat. Nemám ti co dát, když jsme takoví, jací jsme. Můžu od tebe jen brát a samu sebe kvůli tomu nenávidím.“

„Nenech se unést. Miluj mě, dokud mě budeš potřebovat. Tak lidi milují.“

„Ale já jsem chtěla milovat jinak. Pro mě je láska dávat tomu, koho miluješ, všechno, co máš. Nemůžu se tě ani dotknout. Michaeli, chtěla bych se tě dotýkat. Chtěla bych s tebou spát. Chtěla bych tě potěšit.“

Michael se na ni usmál. „Poslyš, takhle přece uvažovat nemáš, ne? Máš být čistý duch, netrápený touhami zkaženého těla. Říká se přece, že těla je potřeba se zbavit, aby člověk mohl meditovat a nevolali ho přitom každou chvíli k telefonu. Buď plamen, Lauro, cudný modrý plamen.“

„To budu, a brzo,“ poznamenala Laura. „Tak co budeme dělat, v téhle krátké věčnosti, kterou máme? Jak budeme milovat jeden druhého? Jak budeme spolu žít, jak jeden druhého obšťastníme?“

„To přesně nevím,“ pokrčil rameny Michael. „Myslím, že budeme muset zůstat spolu a netoulat se od sebe moc daleko. Nemůžeme toho moc udělat ani sami pro sebe, ani jeden pro druhého, Lauro, leda milovat, protože je to o něco lepší než nemilovat. Děsí tě to?“

„Může mrtvé něco vyděsit? Dokonce i zamilované mrtvé?“

„Jsou zranitelnější. Cokoli je zranitelnější v lásce nebo ve škarpě nebo v čemkoli než mimo ně.“

„Co mě trochu leká,“ pokračovala Laura, „je poznávání. Než ztratíme zemi, poznáme se navzájem hodně dobře, lásko. Říkávala jsem si, jak by to bylo úžasné, kdyby lidi prostě sundali ze své mysli střechu, místo aby svou duši svěřovali slovům. Teď si už nejsem tak jistá. Nevím, jestli mě budeš milovat, až mě poznáš.“

Michael se zasmál. „Já to risknu. Je to jako manželství. Je to závod mezi úplným vzájemným poznáním a smrtí. Když přijde dřív smrt, říká se tomu šťastné manželství.“

Najednou ukázal do města. „Koukej. Nejsou támhle ti dva, co byli tady? Harry a ta, jak se jmenovala?“

„Norma,“ odpověděla Laura. Uviděla dvě postavy v pršipláštích, jak čekají, až na semaforu naskočí zelená. Držely se navzájem kolem pasu. „Jsou dost daleko, ale vypadají jako oni.“

Sledovali pár beze slova, dokud nenaskočila zelená a chlapec s dívkou nevykročili přes ulici. Šli tak pomalu, že byla dávno zase červená, než se dostali na druhou stranu, a auta jim už očichávala kotníky.

„Klika, troubové,“ zamumlal Michael. „Máte kliku.“

Obrátil se právě včas, aby viděl, jak se Laura usmívá, a zatvářil se trochu rozpačitě.

„Vidíš?“ řekl. „Pletla ses. Jak si člověk jednou připadá milovaný, začne být velkorysý, štědrý a sentimentální. Miluješ každého, dokonce i mladé dvojice, a to je pěkná dřina.“

Laura se usmála, šťastně se na něj podívala a neřekla nic.

„Kdybych se tě tak mohl dotknout,“ zatoužil po chvíli. „Myslím, že by se mi líbilo vzít tvou tvář do dlaní a ochranitelsky se na tebe podívat svrchu. Měla bys hodně chladnou kůži a lehké kosti. Cítil bych je v dlaních.“

„To by se mi taky líbilo. Ale taky bych zrudla a pak bych měla kůži horkou a hrozně červenou. Vždycky to tak bylo. Ale nevadilo by mi to, kdyby to nevadilo tobě.“

„Nevadilo.“

„Velkorysý Morgan,“ řekla tiše Laura. Ale usmála se a narovnala se, aby se na ni Michael mohl podívat.

Zničehonic řekl: „Dotkni se mě. Zkus se dotknout mojí ruky.“

„To nepůjde, Michaeli.“ Říkala to velice tiše. „Zkusím to, jestli chceš. Budu se snažit, jak budu moct. Ale nepůjde to. Čas doteků skončil.“

„Zkus to,“ naléhal Michael. „Prosím, zkus to. Mysli na to, že mě miluješ a chceš se mě dotknout. Vzpomeň si, co jsi cítila rukou, jak jsi jí pohybovala a jaké to bylo sahat na věci. Natáhni ke mně ruku, Lauro. Proč ne zrovna ruku? Je to důležitý symbol.“

„Michaeli –“

„Jednou. Jeden pokus a dost.“

Vztáhl k ní ruku a ona po ní bez zaváhání sáhla. Na listech a pomnících ulpěla mlha a město se plnilo zvuky aut a dětí; a Michael a Laura, milenci, k sobě vztáhli ruce, aby se dotkli jako milenci. Na jednom místě v prostoru se jejich dlaně, tenké jako dech, setkaly, a jako by se staly jedinou rukou, skrz kterou propadlo pár kapek a uschlý list. Chviličku na ni s nadějí hleděli. Pak oba dva postupně uhnuli pohledem a podívali se jeden druhému provinile do očí, ale stále ještě s nadějí, že v nich snad uvidí něco, co v těch jejich není. Neodtáhli ruce ani se od sebe neodvrátili.

„Nic,“ řekl Michael. „Ani jsem nic nečekal.“

„Já jsem něco cítila,“ řekla Laura, která nedokázala snést ten smutek v jeho hlase. „Aspoň si to myslím. Možná jsem si to jenom představovala…“

„Nelži mi. Ani proto, abys mi udělala radost. Na lhaní nemáme čas.“

„No dobře. Necítila jsem nic. Nevyšlo to. Nemůžeme se ani jeden druhého dotknout. Je ti takováhle upřímnost příjemnější? Mně připadá stejně bolestivá jako lži.“

„To nevadí, Lauro.“ Spustil ruku. „Nezáleží na tom.“

„Záleží!“ vykřikla. „Proto závidím Sandře, dokonce i teď. Ať ti vzala cokoli, měla aspoň teplo, které ti mohla dát, a já ti nemohu dát nic. Jen společnost a hezká slova.“

„Lauro,“ řekl Michael. „Lauro, Lauro. Sandra viděla věci trochu jinak. Pro ni objímat jeden druhého, spát spolu – to bylo taky svým způsobem brát. Nikdy jsme se nemilovali. Nevím, co jsme to vlastně dělali, ale milování to nebylo, a ráno to bylo vždycky mrtvé.“

Zasmál se. „Něco ti povím. Jeden čas jsem měl moc rád báseň od Emily Dickinsonové nebo někoho takového. Pamatuju si jen jeden verš: ‚Duše si sama volí společnost.‘ Říkal jsem to každému na potkání. Pak jsem to citoval jednomu svému kamarádovi, a ten řekl: ‚No, možná, ale tělo se vrhá do postele s nejšílenějšími lidmi.‘ Vzpomínám si, že to tak řekl.“

Dlouho se na ni díval a neříkal nic. Jednou natáhl ruku, jako by se znovu chtěl pokusit dotknout se jí, ale zase ji stáhl tak rychle, až měla dojem, že si ten pohyb jen představovala. Spadl další list. Brzo přijde podzim, pomyslela si.

„Ty jsi moje společnost,“ řekl Michael. „Hledal jsem tě, když jsem byl živý. Tvářil jsem se lehkomyslně, aby mě moc nebolelo, kdybych tě nenašel, vrhal jsem se do nejšílenějších postelí, když jsem byl příliš lehkomyslný, ale hledal jsem tebe, Lauro. Na nějakou dobu jsem si tě spletl se Sandrou. Omlouvám se. Byla tma a já jsem krátkozraký. Ale ten, koho jsem miloval, nebyla Sandra. Nespal jsem v Sandřině náručí.“

„Sakra,“ řekla Laura. „Proč ti to trvalo tak dlouho?“

„Můj kůň padl a já ho musel sníst. Chudák zvíře. Miluješ mě?“

„Ano. Hrozně moc.“

„A já miluju tebe. Chceš se projít? Město se může oblíknout, najíst a vyrazit do práce bez nás.“

„Ne,“ řekla. „Ještě tady chvíli zůstaneme. Máme dost času.“

Za nimi se objevil havran a oba se otočili, když uslyšeli prudké pleskání křídel. Přistál mezi nimi na zdi, popadl dech a řekl: „Všude tě hledám, Morgane.“

„Byl jsem tady,“ odpověděl Michael.

„Prolítal jsem celý tenhle zatracený hřbitov. Rebeek říkal, že možná budeš tady.“

„Ten proces,“ pochopila Laura. „Proces skončil.“

„Skončil.“ Havran se podíval dolů a zaškrábal zobákem v mezeře mezi dvěma cihlami, kde se vydouval cement.

„Jak to šlo?“ zeptal se Michael klidně. „Co se stalo se Sandrou?“

„Bláznivý proces,“ mumlal si havran, aniž vzhlédl. „Ten nejbláznivější proces, o jakém jsem kdy slyšel.“

„Vyhrála,“ pochopila Laura. „Vyhrála, co? Pustili ji.“

„Miláčku,“ napomenul ji Michael, „v procesech nejde o to, kdo vyhrál nebo prohrál. Jde o to –“

„Pustili ji,“ potvrdil havran chraplavě. „Nevinná.“

„Dobře. Nechtěl jsem, aby se Sandře stalo něco špatného. Nebylo by správné ji zabít.“

„Morgane, ty to nechápeš.“ Havran se mu nedokázal podívat do očí. „Podle toho, jak to dopadlo, jestli tě nezabila ona, musel jsi to udělat sám. Sebevražda. Její právník tvrdil, že ses to pokusil hodit na ni. Takže sem posílají pár chlápků, aby tě vykopali a pohřbili někde jinde. Když jsi katolík a tak.“

Laura se tiše zajíkla.

„Lauro,“ řekl Michael. Obrátil se od havrana k ní, ale dál neřekl nic.

„Byl to bláznivý proces,“ opakoval znova havran. „Povídal jsem to Rebeckovi a on si taky myslí, že to byl bláznivý proces.“

Kapitola dvanáctá

„Rozhodl to ten papír,“ vyprávěl havran. „Našli druhou půlku toho papíru.“

„Jakého papíru?“ zeptal se pan Rebeek. Všichni čtyři seděli na malém kopečku, odkud viděli na hrob Michaela Morgana. Mlha se rozplynula a den byl velice slunečný, ale chladný a občas se zvedl vánek. Takovéhle dny měl pan Rebeek vždycky rád.

„Toho papíru, co v něm byl jed,“ vysvětlil tiše Michael. „Teď si vzpomínám.“

„Jo,“ potvrdil havran. „Oni už ten menší kousek měli, stočený do kornoutku, jenže na něm nebyly otisky prstů. Podle toho, co psaly noviny, její právník obrátil celý dům vzhůru nohama a snažil se najít zbytek. Úplně to tam překopal.“

„Pod pijákem na mém stole.“ Michael vypadal velice klidný. „Schoval jsem ho tam. Chtěl jsem ho vyhodit, ale asi jsem byl moc opilý. Kdy přijdou?“

„Nevím. Ale asi už brzo.“

„Já tomu nerozumím,“ řekl pan Rebeek. „Proč byl ten papír tak důležitý?“

„Byla na něm spousta čísel jeho rukopisem,“ odpověděl havran. „To s těmi čísly jsem moc nepochopil, ale hlavně šlo o ten rukopis.“

Michael seděl se zkříženýma nohama vedle Laury, tak jak ho viděla poprvé. Často se k ní obracel a usmíval se na ni. Seděla úplně bez hnutí, oči upřené na dlouhou oblázkovou cestu, po které přijdou ti muži. Nemluvil přímo k ní, a ona nemluvila vůbec.

„Ta čísla, to byly výpočty dávkování,“ vysvětlil. „S tímhle jedem jde o to, že když si ho člověk vezme moc málo, je mu jenom zle, a když si ho vezme příliš, vyzvrací ho. Jako emetikum. Člověk musí vědět, kolik ho přesně použít. Našel jsem si to v knihovně a poznamenal na papír. Když jsem pak ten jed potřeboval do něčeho dát, utrhl jsem z papíru roh a zbytek papíru jsem strčil pod piják, protože jsem spěchal. A pak jsem si jed nasypal do sklenice, než jsme si šli se Sandrou lehnout. Teď si na to vzpomínám.“

Náhle zvedl hlavu. „Myslím, že něco slyším. Auto.“

V té chvíli se na něj Laura podívala a chtěla něco říct, ale nedokázala to. Seděli beze slova a natahovali uši po sykavém chrastění oblázků pod pneumatikami, hlasech a zvuku motoru; čekali, až se v zatáčce objeví široký plechový čumák a šklebivá stříbrná ústa. Pan Rebeek chtěl vzít Lauru za ruku nebo položit Michaelovi dlaň na rameno, ale nemohl. Našel na jedné své ponožce díru, prostrkoval jí ukazovák a díval se, jak se trhlina zvětšuje.

Čekali, ale nic se nestalo. Bylo slyšet jen kobylky.

„Nic,“ prohlásil Michael. „Asi jsem si to jenom představoval.“

„Neumím si představit, že byste se zabil,“ prohlásil pan Rebeek skoro s úžasem. „Ještě ani teď si to neumím představit.“

„Já taky ne,“ podotkl Michael, „ani tenkrát, ani teď. Těžko se to vysvětluje, ale já jsem nevěděl, že se zabiju, nebo aspoň ne tak, jak to obvykle chápeme – že bych to plánoval, žil s tím, že bych se ráno vzbudil a řekl si: ‚Za dva dny si vezmu jed a umřu.‘ Na něco takového já nemám. I když jsem si vyhledal smrtící dávkování a zapsal si ho, bylo to jen ze sportu, z intelektuální zvědavosti. Konverzační téma. Ale nevzpomínám si, že bych si kdy řekl: ‚Hele, já už nechci žít. Zabiju se, jak nejrychleji to půjde, a budu mít pokoj.‘ To jsem nikdy neřekl.“

Znova se podíval na Lauru. „Myslím, že přesně tohle mi Laura nemůže odpustit. Chce, aby sebevrazi byli sami k sobě upřímní, aby si smrt vybrali a statečně jí šli vstříc. To já jsem nemohl. Nebyl jsem na to ani dost statečný, ani dost upřímný. Lauru jsem zklamal. A naprosto to chápu.“

„Tak to vůbec není,“ řekla Laura. Neobrátila hlavu. „Nemám právo na nikom chtít, aby byl upřímný. To ne. Ale hodit svou smrt na krk manželce, umřít tak, aby umřela ona – tohle si nijak okecat neumím, Michaeli. Udělala bych to, kdybych mohla.“

„Ano. To bylo špatné.“

Pan Rebeek se potřeboval dotknout něčeho živého. Ostýchavě natáhl ruku a uhladil havranovi černá pírka. Když sebou pták škubl, ale neodtáhl se, nechal ruku zlehka položenou na zaprášeném peří. Cítil, jak havranovi tluče srdce.

„Třeba to nevěděl,“ namítl. „Je to možné. Člověk dělá spoustu věcí, a ani o tom neví. Nevěděl, že Sandru obviní z jeho smrti.“

Michael zavrtěl hlavou. „Věděl jsem to. Ale i tak děkuju.“ Nepodíval se na nikoho z nich ani nevyhlížel na silnici. Zdálo se, že s velkým zájmem pozoruje bílý mrak ve tvaru koňské hlavy.

„Věděl jsem to,“ opakoval. „Z toho se prostě nevymluvím. Měl jsem pocit, že mě Sandy k sebevraždě dohnala a že je jenom správné, aby za to trpěla. Je to zvláštní, že se ze mě najednou stal takový obhájce spravedlnosti. Vždycky jsem své kurzy historie začínal prohlášením, že jestli studenti čekají sérii filmových scénářů, ve kterých nakonec dobří zvítězí, tak se rovnou můžou sebrat a jít domů, protože nejen že dobří nezvítězí, ale žádní dobří ani nejsou.“

„A na to potřebovali vysokou školu, aby se tohle dozvěděli?“ ušklíbl se havran. „Ptáci to vědí dřív, než pochopí, že jsou ptáci.“

„Lidi to vědí taky,“ řekl Michael, „ale trochu jim to dělá starost, a tak se celému tomu tématu radši vyhýbají. Říkával jsem studentům: ‚Spravedlnost neexistuje. Spravedlnost je lidský vynález, cizí těleso ve vesmíru. Tygři nejsou spravedliví ani nespravedliví, když zabíjejí kozy, anebo třeba i lidi. Nic takového jako abstraktní spravedlnost není. Existuje ovšem zákon. Ten rozdíl je snad jasný.‘ Tohle je stará věc, žádný Morganův originál, ale na studenty to dělalo velký dojem.“

Laura neřekla nic a Michael povzdechl. „Co ti můžu říct, Lauro? Že jsem si spletl spravedlnost a pomstu? To lidé dělají často, vždycky to dělali. To není výmluva. Nikdy jsem si nepřiznal myšlenku, že by moje manželka měla umřít, protože způsobila mou smrt, ale přesně o tohle šlo. Přišlo mi to fér.“

„A ten tvůj hrozný vztek na smrt,“ připomněla Laura. „To byla lež? To, jak ses ze všech sil snažil zůstat blízko k životu a jak jsi vykřikoval, že tě Sandra zavraždila – to jsi to celou dobu věděl?“

„Ne. Nevěděl jsem to do chvíle, kdy přiletěl havran. Kolem svojí smrti jsem si nepamatoval nic. Jen že v tom byl jed a že to mělo hodně společného se Sandrou. To bylo všechno.“

Laura ale stejně sklopila hlavu a nepodívala se na něj, a Michael se najednou rozkřikl: „Kruci sakra, jak myslíš, že mi asi je?“ Jeho hlas zaduněl panu Rebeckovi v hlavě a poslouchat ho bolelo. Bylo to, jako by se mu v lebce pomalu houpalo veliké kyvadlo.

„Jak asi myslíš, že mi je, když teď vím, že jsem sám sebe tak nudil, až jsem to skoncoval, a že jsem byl tak pomstychtivý, abych chtěl někoho strhnout s sebou? Když vím jasně a bez příkras, že jsem lhář, zbabělec a vrah, i když ne skutkem? Když vím, že jsem Sandru nikdy nemiloval a že jsem se ji snažil zničit, protože ona nemilovala mě? A naplánoval jsem to. Naplánoval jsem celou tu vratkou, dětinskou, vražednou věc, a pak jsem na to úplně zapomněl, protože nezapadala do toho obrázku, který jsem si sám o sobě udělal. Panebože, co jsem to byl za člověka. Jak já jsem musel nenávidět.“

„Já bych tak moc nemlátil hlavou o zeď,“ namítl havran. „Teď už s tím nemůžeš nic dělat. Ostatně, osvobodili ji. Šťastný konec. Na tom ostatním nezáleží.“

Michael zavrtěl hlavou. „Záleží. Jak to skončilo, to už není důležité.“ Mluvil tišeji. „Je to zvláštní, zjistit, že jsem Sandru nikdy nemiloval. Vždycky jsem si myslel, že ano.“

Pan Rebeek cítil, jak se pod jeho dlaní pohybuje pevné havraní tělo, a myslel si: Tohle se nemělo stát. Celým srdcem si přeju, aby byl zase červen, konec jara, než přišlo vedro, a aby se nic z tohohle nestalo. Viděl, jak Laura postupně zvedá oči k Michaelovi, a bez překvapení pochopil, co se mezi nimi to ráno odehrálo. Asi je to úžasná věc, myslel si, dokonce svého druhu zázrak, ale nějak na to neumím správně reagovat. Jsem moc starý na náhlou krásu, krásu, která se rodí, aniž pučí, a zemře, aniž plodí. Co s nimi teď bude?

Jak hrozně moc já si přeju, aby bylo zase jaro, pozdní jaro, než přišlo vedro.

Michael tiše oslovil Lauru: „Odtroubeno. Hon na Morgana skončil. Vím, co jsem. Mám v sobě všechno, čeho jsem se v životě bál, všechno, co jsem nenáviděl na jiných, faleš, brutalitu, bezohlednou aroganci. A musím je s sebou táhnout tam, kam potáhnou mě, protože ke mně patří jako kůže a kostra. Už se před nimi nikdy neschovám.“

„To není pravda,“ odpověděla Laura. „Jsi laskavý a hodný a nemáš v sobě víc zla než snídaně nebo západ slunce. Nemyslíš, že já to musím vědět?“

„Ne. Nemyslím, že to víš, Lauro, protože já jsem to sám nevěděl až doteď. Nemůžu se vrátit k laskavosti, když už nic jiného nezbylo. Když jsem byl mladý, považoval jsem se za hodně laskavého člověka. Myslel jsem, že zlo a brutalitu nenávidím prostě pro samo zlo. A jak jsem vyrůstal, zjistil jsem, že nerad vidím lidi trpět, protože si umím představit sebe sama, jak trpím na jejich místě. Vždycky jsem měl výbornou představivost. Teď vidím, že jsem proti těm věcem tak brojil, protože byly ve mně, já jsem to věděl a neodvážil jsem se to přiznat.“

„Jsou v nás ve všech,“ namítla Laura zoufale. „Ve mně taky. Michaeli, poslouchej mě.“

Michael pokračoval: „Tak jsem si řekl, že nejsem laskavý ani hodný, a teď se podívej, co jsem provedl, Lauro. Podívej se, co jsem provedl.“

Tentokrát zaslechli náklaďák všichni, a ještě dřív, než ho spatřili, věděli, že ti muži přišli. Pan Rebeek čekal obvyklý naleštěný černý pohřební vůz s dlouhým kufrem a tmavými okny, které tak často viděl popojíždět po hřbitově. Ale pro Michaela přijel velký náklaďák s otevřenou korbou, tak leskle zelený, jako by ho lakovali ten den ráno. Byli tam čtyři muži, tři seděli vepředu a jeden se vzadu opíral o rezavě červený vrátek, který trčel do výšky jako ocas štíhlé ryby. Zvuk motoru byl podivně tichý a zdušený, i když byl hodně blízko.

„Uvidí mě,“ uvědomil si pan Rebeek. Přitáhl nohy k tělu a chtěl se zvednout, ale havran ho šťouchl do ruky: „Když se nezvedneš, tak ne. Seď.“ Pan Rebeek se uklidnil a trochu se styděl za svůj strach, ale byl rád, že ho muži neuvidí.

„Dělejte něco!“ vyzvala Laura pana Rebecka, havrana, Michaela. Těkala pohledem z Michaela na blížící se náklaďák a zpátky. „Prosím, dělejte něco.“

Auto teď jelo velice pomalu. Jeden z mužů v kabině vystrčil hlavu z okénka a díval se na hroby, které náklaďák míjel.

„Nemůžou dělat nic,“ řekl Michael. „Čas činů, stejně jako čas dotýkání a čas laskavosti, je pryč. Ostatně, komu se to povede, vidět, jak ho vyhrabou.“ Napodobil zamračení. „Vyhrabou. Tenhle výraz se mi nelíbí… Exhumují. Ne, to není lepší. Vyzvednou z hrobu. Proboha.“

„Vykopou,“ navrhl havran. „Vydolují. Co třeba vydolují?“

„Vydolují, to je moc pěkné.“

Pan Rebeek zaslechl, jak muž v okénku křikl, a auto se zastavilo.

„Bingo,“ zamumlal Michael. „Vyhráli jsme v honbě za pokladem.“

Všichni čtyři muži vystoupili z auta a zastavili se před hrobem. Měli na sobě čisté montérky a těžké boty. Řidič šel dozadu do auta a vrátil se se čtyřmi rýči. Pan Rebeek spíš neurčitě čekal krumpáče, ale bylo léto a půda byla měkká. Nebude jim klást odpor.

Jeden z mužů zvedl rýč, chvíli ho držel ve výšce, přehmátl si a zabořil ho do hlíny v nohách hrobu. Přišlápl ho, aby pronikl hloub. Když ho vypáčil a vyhodil rychlým pohybem hlínu ke straně, objevila se v trávě tmavohnědá rýha.

„Proboha,“ řekla Laura tiše. Zprudka se obrátila k panu Rebeckovi, její prosebný stín byl velice blízko u něj. „Udělejte něco. Musíte něco udělat.“

Přece jen je krásná, pomyslel si pan Rebeek, a já jsem si toho nikdy nevšiml. Ale proč se obrací na mě? Proč na mě? Nemůžu dělat nic.

Michael to řekl za něj. „Nemůže, Lauro. Co čekáš, že udělá? To chceš, aby seběhl dolů z toho kopce a křičel: ‚Nechte toho ducha na pokoji! Když ho odvezete, nebudu si mít s kým povídat?‘ Nedá se nic udělat. K čemu by bylo křičet?“

Vůbec k ničemu, myslel si pan Rebeek. Ale křik by přijít měl. Mělo by přijít hodně křiku, kleteb a vyhrožování, protože jak víme, že žijeme, když se nic neozve?

Lauro, Lauro, kvůli tobě bych mohl být trochu statečný a rozeběhnout se proti těm mužům, hodně nahlas je proklínat a říkat jim, ať nechají Michaela na pokoji. Na to není potřeba tolik statečnosti. Ale až by mi došly nadávky, až by viděli, jak jsem malý, podívali by se na sebe, zasmáli by se a kopali by dál. Možná by dokonce vykopali i mě. Nebo aspoň prozradili. Na to dost statečný nejsem a nikdo mě nepřesvědčí, že ano.

První muž kývl na jiného a ten také zabořil rýč do země, až byl vidět jen malý proužek jeho plochy. Kopali spolu, jeden v nohou hrobu, druhý ze strany. Zbylí dva se opírali o rýče a povídali si.

Širokolistý břečťan, který se už začal nesměle zachycovat na Michaelově hrobě, vyrvali z kořenů a odhodili lhostejně ke straně, kde ležel jako použitá přikrývka. Na okamžik hrob získal kontury, tmavohnědý obdélník v trávě s černými ranami tam, kde zaútočily rýče.

„Břečťan ani neměl čas se ujmout,“ prohlásil Michael. „Vypadal ohromně hustý a ochranitelský, jenomže se chudák nejspíš nestačil ani zakořenit. Chudák skleníkový břečťan. Rád bych, aby s tím už skončili. Jak dlouho to tak obvykle trvá?“

„To nevím,“ pokrčil rameny pan Rebeek. „Ještě nikdy jsem to neviděl.“

Havraní hlava pod prsty pana Rebecka byla malá a překvapivě tvrdá. Četl jednou, že kosti ptáků jsou lehké a křehké jako skleněné koule na vánočním stromku.

Pták řekl: „Párkrát jsem to viděl. Tak půl hodiny. Možná víc, možná méně. Záleží na tom, jak těžké bude dostat rakev na náklaďák. Na to tam mají ten vrátek.“

„Půl hodiny,“ opakoval Michael. „Díky. Dokázala bys mě milovat ještě půl hodiny, Lauro?“

Muži pracovali velice rychle. Už se hrbili, protože se dostávali níž. Hlínu vyhazovali přes rameno. Od hrobu se už začala rozprostírat dvě nepravidelná křídla půdy.

„Víc nechceš?“ zeptala se tiše Laura. „Půl hodiny mojí lásky?“

„Víc nedostanu, takže víc nechci. Já věřím, že je lepší chtít to, co můžeš dostat. Ale tu půlhodinu moc potřebuju, Lauro.“

„Tak dobře, Michaeli. Půl hodiny.“

„Více méně. Třeba budou mít potíže s vrátkem. Koukej, jak rychle kopou.“

Právě v té chvíli dva muži kopat přestali a vystřídali je ti, kteří zatím nedělali nic. Kopali horlivě, ještě ani nevyhodili všechnu hlínu z rýče a už ho zase bořili do země. Jeden si sundal košili a bylo vidět, jak se potěšeně zubí při každém záběru. Muži, kteří teď odpočívali, si otírali čela a krky a trochu se napili z nedalekého kohoutku.

„Zajímalo by mě, co bude, až skončí,“ podotkl Michael. „Nejspíš nic, dokud nevyjedou ze hřbitova. A co pak?“ Podíval se tázavě na pana Rebecka.

„Já jsem nic takového nikdy neviděl,“ opakoval pan Rebeek. „Nevím, co se stane.“

„To je pravda. Jak byste to mohl vědět. Ale ono na tom nezáleží. Nebudu proto ani míň, ani víc mrtvý. Moje chyba. Ale stejně by mě zajímalo, kam mě odvezou.“

„Mount Merrill,“ odpověděl havran. „Takové malé místo na samém konci Bronxu. Tam se vozí všichni, které Yorkchester odmítne. Zařídila to tvoje stará.“

„Hezké jméno. Aliterace.“ Zdálo se, že poslední havranovy poznámky si Michael nevšiml. „Víš, když se nad tím zamyslím, tak tahle – důlní práce – by mě neměla moc ovlivnit. Neopouštím přece nikoho, koho jsem už neopustil. Až na Lauru, Laura je výjimečná.“

Rychle se obrátil k panu Rebeckovi. „Nemyslel jsem to tak, jak to znělo, Jonathane.“ Takhle pana Rebecka ještě nikdy neoslovil. „Byli jsme tady přátelé. Byli bychom přátelé, kdybychom se potkali, ještě když jsem byl živý. Možná bychom spolu dlouhá léta hráli kanastu a děti bych nutil říkat vám strýčku Jonathane. Ale protože jsme člověk a duch, máme na to přátelství jenom málo času. Víte to sám. Byla to ta červená vteřinka světla, která setrvá, když zhasnete. Tak krátká.“

Michaelův náhrobek se náhle začal kácet. Pan Rebeek uslyšel, jak jeden ze stojících mužů varovně vykřikl, a viděl, jak dva kopáči spěšně lezli ven zpod rozhýbaného kamene. Stejně jako ten břečťan, ani pomníček neměl čas se usadit a teď se pomalu kácel vpřed, tlačil před sebou tu trochu hlíny, která ho ještě držela, a nevydával přitom žádný zvuk. Chvilku se kolíbal, teprve pak padl do mělké jámy, kterou muži vykopali, a zmizel v ní. Ti čtyři, kteří to sledovali z kopečka, ucítili temný zvuk nárazu o hlínu a pan Rebeek měl pocit, že byl i trochu dutý. Rýče to už neměly daleko.

„To je zvuk,“ prohlásil skoro obdivně Michael. „Jako když se zaklapne kufr. Symbolické. Dokonce i kámen vykřikne. No, to by nám mělo dát trochu času navíc. Jsem za něj vděčný.“

Dívali se, jak ten muž bez košile mávnutím poslal ostatní stranou a skočil do hrobu. Zamnul si ruce o stehna a sklonil se ke kameni. Pan Rebeek ze svého místa viděl jen mužova široká snědá záda, ale slyšel sípavé funění námahy, které muži unikalo skrz zaťaté zuby, jak zápasil s náhrobkem. Viděl také, jak se mu na bocích dělají proužky hlíny a potu. Jednou se mu skoro povedlo kámen zvednout; už stál skoro vzpřímeně, s ohnutými rameny, krkem vystrčeným vpřed a pažemi svěšenými, jako by tvořily tětivu k jeho ohnutým zádům, a kámen držel v rukou nad zemí. Lokty měl poškrábané a hodně špinavé.

Pak uslyšeli, jak kámen znova spadl, a viděli, že se muž pomalu narovnal, mnul si záda a s otevřenými ústy se bolestně šklebil. Muž, který řídil náklaďák, se zazubil, triumfálně a soucitně zároveň, a seskočil do hrobu, aby mu pomohl. „Musíš ze dřepu,“ slyšeli ho jasně říct. Oba si tedy dřepli, takže z hrobu vykukovaly jen jejich hlavy, společně náhrobek uchopili a zvedli. Upustili ho do trávy a vylezli z hrobu; těžce dýchali, smáli se a lapali po dechu. Druzí dva muži se chopili rýčů a začali znova kopat.

„A hotovo,“ hlesl Michael. „Tohle je skutečný Morganův konec. To tělo v rakvi, které se tak moc pokoušejí vykopat, není vůbec podstatné. Všechna těla jsou stejná. Ale když padl ten náhrobní kámen s mým jménem, padl i starý Morgan. Každý by měl mít kámen se svým jménem. A s daty narození a úmrtí. Já ho nemám. Udusejte hlínu a nechte ji zase zarůst trávou. Morgan skončil.“

„Kámen vždycky berou s sebou,“ prohlásil havran. „Zase ho vztyčí na Mount Merrill.“

Michael neodpověděl. Sledoval ty muže. Také pan Rebeek je sledoval a byl čím dál nervóznější. Teď si už nepřál jaro. Přál si jen, aby byl někde jinde než na tomhle kopečku, někde, kde neotevírají hrob tak dychtivě, jako by to byl nečekaný dárek.

„To není fér.“ Laura to říkala smutně jako dítě. „To není fér.“

„A co je fér?“ zeptal se Michael laskavě. „Tohle mi neprovedl nikdo jiný. Způsobil jsem si to sám. Musel jsem to někdy chtít. Tiše, Lauro. Neplač.“

„Já nepláču. Jsem duch.“

„Nehádej se se mnou. Poznám, když pláčeš. Miluju tě. Vím o tobě všechno.“

Díra už byla hodně velká. Nejmenší z mužů v ní stál po ramena a stále přihazoval další a další lopaty hlíny k veliké hromadě v nohou hrobu. Když se sehnul, aby zaryl, nebylo ho vidět vůbec.

Michael pokračoval: „Třeba je to takhle správně. Milovali jsme se půl noci a půl dne a trochu nás to zahřálo. Co jiného si můžou přát pozdní milenci jako my? I kdybychom měli jen tu půlhodinu, o kterou jsem tě žádal, milovali bychom víc než někteří lidé za celý život. Lidé milují po minutkách: pět minut tady, minutku s touhle holkou, dvě minuty v metru s jinou. My víme, jak milovat. Cvičili jsme to v mysli, říkali jsme si: Takhle budu milovat, když mě někdo požádá. A teď jsme měli ráno lásky. Co víc ještě vůbec existuje, pro živé jako pro mrtvé?“

„Mnohem víc,“ odsekla bojovně Laura. „Z toho, co jsi říkal, nevěříš ani slovu. Dokonce ses ani neposlouchal. Nepokoušej se mě utěšovat. Já nechci útěchu, Michaeli. Nechci malinkou dokonalou lásku. Chci tebe. Chci tě na tak dlouho, jak tě můžu mít, a poznám rozdíl mezi půlhodinou a celým životem.“

„Lauro –“ začal Michael. Ona se ale prudce obrátila k panu Rebeckovi a on nemohl odtrhnout oči z její krásné, naprosto obyčejné tváře.

„Je to pro ducha nevhodné?“ chtěla vědět. „Já si nepřipadám moc jako duch. Připadám si chtivá a lidská. Je to chyba, že nechci rezignovat a smířit se s tím, co je, že nechci přijmout krásu ztrát? Je to chyba, že chci víc, než mám? Řekněte mi to. Chci to vědět.“

Jak mě kdy mohlo napadnout, že má hlas smutného dítěte? žasl pan Rebeek. Hlas, který slyším teď, je hlas hrdé, zmučené ženy. Co na tomhle místě dělá žena? Co jí můžu říct? Proč by mě měla poslouchat? Já bych se neposlouchal, kdybych měl na vybranou.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jaké já mám právo vám říkat, že nemáte nic chtít? Ale vím, jak to Michael myslel. Existuje takový druh lásky, který se naplněním jen zkazí.“

Takhle jsi to ale nemyslel, viď? Ne. Ne, řekl bych, že ne. Kdybys nebral všechno, co chceš říct, tak vážně, možná by se ti to párkrát i povedlo vyjádřit správně. Cítíš, jak se havran pod tvou rukou směje?

Rozhodl se vyprávět jim o té dívce. Jestli si na to ještě vzpomene. Bude to muset vypravovat opatrně.

„Jednou jsem někam šel s jednou dívkou, to jsem byl o hodně mladší. Byl večer. Nevzpomínám si už, kam jsme šli, ale vím, že tam byli i další lidé. A pak jsme se nějak ocitli sami, ta dívka a já, v místnosti s vysokými stropy a bez židlí. Slyšeli jsme z vedlejšího pokoje ostatní lidi.“

Mluvíš, jako když stařík vypravuje jedinou oplzlou historku, co zná. Honem začni o tom celle, protože v tom příběhu jde především o cello, ne o tebe.

„O zeď se tam opíralo cello. Vypadalo staré a jedna struna chyběla. Šli jsme ale k němu, dotýkali jsme se ho a brnkali melodie na těch strunách. Čas od času jsme se na sebe podívali a usmáli jsme se, a jednou se naše ruce dotkly, když jsme na cello hráli oba najednou. Zůstali jsme tam hodně dlouho, vyprávěli jsme si vtipy irským přízvukem a brnkali jsme na struny cella. Pak se do místnosti vrátili další lidé a my jsme vyšli na terasu.“

Právě v té chvíli rýče narazily na rakev. Ozval se krátký zvuk kovu o dřevo, pak další. Muži triumfálně vykřikli a ten bez košile, který nekopal, zamával rýčem nad hlavou. Další rýče škrábaly po rakvi nahoru a dolů, aby očistily pár zbylých hrud, a řidič plácl polonahého po zádech a zamířil k autu.

„Moc času už nezbývá,“ podotkl Michael.

„Ještě trochu ano,“ opravil ho havran. „Ještě musejí dostat pod rakev řetězy a naházet tu hlínu zpátky, až s tím budou hotoví.“

„Ani nevím, co s takovým množstvím času dělat. Celou tu dobu, co zvedali ten náhrobek, jsem si říkal: Dostal jsem darem pět minut, možná víc, a to je určitě dost času na to, říct Lauře něco důležitého nebo si to sám sobě vysvětlit. Jenže nic nepřišlo. Ani slovo. Miluju tě, moje Lauro, ale za celý život jsem nikdy neřekl nic důležitého, a teď s tím už nezačnu.“

Musím dokončit ten příběh, myslel si pan Rebeek. Nejsem tak upřímný jako Michael; já musím věřit tomu, že co říkám, je důležité a nemělo by zůstat nedopovězeno. Tak ten příběh tedy dokonči, ale nevyčítej jim, když tě nebudou poslouchat. Oni vědí, co je důležité a co ne.

„Tu chvíli, co jsme s tou dívkou stáli v místnosti, hráli si s cellem a vyprávěli vtipy, milovali jsme se tak moc, jak to jen šlo. Když jsme vyšli do zahrady, už to nebylo totéž. A po nějaké době jsme se rozešli, protože jsme oba věděli, že už to nikdy nebude moci být takové jako tehdy v té místnosti s cellem. V těch pár minutách jsme vyčerpali celou svoji lásku a to, co přišlo pak, bylo jen vzpomínání a snaha vrátit se tam, kde jsme byli dřív.“

Řidič zacouval s náklaďákem ke kraji hrobu a bylo slyšet chrastění řetězu na vrátku; připomínalo to cinkání příborů ve dřezu. Muž bez košile sáhl na korbu a vytáhl dva smotané provazy. Jeden hodil jinému muži a oba slezli zpátky do hrobu; spouštěli se hodně opatrně, protože to bylo hluboko a bylo by snadné spadnout a ublížit si.

Laura teď na malém kopečku čím dál nervózněji poposedávala. Oči měla veliké; přelétaly v její tváři tam a zpátky jako chycené a vyděšené veverky v kleci, která je pro ně příliš malá. Přebíhaly od Michaela ke strnulému mlčení pana Rebecka, k havranovým pirátským očím a zahnutému zobáku, pak k mužům v hrobě, kteří vázali svá lana kolem rakve, a zase zpátky k Michaelovi. Vždycky zpátky k Michaelovi. Seděla tak blízko u něj, jak mohla.

„Pracují tak rychle,“ povzdechla si. „Proč tak spěchají? Já se na ně nemůžu koukat.“

„Tak se na ně nekoukej,“ doporučil jí Michael. „Koukej se na mě. Co se máš co koukat jinam?“

„Michaeli, musí přece jít něco udělat. Musí něco být.“

„Ne. Nic takového není, Lauro. Nemůžeme dělat nic než se na sebe dívat a doufat, že si tvář toho druhého zapamatujeme i po tom, co zapomeneme svou vlastní.“

Dva muži se pohybovali v hrobě a třetí čas od času volal na řidiče, jak jsou daleko. Laura seděla blízko u Michaela a dívala se na ně. Kdykoli se jejich hlavy a ramena vynořily z hrobu, věděla, že musejí stát na rakvi.

„Zapomeneme,“ řekla trpce. „Jen odejdeš, zapomenu na tebe a umřu. A ty zapomeneš na mě.“

„Co ti můžu říct? Že moje láska k tobě je tak velká, až spálí tu černou bránu mezi námi na popel, že se znova setkáme a poznáme v tom velkém zábavním parku na nebesích? Že za tebou přijdu za měsíčního světla, i kdyby mi samo peklo stálo v cestě? Víš přece sama, jak to je, Lauro. Miluju tě, a myslím, že víc, než sám chápu, jenže taková láska jako naše, to není meč. Je to světlo. Ne oheň. Jenom světýlko, jen tak velké, aby se při něm daly číst milostné dopisy a aby ta zvířata, co na nás vrčí, zůstala v uctivé vzdálenosti. Časem zhasne. Všechna světla zhasnou. Ale všechny ohně taky, jestli tě to utěší. Miluj mě, dívej se na mě a pamatuj si mě, jako si já budu pamatovat tebe. Nic jiného není. Sedni si ke mně a mlč.“

Motor vrátku kručel jako obrův žaludek a lesklý řetěz zvolna klesal do hrobu. Muž bez košile ho popadl oběma rukama s jakousi vášnivou láskou a on i druhý muž k řetězu horlivě připevňovali provazy omotané kolem rakve. Trvalo to pár minut. Michael a Laura se během té doby dívali jeden na druhého a ne na hrob, vrátek běžel naprázdno a staromilsky si pro sebe nadával.

Pak ten, který dělal prostředníka mezi hrobem a zeleným náklaďáčkem, něco zavolal na ty dva dole a oni se z hluboké jámy vyškrábali. Třetí muž jim podal ruku a vytáhl je přes okraj, jednoho po druhém. Nerozesmáli se, nezačali oddechovat; odpotáceli se dobré tři metry od hrobu, plácli sebou do trávy a pak konečně mávli na řidiče v kabině auta. Byli zpocení a špinaví tmavou hlínou hrobu.

Řetěz se napjal a zachvěl se. Chvilku se nic nepohnulo. Ozýval se jen vrátek, nic jiného. Dokonce i kobylky mlčely.

Laura vydala nějaký zvuk, který snad mohl být zafňukáním, ale zarazila se tak rychle, že se ho neozvala ani polovina.

Havran rozmáčkl zobákem mlčící kobylku, a to byl konečně zvuk.

V té chvíli se hladové kvílení vrátku změnilo v zimavé, triumfální vytí. Celé auto se při tom zvuku zachvělo. Řetěz zachřestil jako prasklá struna na houslích a rakev začala pomalu stoupat z hrobu, narážela na boky jámy a ze všech stran z ní zpátky do hrobu sjížděly hrstky hlíny.

„Jako když se trhá zub,“ podotkl Michael. „Je to úplně stejné, jako když se trhá zub.“

Když byla rakev dostatečně vysoko nad hrobem, řidič vypnul motor. Černá rakev se houpala ve vzduchu a slunce se odráželo od stříbrných madel a malé stříbrné tabulky se jménem. Řetěz trochu skřípal a provazy vrzaly o hrany rakve.

Michael se s podivnou elegancí zvedl a se svěšenýma rukama a trochu nachýlenou hlavou hleděl na zavěšenou truhlu. Motor znovu naskočil a vrátek složil rakev zboku na korbu auta. Jeden z mužů se vyhoupl nahoru, řetěz odpojil a posunul rakev dál do auta. A Michael kývl, jednou, podruhé.

Pak se obrátil k Lauře a tiše řekl: „Asi bych měl už jít.“

Nedal jí čas odpovědět. Vyhnul se jejímu pohledu, došel k panu Rebeckovi a řekl: „Sbohem, Jonathane. Budete mi moc chybět. Dávejte na sebe pozor a povídejte si s Camposem, kdybyste si připadal osamělý. Živí jsou občas skvělá společnost.“

Pan Rebeek neměl skoro ani čas říct zmatené „Sbohem“, když mezi ně vběhla Laura, postavila se naproti Michaelovi a vykřikla: „Ne! Ještě není čas, ještě nemusíš jít! Ne, Michaeli!“

„Nemusím, ale můžu, Lauro. Odjíždějí. Bude lehčí odejít s nimi.“

„Ale ještě není čas,“ opakovala zoufale. „Zůstaň, Michaeli, prosím. Ještě nemůžou odjet.“

Pan Rebeek se váhavě přidal. „Ještě musejí zaházet hrob. To bude chvilku trvat.“

„Ne,“ řekl Michael oběma. „Nedělejte to. Musím jít. Bude lepší, když půjdu hned.“

„Chlape zatracená!“ vykřikla Laura a její hlas zošklivěl bolestí. „Mohl bys aspoň jednou přestat být tak statečný? Byl bys tak laskav, sklopil tu svou hrdě vztyčenou hlavu a zapomněl na svou důstojnost, na tu svou čerstvě nalezenou důstojnost? Prokázal bys mi tu čest, moje nejdražší lásko, a trochu se sesypal? Udělej to pro mě, Michaeli, chci si tě pamatovat takového, jako jsem já sama, nezralého a necivilizovaného, bez hrdosti, se slzami v očích.“

Michael přistoupil až těsně k ní a řekl: „To není statečnost ani důstojnost. Nikdy jsem nebyl statečný ani důstojný, nikdy, ani jednou. Tohle je zase zbabělost. Tohle je únik. Nemám odvahu a můj smutek není hezký. Nemůžu říct sbohem, tak chci utéct dřív, než to budu muset udělat.“

„Zůstaň se mnou,“ zaprosila znova Laura. „Dokud zbývá třeba jen jediná minuta. Zůstaň se mnou. Nemusíš odcházet, dokud nevyjedou z brány. Do té doby zůstaň se mnou.“

„Nemůžu, moje Lauro. Odpusť. Nemůžu zůstat.“

Pan Rebeek si připadal, jako by poslouchal za dveřmi, ačkoli si ho vůbec nevšímali. V hlubokých rozpacích hladil havranovi hrubé peří a díval se, jak muži shrnují hlínu zpátky do hrobu. Pracovali zároveň tři, nabírali hlínu a házeli ji dovnitř, udusávali. Pracovali zvolna a povídali si přitom, jako by své nutkavé dychtivosti otupili drápy už při vyzvedávání rakve. Přesto ale před jeho očima díru v zemi zasypali docela. Povrch byl trochu propadlý, hlíny nebylo dost, aby jámu vyplnila celou. Rakev zabírala velký prostor. Jeden z mužů uplácával rýčem hlínu. Další dva přidřepli, aby vyzvedli náhrobek a uložili ho do auta vedle rakve. Řidič vystrčil hlavu z okénka a díval se, jak pracují.

„Nesnesu to, sedět tady a ztrácet tě a nemoct s tím nic dělat,“ pokračoval Michael. „Nemám dost odvahy. Počkal bych s tebou, kdybych si troufal, Lauro, a říkal bych ti moudré a útěšné věci, a celou dobu bych si myslel: Pět minut, čtyři minuty, do kopce, z kopce, kolem vrb, teď cesta zatáčí, teď se otevírá ta bezútěšná brána, co jí mám říct, co můžu říct? Musí přece být něco, co bych jí řekl, aby to, že jeden druhého ztratíme, mělo nějaký význam, nějaký účel, aby tahle smutná a hloupá věc k něčemu dobrému byla. A pak bych si myslel: Dvě minuty, jedna minuta, brána je otevřená, a říkal bych: ‚Miluju tě, Lauro,‘ říkal bych to znova a znova, dokud bych nebyl pryč.“

„To má význam. Jaký větší význam bys ještě chtěl? Zůstaň se mnou, Michaeli.“

„Nemůžu,“ zavrtěl hlavou Michael. „Nezměnil jsem se. Smrt a láska ze mě neudělaly statečného a ušlechtilého člověka. Pořád ještě jsem Morgan, mrtvý Morgan. Nech mě jít, ať to mám za sebou.“

Muži hodili rýče do auta a nastoupili, tři vepředu, jeden vzadu, stejně jako přijeli. Motor naskočil, auto se zatřáslo, rýče o sebe zazvonily. Muž vzadu se zapřel nohama za rakev. Pak auto odjelo, a to poslední, co z něj zahlédli, když zatočilo za roh, byl štíhlý červený vrátek s hnědými skvrnami v místech, kde se barva sloupala, a osamělý muž sedící vzadu.

„Odcházím,“ prohlásil Michael.

„Miluju tě,“ řekla Laura beznadějně. „Milovala bych tě, i kdyby ses bál všeho na světě.“

„Vždyť se bojím. Až na to, že budu sám. Miluju tě, Lauro.“

Znovu se rozloučil s panem Rebeckem, otočil se a vykročil z kopce k obdélníku tmavé hlíny s potrhaným břečťanem všude kolem. Vypadal jako zlehka načrtnutá postava, která nemá žádnou vlastní barvu, která má barvu trávy a kypré země hrobu, barvu oblázků na cestičce. Slunce svítilo skrz něj, a i to byla jeho barva. Neotočil se, nepodíval se zpátky. Dvakrát se ale zastavil a chvilku postál s nahrbenými rameny, než pokračoval v cestě.

„Chce se vrátit,“ pochopila Laura. „Kdybych na něj znova zavolala, vrátil by se.“

„Tak ho zavolejte,“ pobídl ji pan Rebeek se skloněnou hlavou.

„Ne. Protože možná by se přece jen nevrátil, a to bych asi nevydržela.“

Pohybovala se nahoru a dolů, už ne jako stuha, ale jako závoj, a nebyla už krásná, pokud vůbec kdy krásná byla. Dívala se, jak Michael minul prázdný hrob, který brzo zaroste trávou, a řekla přitom: „Bože, Bože můj, co si počnu?“ Pan Rebeek si vzpomněl, jak mu týž hlas kdysi dávno zpíval, tenkrát, než pro někoho vyšlo slunce, a věděl, že i tohle je píseň. Havran mlčel a nedíval se na nikoho.

A pak najednou Laura znehybněla, znehybněla tak, až si pan Rebeek byl jistý, že se jí Michael právě ztratil z očí; a zatímco se pokoušel vymyslet něco, co by její žal zmírnilo, začala se obracet. Ještě než se otočila docela, věděl už, oč ho chce požádat, a strach, který měl schovaný hluboko v sobě, vyskočil s divokou radostí.

Přišla k němu a poklekla vedle něj. „Kdybyste mě přestěhoval. Kdybyste vykopal mou rakev a pohřbil mě na Mount Merrill, mohla bych být s Michaelem. Mohli bychom být spolu.“

„Lauro,“ řekl. „Lauro, miláčku, víte, že kdyby to bylo aspoň trochu možné –“

„Je to možné.“ Hlas se jí chvěl, jako kdyby se chtěla radostně rozesmát. „Můžete to udělat v noci, nikdo vás neuvidí. A když necháte můj náhrobek, jak je, nikdo nebude tušit, že tady nejsem pohřbená. Můžete to udělat. Já vím, že můžete.“

Přejel si náhle zvlhlou dlaní po bradě a napadla ho absurdní myšlenka: Musím se oholit, se strništěm vypadám hrozně. Jako tulák.

„Nejsem dost silný. Ani nemám rýč. A kdybych měl, neměl bych dost síly zvednout rakev. Viděla jste, jak to dělali. Byli na to potřeba čtyři lidé. A taky musíte mít náklaďák. Kde bych vzal náklaďák?“

„Řekněte Camposovi,“ radila dychtivě. „Campos vydá za čtyři chlapy, a má náklaďák. Půjde s vámi. Prosím. Já vím, že to dokážete. Pomozte mi.“

Havran pod jeho dlaní se tiše, pobaveně zachechtal a prohlásil: „Hohó. Teď jsi pěkně namydlený. Tak nazdar, kamaráde.“

„Ne,“ řekl. Takové horko! „Nechtějte to po mně, Lauro. Musel bych opustit hřbitov.“

Laura to nejdřív nepochopila. „Bude s vámi Campos. Může vás odvézt tam i zpátky a nikdo se nic nedozví.“

„O to nejde,“ zavrtěl hlavou, a pak už Laura pochopila.

„Nikdy jsem ze hřbitova nevyšel. Celých devatenáct let. Prostě nikdy.“

„Bylo by to jen jednou,“ namítla Laura, ale naděje se z jejího hlasu vytratila. „Mohl byste se hned vrátit.“

„Nemůžu,“ odpověděl pan Rebeek. A v duchu si říkal: Stalo se to, já jsem věděl, že se to stane, a nedokážu se s tím vyrovnat o nic lépe než kdysi dávno, kdy jsem se tak moc snažil být na druhé hodný.

Šokovalo ho, když si všiml, že Laura před ním klečí. Hlava jí škubala tam a zpátky, jako by ji někdo fackoval. Vztáhl k ní ruku, ačkoli věděl, že je to zbytečné gesto, ale chtěl ji zvednout. Nedokázal snést, že před ním klečí.

„Lauro,“ řekl; vždycky se mu její jméno hrozně líbilo. „Prosím vás, vstaňte, Lauro. Pomohl bych vám, kdyby to šlo, kdybych aspoň trochu mohl. Ale nemůžu projít bránou. Zkoušel jsem to. Lauro, poslouchejte mě,“ protože její tmavá hlava byla ještě skloněná. „Zkoušel jsem to. Nemůžu projít bránou. O nic víc než vy. Jsem stejně bezmocný jako vy. Nemůžu dělat vůbec nic.“

Neřekla ani slovo a on měl pocit, že na místě zemře, na tom místě, kde ona před ním klečí. Byl by to nejspíš ten nejvhodnější čas.

„Nemůžu vám pomoct. Člověk by pomoct mohl. Ale já jsem jako Michael a jako vy. Nic, co ublíží člověku, nemůže ublížit mně, ale taky nemůžu udělat nic, co může člověk. Nemůžu projít bránou a odvézt vás k Michaelovi, Lauro. To je jako jít proti větru. Děláte pořád dokola jeden a ten samý krok a vítr vás kousek po kousku odfukuje od místa, kam jste chtěla jít. Nechtějte to už po mně, Lauro.“

Neviděl, jak vstala, protože měl tvář schovanou v dlaních. Hnětl a třel ji prsty, jako by se pokoušel přijít na to, čí obličej si to omylem nasadil. Havran hrabal a hledal hmyz.

„Nejde to,“ řekla Laura tichounce. „Ze zvířat venku se hodně rychle stávají zvířata uvnitř. Je mi to líto, Jonathane.“

Když se na ni podíval, nenašel v jejích očích žádnou nenávist. Nenávist by uvítal. Nebylo tam nic, jen on sám a snad trochu soucitu.

„Je mi to líto,“ opakovala, pak se odvrátila a rozběhla se z kopce dolů, kolem prohlubně prázdného hrobu a na oblázkovou cestu. Pohybovala se jako stuha, jako závoj, jako peříčko, jako drak, jako cokoli, co uchvátil vítr a odvál to daleko od místa, kam to patří, co se ztratí a teprve časem dovlaje zpátky.

Slunce zářilo tak jasně, že ji pan Rebeek sotva viděl. Občas zahlédl mezi stromy něco tmavého a věděl, že jsou to její vlasy, občas šedou šmouhu – její šaty. Většinou ji neviděl vůbec, slyšel ale její hlas volat: „Michaeli! Michaeli, počkej na mě! Michaeli! Michaeli, počkej!“

A těsně než doběhla k zatáčce a ztratila se mu z očí úplně, uslyšel ji znova zavolat: „Michaeli!“ a kdovíproč si byl jistý, že Michael počkal.

Bylo mu trochu lépe a mnohem smutněji.

„Chtěl se vrátit,“ vysvětlil havranovi, „ale bál se, tak šel pomalu a doufal, že ona půjde za ním. Teď dojdou k bráně společně, nebo aspoň tak daleko, jak můžou. Myslím, že je to lepší, než aby šel sám.“

„Dojemné,“ prohlásil havran. „Panebože, mně ti cvrčci nechutnají. Vůbec nevím, proč je jím. Prý jsou zdraví.“

Pan Rebeek se pokusil ptáka znova pohladit, ale havran couvl.

„Měl jsem pravdu,“ řekl. „Ne? Nemohl jsem jí pomoct. Věděl jsi, že nemůžu.“

„Nevím nic,“ odsekl havran. „Na mě to nezkoušej, kamaráde. Já nic nerozhoduju. Já jsem pták.“

„To je pravda,“ odpověděl pan Rebeek. Pomalu se zvedl a protáhl se; do nohou ho brala křeč, jak dlouho seděl ve stejné poloze.

Kapitola třináctá

„Co budu dělat?“ zeptal se, stále ještě v naději, že mu havran odpoví. „Co budu dělat? Co budu dělat?“ Stál v trávě s rukama v kapsách a nohama těsně u sebe, jako by foukal prudký vítr, a opakoval: „Co budu dělat?“ aniž by si vzpomněl, že to řekla Laura. Nohy ho bolely, a když se pohnul, měl ztuhlá záda.

Věděl, že by měl jít dolů k bráně, jestli má ještě někdy uvěřit své fikci, že je mrtvým užitečný. Bude tam Laura a bude někoho potřebovat. Bylo jasné, že by tam měl jít a utěšovat, být vlídný a laskavě moudrý. Žil déle než ona a o smrti ví také víc; je tedy přirozené, že má-li i ona zmoudřet, musí ji poučit on. Hodí se to. A kromě toho, nikoho jiného teď nemá.

Ale nechtěl jít sám. Požádal havrana, aby šel s ním, aspoň kousek cesty, ale pták odmítl a odletěl. Pan Rebeek se za ním díval, jak dlouho to šlo, protože si říkal, že havran létá krásně. Když byl pták pryč, začal být neklidný a osamělý. Ještě před chvílí tu seděl se třemi přáteli; teď zůstal na kopečku sám a ta změna byla pro něj příliš náhlá. Uvažoval, jestli se takhle cítí hodně staří lidé. Nebo možná děti, děti, které usnou v místnosti plné světla, příjemných vůní, cinkání stříbra a skla, a vzbudí se mnohem později samy v cizí posteli uprostřed noci, v pokoji, který byl dřív možná přátelský a známý, ale už není.

Ale i když mu havran odmítá dělat společnost, přece jen půjde a vyhledá Lauru. Někdo by s ní teď měl být. Udělal pomalu pár kroků z kopce a zastavil se, pevně zapřel nohy do svahu. Prázdný hrob pod ním byl jako olysalá skvrna země. Napadlo ho, jak asi dlouho potrvá, než zase zaroste.

„Bude u brány,“ řekl si, „a na zemi bude pár stop, kudy projel náklaďák.“ Bylo snadné si ji představit, jak horečně šeptá k posměšně otevřené bráně, jak křičí na černé železo, ať ji pustí. Nechtělo se mu na to myslet.

Zdálo se mu pak, jako by neměl nohy.

„Nemůžu jí pomoct.“ Řekl to hodně nahlas a rozhlédl se kolem. Kam dohlédl, nikdo nebyl. Chvíli čekal, jako by doufal, že mu někdo bude odporovat; pak se obrátil a vykročil zpátky do kopce k úzké udusané cestičce, která od něj vedla. Jednou se otočil a uviděl hluboké jizvy v hlíně, které vyryl náklaďák. Až zase bude pršet, naplní se vodou a časem zarostou plevelem.

Ale nemohl Lauru zahnat z mysli. Jakmile polevil v pozornosti, jakmile mu došly hezké věci, na které by myslel, třeba jak je krásný den, vrátila se a stála uprostřed jeho mysli jako planoucí pochodeň. Zahnal ji tím, že obdivoval krásu květin, ale znova se vrátila, krásnější, i s černými vlasy, šedými šaty a zimníma očima, a řekla: „Nejde to. Je mi líto, Jonathane.“

„Nemohl jsem nic dělat,“ namítl. „Nejsem ten správný člověk na pomoc. Byla bys radši, kdybych ti něco slíbil a zklamal tě? Aspoň jsem byl dost chlap, abych přiznal vlastní slabost. Ne každý je na něco takového dost upřímný.“

Laura neřekla nic. Místo toho tiše ustoupila někam dozadu do jeho mysli a zůstala tam, tiše se třpytila ve stínu. Sdělil jí znovu, že ztrácí čas a že mu navíc ubližuje, ale neodpověděla.

Dokonce i vlaky ztichly. Podél jedné strany hřbitova vedla nadzemní dráha a na druhé straně podzemka a on je bral jako štít proti městu. Líbily se mu jejich zvuky. V noci, v těch unikavých okamžicích těsně před usnutím, měl při jejich hlubokém rachocení a kvílivém mňoukání pocit, že není sám. Znal jejich jízdní řády nazpaměť a věděl, že už je to příliš dlouho, co žádný vlak neslyšel projet kolem.

Laura zastavila vlaky, pomyslel si, nebo je aspoň přiměla jezdit bez hluku, abych se mohl lépe soustředit na pocity viny. Samozřejmě věděl, že to není pravda. Vlaky nepochybně jezdily jako vždycky. On je prostě jen neslyšel.

Cesta se rozšířila a stala se z ní asfaltka. Šel dál a říkal si: Samozřejmě její názor chápu. Neumí si představit, že by živý člověk opravdu nebyl schopen vyjít ze hřbitova a zase se tam vracet, jak jen chce. Denně vídá, jak to lidé dělají. Chodí dovnitř a ven jistými kroky, které ani v nejmenším nezpomalí, když procházejí bránou. Dokonce i Campos – a ten je mi hodně podobný. Nechápe, proč by to pro mě mělo být tak těžké. Upřímně řečeno, ani já to nechápu, snad až na to, že tohle místo je nejen místo, kde žiju, místo, kde spím. Je to moje kůže a člověk ze své kůže vystoupí jen velice obtížně a později mu to přinese velikou bolest. Z bolesti mám strach, bolest studí, přidává na věku a je zbytečná. Měl jsem to Lauře nějak vysvětlit.

Přicházel teď do bohatší části hřbitova. Dál za ní bylo hrobek méně. Poslední byla stará známá, veliká válcovitá budova na třech soustředných mramorových kruzích, které tvořily schody vedoucí ke skleněným dvířkům s křížem nahoře. Celé to panu Rebeckovi připomínalo hlavu a ramena rytíře. Kupole by byla přilba, myslel si, dveře otevřená ústa a tři schody ta věc, co chránila krk. Kolem celé hrobky se táhl pás basreliéfu přesně tam, kde by měl rytíř čelo. Byl to hluboce vtesaný vzor se zkříženými meči a vinnou révou. To by mohl být rytířův talisman, jestli něco takového měli, nebo dárek od bohaté dámy. Možná se rytíř jen na chvilku zastavil, nebo snad usnul, a svět se kolem něj zvedl jako hromada spadaného listí. Mohlo se to stát. Tohle byla jedna z věcí, které ho na světě děsily. Člověk jen na chvilku zavře oči, a když je zase otevře, je až po ramena v zemi a suchém listí. Musí být pořád vzhůru a v pohybu.

„Ze zvířat venku se rychle stávají zvířata vevnitř,“ řekla Laura v jeho mysli. „To tedy ne,“ odsekl podrážděně. „Strach se zastavil u zdejší brány. Kdybych vyšel ven, znova by na mě skočil, ale sem za mnou nemůže, tady jsem v bezpečí, nic mi nemůže ublížit.“

„Když se ničeho nebojíš,“ namítla Laura z velké dálky, „nejsi muž.“

„Tvrdil jsem někdy, že jsem?“ zeptal se a měl pocit, že právě získal důležité body. „Mužnost není něco, co si člověk oblékne a zase svlékne. Není to odměna za odvahu. Žádná cena mužnosti na mě nečeká, když budu dost statečný a opustím hřbitov. Nejsem ani muž, ani duch. Kvůli tobě si přeju, abych byl to první, kvůli sobě, abych byl to druhé. Takhle nemůžu pomoct ani tobě, ani sobě. Zkus mi to nevyčítat. Celkem vzato to není moje vina.“

Za ním zahoukalo auto hlídky a on spěšně ustoupil stranou, aby mohlo projet. Pořád ještě byl z hlídačů nervózní a pořád ještě se snažil odvracet od řidiče tvář, ale už neměl chuť utéct a schovat se, když uviděl jedno z těch černých aut se znakem dubového listu na bocích. Kráčel po cestě, občas natáhl ruku a pohladil ostrou zelenou srst zakrslých borovic, které v téhle oblasti rostly. Když na hřbitov přišel, bylo jich tu jen pár.

„No a stejně,“ pokračoval, ačkoli Laura v jeho mysli neřekla nic, „nejde jen o tu představu, že bych musel opustit hřbitov. Co kdybych se už nemohl vrátit? Co kdybych tady už nikdy nemohl žít?“ Chtěl být fér, a tak dodal: „No dobře, nevím, proč bych nemohl. Kdybych byl dost silný na to, projít bránou jednou, měl bych to dokázat i podruhé. Ale jen tak teoreticky předpokládejme, že bych se nemohl vrátit. Co bych pak dělal? Jak bych žil?“

Zjistil, že v duchu prosí tu tichou ženu, kterou ani nevidí. „Tam venku bych žít nemohl, Lauro. Už je to strašně dávno, strašně dlouho už spím na mramoru a hraju šachy s duchy. Jak bych mohl mluvit s lidmi, já, který jsem vypravoval vtipy mrtvým a zpíval s nimi písně? Jak bych mohl jíst v restauraci, když mě krmil havran? Co bych se sebou dělal? Jak bych si vydělával? Kde bych žil? Kdybych se sem nemohl vrátit, neměl bych kam jít. Kdo by mě naučil spát zase v posteli a přecházet ulice? Proboha, Lauro, jak bych mohl žít ve světě a neumřít tam?“

Laura neodpověděla. Minul kruh sloupů bez střechy, který spatřil Michael, když prvně procházel hřbitovem a hledal někoho, s kým by mohl mluvit. Otáčející se zavlažování uprostřed ztmavovalo paty sloupů, jak zalévalo trávu, kterou obklopovaly. Postál několik minut mezi sloupy a nechal si třpytivou vodou smáčet dlaně a zápěstí.

„Jsem moc starý,“ pokoušel se jí vysvětlit. „Jsem starší, než jsem si myslel. Ne moje tělo. Tělu je jedno, co udělám. Ale moje mysl je stará a špatně se přizpůsobuje změnám a každá výzva ji zažene do úkrytu. Tebe a Michaela mám moc rád. To přece víš.“ Tohle řekl hodně nahlas. „Ale musíš mi věřit, když ti říkám, že není způsob, jak bych ti mohl pomoci a sám sobě přitom neublížit. A já se hrozně bojím, že si ublížím. Aspoň jsem k tobě upřímný.“

Když Laura pořád neodpověděla, ale jen slabě svítila v klikatých chodbách jeho mysli jako dýka na dně studny, rozzlobilo ho to; měl pocit, že jeho upřímnost byla odvržena. Pak si vzpomněl na Michaelovu sebevraždu a na to, jak si Laura nebyla jistá důvodem své vlastní smrti, a protože si myslel, že ho zneužili, a věděl, že trpí, řekl něco krutého.

„Koneckonců, nejsem jediný, kdo do světa nezapadá. Představ si samu sebe, než jsi mě poslala na tuhle milosrdnou pochůzku. Na nás tři, jak jsme se schovávali v zemi jako vyděšené lišky, a kdo to přežil? Ty jsi možná víc než já dělala dojem, že se do světa hodíš, a byla jsi před sousedy lépe schopná předstírat, že žiješ, ale kdo nakonec přežil, kdo přežil?“

Už když ta slova říkal, nenáviděl je a nehlásil se k nim, ale řekl to všechno, řekl to v jednom zátahu, dokud si nebyl jistý, že skončil, a pak se otřásl a bylo mu mizerně. Vzadu v krku cítil řídkou, tekutou trpkost.

„No dobře, je mi líto,“ řekl Lauře. Stála v jeho mysli tak tiše. „Víš, že je mi to líto. Buď mi to odpusť a buď aspoň trochu tolerantní, nebo mě nenáviď a dej mi pokoj. Teď zrovna je mi celkem jedno, co si vybereš.“

Chvíli si myslel, že Laura odešla, protože po ní v hlavě nenašel ani stopu. Povzdechl si a řekl, že nevyhnutelnost je velkým požehnáním pro člověka unaveného rozhodováním.

Časem si nepochybně odpustí, vstřebá tu ztrátu, jako poraněná rybí tlama postupně vstřebá zlomený rybářský háček. Když bude mít trochu času, nejen že na Lauru zapomene, ale dokonce začne věřit, že ani nebyla skutečná, že si ji sám stvořil v hlavě plné jednorožců a smutných panen. A možná to tak bylo.

Je možné, říkal si, že Michael a Laura a všichni ostatní duchové, se kterými jsem kdy mluvil, nikdy neexistovali, to jen já jsem byl osamělý a potřeboval jsem společnost. Možná že mrtví jsou mrtví a neexistují žádní duchové až na moje vzpomínky na ztracené šance, přátele, se kterými jsem nikdy nemluvil, dopisy nikdy nenapsané, nikdy nezodpovězené, na ženy, které jsem nikdy neoslovil na ulici, na které jsem se neusmál v metru. Nebo možná, co si budeme nalhávat, třeba jsem mnohem větší blázen, než jsem myslel. Odjakživa sám sebe považoval tak trochu za blázna.

Ale aspoň trochu ho potřebovali, myslel si, a možná to znamenalo, že byli skuteční. Sny nikdy nepotřebují, aby jim někdo připomínal, že existují – vždycky je to naopak. Možná byli přece jen skuteční, Michael, Laura i všichni ti ostatní; přišli přece za ním, oslovovali ho jménem, žádali ho o malé laskavosti, které nikdy předtím nemohl poskytovat, a pak je rozdával, dychtivě, skoro horečně, a teď už nic nezbylo. Cítil ten rozdíl v sobě, jako by se propadal. Nikdy vlastně neměl moc co dát, a teď už nezbylo nic, kromě té trochy, kterou měl vždycky v plánu nechat si pro sebe, aby ho zahřála, až bude starý.

„Neudělám to,“ řekl, protože věděl, že Laura poslouchá, i když ji nevidí. „Dokonce ani pro tebe ne. Nepomůžu ti, protože je to příliš velká námaha s příliš malým ziskem. Nemiluju tě,“ to bylo určeno i Michaelovi a každému, kdo ho snad poslouchal, „a je mi líto, jestli jsem v tobě vzbudil dojem, že tě miluju. Moje vina. Miluju jen sebe, a tahle láska umírá na čas a na poznání, jako umírá každá láska. Brzo už bude po všem a já získám aspoň jakýs takýs klid a nikdo mě nebude žádat, abych pro něj něco udělal.“

Vzpomněl si na paní Klapperovou a napadlo ho, jestli dneska přijde. Jestli ano, řekne jí totéž a bude to. Nikdy od ní neměl nic přijímat – starost, společnost, historky o Lindě. Když přijde, vrátí jí pršiplášť a řekne jí, ať ho přestane otravovat. Doufal, že ho bude poslouchat.

Když se rozhlédl, aby se zorientoval, zjistil, že se blíží k Wilderově hrobce, ale z jiné strany, než tam obvykle chodil. Cesta začínala stoupat; za chvíli zase klesne do mělkého údolíčka, kde ležela jeho hrobka. A na vršku kopečku stál bílý zdobený hrad, bílý jako mýdlo, hrad, jehož základem byla hruď a břicho Morrise Klappera. Pokaždé, když pan Rebeek stavbu viděl, připadala mu větší. To se mu ještě s ničím jiným nestalo.

Na chvíli si sednu na schody, rozhodl se, protože jsem unavený. Rozepnu si košili, vyhrnu si rukávy a budu se chvíli opalovat. A až slunce zapadne, vrátím se dolů k sobě a počkám, než přiletí havran.

U schodů Klapperovy hrobky se zastavil a podíval se nahoru na bílou střechu. Slyšel nebo četl někde, že první náhrobní kameny byly přesně to, co říká název – hromady kamenů navršených na spěšně vykopaném hrobě, aby vlci nevyhrabali tělo. Napadlo ho, že pokud to tak skutečně je, je Morris Klapper docela v bezpečí. Zvířata uvnitř – ať už tím Laura myslela cokoli – se ho nemůžou dotknout. I sám Bůh by si polámal pár nehtů, kdyby se chtěl dostat k Morrisi Klapperovi.

Sedl si na schody, které nebyly ani zdaleka tak pohodlné jako ty, na které byl zvyklý, a zvedl obličej ke slunci. Rád sedal na slunci. Připadal si pak jako otec, který leží na lavičce v parku s novinami na břiše, skoro spí a sleduje své dítě, jak si hraje na písku. Tenhle sen dnes ale příliš nedržel pohromadě. Na dřevěné lavičce se necítil pohodlně, ať se vrtěl jak se vrtěl, a chlapec zmizel, kdykoli z něj spustil oči.

„No dobře,“ řekl nahlas, „mám trochu špatné svědomí. To je naprosto přirozené a není potřeba se za to stydět. To přejde. Tohle taky přejde a jako by nikdy nebylo.“

Za ním řekl nějaký hlas: „Škoda že jsem to neřekl já.“

Pan Rebeek se rychle obrátil, ale nikoho neviděl. Mezi ním a dveřmi mauzolea vůbec nic nebylo.

„Haló?“ řekl nervózně. „Je tady někdo?“

„Cože?“ řekl ten hlas.

„Je tady někdo?“ zeptal se pan Rebeek znova, ale teď mu to připadalo trochu hloupé.

„Aha,“ řekl ten hlas. „Já jsem tady, a už nějakou dobu.“

Hlas byl slabý, ale jasný a hodně suchý. Panu Rebeckovi připomněl boty s tenkou podrážkou kráčející v písku.

„Vy jste Morris Klapper?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl hlas pomalu. „Nemyslel jsem –“ Pak najednou s jistotou: „Ano. Ano, určitě. Jsem Morris Klapper.“

„Já se jmenuju Jonathan Rebeek.“ Byl by rád Morrise Klappera viděl, aby zjistil, jestli je mu skutečně podobný.

„Co tady děláte? Neznáme se přece, ne?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Rebeek. „Žiju tady.“

„Tady, na hřbitově?“

Pan Rebeek kývl. Hlas neřekl nic, ale on si byl jistý, že vycítil nesouhlas.

„Máte krásný dům,“ podotkl a podvědomě použil výraz paní Klapperové. „Zrovna jsem ho obdivoval.“

„Co, tady tohle?“ Měl dojem, že uslyšel krátký, zaprášený povzdech. „Ale kdepak. Já chtěl hezký malý kámen se svým jménem a možná s pár slovy přímluvy. A podívejte se, co jsem dostal. Synagogu. Soudní palác.“

„Vaše manželka chtěla, abyste měl drahou hrobku,“ podotkl pan Rebeek.

„No jistě,“ souhlasil Morris Klapper. „Tohle místo tady doslova vykřikuje: ‚Gertruda Klapperová!‘ Je to její památník, ne můj.“

„Nemyslela to tak,“ rozzlobil se pan Rebeek. „A vy jste hlupák, jestli to tak berete. Miluje vás.“

„Láska není omluva pro špatný vkus.“

Pan Rebeek cítil, že si ho někdo pozorně prohlíží, a znervózněl. Ještě nikdy nebyl v přítomnosti mrtvých nesvůj, až teď, když mluvil s Morrisem Klapperem a neviděl ho.

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se zničehonic hlas. „Moji ženu přece neznáte.“

„Seznámil jsem se s ní, když sem za vámi přišla. Chodí sem často.“

„Aha,“ uvědomil si Morris Klapper. „Zapomněl jsem. Říkal jste přece, že tu žijete.“

„Už hodně dlouho. Skoro dvacet let.“

„Zajímavé,“ podotkl hlas bez zájmu. „Můžu se zeptat proč?“

„Protože jsem ve světě nezapadl a všichni ostatní ano.“ Už se mu o tom nechtělo mluvit. Mluvením po čase všechno zrezaví.

„Chápu,“ řekl Morris Klapper. „Takže když jste nepatřil do jednoho světa, neměl jste jinou volbu než přijmout za svůj ten druhý. Z podstaty věci, dalo by se říct.“

Ten neosobní školometský tón začínal pana Rebecka dráždit. „Ne,“ ohradil se zostra. „Možná to tak zpočátku bylo, ale pak jsem zjistil, že tohle je moje místo a že tady je pro mě prostor mezi mými vlastními lidmi. Tenhle svět se mi líbí. Připadám si tady patřičně. Dokonce i kdybych se mohl vrátit do té země, ze které jsem přišel, a věděl bych, že tam pro mě bude místo, neudělal bych to.“

„Bravo,“ prohlásil Morris Klapper. „Projev právě tak akorát, aby dojal zkratovaná srdce mrtvých. Chybný, ale o to krásnější, že je chybný. Jsem rád, že ještě nejsem příliš dlouho mrtvý na to, abych ocenil trochu té pomýlené krásy. Tohle není svět. Svět je jen jeden, tohle je skládka. Mrtví tuhle skládku nevytvořili ani nemají zájem proměnit ji ve svět. Není tady nic, co by z ní mohlo udělat svět.“

„Je tu láska,“ namítl pan Rebeek. „Sám jsem ji viděl. Je tu humor, spokojenost, přátelství. To všechno jsem viděl.“

„Jsou tu jen proto, že jste si je s sebou přinesl. Myslíte, že jste svět opustil, že člověk tak snadno unikne? Svět si nesete s sebou, ať jdete kamkoli, jako želva. Vy sám jste měkký, nahý, beztvará tkáň, ale nosíte si tvrdý krunýř světa, aby vám chránil břicho a záda. Všichni lidé si nosí svět na hřbetě, ať jdou kamkoli.“

„Nechci mít svět na hřbetě,“ namítl pan Rebeek. „Nikdy jsem o to nežádal. Můžu zpod něj utéct? Je z toho nějaká cesta ven?“

„Smrt. Ne zdánlivá smrt, ne spaní ve stejné posteli se smrtí. Nic než originál.“

Pan Rebeek seděl na schodech a díval se na mřížové dveře. Nade dveřmi byl nápis, ale z téhle vzdálenosti ho nepřečetl. Už mizerně vidím, pomyslel si, a pak: Panebože, tahle budova je ale dutý zub.

Pečlivě volil slova, když řekl: „Občas si myslívám, že i já sám jsem duch. Je to možné? Mohl jsem tady žít a zemřít a nevědět to? Hodně o tom přemýšlím.“

Znovu na sobě cítil mrtvý pohled Morrise Klappera, ale duch nepromluvil. Pan Rebeek kousl do zatrženého nehtu; zaskřípal mu mezi zuby a chutnal trpce. Někde v dálce vyštěkl klakson auta. Doufal, že nepřijede sem.

„Všichni jsme duchové,“ odpověděl konečně Morris Klapper. „Jsme počati ve chvíli smrti a rodíme se z přízračné dělohy, hrajeme si na ulici s jinými malými duchy, prozpěvujeme si přízračné říkačky a snažíme se stát skutečnými. Říkají nám, že v životě je plno cílů, a že ačkoli je bohužel nutné se bít, můžeme si aspoň vybrat, ve které válce. Ale zjistíme, že pro duchy existuje jen jediná bitva: stát se skutečnými. Několika z nás se to dokonce povede, čímž ostatní duchy přesvědčí, že to je možné.“

„Jaké to je?“ zeptal se pan Rebeek. „Myslím být skutečný.“

Tichý smích Morrise Klappera zněl, jako když se obrátí přesýpací hodiny. „Bože dobrý, jak to mám vědět? Mně se to nikdy nepovedlo.“

„Aha,“ řekl pan Rebeek. Pak dodal: „Vaše manželka vás milovala. Není tohle jeden způsob, jak se stát skutečným?“

„Mohl byste už přestat pořád o té lásce?“ utrhl se na něj Morris Klapper. „Láska nic nezaručuje. Kromě toho, Gertruda mě nikdy nemilovala. Milovala toho muže, kterého ze mě chtěla mít. Bylo to jako žít s někým cizím. Byli jsme spolu docela šťastní, my tři, ale nebyl to ten druh lásky, která učiní ducha skutečným. Myslím, že jediný způsob, jak se stát skutečným, je být skutečný pro sebe a ještě pro někoho jiného. Láska s tím nemá nic společného.“

Pan Rebeek si kdovíproč vzpomněl na půlměsícovitý klobouk paní Klapperové, tenký a pošetilý, jak jí hřaduje na hlavě.

„Mám dva přátele,“ řekl. „Chtějí, abych opustil hřbitov. Ne sám kvůli sobě, ale proto, že ode mě něco potřebují. To není fér, chtít na mně něco takového.“

„Nic není zadarmo,“ odpověděl Morris Klapper. „Když máte přátele, musíte za ně dříve nebo později zaplatit, jako za všechno ostatní. Před takovýmihle dluhy vás hřbitov neuchrání. Jeden přítel, a železo kolem téhle skládky se stane kruhem z másla; jeden dluh mezi přáteli, a všechno, co milujete a čeho se bojíte, nakráčí dovnitř bránou a bude si přitom hvízdat. Nikdy jste to neměl udělat, pane – jak jste říkal, že se jmenujete? Jsem starý člověk.“

„Rebeek,“ řekl pan Rebeek. „Tak vy myslíte, že bych se měl vrátit? Myslíte, že bych měl opustit hřbitov?“

„To je mi jedno. Vůbec mi na tom nezáleží. Jsem mrtvý, a co uděláte nebo neuděláte, mě nezajímá. Mohl byste klidně chytit a vyhořet až do základů jako seník a mně by to bylo jedno. Až na to, že oheň jsem hrozně dávno neviděl a už ani nevím, jak vypadá.“

Odmlčel se. Pan Rebeek se podíval na železné dveře, cítil však, že je duch velice blízko. Ale když Morris Klapper znova promluvil, byl jeho hlas slabší a pan Rebeek musel napínat uši, aby ho slyšel.

„Řeknu vám jen, že jste živý a že jste sám sebe klamal. Člověk si nemůže vybírat svět. Nikdy to nešlo.“

Pan Rebeek vyskočil a vykřikl: „Já mám strach! Nebojím se hladu ani hovorů s lidmi, dokonce ani toho, že budu sám. Ale nesnesu být neužitečný a bezmocný. Musím přece mít nějaký význam, aspoň já, když už ne můj život; musí existovat nějaký cíl, který má na sobě napsané moje jméno. A jestli to tak není, jestli se klamu i v tomhle, proč bych se měl snažit stát skutečným? Jaký důvod bych měl k životu, ať už kdekoli?“

„Najednou chcete důvody,“ ozval se Morris Klapper. Pan Rebeek znova zaslechl ten vzdálený smích. „Já pro vás žádné důvody nemám. Umřete, jestli chcete. Umřete, a pak tu spolu budeme sedávat a povídat si o přátelství.“

Pan Rebeek stál na schodech a nešťastně myslel na klobouk paní Klapperové. Hlavu měl plnou modročerných per spojených nadějí a jehlicí s lesklou hlavičkou. Taky Laura tam někde byla a čekala. Najednou ho rozbolela obě stehna, a když se podíval dolů, zjistil, že se jich drží dlaněmi jako vyděšené dítě. Jeho tenké prsty se křivily a zatínaly a svaly mezi ukazováčkem a palcem se napjaly do drobných hřebenů a prohlubní. Nedokázal je přimět, aby se pustily, protože věděl, že pak to bude bolet ještě víc.

„Jaké to je, být mrtvý?“ zeptal se. Tuhle otázku ještě nikdy nepoložil.

Odpověď Morrise Klappera následovala tak rychle, jako krev následuje nůž: „Jako vůbec nic. Je to jako vůbec nic.“

Pan Rebeek stál ještě chvilku na schodech, trochu se třásl, prsty si zarýval do stehen, a v té chvíli měl pocit, že Morrise Klappera zahlédl. Byl to jen zlomek obrazu; šedý a neurčitý jako zapamatovaný žal někoho jiného, a možná si to opravdu jen představoval. Ale zdálo se mu, že viděl Morrise Klappera, a připadalo mu, že Morris Klapper skutečně vypadá trochu jako on, jak je jeden muž podobný jinému.

Pak za sebou uslyšel pronikavé, městem zbarvené volání paní Klapperové: „Hej, Rebeek!“

Stál, aniž se obrátil, a ona zavolala znova: „Rebeek! Hú-ú, Rebeek!“ V jejím hlase byla úzkost a on věděl, že se domnívá, jestli snad neudělala chybu a nevolá na pozdrav muži, který se mu sice podobá, ale ve skutečnosti je to někdo úplně jiný. Pustil stehna a ta ho okamžitě rozbolela ještě víc, jak se do nich vracela krev.

Zavolala znovu a tentokrát se pan Rebeek obrátil a vykročil jí po cestě naproti. Šel částečně proto, že její hlas byl vysoký a jasný a trochu mu připomněl volání podomních obchodníků, zařvání zuřícího policisty, klakson auta a triumfální polnici kavalérie cválající na pomoc. Především jí ale šel naproti, protože byla tak zjevně ráda, že volala skutečně na něj, až jí selhal hlas a skončil v jakémsi radostném vykviknutí.

Když mnohem později, o dlouhou dobu později, znova přemýšlel o odpoledni, v němž se rozhodl hřbitov opustit, došel k závěru, že to bylo právě tohle kvičivé „Hej, Rebeek!“, co rozhodlo.

Kapitola čtrnáctá

To tedy byla chvíle, když se Campos, černý a vzpřímený, zastavil nad černým hrobem s rakví na ramenou. V reflektorech auta vrhala stín a pan Rebeek vůbec neviděl Camposovi do tváře. Viděl ale veliké svírající ruce, ruce, jejichž hřbety byly pustinou plnou pevných svalů a tlustých modrých žil a jejichž klouby vypadaly v měsíčním světle jako lebky. Viděl nahá záda, na nichž se svaly zatínaly jako pěsti; viděl žebra, vyrýsovaná pod kůží tak, že Campos vypadal jako tygr s pruhy; a především viděl ty silné nohy, doširoka rozkročené, aby podepřely muže a jeho dlouhé břemeno. Campos sám žádný stín nevrhal, protože země byla velice tmavá.

V tu chvíli bez svítání si pan Rebeek říkal: Podpírá teď svět Campose a poskytuje mu místo, kde by se postavil, nebo naopak Campos zatěžuje svět, aby neodletěl?

Rakev byla v přední části těžká a trochu se naklonila, ale Campos se rychle shýbl a přehmátl si a pak už to bylo dobré. Vykročil k autu. Dělal pomalé, rovnoměrné kroky a nesl rakev vysoko na rameni. Nohy a záda měl rovné, ale ramena viditelně nahrbená, a hlavu měl natočenou tak, že se jeho ústa ocitla těsně u rakve, jako by šeptal vyznání lásky ženě, jejíž tělo tak něžně nesl. Když došel k autu, obrátil se a dřepl si, až rakev spočinula na sklopené zadní části korby. Pak zpod ní vylezl, opřel se o zem a znova se narovnal.

„Tak,“ řekl dvěma lidem, kteří seděli poblíž auta a sledovali ho. Ledabyle postrčil rakev dál do auta a sáhl po košili, kterou si předtím pověsil na kraj korby.

Pan Rebeek slyšel, jak si za ním paní Klapperová hlasitě oddechla. Než jí stačil něco říct, zeptal se rychle Campose: „Pojedeme?“

Campos kývl. Držel košili v ruce, ale neoblékl si ji. Zhluboka dýchal a ohmatával si od rakve odřené místo na krku.

„Tak,“ řekl znova. Došel k autu a zastavil se u dveří kabiny. V tom slabém světle se jeho zpocené tělo zlatě, hnědě a černě lesklo. Oblékl si košili, ale nezapnul ji.

„Neměli bychom ten hrob zaházet, než pojedeme?“ zeptal se pan Rebeek.

Campos se podíval na prázdný hrob a na hromady hlíny kolem. Pokrčil rameny. „Zahážu to, až se vrátím. Pojďte.“

Pan Rebeek vstal z kamene, na němž seděl, a nabídl ruku paní Klapperové. Popadla ji, zvedla se a volnou rukou si oklepala šaty. Přece jen dnes neměla svůj půlměsícovitý klobouk.

„No,“ řekla. „Takže teď už můžeme? Nikdo si nic nezapomněl?“

„Můžeme,“ kývl pan Rebeek. Vykročili k autu. Campos už nastartoval.

„Co teď?“ zeptala se paní Klapperová.

„Teď musíme odvézt rakev na Mount Merrill,“ vysvětlil pan Rebeek. „Není to daleko.“

Paní Klapperová na něj zamrkala. „A tam ji zase pohřbíte? Vaj, to jsou lidi. Jako pes s kostí.“

„Je to služba pro kamaráda. Říkal jsem vám o tom.“

„Vím, že jste mi to říkal. Služba pro kamaráda. Dobře, co by člověk neudělal pro kamaráda. Tak jo, sedíme tady celou noc a koukáme, jak váš kamarád vykopává hrob, a teď se pojedeme koukat, jak tu rakev zase pohřbí. Rebeek, oni maj kamarády, že já bych je nechtěla ani za nepřátele.“

„Nemohl jsem ho odmítnout,“ namítl nejistě pan Rebeek. „Je to hodně dobrý kamarád.“

„No dobře, pro vás je to dobrý kamarád. Mně se nelíbí. Mám z něj strach.“

Těch posledních pár slov už šeptala, protože došli ke kabině. Pan Rebeek otevřel dveře a ukročil, aby paní Klapperová mohla nastoupit první. Střelila po něm kyselým pohledem a zlehka potřásla hlavou, a on si uvědomil, že se trochu bojí sedět vedle Campose. Nedalo se ale nic dělat; Campos se na ně díval a netrpělivě čekal, až nastoupí, a už tak bude těžké nacpat do kabiny tři lidi, ještě aby si lámali hlavu s pořadím. Paní Klapperová tedy nastoupila a opatrně se vedle Campose posadila. Pan Rebeek vylezl nahoru za ní. Sotva se tam vešel, i když se paní Klapperová posunula blíž ke Camposovu tvrdému, zpocenému tělu. Sedl si ale vedle ní a pečlivě zavřel dveře.

Motor prudce zaškytal a auto se s trhnutím rozjelo. Pan Rebeek se opřel loktem o okno a cítil, jak ho do stehna tlačí klika dveří. Podle malinkých náramkových hodinek paní Klapperové byly tři ráno a byla hrozná tma. Panu Rebeckovi se špatně dýchalo, a dokonce i tlukot srdce ho bolel. Odvrátil obličej od paní Klapperové; nechtěl, aby viděla, jak je vyděšený.

Když řekl paní Klapperové, že se rozhodl opustit hřbitov, doslova vyjekla radostí. Potom si sedla na kámen a rozplakala se. Rychle přestala, když jí sdělil, že bude muset odejít až v noci. A když jí řekl o Camposovi a o rakvi, vstala, popadla kabelku oběma rukama a prohlásila, že je bláznivý vykradač hrobů a že bude rozhodně lepší, když zůstane na hřbitově, protože tam na něj aspoň nemůžou psychiatři. Zbláznil se z toho, jak byl pořád sám, ona ho přece varovala.

Zůstala ale, jen pořád luskala prsty, jak se pokoušela najít nějaké vysvětlení, které by mohla důstojně přijmout, ať už mu věřila, nebo ne. To, pro které se nakonec rozhodl, to jest, že musí ještě prokázat službu Camposovi, nebylo sice tak dobré, jak by jí bylo milo, ale stačilo to. Přijala to, řekla, že přátelství je pěkná věc, a dodala, že s ním počká, protože by se určitě ztratil, kdyby vyšel v noci sám do města.

Teď bylo ještě potřeba probrat to s Camposem, jenže ten měl službu až od půlnoci. Toulali se tedy po hřbitově a ze všech sil se snažili vypadat jako běžný pár středního věku, ale v duchu byli přesvědčeni, že každý, kdo se na ně podívá, hned pozná, že jsou v podstatě velice nezvyklí lidé, kteří se chystají provést nezvyklou věc. Od pěti hodin se vyhýbali Waltersovi, který jezdil po hřbitově a hledal opozdilé návštěvníky. Pan Rebeek se bál, že se paní Klapperová brzo začne nudit, ale po chvíli si uvědomil, že si vlastně s velkým nadšením hraje na četníky a zloděje, protože věděla, že je to naposled, co podnikají něco takového. Přibližně v téhle chvíli ho začal bolet tlukot srdce, ačkoli čas k odjezdu byl ještě několik hodin vzdálený.

Když zapadalo slunce, seděli spolu na schodech do hrobky a snědli zbytek jídla z předchozího dne. Trochu se před sebou styděli, protože spolu ještě nikdy nejedli, ale často se na sebe usmívali a mluvili s plnou pusou. Když dojedli, natočil jí sklenici vody z kohoutku za budovou.

Pak se na chvíli omluvil, vešel do hrobky a zavřel za sebou. Teď, když slunce zapadlo, byla místnost tmavá a dusná, ale on už tu dávno nepotřeboval vidět. Věděl přesně, kde co je: jeho šaty víceméně v jednom rohu, pár knížek, zabalených v papírových taškách a v nepromokavém papíře, ve druhém, ve třetím rohu přikrývky, polštáře a pršiplášť. Pršiplášť byl pečlivě složený; byl příliš nový, aby ho jen tak zmačkal a pohodil. Na přikrývkách ležel tenisový míček. Havran ho našel na hřbitově už před lety a donesl mu ho. Nikdy ho na nic nepoužil, ale ukládal ho vždycky tak, aby na něj viděl, i když už stářím zezelenal a zčernal.

Uvědomil si, že je to vlastně hodně úzká místnost, ačkoli ji vždycky považoval za dostatečně širokou pro svoje potřeby. Podobně musela při pohledu zvenčí vypadat jeho mysl. Mnoho starých věcí nacpaných do těsného prostoru; úhledná, ale bez skutečného řádu. Ale stejně jako ta místnost, i ta mysl mu vždycky vyhovovala a věděl, že oboje by mu vyhovovalo i dál, kdyby zůstal, protože je neměl s čím srovnávat, leda s prázdnějšími myslemi a užšími domy mrtvých.

„Pár věcí musím vzít s sebou,“ prohlásil nahlas. „Nemůžu se přece vrátit do města a nemít vůbec nic svého.“ Sehnul se a sebral z podlahy náruč oblečení; neurčitě si pomyslel, že je roztřídí a to nejlepší si vezme. Nabral toho ale příliš, než aby skutečně mohl začít něco třídit, a tak tam jen stál a tiskl věci k hrudi.

„Rozhodně musím mít něco svého,“ prohlásil chraplavě. Pak váhavě vrzly dveře a v místnosti se trochu rozjasnilo. Ve dveřích stála paní Klapperová.

„Slyšela jsem vás mluvit,“ vysvětlila. Všimla si, že stojí s náručí plnou oblečení, a vešla. „Rebeek, co to je? Čekáte stěhováky?“

„Jenom si chci s sebou vzít pár věcí,“ řekl; věděl, jak směšný jí asi připadá. „Nechci tady nechat nepořádek.“

„No a co, to je tu nemůžete nechat ještě den? Kdo vám co ukradne? Koukejte, teď se tím nezatěžujte, jinak tomu kamarádovi nepomůžete. Půjdeme sem hned zítra ráno, vezmeme pár velkých nákupních tašek a všechno do nich nacpeme.“

„Ne,“ zavrtěl rychle hlavou. „Ne, musím to vzít teď. Já se sem už nevrátím.“

„No tak dobře, vrátím se sem sama a odnesu to. Rebeek, nelámou si tím hlavu, to bude dobré.“ Jemně mu vzala balík šatů z náruče, která nekladla odpor, a chvíli je držela. Usmála se na něj a on jí to dokázal oplatit.

„Rebeek,“ řekla, „jestli jste si to nakonec přece jenom rozmyslel, jestli nechcete odejít, nic se neděje. Můžete mi to říct. Nezáleží na tom.“

Touhle větou mu definitivně přibouchla hřbitovní bránu za zády. Do té chvíle ještě mohl zůstat.

„Tak je tu nechte,“ řekl a naposledy vyšel ze dveří hrobky. Za chviličku ho následovala i ona. Drželi se při chůzi za ruce a neříkali nic.

Půlnoc a Campos přišli společně. Bylo to, jako by přijel do práce na půlnoci, jako jiní lidé jezdí autobusem, a jako by ji přivázal před černou bránou, aby na něj počkala, než pojede domů. Paní Klapperová skoro utekla, když toho mohutného muže viděla poprvé, a Campos byl zjevně podobně nedůvěřivý k ní. Zůstala před kanceláří, když spolu Campos a pan Rebeek mluvili uvnitř. Celou dobu hrálo rádio.

A uvnitř bylo občas i přes to rádio slyšet křik. Pan Rebeek prosil za Michaela a Lauru a zároveň s tím i za sebe. Co tehdy o půlnoci Camposovi řekl, si nepamatoval, jako si člověk nepamatuje, co mluvil ze spaní, a když mu to někdo zopakuje, připadá mu to jako blábolení cizího šílence.

Pana Rebecka napadlo, že žádat Campose o službu je jako modlit se k jadeitovému bohu se slepýma onyxovýma očima. Seděl rozvalený na židli s přimhouřenýma očima a jeho tmavá tvář byla bez výrazu. Pan Rebeek ve svém vysvětlování dělal dlouhé pauzy, jako kolonky k vyplnění v dotazníku, ale Campos nikdy nic neřekl, a tak musel pokračovat. Mluvil snad patnáct nebo dvacet minut, rádio hrálo a obrovitý Campos na své židli poslouchal a neposlouchal.

Když pan Rebeek domluvil, Campos se nepohnul. Díval se na pana Rebecka a oči se mu stále víc zavíraly, až zmizel i poslední záblesk černi. Byl nehybný, úplně nehybný; klidný jako okno ve chvíli tragédie.

Pak stále ještě se zavřenýma očima natáhl ruku a vypnul rádio.

V tichu slyšel pan Rebeek dech dvou mužů, svůj a Camposův.

Campos otevřel oči a vstal. Vyšel z kanceláře, světlo nechal svítit. Pan Rebeek šel za ním. Paní Klapperová se k němu připojila. Museli si pospíšit, aby Camposovi stačili.

Teď, vmáčknutý mezi paní Klapperovou a dveře, kdy mu otevřeným okénkem foukal do tváře teplý vzduch, se pan Rebeek podíval na své ruce. Na kloubech měl pár čerstvých strupů a škrábanec na hřbetě levé ruky dosud trochu krvácel. Zpočátku se snažil pomáhat Camposovi kopat, až si odřel ruku, a mohutný muž se k němu obrátil a vyzval ho, ať si jde radši někam sednout. Když se na svou krvácející ruku podíval, byl na ni docela pyšný. Doufal, že ji Laura vidí.

Paní Klapperová natáhla krk, aby zahlédla, co si to prohlíží. „Na tohle si musíte co nejdřív dát nějakou dezinfekci,“ řekla, dotkla se zlehka jeho ruky a zase se opřela.

To, co jsme udělali, je ilegální, pomyslel si. Měl bych to Camposovi říct. Možná to neví. Bylo by fér mu to říct. Už brzo budeme u brány.

„Camposi,“ řekl, „jestli policie zjistí, co jsme udělali, mohli by nás zatknout.“

„Rebeek, nemluvte tak,“ okřikla ho znepokojeně paní Klapperová. „Nemalujte čerta na zeď.“

Campos ani neotočil hlavu. „Oni to nezjistí.“

„Ale jestli,“ trval na svém pan Rebeek, „určitě přijdete o místo. Jen jsem vám to chtěl říct.“

„Tak budu pracovat jinde. Takových míst je!“

„Rebeek, pst!“ sykla paní Klapperová. „Co je to za řeči, policajti, vyhazovy? Nelámou si tak moc hlavu.“

„Jen jsem to chtěl Camposovi říct,“ vysvětloval. Opřel se o okénko a díval se, jak je míjejí náhrobky jako plující lodi.

Náklaďák zeširoka zahnul do zatáčky a poskočil, protože jedno zadní kolo zapadlo do blátivé škarpy a zase vyskočilo ven. Pan Rebeek znal tuhle cestu dobře. Na obou stranách tu byly dlouhé brázdy hlíny a suché trávy a jen pár hrobů. Před bránou bude ještě jedna zatáčka.

Věděl, že kdyby se obrátil, viděl by Lauru. Byl si tím jistý. Určitě by seděla na vlastní rakvi, dívala se dopředu, stejně jako on by se po ní podíval dozadu, a nebyla by šedá, měla by barvu rána. I její šaty by měly barvu rána a mrkvových květů. Oči by měla tak jasné jako živá žena a černé vlasy by jí padaly na ramena. Bylo by to hezké, obrátit se a spatřit ji, zvednout ruku na pozdrav takové kráse.

Ale kdyby se obrátil, oslovila by ho, chtěla by mu poděkovat za to, co pro ni dělá, a on si nemyslel, že by si zasloužil díky.

V duchu jí řekl: Vezu tě k Michaelovi, jak jsi chtěla, Lauro. Nevezu tě ale vstříc životu, chápej. Vezu tě k pár minutám nebo hodinám štěstí, které sis zasloužila prostě proto, že jsi je nikdy neměla. I když je sevřeš v dlaních, rozprchnou se jako plaší ptáci a ty si ani nebudeš pamatovat, že jsi je měla. Bývalo by možná lepší nechat tě tam, kde jsi byla. Jestli jsi v životě nějakou iluzi neměla, tak tu, že štěstí může trvat věčně. Tohle ti dávám. Ne život. Dokonce ani lásku. Jen tohle. Je mi líto, že ti nemůžu dát víc. Jednou možná budu litovat, že jsem ti dal vůbec něco. Neděkuj mi za to. Buď šťastná, jestli můžeš, ale neděkuj mi.

Podíval se přes paní Klapperovou na Campose za volantem, jak si tichounce brouká. Mohutný muž řídil dobře, i když se nezdálo, že by věnoval nějak moc pozornosti autu nebo silnici. Jeho mohutná tvář měla ale zvláštní výraz, jak tak svíral volant a broukal si nějakou melodii. Pan Rebeek by to nenazval přímo láskou. Náklaďák možná ano.

Z náhlého popudu se předklonil a řekl: „Camposi, Laura zpívala dobře, co?“

Campos se k němu maličko natočil a podíval se na něj tmavýma, klidnýma očima. Řídil jednou rukou, druhou si zapínal košili a cestu sledoval, aniž se na ni díval.

„Docela jo,“ přikývl a zase se otočil dopředu.

„Díky, Camposi,“ na to pan Rebeek.

Paní Klapperová povzdechla a trochu se zavrtěla, aby si mezi oběma muži našla pohodlnější pozici. „Rebeek, kdo to je, ta Laura? Neříkejte mi to, jestli to nemám vědět.“

Žárlí snad? žasl s nedůvěřivou radostí. Kdy na mě naposled nějaká žena žárlila? V jak pozdním věku budu muset se spoustou věcí začít!

„Žena, kterou jsem kdysi znal,“ řekl. „Už jsem na ni skoro zapomněl.“

Pak do poslední zatáčky, cesta před nimi se svažovala a dole pod kopcem stála černá brána.

Byla doširoka otevřená. Campos ji tak nechal. Na levé straně se pořád ještě svítilo v kanceláři správce; za bránou byla hlubší, skvrnitá tma a pan Rebeek věděl, že to je určitě ulice. Brána se v nočním vánku maličko pohnula. Slyšel, jak tiše kvikla, jako netopýr.

Železo vrže a mumlá v zemi a kovoví hadi se plazí zeleným listím. Svět přikrčeně čeká, aby mě shodil z prvního zeleného stromu. Proč to dělám, co jsem to vlastně řekl, že udělám? Pomoz mi, Lauro. Michaeli, zůstaň se mnou chvilku. Zůstaňte se mnou někdo. Člověk by neměl jít do světa sám.

Když byli v polovině kopce, světlo v kanceláři modře bliklo a zhaslo. Brána zmizela. Pana Rebecka to nepřekvapilo; žárovka dnes svítila celou noc. Jediné světlo teď poskytovaly reflektory auta a měsíc, který byl sice hezký, ale nijak zvlášť užitečný.

„Mierda,“ ulevil si Campos, jako by se pokoušel vyplivnout jazyk. Zlehka ťukl do brzdy, jako by nerad dělal tmě takové ústupky. Auto trochu zpomalilo, ale ne moc.

„Rebeek,“ řekla tiše paní Klapperová, „jste si jistý?“

Podíval se na ni; byl rád, že se zeptala, ale měl chuť jí říct, že každou únikovou cestou, kterou mu nabízí, ho postrkuje dál do světa. Ví to? Možná, pomyslel si. A nezáleží na tom.

„Ne,“ odpověděl. „Vůbec si nejsem jistý.“

Paní Klapperová mu pevně sevřela ruku. Její dlaň byla malá a měkká, ale překvapivě silná. Campos seděl za volantem a pobrukoval si, tu a tam zazpíval nějaký verš nebo pár slov z písně. Pan Rebeek ji nikdy předtím neslyšel.

Reflektory auta nedosvítily moc daleko, a tak bránu neviděli, dokud nebyli skoro v ní. Pan Rebeek doslova vyskočil a uvědomil si to teprve, když narazil hlavou na strop. Paní Klapperová ho držela za ruku, ale netahala za ni. Campos se ani neobtěžoval podívat. Hnal malý náklaďáček do brány jako kámen vržený na temné okno.

Bylo by to asi snadnější, kdyby brána vypadala tak, jak o ní v noci snil a ve dne si ji představoval: Bodáky nahoře by byly zahnědlé zaschlou krví a železní hadi by syčeli tiché varování tichým mrtvým, připravení zaútočit na hlavu a na paty každému, kdo by se odvážil příliš blízko. To by se dalo snést, protože měl kolem sebe dva přátele, a z přátel může člověk čerpat sílu, když na něj útočí železní hadi.

Ale brána byla nakonec přece pouhá brána a bodáky byly jen rezavé. Auto se o ni otřelo, když projíždělo, protože Campos na chvilku sundal ruku z volantu, aby si otřel nos. A pak měli pod koly novou silnici a brána byla za nimi a pan Rebeek si pomalu uvědomil, že stojí a hlavou se dotýká střechy kabiny a že ho paní Klapperová stále ještě drží za ruku a že Campos ani na chvilku nepřerušil své hluboké, monotónní pobroukávání. Sedl si, ale neohlédl se.

„Dokázal jsem to,“ řekl paní Klapperové. „Dokázal jsem to.“

„Celou dobu jsem tajila dech,“ kývla paní Klapperová. Její hlas zněl hodně unaveně.

Pan Rebeek vyhlédl z okna. Fascinovaly ho domy a auta zaparkovaná u chodníků.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Tohle všechno je Yorkchester,“ vysvětlovala paní Klapperová. Ukázala někam přes něj. „Tady bydlí můj doktor. Báječný člověk, ale z pusy mu páchne tak, jako by ji měl tisíc let starou. Člověk by si myslel, je to přece doktor, tak s tím snad může něco udělat, ale ne. Výborný člověk. Hraje na housle. Rebeek, já měla takový strach, myslela jsem, že se zblázním.“

„Je to dobré,“ řekl pan Rebeek. Opřel se a zavřel oči.

„Nevěděla jsem, co mám dělat. Říkala jsem si, panebože, tys ho k tomu donutila, dovlekla jsi ho až sem, jen se koukni, jak je vyděšený. Říkala jsem si: Jestli se mu něco stane, je to tvoje vina, ženská pitomá. Rebeek, vážně jste v pořádku? Moc dobře nevypadáte.“

„Nic mi není,“ ujistil ji pan Rebeek. Podjížděli teď nadzemní dráhu, která vedla kolem hřbitova. Auto poskakovalo na dlažebních kostkách a kolem sloupů dráhy projíždělo tak těsně, že se jich málem dotklo. Byly červenavé a šedé a ve světle reflektorů na nich bylo vidět měkké kapky barvy, zvenčí tvrdé, uvnitř poloměkké. Byla tma, tma jako ve čtyři ráno. Ale některé obchody nechaly neony rozsvícené a jejich výlohy působily v potemnělé ulici hodně jasně.

„Víte,“ řekl, „vždycky jsem si myslel, že život by měl být milosrdný. Bylo to pro mě hrozně důležité. Někdy jsem si říkal: ‚Až se svět naučí být milosrdný, vrátím se tam. Dřív ne.‘ Myslel jsem si, že to nějak poznám, víte?“

Zastavili na semaforu a hned vedle nich zastavilo prázdné taxi (Campos bral semafory jako hru; občas na nich dokonce stavěl). Taxikář a pan Rebeek se na sebe dívali s upřímnou zvědavostí, než semafor přeblikl a taxi zmizelo mezi sloupy jako jelen mezi stromy. Campos zabočil doleva a jel dlouhou dlážděnou ulicí s těsnými řadami rodinných domků po obou stranách. V jednom z nich se svítilo a u okna stála žena ve středním věku. V očích měla únavu, ale pobaveně sledovala, jak náklaďáček drkotá kolem.

„A teď jsme odjeli ze hřbitova,“ pokračoval pan Rebeek, „a přitom vůbec nemám záruku, že se svět nějak zlepšil. Vlastně jsem si jistý, že nezlepšil, rozhodně nijak významně. Ale z nějakého důvodu mi to nevadí. Nebo aspoň zatím ne. Možná zítra. Nebo o něco později. Teď zrovna jsem smutný jen z pomyšlení na to, že jsem promarnil skoro dvacet let života. Nebylo by to zbytečné, kdybych se něco naučil, kdyby ze mě ta léta udělala lepšího člověka. Ale jsem stejný jako dřív, jenom starší, a proto jsou to promarněné roky. A plýtvání je pro mě hrozná věc, je to zločin.“

Když to říkal, byl si jistý, že s ním paní Klapperová bude souhlasit, ale byl si taky jistý, že pokrčí rameny a řekne: No dobře, tak jste je promarnil. A co? Co s tím teď můžete dělat? Přinejmenším jste tam neonemocněl a neumřel, díky Bohu. Na čem jiném záleží? Potřeboval její ujištění.

Místo toho pomalu řekla: „Každý marní čas. Trochu tady, trochu tam. Ráno se vzbudíte, nebe jako vymetené, vstanete z postele a řeknete si: ‚Dnes je ten správný den! Dneska ze mě bude velký člověk.‘ Pak se podíváte z okna, uvidíte na chodníku hezkou holku – a šup, hodíte na sebe kalhoty, košili, běžíte dolů: ‚Haló, neupadlo vám tohle?‘ a říkáte si: No dobře, tak tedy zítra ze mě bude velký člověk. Kdo kdy něco uspěchal? Určitě zítra, nebo jistě ve čtvrtek… Řekněte mi, Rebeek, to není marnění času?“

Pan Rebeek na ni jen hleděl. Čelo měla ve stínu, neviděl jí do očí.

„A řekněme, že si tu dívku vezmete. No dobře, pořád ještě můžete být velký člověk. Jen se podívejte, kolik velkých mužů mělo manželku. ‚Jen běž, buď velkým mužem, já ti bránit nebudu. Jenom se napřed zastav v potravinách a kup tam něco pro psa. A taky pro malého, něco měkkého, zrovna mu rostou zoubky. Ale na to budeš muset chodit pět dní v týdnu do práce. Velký muž můžeš být o víkendech.‘“ Ulice byly úplně prázdné. Míjelo je jen pár aut, samé taxíky. Jednou před nimi přeběhla ulici kočka, schovala se pod nárazníkem zaparkovaného auta a dívala se za nimi, dokud nebyli z dohledu.

„Tohle není plýtvání, Rebeek? Tohle je veliké plýtvání. Pět minut tady, hodina tam, možná týden někde jinde. Když to všechno sečtete, dostanete taky dvacet let a možná ještě víc. Vy jste si to aspoň odbyl najednou. Máte to z krku a můžete být velký muž.“

„Jenže já nejsem velký muž, Gertrudo,“ namítl tiše pan Rebeek. „Ani nikdy nebudu. Nemám to v sobě.“

„No a kdo vás nutí být veliký? To myslíte, že to byl rozkaz, nebo co? Nebuďte velký, když se vám nechce. Prostě nedělejte nic, do čeho nemáte chuť, to je všechno. Neměl byste být nucený dělat něco, co se vám nelíbí.“ Zamyšleně se na něj zadívala a okusovala si přitom ukazováček v rukavici jako vždycky. „Rebeek, co budete dělat, když jste teď venku ze hřbitova? Víte to?“

„Nevím,“ řekl pan Rebeek. „Jediné, co jsem se kdy naučil, byla farmacie. Asi bych se k tomu mohl vrátit.“

„Farmacie je dobrá,“ kývla paní Klapperová. „Lékárník se dobře uživí. Ale za dvacet let se dost změnila; mají teď spoustu nových věcí. Zázračné léky.“

„Mohl bych studovat. Byla by to legrace, vrátit se v mém věku do školy.“

„Jaká legrace? Dělá to spousta lidí, a starších než vy.“ Paní Klapperová se zachmuřila. „Snažím se vzpomenout si na všechny ty nové léky, co teď jsou a co se musíte naučit. Penicilín. Penicilín znáte?“

„Ano,“ kývl pan Rebeek. „Penicilín znám.“

„Dobře. Tak aspoň penicilín znáte. A taky mají další věci, co se všechny jmenují podobně. Všechny stejně končí. Nechte mě chvilku přemýšlet –“

„Sulfonamidy?“ napověděl pan Rebeek. „Myciny?“

Paní Klapperová na něj vytřeštila oči. „Rebeek, tohle všechno vy víte? Tak co mě otravujete? Co mi to tu věšíte na nos za bulíky, jak se musíte vrátit do školy? Jste ze hřbitova pět minut a už jste zase lékárník.“

Pan Rebeek se zasmál. „Ne. O těch lécích jsem jenom četl. Nevím, jak účinkují. Budu muset studovat.“

„No tak dobře, studujte si. Občas mi dělaj starost, Rebeek.“

Když zastavili na dalším semaforu, pan Rebeek uviděl na rohu ulice skupinku chlapců. Měli na sobě sportovní košile a těžké kovbojské boty. Všichni byli bledí, opírali se o zeď a o sebe navzájem a lenivě pozorovali náklaďák. Působili neurčitě zlovolně a osaměle.

„Páskové,“ ulevila si paní Klapperová, když viděla, kam se pan Rebeek dívá. „Ty byste zrovna vidět nemusel. Vagabundi, jeden jako druhý. Co dobrého by tak asi mohli mít za lubem takhle pozdě? Otravové.“

Pan Rebeek se na ni zazubil, zrovna když náklaďák vyrazil vpřed. „A co vy děláte takhle pozdě v noci venku, taková slušná dáma z Bronxu?“

„Já za to můžu? Já za to můžu? Já jsem si vymyslela, že si zajedeme do Mount Merrill a odložíme tam jednu mrtvolu? To snad byl můj nápad? Já s tím nemám nic společného, Rebeek. Jestli nás zastaví policajt, tak jste mě unesli. Vy a tady ten veliký.“

Zívla a protáhla se. Podívala se přes pana Rebecka na neosvětlené činžáky a na měsíc, který za nimi zapadal. Opírala se mu přitom lehce předloktím o rameno.

Uvědomil si, že tu už nejsou žádné troleje. Havran mu o tom říkal. Ta rozhrkaná vozítka byla pryč, všechna, a koleje, ve kterých jezdila, byly zalité asfaltem. Když se dobře díval, občas zahlédl z chodníku záblesk stříbra a věděl, že tam koleje stále ještě vedou, obalené dehtem a asfaltem.

Jednou se ohlédl skleněným okénkem dozadu, protože chtěl ještě jednou vidět Lauru. Korba náklaďáčku byla ale prázdná, až na samolibě strohou rakev a pár nástrojů, které vedle ní rachotily. Ze samotné Laury tam nebylo nic, ani tmavé vlasy, ani podzimní hlas, ani šedé oči, ani vzpomínka na tichý smích. Jen rakev, krumpáč, rýč a páčidlo. Z Laury, která mu zpívala a milovala Michaela, nic.

Přesto ale věděl, že tam je, věděl to tak jistě, jako že už nikdy nebude schopen vidět duchy.

No, vybral jsem si sám. Věděl jsem, co dělám. Dříve nebo později bych si stejně musel vybrat. Nikdo nemůže mluvit s živými i s mrtvými věčně.

Pak uslyšel, jak si Campos brouká v jakési kovové harmonii s vrčícím motorem, a pomyslel si: Campos ano. Campos bude vždycky v pohodě v obou světech, protože nepatří ani do jednoho. Nikoho nemiluje – ne, na tohle zapomeň. Morris Klapper měl pravdu; láska s tím nemá nic společného. Camposovi prostě ani na jednom světě nezáleží, a právě tohle lpění na věcech drtí naše duše a nutí nás k hloupostem. Vždycky bude schopen vidět duchy i lidi, protože ani ti, ani oni se ho nemohou dotknout, nemohou ho potěšit ani mu ublížit. Myslel jsem, že jsem taky takový.

Chviličku myslel na Lauru a záviděl Camposovi život, který on sám opustil. Na závist ale zapomněl, když sledoval, jak kolem tiše ubíhají domy. Uváděly ho v úžas. Vypadaly až neskutečně, ta čistota skla a nových cihel. Bylo těžké si představit, že v nich skutečně žijí lidé, že jedí, milují se a splachují záchody. Ale zjevně tam žili. Před většinou domů viděl popelnice a dětské kočárky; to jsou dvě neomylné stopy lidské přítomnosti. Napadlo ho, jestli paní Klapperová také bydlí v nějakém takovémhle domě.

„Gertrudo,“ šťouchl do ní loktem, „tady jsme pořád ještě v Yorkchesteru?“

Paní Klapperová zamrkala a narovnala se. Uvědomil si, že napůl spala.

„Ne,“ řekla, když se pokusila zorientovat podle názvů ulic. „Kde jsme, to přesně nevím, ale v Yorkchesteru rozhodně ne.“

„Doufám, že na Mount Merrill už to není daleko,“ podotkl pan Rebeek. „Moc času nemáme.“

„Hej, vy,“ oslovila paní Klapperová Campose; měla už pocit, že ho zná, a přestala se bát. „Vy. Sedící býku. Jak je to ještě daleko na Mount Merrill?“

Místo odpovědi Campos zabočil tak zostra doleva, že s paní Klapperovou to smýklo na pana Rebecka, div mu nevyrazila dech. Náklaďák jel do strmého kopce po oblázkové cestě, po jejíchž obou stranách stálo pár malých soukromých domků. Když se kopec vyrovnal, nechal auto ještě chvilku jet bez plynu a pak zastavil před zlatě natřenými železnými vraty. Za bránou nebyl žádný hlídač a v dřevěné boudě pro správce se nesvítilo.

„To je ono?“ podivila se paní Klapperová trochu zmateně. „Tenhle plácek je Mount Merrill?“

„Zadní vchod,“ zavrčel Campos. Nechal motor běžet, vystoupil a šel prozkoumat zámek na bráně.

„Hohó,“ komentovala to paní Klapperová. „Zadní vchod. Vezeme nákup, co?“

„Takhle je to jednodušší,“ vysvětloval pan Rebeek. „Campos říkal, že u hlavního vchodu je vždycky někdo ve službě.“

Campos lhostejně cvrnkl do zámku ukazováčkem a obešel auto. Vzápětí se vrátil s páčidlem v ruce; zasunul ho do oblouku zámku. Bez velkých příprav popadl páčidlo oběma rukama a stlačil ho dolů. Dokonce se zvedl na špičky a zatlačil celou vahou. Dlouhé svaly na jeho zápěstích a předloktích se na chvilku napjaly a zámek se rozlétl. Zazvonilo to, jako když se upustí lžička do sklenice. Campos doširoka otevřel bránu a vrátil se k autu.

„Proboha,“ zašeptala paní Klapperová tónem, který si normálně schovávala pro hurikány a čtyřčata. „Rebeek, proboha, chodil ten člověk vůbec do školy? Co tady děláme?“

„Nijak jinak se dovnitř dostat nedalo.“ Pan Rebeek měl sám taky trochu obavy. Svůj vlastní zámek už zlomil a byl by jich rozlámal ještě mnohem víc, aby dostal Lauru k Michaelovi, ale nebyl si jistý, jestli bylo moudré vzít s sebou paní Klapperovou. Jestli je zatknou, bude zatčena i ona? Tahle možnost ho nenapadla.

Paní Klapperová o tom uvažovala. „Za něco takového,“ zamumlala, když Campos lezl zpátky do kabiny, „za něco takového člověka zavřou a klíč snědí k snídani.“

„Tak zlé to být nemůže,“ prohlásil pan Rebeek, i když si byl jistý, že ano.

„Ne? Rebeek, já myslím, že člověk ani nesmí dostávat poštu. Nejspíš vám jednou za měsíc přečtou noviny.“

Projížděli hřbitovem Mount Merrill a v černé vatě tmy hledali místo, kam by pochovali Lauru Durandovou. Po chvíli jedno našli, takový ubohý kousek trávy, kolem kterého bylo pár malých náhrobků, ale těsně u něj žádný. Pana Rebecka napadlo, že by bývalo pěkné pohřbít ji blízko u Michaelova hrobu, ale bylo by to jen hezké gesto a mrtví nepřikládají gestům takový význam jako živí.

Campos vyznačil okraje hrobu rýčem a začal kopat. Pan Rebeek a paní Klapperová seděli v kabině; pan Rebeek se sice nabídl, že pomůže, ale byl mlčky odmítnut. Dlouhou dobu ani jeden z nich nic neříkal. Dívali se, jak Campos stojí v hrobě po kotníky, po lýtka, po kolena a hází hlínu přes rameno se zvláštním nevědomým natočením těla. Úsvit se ještě nepřiblížil, ale tma už měkla a hvězdy vyhasínaly, takže Campos už nebyl černý stín, čekající tam, kde by člověk očekával svůj osud; byl to jen Campos, ničí přítel, který kopal hrob pro Lauru z nějakých vlastních důvodů, nebo vůbec bez důvodu.

Po chvíli se paní Klapperová podívala na pana Rebecka a podotkla zamyšleně: „Vědí, Rebeek, celá tahle věc je šílená. Celá. Jen se na to podívejte, jsou čtyři a něco ráno, za chvíli vyjde slunce. Všichni se vzbudí. Já jsem stará ženská, měla bych se budit taky. A místo toho sedím v náklaďáku na hřbitově, ve čtyři ráno, koukám na King Konga, jak rve trávu, a čekám, až se objeví policie. Rebeek, pro vás to možná bláznovství není, to sám Bůh ví. Ale pro mě, to mi věřte, pro mě to bláznovství je.“

„Já vím,“ kývl pan Rebeek. Hrozně rád by jí byl vyprávěl o Lauře a Michaelovi, ale věděl, že to je to jediné, co jí nikdy vyprávět nemůže. „Ale opravdu je to poslední služba kamarádovi. Jednou vám o tom povím, jestli to půjde.“

Paní Klapperová pokrčila rameny. „Řekněte mi to nebo neřekněte. Já vám věřím. Už je moc pozdě na to nevěřit. Ostatně, Rebeek, když je člověk v mém věku, zjistí, že je jedno, jestli nevěří něčemu, co mu někdo řekl. Komu na tom záleží? Pak vám nezbude nic. Ženská v mém věku nemá na vybranou. Musí věřit. A kdo ví, třeba to dobře dopadne.“

Shrnula si husté vlasy z čela a horečně se začala hrabat v kabelce, aby našla kapesník dřív, než kýchne. Jak se na ni pan Rebeek v tomhle obzvlášť nelichotivém okamžiku díval, cítil, jak je mu milá. Protože chtěl, aby mu to aspoň trochu bylo vidět na tváři, poskládal ji do rozpačitého úsměvu.

„Nejste stará,“ řekl tiše.

Paní Klapperová se usmála a s přivřenýma očima si zamnula zátylek. „Já vím,“ odpověděla šťastně. „Myslíte, že bych to říkala, kdybych skutečně byla?“

Pak Campos dokončil hrob. Všichni tři společně do něj spustili rakev a pan Rebeek ho pomohl Camposovi zaházet a dohladka ho udupat.

Když je paní Klapperová viděla, jak tam hopsají a nadskakují, malý strašák, velký strašák, dala se do smíchu. „Jako děti v cukrárně!“

I když se hodně snažili hlínu udusat a srovnat s okolím, pořád to vypadalo jako hrob v místě, kde by žádný hrob být neměl. Mohli jen doufat, že žádná z úředních osob hřbitova Mount Merrill nepůjde kolem, dokud se hlína neslehne. Zima vymrazí rozrytou hnědou barvu do odstínu okolní půdy a na jaře tu vyraší divoká tráva podobná spíš kapradinám, která hrob ukryje a zahřeje.

„No, přinejmenším nemá náhrobek, který by ji prozradil,“ podotkl pan Rebeek. Odmlčel se a dodal: „Není to divné? Laura bude pohřbená tady a nikdo na světě kromě nás to nebude vědět. Všichni uvidí náhrobek na Yorkchesterském hřbitově a budou si myslet, že leží tam. Pro ně to vlastně bude, jako by tam ležela.“

„Lidi nevědí,“ odpověděl překvapivě Campos. Opíral se o rýč, byl už zase zpocený, ale dýchal klidně. „Chtějí kámen, nic víc. Postavte náhrobek a řekněte jim, že pod ním leží jejich matka. Víc toho nechtějí. Jdou ke kameni a řeknou: Promiň, mami, jsem lump. Je jim to jedno.“

Pomalu se vraceli k náklaďáku a pan Rebeek se pořád otáčel a ohlížel se na hrob. Nečekal vlastně, že z něj Laura náhle vyskočí, krásná a nesmrtelná, a rozběhne se mezi náhrobky, až najde muže, který ji miloval, ale byl by je rád viděl spolu. Věděl, že nejsou žádné šťastné konce, protože nic nekončí; a kdyby se nějaké rozdávaly, čekalo by na ně ve frontě před Michaelem, Laurou a jím samým velká spousta lidí, kteří by si je zasloužili víc. Ale štěstí nehodných a štěstí jakžtakž hodných je stejně křehké a sebestředné a drahé jako štěstí spravedlivých a úctyhodných; a štěstí živých není o nic kratší a zoufalejší a zapomenutější než radosti mrtvých.

Campos je dovezl zpátky k bráně, kterou za nimi opatrně a zbytečně zavřel, a pak sjel dolů z prudkého kopce. Před jedním z domů se usadila dvojice; tiše si povídali. Seděli těsně vedle sebe, ale nedotýkali se. Vzhlédli, když jelo auto kolem, a zase se podívali jinam.

„Tohle je nejlepší způsob, jak se nastydnout,“ podotkla paní Klapperová. „Troubové.“ Ale přitom se ospale usmívala.

Pod kopcem Campos zastavil. Podívali se s panem Rebeckem na sebe.

„Tak co?“ zeptal se ten velký. „Jedete se mnou?“

Pan Rebeek seděl úplně bez hnutí. Paní Klapperová pustila jeho ruku a čekala.

Podíval se Camposovi do lhostejných očí a myslel si: Tenhle člověk je čistý a tak krásně sterilní jako všechny hřbitovy. Já nejsem ani čistý, ani sterilní. Jsem nakažený životem a jednou umřu. Svatost není nic pro mě, ani moudrost, ani čistota. Jen farmacie a tolik lásky, kolik jsem jí stačil nepochovat a neztratit. Je to hodně málo z toho všeho, co by člověk mít mohl, je to ale všechno, co mám. Budu prodávat podbělové bonbony, jestli se něco takového ještě na světě vyskytuje.

Zavrtěl tedy hlavou. „Ne, Camposi.“

Campos kývl a znova nastartoval. Paní Klapperová vystoupila, ale pan Rebeek se ještě chvilku zdržel.

„Sbohem,“ řekl a napřáhl ruku.

Campos se na hubenou hnědou ruku díval s malým zájmem. Nakonec ji krátce stiskl ve své, která byla suchá a drsná.

„Nashle,“ řekl a odjel.

Muž a žena se dívali za náklaďákem mnohem zaujatěji, než si zasloužil, dokud nezahnul za roh a nezmizel. Pak se paní Klapperová důkladně protáhla, a aniž se na pana Rebecka podívala, řekla: „Tak co?“

„Tak co?“ opakoval po ní. „Co co?“

„Kam teď? Už skoro svítá, Rebeek. Máte kam jít?“

Muž se podíval na neznámé domy, na pouliční světla, která zhasínala jako hvězdy. Objal ženu kolem ramen.

„Ještě nesvítá. Tomuhle se říká falešný úsvit,“ usmál se na ni.

„No tak dobře, falešný nefalešný. Hádat se vámi nebudu. Pojďte se mnou domů, aspoň na kafe. Probere vás to.“

„Já jsem vzhůru,“ namítl pan Rebeek. „Jsem vzhůru celou noc.“

„Rebeek, přestanou trápit starou ženskou. Tak jdete, nebo ne?“

„Jdu, Gertrudo.“

Šli spolu ulicí, pomalu, protože byli oba hodně unavení. Paní Klapperové cvakaly podpatky o chodník. Byli na ulici sami, kam až dohlédli.

„Támhle někde je metro,“ řekla paní Klapperová. „Jede nám až domů.“ Vzhlédla k němu – Příjemný pocit, pomyslel si. „Rebeek, maj rád kysanou smetanu s tvarohem?“

„Nevzpomínám si,“ řekl. „Už jsem hodně dlouho žádnou neměl.“

„V horkém počasí je skvělá. S borůvkami, jestli ještě nějaké mám. Ale asi jsem je všechny snědla. Pomalu, Rebeek, co jich honí? Třeba uvidíme vycházet slunce. Kde je východ?“

Pan Rebeek ukázal směrem, kde obloha začínala mít nádech stejné barvy jako cihly nových domů. Zahlédl letět ptáka. Byl to jediný pták na nebi, právě jako oni byli jediní lidé na ulici. Vznášel se hodně daleko, létal v širokých nespěchavých kruzích a rozvažoval nad světem, na který dopadal jeho stín, s arogancí všech létajících tvorů. Pomyslel si, že to je možná havran, a přál si, aby byl měl šanci se rozloučit, i když věděl, že pro havrana by to nic neznamenalo. Lidé se ale loučit potřebují.

Nahlas řekl: „To by mě zajímalo, co se stalo s tím mořským rackem.“

*Peter S(oyer)‚ Beagle (*1939)

Americký autor fantasy, v současnosti jedna z nejvýraznějších tváří žánru, narodil se 20. dubna 1939 v New Yorku. Spisovatelem se chtěl stát už jako dítě, publikovat začal hned ve středoškolském časopisu. V roce 1959 dokončil bakalářské studium tvůrčího psaní a španělštiny, poté strávil rok cestováním, navštívil Evropu a další rok strávil na Stanfordu jako student Stegnerovy společnosti tvůrčího psaní. Záhy se přestěhoval do Kalifornie a stal se spisovatelem a publicistou z povolání, nějaký čas byl rovněž profesionálním muzikantem. Byl dvakrát ženatý, z prvního manželství má tři dospělé děti, od roku 2001 je rozvedený, dnes bydlí v kalifornském Oaklandu. Svou první povídku, mimo žánr stojící „Telephone Call“ (1956), vydal v časopise Seventeen.

Debutový román A Fine and Private Place (1960, česky Poklidné a tiché místo/Argo 2011) publikoval už v jednadvaceti letech, napsal ho o dva roky dříve, a je třeba dodat, že na výsledku to na rozdíl od některých dnes takto prezentovaných knih není téměř vůbec znát. Inspirován chvílemi volna strávenými v dětství procházkami na rozsáhlém hřbitově vytvořil příběh o lásce a smrti, o touze po životě i strachu z něj. Hrdinou je zkrachovalý lékárník Jonathan Rebeek, který už celých devatenáct let žije na hřbitově. Jeho osamění narušují pouze duchové, alespoň dokud zcela nepropadnou nebytí a nerozplynou se v nicotu. Mezi nově zesnulými se objevuje i dvojice mladých lidí, muž, jenž své smrti lituje a je plný touhy po ztraceném životě, a žena, která přijala konec spíše s úlevou. Rebeek je svědkem vzniku lásky mezi těmito dvěma lidmi, ačkoli sám se s obtížemi pokouší čelit vlastnímu rodícímu se citu k ovdovělé návštěvnici hřbitova. Román, zpočátku považovaný za magický realismus, byl přijat rozpačitě, ovšem po vydání v edici věnované fantasy se postupem času změnil v dodnes oblíbenou žánrovou klasiku.

Beagle tehdy strávil rok studia v kalifornském Berkeley, přičemž pracoval na nikdy nevydaném románu The Mirror Kingdom (nepublikováno) – jde o příběh talentovaného amerického muzikanta – a mimo jiné v tu dobu napsal i vynikající povídku „Come Lady Death“ (Atlantic Monthly, 1963, česky Vstupte, paní Smrti-Nemesis 2/95 a Síň slávy mistrů fantasy 2/Baronet 2004). U té se na okamžik zastavme, autor ji totiž pod názvem The Midnight Angel (1993) přepracoval do operního libreta a v budoucnu ji chce využít jako základní kámen chystaného souboru Three Faces of the Lady (připravuje se). A teď zpět na konec šedesátých let. Po návratu do New Yorku se záhy dozvěděl, že se stane otcem. Rozhodl se tedy přestěhovat do Kalifornie a založit rodinu. Dobrodružnou cestu na skútru napříč americkým kontinentem a ve společnosti svého přítele Phila zachytil v poutavém cestopisu I See By My Outfit: Cross-Country by Scooter, an Adventure (1965). V té době se Beagle ve snaze uživit rodinu začal věnovat především novinařině, i zmíněný cestopis vycházel nejprve na pokračování v časopise Holiday pod názvem A Long Way to Go (1965). Ještě předtím však začal pracovat na svém druhém románu, ačkoli jeho vznik nebyl jednoduchý a dodnes jej autor pokládá za nejobtížněji vznikající dílo. První stránky začal psát již v roce 1962, ovšem po důkladném přepracování se román dočkal vydání až o několik let později…

Čtenáři doslova milovaný román The Last Unicorn (1968, česky Poslední jednorožec/Altar 1997 a Argo 2009) sice vznikal obtížně, ovšem o to lehčím a kouzelnějším způsobem je napsán. Poetický příběh v sobě skrývá řadu úsměvných anachronismů dle vzoru T. H. Whitea a také písní či básní, stejně jako je tomu zvykem u J. R. R. Tolkiena. I přes mnohé inspirační zdroje je však román zcela osobitým dílem, které je možné číst jako pohádku pro děti nebo jako fantasy se silnými prvky parodie, nejlepší je však nechat se prostě unášet vypravěčovým jedinečným umem. Jednorožka, hrdinka příběhu, žije spokojeně ve svém lese až do chvíle, kdy zjistí, že je patrně poslední svého druhu. Vydává se tedy na cestu, aby zjistila, co se s jednorožci stalo. S pomocí přátel, mága Smendrika a zbojnické ženy Drškové Běty, se utká s ponurým králem Moranem a jeho Rudým býkem, aby osvobodila své rodné ze zajetí. Ačkoli ani tentokrát román zpočátku nezaznamenal jednoznačný úspěch, dnes je pokládán za jednu z nejvýznamnějších knih žánru fantasy. Na americkém trhu nebyl díky nespočetným reedicím nikdy vyprodán, naopak se dočkal publikování ve více než dvaceti dalších zemích s celosvětovým prodejem okolo pěti milionů výtisků. Spolu s debutem se román objevil i v souhrnném vydání The Fantasy Worlds of Peter S. Beagle (1978).

Úspěch však přicházel pomalu a snad i kvůli své naivitě se Beagle nedočkal hmotného zajištění. I v následujících letech se tak věnoval především publicistice. V roce 1967 procestoval ve společnosti fotografa Michaela Brye celou Kalifornii a zachytil krajinu i dobovou atmosféru života na sklonku šedesátých let, výsledkem je společné, zčásti autobiografické dokumentární dílo The California Feeling: A Personal View (1969). Do budoucna se chystá přepracované a rozšířené vydání pod názvem California 1967 (připravuje se). Americké džíny jako druh moderního umění představil v mimo beletrii spadající knize American Denim: A New Folk Art (1975). Spolu s Chrisem Conklingem napsal scénář k animované verzi Tolkienova Pána prstenů, snímek The Lord of the Rings (1978) posléze vznikl v režii Ralpha Bakshiho. Jako umělecký kritik se prezentoval v knize The Garden of Earthly Delights (1982), kde se zabývá slavnými díly Hieronyma Bosche. Tentýž rok se v kinech objevila animovaná verze Posledního jednorožce. Ačkoli film zpracovaný podle Beaglova scénáře režisérským duem Bass-Rankin zpočátku slavil velký úspěch, záhy se nad ním kvůli krachu distribuční firmy zavřela voda. Dodnes je ovšem s úspěchem uváděn na televizních obrazovkách, nemluvě o statisících prodaných video a DVD nosičích. Radost kalí jen fakt, že se Beagle ani po pětadvaceti letech nedočkal plateb autorských tantiém.

Možná právě úspěch filmu vedl Beagla k dopsání nového fantasy románu. Pracoval na něm s přestávkami už od roku 1969, ovšem dokončil ho až o patnáct let později, ovšem stále ne ke své úplné spokojenosti. Jako milovník hudby se již jednou neúspěšně pokoušel napsat knihu o talentovaném muzikantovi. Nakonec se k tomu odhodlal v románu The Folk of the Air (1986), kde se vrátil k postavě Joea Farrella z populární povídky „Lila the Werewolf“ (Guabi, 1969, česky Lila vlkodlak-Šílení rytíři/Talpress 2001). Farrell zde zavítá do Avicenny, městečka nápadně se podobajícímu Berkeley, kde najde svého nejlepšího přítele Bena ve společnosti mnohem starší a nepříliš pohledné ženy. Trojici hrdinů brzy doplní Farrellova bývalá přítelkyně Julie. Společně se zapletou do zmatků kolem Ligy archaických potěšení, jejíž členové vyznávají ‚krásy‘ života ve středověku. Bohužel snaha o co nejvěrnější napodobení historických reálií začne být až příliš reálná. Román byl většinou fanoušků přijat kladně, ovšem oproti předchozím fantasy titulům přece jen něco postrádá, snad onu nenapodobitelnou lehkost. Beagle si je toho vědom a v blízké budoucnosti chystá přepracovanou a pravděpodobně i rozšířenou verzi pod názvem Avicenna (připravuje se). Joe Farrell se do Avicenny později vrátil v povídce „Julies Unicorn“ (The Rhinoceros Who Quoted Nietzsche, 1997).

I nadále publikoval fantasy spíše sporadicky, jako by si šetřil síly na svůj první ‚dospělý‘ román, nikoli román pro dospělé, ale vyzrálé dílo spisovatele, jenž se snaží každé ze svých děl prodchnout vlastní jedinečností. Román The Inkeepers Song (1993-Locus, nom. World Fantasy Award) je Beaglovým osobním favoritem a také první prací v jeho novodobé, o dost produktivnější tvorbě. Hrdinou příběhu je Tikat, mladík zaslíbený po dlouhá léta dospívání milované Lukasse. Ta se však při tragické nehodě utopí, aby ji po bezvýsledném hledání a před Tikatovými zraky oživila tajemná jezdkyně na černém koni a odvezla ji neznámo kam. Tikat při pátrání dorazí do hostince, jenž se stane jevištěm podivuhodného dramatu o mnoha postavách. Beagle se zde v plné síle projevil jako mistr charakterizace, ať už jde o tajemnou trojici žen, čaroděje, lišáka, který je přirozeně víc, než se zdá, či o osazenstvo hostince, každá z postav se vymyká obvyklému klišé a všechny mají v příběhu pevné místo. Oproti předchozím románům je Krčmářova píseň obtížným čtením, není tak průzračná a čirá, svou důležitostí však dodnes v Beaglově tvorbě zaujímá výsadní postavení.

Na samém začátku byla Beaglova píseň, kterou rád řadu let zpíval a nakonec se rozhodl odhalit nejen čtenářům, ale i sobě, kdo vlastně postavy z textu jsou. Svět Krčmářovy písně si přitom velmi oblíbil, navíc přiznává, že se mu do románu nepodařilo vměstnat řadu zajímavých charakterů. A tak není divu, že se k nim vrátil ve volně navazujících kratších pracích. Šest z nich zahrnul do souboru Giant Bones (1997=The Magician of Karakosk). U nás známe titulní povídku pozdějšího vydání „The Magician of Karakosk“ (Beyond Imagination, ed. David Copperfield, Janet Berliner & M. H. Greenberg 1996, česky Čaroděj z Karakosku-Za hranicemi fantazie/Columbus 1998). Ovšem tím celý cyklus neskončil, autor se do svého oblíbeného světa nadále vrací. Z pozdějších prací stojí za zmínku povídky „Quarry“ (F&SF 2004, česky Oběť-F&SF 6/2007), „Barrens Dance“ (Wizards, eds. Jack Dann & Gardner Dozois 2007, česky Tanec na Ladech-Čarodějové/Triton 2009) či nedávno samostatně vydaná novela „Return“ (2010). V budoucnu se tak můžeme těšit na novou sbírku z tohoto prostředí. Mezitím společně s Janet Berlinerovou a Martinem H. Greenbergem sestavil antologii Peter S. Beagle’s Immortal Unicorn (1995), později vyšla v mírně rozšířené podobě ve dvou svazcích. Beagle do antologie přispěl povídkou „Professor Gottesman and the Indian Rhinoceros“ (1995, česky Profesor Gottesman a nosorožec indický-Fantasy & horor 1995/Netopejr 1997). Povídka se posléze samozřejmě objevila i v povídkové sbírce The Rhinoceros Who Quoted Nietzsche and Other Odd Acquaintances (1997).

Román, či spíše samostatně vydaná novela The Unicorn Sonata (1996) je příběhem dívky, která následuje zvláštní hudbu a pronikne do utopického světa, jejž mimo jiné obývají hned tři druhy jednorožců. Jejich přítomnost je pro toto místo klíčová, a tak dívčina snaha o jejich záchranu před zákeřnou nemocí je vlastně i snahou o záchranu země nedotčené lidskou rukou. Pro svou jednoduchost vyšel spíše mládeži určený román pouze jednou, a to ještě v nepříliš objemném nákladu, je tedy vyhledávanou sběratelskou záležitostí. Beagle se ve snaze o uspořádání své tvorby chce k příběhu vrátit a značně ho přepracovat. Měla by tak vzniknout velmi odlišná podoba původního příběhu rozvedeného do čtyř dílů. Název by pak měl být použit jako zastřešující jméno tetralogie. Po poněkud slabším díle se Beagle vrátil také k duchům, ovšem výsledek byl o mnoho lepší než u návratu k jednorožcům. Přepracováním nerealizovaného námětu k animovanému filmu vznikl román Tamsin (1999-nom. World Fantasy Award), klasicky ‚beaglovská‘ laskavá fantasy o dívce, která se spolu s matkou přestěhuje z rušného New Yorku na poklidnou anglickou farmu. Chybět nesmí ani věrný společník, Pan Kocour, se kterým pak na farmě objeví nejen ducha perské kočky, ale i ducha dívky Tamsin, dcery prvního majitele farmy. Následuje popis snah odkrýt důvod, proč Tamsin po celé stovky let zůstává duchem, co ji poutá k pozemskému životu. Vzhledem k nedávnému prodeji práv se v budoucnu možná přece jen dočkáme filmového zpracování, příběhu by to jistě slušelo.

Beagle doposud napsal přibližně čtyřicet povídek, ovšem většinu z nich za posledních dvacet let, v sedmdesátých a osmdesátých letech kratší práce téměř nepublikoval. V poslední době se povídkám věnuje jako nikdy předtím a je to vidět i na jeho bibliografii, kterou obohatilo hned několik souborů. Samostatně vydaná novela „A Dance for Emilia“ (2000) je příběh o ztrátě, o přítomnosti smrti v našich životech. Přátelství mezi dvěma muži sice končí předčasnou smrtí jednoho z nich, ovšem zármutek z jeho ztráty přivolá duši zpět vtělenou do těla kočky. S nadšením byla přijata noveleta „Two Hearts“ (F&SF, 2005-Hugo a Nebula, česky Dvě srdce-F&SF CZ 3/2006), volně navazující na slavného Posledního jednorožce. Vypravěčka příběhu se má v budoucnu stát hlavní postavou plnohodnotného románového pokračování, ačkoli Beagle donedávna tuto myšlenku nekompromisně odmítal. Obě práce vyšly společně s několika dalšími v souboru The Line Between (2006). Ze zde poprvé vydaných prací jmenujme povídku „El Regalo“ (2006), příběh ze čtenářům známého města Avicenna, jenž by se měl stát základem pro chystaný román pro mládež My Stupid Brother Marvyn, The Witch (připravuje se).

Povídková sbírka We Never Talk About My Brother (2009) shrnuje novější texty, z nichž vedle titulní práce stojí za zmínku rovněž povídka „The Last And Only, or, Mr. Moscowski Becomes French“ (Eclipse One, ed. Jonathan Strahan 2007). Trojice zde vydaných kratších prací se ještě předtím objevila v drobném souboru Strange Roads (2008), kde se v krátké povídce „Spook“ (2008) vrátil na scénu Joe Farrell, autorovo literární alter ego, a s ním opět i autorovo milované město Avicenna. Nedávno vydaná útlá kniha The Last Unicorn: The Lost Version (2007) nabídla zhruba osmdesát stran původního fragmentu Posledního jednorožce. Uznávaný editor Jonathan Strahan uspořádal reprezentativní výběr autorových prací pod názvem Mirror Kingdoms: The Best of Peter S. Beagle (2010). Souborem nejnovějších prací je nedávno vydaná sbírka Sleight of Hand (2011). Beagle se vrátil rovněž k sestavování antologií, výsledkem je zajímavá The Secret History of Fantasy (2010), kterou již brzy doplní neméně atraktivní sborník The Urban Fantasy Anthology (2011) sestavený společně s Joem R. Lansdalem.

Ačkoli se autorovi v posledních letech daří vydávat slušné množství kratších prací, v románové tvorbě je situace bohužel jiná. A přitom ohlášených a rozpracovaných projektů má víc než dost. Směsí magického realismu a moderní fantasy má být román Summerlong (připravuje se), jenž si pohrává s mýtem o Persefoně v prostředí Seattlu dnešních dnů. Od roku 2002 se román neúspěšně pohybuje v edičních plánech různých nakladatelství, ovšem zdá se, že by měl v dohledné době a po řadě drobných úprav přece jen vyjít. Podobný osud provází rovněž mládeži určený román I’m Afraid You’ve Got Dragons (připravuje se), což je zpočátku lehce zábavná, poté však dosti temná fantasy o chlapci, jenž se má proti své vůli stát lovcem draků, kteří jsou pokládáni za škodnou v jakékoli z jejich mnoha velikostí. Mimo to autor pokračuje v práci na baseballem inspirované fantasy z padesátých let Sweet Lightning (připravuje se), kterou označuje za velmi osobní projekt nejen pro svou lásku k populárnímu americkému sportu. Poté by se rád podíval do Hollywoodu na konci třicátých let minulého století, aby v románu Famous Monsters (připravuje se) odhalil skutečnosti skrývající se za osudy slavných představitelů filmových netvorů.

Zdá se, že sny a přání mnoha autorových příznivců se vyplnily a na další díla svého oblíbeného autora už nebudou muset čekat řadu let, jak tomu bývalo v minulosti. Vedle již zmíněných chystaných novinek má Beagle v záloze mnoho dalších knižních titulů. Jedná se především o povídkové soubory. K populární postavě mága Smendrika se hodlá vrátit v trojici nových příběhů Green-Eyed Boy: Three Schmendrick Stories (připravuje se), z nichž se dosud objevila pouze povídka „The Woman Who Married The Man In The Moon“ {Sleight of Hand, 2011). Milovníky jednorožců hodlá potěšit sbírkou 3 Unicorns (připravuje se), ilustrovaným souborem většiny z jeho povídkové tvorby má být sbírka A-Beagle-Z (připravuje se), kratší práce zveřejněné na stránkách Green Man Review by se měly objevit v souboru Four Years, Five Seasons (připravuje se), fragmenty starších prací včetně první verze Posledního jednorožce či nepoužitých úvodních kapitol Poklidného a tichého místa shrne do souboru The First Last Unicorn and Other Beginnings (připravuje se na rok 2012).

Na závěr se vraťme k autorovu dílu mimo beletrii. Pod tituly The Lady and Her Tiger (1976) a In the Presence of Elephants (1995) se skrývají knihy o soužití s divokou zvěří. Jejich autorkou je Pat Derbyová, ačkoli Beagle jí jako zkušený autor v mnohém pomohl. Zajímavou sbírkou eseji by už podle názvu měl být titul Sméagol, Déagol, & Beagle: Essays from the Headwaters of My Voice (připravuje se). Kniha s příznačným názvem Woodlawn Visions (připravuje se) je souborem eseji a vzpomínek na Woodlawnský hřbitov v Bronxu, jenž autora inspiroval k jeho debutovému románu. V knize Writing Sarek (připravuje se) se Beagle zabývá vzpomínkami na psaní scénáře, který vytvořil k populární epizodě televizního seriálu Star Trek v roce 1990. Beagle je v poslední době opravdu plodný, ke štěstí nás všech, česká vydání jeho nejlepších prací na sebe jistě nenechají dlouho čekat.

Peter S. Beagle

Poklidné a tiché místo

Z anglického originálu A Fine and Private Place, vydaného

nakladatelstvím Tachyon Publications v San Francisku roku 2007,

přeložila Veronika Volhejnová.

Ilustrace na obálce Tomáš Kučerovský.

Profil autora Martin Šust.

Sazba Petr Teichmann.

Grafická úprava obálky Lukáš Tůma.

Odpovědná redaktorka Jolana Čermáková.

Jazyková redaktorka Hana Musilová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

V roce 2011 vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 1559. publikaci, 17. svazek edice Fantastika.

Vytiskla tiskárna Těšínské papírny.

Vydání první.

ISBN 978-80-257-0454-7

Knihy nakladatelství Argo distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

sklad: V Zahradě 877, 252 62 Horoměřice

tel. 226 519 383, fax 226 519 387

e-mail: odbyt@kosmas.cz

www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz