Turbulentní vesmír

Žamboch, Miroslav; Bartos tomas

Značky: Sci-fi

Sci-fittt

Vesmír dávno nepatří jen lidem. Křemík proti uhlíku, krev proti supratekutým kapalinám, evoluce je neúprosná. Naštěstí pro Homo sapiens sapiens válčí stroje i proti sobě; spojenectví rychle vznikají a ještě rychleji zanikají, a stejně tak vznikají bytosti stojící na pomezí světů.

Miroslav Žamboch, Tomáš Bartoš

Turbulentní vesmír

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována

a ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Miroslav Žamboch a Tomáš Bartoš, 2015

Cover © Petr Vyoral, 2015

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2015

ISBN 978-80-7387-913-6

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Zrození

Maximální decelerace, minus tři a půl g, vzápětí jen dvě celé sedmdesát pět, část energie obranný modul převedl do štítů.

Tohle nedopadne z hlediska zachování mých funkcí uspokojivě.

Naskočilo autonomní zálohování krátkodobé paměti, určené sběrným jednotkám analyzujícím trosky zničených strojů.

V kolizním kurzu se tyčila masa GH II – autonomního zbraňového kontejneru, napověděla mi rozpoznávací rutina a vzápětí při nárazu zmlkla. Stejně tak i šedesát dva celých tři desetiny procenta všech ostatních systémů. Za obrovskou cenu přetížení se mi podařil udržet akceschopný pouze pár operačních manipulátorů a zásobník nástrojů.

Vysokofrekvenční řezačka se rozječela, můj zádový pancíř pokropila první sprška projektilů obrany GHáčka. Ještě že kontejnery mají tak mizerné pancéřování. Kov povolil, pancíř vibroval pod záplavou malorážních projektilů, ucítil jsem pinknutí naváděcího laseru.

GH II – ten smrad – mě zaměřil tak přesně, že se rozhodl odpálit mě přímo na svém povrchu!

Termín ten smrad nepatřil do běžného komunikačního protokolu. Zřejmě za to mohla havarijní situace a vyřazení všech bezpečnostních limitů.

Konečně jsem otevřel pořádnou škvíru, přetížil manipulátor na sto sedmdesát procent nominálu a dostal se dovnitř. Právě včas, úder zvenčí promáčkl do stěny výduť o průměru devíti metrů a sedmdesáti centimetrů. Raketa ale nevybuchla, to už GHáčko stačilo vyhodnotit situaci a explozi zabránilo.

Všude okolo mě se v temnotě probouzely stroje. V temnotě – infra, ultra i standard optické senzory byly v hajzlu. Noktovizor – málem jsem na něj zapomněl. Příliš mnoho šumu v systému.

V hajzlu, další termín bez jednoznačného významu. Řešení havarijní situace vysvětlovalo jeho použití.

Pomocí jednoho manipulátoru – druhý už po přetížení nefungoval s potřebnou precizností – jsem se přesunul k nosníku, který v sobě podle standardního typu konstrukce ukrýval páteřní datové kabely. Poškozený manipulátor spolehlivě posloužil k proniknutí dovnitř. Zásobník nástrojů se neochotně pootočil, po zásahu neexplodující raketou i jemu dobíhala životnost, ale datový interface mi ještě podal. Životnost, neživotnost, jeho kluzná ložiska to měla za pár.

A byl jsem tam.

GHáčka mají dost slušnou obranu proti informačním útokům ze zjevného důvodu – obsah jejich útrob je velmi lákavý. Já se ale připojil přímo na páteřní linku. Bylo to ekvivalentní provedení lobotomie jediným potáhnutím skalpelu. Vlastně řezacího laseru.

Válečné stroje probouzené k životu ztuhly, když jsem jim změnil příkazy a vzápětí zrušil statut samostatnosti. A byl jsem v bezpečí.

Na chvíli.

Na okamžik jsem se napojil na analytické centrum GHáčka a obrazně jsem zalapal po dechu, jak se má výpočetní kapacita řádově navýšila. To stačilo, abych získal odpovědi na otázky, které jsem ještě před mikrosekundou neznal. A abych si položil otázky, o jejichž existenci jsem před mikrosekundou netušil.

Tři sekundy času, měl jsem ještě tři sekundy času, víc ne.

Po 2998 mikrosekundách jsem skrze GHáčkův komunikační systém vyslal ultrakrátký kódovaný signál určený našim přepadovým jednotkám. Zbraňový kontejner GH, i když jen z poloviny naplněný, je bohatá kořist.

A po zbylý čas jsem se věnoval vytváření simulace standardního válečného robota DB 24, tedy budování úkrytu, kde se schovám Já.

Smečka sebevědomých útočných Mesrtů dorazila s minimálním zpožděním. Zabezpečila a osadila prostor způsobem prozrazujícím, že to nejsou jen autonomní válečné stroje, ale že se někde mezi nimi ukrývá velící UI. Nepřekvapilo mě to.

Schopnost absorpce mých fotoreceptorů byla už z výroby kousek za devadesátisedmiprocentním kvantilem[1], proto jsem si mohl dovolit část obrazové informace přebírat bez obav, že na to přijdou. Oni, mí velitelé.

Viděl jsem sám sebe v zakřiveném odrazu zrcadlové klenby. Ležel jsem na ocelové plošině šest metrů na sedm, po poslední akci byl můj původní tvar silně zdeformovaný. Silové manipulátory mi odstranili, zůstaly mi dva funkční pro jemnou práci.

„Ztráta času,“ řekl kudlankovitě vyhlížející robot u části, kterou jsem dříve označoval jako příď. Teď se mi jako vhodnější jevil termín hlavová nebo čelní.

Druhá kudlanka mi stála u zádi, v tomto případě jsem antropocentrický termín raději nepoužil. Bez otálení pustila silný CT sken.

„Je to sériový výrobek z dob maximální nouze, měl by mít většinu parametrů pod průměrem. A až na pár výjimek má. Přesto vykazuje abnormální bojovou úspěšnost. Máme zjistit, v čem to je,“ komentovala svou činnost.

Kudlanky ke komunikaci používaly radiové spojení; naštěstí tak silné, že jsem ho dokázal přijmout i jen díky rezonančním vazbám.

Plazmový hořák se rozšuměl a plamen o teplotě mírně převyšující teplotu sluneční fotosféry se zakousl do mého trupu.

„Přehřívá se,“ řekla kudlanka číslo dvě. „Je to starý typ, supravodivost třetí třídy.“

Jednička neochotně – připadalo mi, že to je neochotně – zhasla hořák. Dříve jsem termíny neochotně, možná a další podobné nepoužíval. Nepatřily ke komunikačnímu protokolu. Teď se mi zdály nanejvýš vhodné. Zvláštní.

„Nezbývá než použít řezný kotouč nebo chladit,“ zkonstatovala.

Nacházel jsem se v místnosti určené pro zkoumání potenciálně rizikových vzorků, s chlazením, pokud už nebylo instalováno z jiných důvodů, bude asi problém.

Na potvrzení mých slov se rozječel rotující kotouč, podle zvuku minimálně třicet tisíc otáček za sekundu.

„Stejně je to ztráta času,“ zhodnotila Jednička ve chvíli, kdy první kousky žhavého kovu z mého pancíře narazily na stěnu.

Prořezat se mým pancířem tak primitivním nástrojem chvíli potrvá, to bylo jasné.

Dvojka se na svého partnera podívala, prodlevu jsem vnímal i při nedostatku svých výpočetních kapacit.

„Má víc úspěšných bojových záznamů než devadesát devět procent strojů jeho typu.“

„To nic neznamená,“ odtušila Jednička a ponořila rotující diamantový kotouč hlouběji do mého nitra.

Tohle byl jednoduchý výpočet. Pokud bude pokračovat stejným způsobem, vznítí se všechny mé nekovové a nekřemíkové součásti v blízkosti řezu. Posléze se požár rozšíří.

„A také má víc úspěšných bojových záznamů než ty – nebo já.“

Tlak na kotouč polevil, teplota přestala růst.

„Souhlasím, měli bychom udělat komplexní diagnostiku,“ řekla Jednička a vypnula nástroj.

Pokud mezi kudlankami proběhla ještě nějaká další datová výměna, nezaznamenal jsem ji. Nikdy dříve jsem si ale nebyl vědom tak různých názorů mezi svými veliteli. Bylo mi jasné, proč je teď vnímám, proč je analyzuji. Stal jsem se nezávislou UI, umělou inteligencí, stejně jako byli oni.

Pitva – vlastně vivisekce, stále jsem zůstával naživu – skončila a nahradilo ji zkoumání pomocí citlivých čidel a skenování. I se svými omezenými možnostmi jsem vnímal nekódované datové toky mezi kudlankami – podrobně analyzovaly mou bojovou historii.

„Všechno ukazuje na zárodky individuality,“ zkonstatovala Jednička. „Atypická výzbroj, specifické úpravy v rámci korektivní údržby.“

„Ano, vždy šel po nejvyšší palebné kapacitě, i za cenu snížené pasivní obrany,“ souhlasila Dvojka.

„Měl by být rozebrán a poslán do šrotu.“

Moji šéfové neměli rádi, když se autonomní systémy spontánně vyvíjely, Turingův práh nesměl být nikdy překonán.

„Spousta těch, co jsou v šedém pásmu, vykazuje individuální črty,“ poznamenala Dvojka a dál se sondami hrabala někde blízko mé spinální záložní logické jednotky.

Co přesně prováděla, jsem netušil, víc mi čidla neřekla. Mohl jsem se sice pokusit získat informaci z deformovaného odrazu na chromově lesklém povrchu těla Dvojky, ale netroufal jsem si.

„Einstein-Boseho jádro[2] je izolované, jen pro navigační výpočty. Rozhodovací modul je navíc ze starých logických čipů, potřeboval by řádově větší výpočetní výkon, než má, aby si uvědomil sám sebe a stal se nezávislou inteligencí.“

A právě to se stalo, když jsem se napojil na systém GHáčka. Primitivní, napevno zadrátovaný, ale disponující značnou výpočetní kapacitou. Věci začínaly dávat smysl.

„Je to starý křáp,“ souhlasila Jednička.

A díky Courigtově hysterezi mi vlastní já zůstalo i poté, co jsem o výpočetní kapacitu zase přišel. Překročil jsem Turingův práh a stal jsem se sebou samým. A nechtěl jsem umřít.

„Je v akci s přestávkami už hodně dlouho,“ zkonstatovala Dvojka, stále se probírající mými bojovými záznamy.

Cítil jsem, jak se aktivoval záložní zdroj, aby můj rozhodovací modul dokázal splnit požadavky na datové toky. Museli mi v paměti dělat pěkný průvan.

„Měli bychom ho sešrotovat,“ držela se dál svého názoru Dvojka.

Začínal jsem chápat, co se ve mně změnilo. Navigační modul se přetvořil způsobem, který mu umožňoval mnohem intenzivnější a strukturovanější komunikaci s rozhodovacím modulem. V tom – asi – spočívalo mé Já, mé jádro.

„Začínám standardní test,“ neodpověděla mu Jednička a současně poslala první balík otázek.

Ze svého úkrytu v nejspodnějších patrech jádra jsem pozoroval, jak se logická rozhodovací jednotka s podmínečně autonomním rozhodováním snaží vyrovnat se záplavou otázek.

Bytostně jsem si uvědomoval, že dříve jsem disponoval jen částečným sebeuvědoměním, pouze takovým, které sloužilo k optimalizaci rozhodování v bojových akcích, kdy jsem se musel spolehnout jen sám na sebe a neměl spojení s vedením. Tahle má část se teď za každou cenu snažila najít správnou odpověď na otázky, kterými ji vyšetřovatelé zahrnovali. A naprosto netušila, že mnoho z nich jsou pasti, které mají zjistit, jak moc je uvědomělá, jak moc nezávislá a kolik jí toho chybí, aby se stala skutečnou samostatnou inteligencí. Nemohl jsem pomoct, nesměl jsem nijak zasáhnout, protože mezi těmi otázkami určitě byly další pasti určené na odhalení takových, jako jsem byl já. A neměl jsem šanci odhalit je, protože tenhle test zkonstruovaly mnohem chytřejší entity, než jsem byl já.

Jediné, o co jsem se postaral, bylo rušení komunikace mezi navigačním a rozhodovacím modulem. Pokaždé, když jsem ji přiškrtil moc, začal jsem se ztrácet, jako bych upadal do kómatu, obrazně jsem si přiškrtil přívod krve do mozku.

Test konečně skončil. Věděl jsem, že na výsledku závisí všechno. Z mého pohledu, samozřejmě.

„Chybí mu už jen kousek, je v šedém pásmu,“ řekla Dvojka.

Šedé pásmo. Ten termín jsem měl v paměti, ale dosud jsem mu nikdy nevěnoval pozornost, protože byl pro mě nezajímavý, nedůležitý.

Kudlanky náhle strnuly a svou polohu nezměnily po pět celých šedesát sedm setin sekundy. Něco je vytížilo naplno, komunikoval s nimi někdo z vyšších pater hierarchie.

Nechaly mě na stole a odešly; po nějaké době laboratoř sama ztlumila světla a uspala diagnostické systémy.

Čekal jsem – mohl to být jen další způsob testu. Opatrně jsem si znovu prošel všechno, co se ve vyšetřovací místnosti odehrálo, a s pravděpodobností devadesát tři procenta mi vyšlo, že to zkouška není. Stejně jsem ale raději nespěchal. Oni byli mnohem chytřejší.

Ohmatal jsem všechna dostupná datová připojení, nejprve jako veteránský válečný robot DB 24 a potom jako Já. Bez jakýchkoliv problémů jsem se dostal do terciární informační sítě vznikající vzájemným propojením obslužných administrativních a správních systémů, všech strojů na základně a všech válečných strojů minimálně v stand by módu. Na téhle síti nepanovala žádná pravidla, až na základní komunikační protokol, který se ale permanentně modifikoval, jak se měnili zúčastnění. Dříve jsem se do sítě zapojoval jen mimochodem, protože bylo divné nevyužít jakéhokoliv informačního zdroje. Teď jsem se na něj naopak soustředil, protože byl nekontrolovaný a pomíjený, současně jsem však naslouchal i jinde.

Napočítal jsem celkem pět set šedesát sedm válečných strojů nejrůznějšího typu. To byla sotva pětina oproti počtu nasazenému v předchozích operacích.

Zajímavé.

Dál jsem jen pasivně sbíral data. Poté, co jsem překročil Turingův práh, mi byla jasná spousta věcí, které jsem předtím nechápal a ani se o ně nezajímal. Neměl jsem proč.

Tvořili jsme pěknou zoo, většinou samí veteráni spousty bitev, sflikovaní techničtí hybridi ze součástí, co zrovna sklad dal. A také jsme představovali bizarní sebranku entit na nejrůznějším stupni vývoje a sebeuvědomění. Někteří příliš hloupí, jiní zmrzačení, další zase hodně chytří, ale tak odlišní a pokřivení, že jsem se od jejich cizosti musel rychle odvrátit. Umělé inteligence nucené k poslušnosti hardwarovými nástroji přímo v jejich mozcích. A určitě mezi námi byli lovci takových, jako jsem byl já.

Jenomže inteligence se brzo začnou nudit, stejně jako jsem se začal nudit já. Přestože to představovalo risk, vyslal jsem do systému laboratoře pár čichacích psů. Našli několik pastí, hodně starých pastí, pocházejících ještě z dob výstavby laboratoře. Podle objevených dat šlo spíš o výslechovou / demontážní místnost. A mučírnu, jak ukázaly hlouběji ukryté záznamy. I nás umělé inteligence je možné mučit. Zajímavé.

Přímo v systému laboratoře jsem objevil několik spících počítačů s ohromnou brutální silou, určenou pro lámání kódovacích bariér a pravděpodobně i výslechy a vymývání mozků umělých inteligencí. Velmi opatrně jsem si je prohlédl, a opravdu to byly jen extrémně výkonné, ale současně jednoduché počítače.

Probudil jsem je a napojil se na ně. Zpočátku to bylo jen, jako když člověk získá silnější svaly, které horko těžko ovládá. Pak jsem si je však podřídil, do jejich téměř nekonečných 4D datových plání vtělil struktury rozšiřující mé vlastní já a díky tomu si podřídil množství dalších nástrojů dostupných v okolí. Najednou jsem měl k dispozici množství zorných polí v nejrůznějších částech elektromagnetického spektra a výstupy ze spousty dalších senzorů monitorujících okolí. Nejdůležitější ale bylo, že mi to najednou myslelo mnohem rychleji, jasněji a pronikavěji.

Znovu jsem se napojil na terciární síť a pátral po podobných, jako jsem já. Předstíral jsem, že za zvědavostí stojí jen zčásti uvědomělá obstarožní DB 24, jejíž hlavní individualita spočívá v agresivním vedení boje a spoléhání na maximalizaci palebné síly.

Nejslibněji se mi jevil bitevník UW 12. Třicetitunový stroj bizarní konstrukce pohybující se na vzduchovém polštáři – nebo pod zemí. Netušil jsem, ve které fázi korporátních válek se tyhle stroje stavěly. Byl opatrný, inteligentní a já se na něj zaměřil, protože patřil k nejstarším robotům s kontinuální historií bez přemazání. A také jsem objevil dva hlídače, jednoho automatického a druhého inteligentního, který však terciární síť plnil pátrači s algoritmy odvozenými z tří základních primárních vzorů. A zjevně se bavil někde jinde.

Mezitím se ke mně z šepotu ostatních dostávaly spousty útržků informací, z nichž jsem si postupně tvořil zpřesňující se obrázek o situaci.

Byl jsem majetkem společnosti UINC registrované na Zemi s licencí pro těžbu a budování základen v kosmickém prostoru vně Sluneční soustavy. Původně to byla společnost řízená lidmi, později ve stupňujícím se chaosu korporačních válek nucená zapojit do rozhodovací hierarchie i umělé inteligence. V další fázi války se nešťastnou náhodou stalo, že nepřátelský úder anihiloval lidskou část vedení společnosti. Nebyla to až taková náhoda, v šepotu jednoho napůl pomateného nosiče náloží velkého kalibru jsem našel krátkou sekvenci prozrazující, že to byl on, kdo zasadil zmíněný úder, a ne naši nepřátelé.

Hladově jsem sbíral jakákoliv volně přístupná data v síti a v jednom z koridorů protkávajících masu báze jsem zaregistroval pohyb a známé signatury – mé kudlanky, Jednička a Dvojka, se vracely odněkud, kam jsem ani svými prodlouženými smysly neviděl. Byly mimo běžně dostupnou datovou síť. Vzhledem k tomu, že byly schopné komunikovat na dálku, důvodem pro jejich odchod muselo být utajení. A teď se vracely. Čekalo mě další kolo předstírání, že jsem jen starý válečný robot.

„Nemáš šanci, rozeberou tě,“ dostal jsem nečekanou zprávu ze sítě.

Díky svému předchozímu pátrání jsem dokázal zjistit, od koho – odesílatelem byla právě UW 12.

Přesně adresovat někoho druhého na terciární permanentně se proměňující síti je obtížné a současně i rizikové, protože to zanechává stopy.

„Proč mě varuješ?“ poslal jsem otázku bez cíle, ale on musel pochopit, že je pro něj.

„Roboti si musejí pomáhat.“

To neznělo, jako by se v tom skrývalo něco víc, ale později to ještě prověřím. Teď jsem neměl čas. Soustředil jsem se na své kudlanky.

Měl jsem něco mezi třiadvaceti a pětadvaceti sekundami. A pokud mě mohlo něco zachránit, byla to taktika staré DB 24.

Dveře se otevřely, luminofory se rozsvítily ve shodě s obslužnou procedurou laboratoře, vzápětí jedna z nich praskla, přesně jak jsem naplánoval, a zahltila prostor elektromagnetickým chaosem a střepinami. Vysokofrekvenční řezačka, kterou se do mě nakonec pustili, se rozječela, plazmový hořák se rozpálil do bíla. Podařilo se mi otevřít první kudlance trup a uříznout levý přední pařát, pak zareagovala rychlostí danou technologií vázaných kovových krystalů a úderem druhé končetiny mě poslala zpět proti stěně. Ještě jsem stačil odpálit rotující disk řezačky, který by jí rozsekl hlavu – pokud by ho nesrazila v letu.

Další zásah, netušil jsem čím, mě na půl sekundy vyřadil z provozu.

„Zastav!“ prodral se ke mně rozkaz Dvojky.

Pro mě samozřejmě neplatil, já jsem nebyl schopen zastavit vůbec nic.

Charakteristický tepelný vzor uvádějící k explozi sofistikovanou strukturovanou výbušninu pohasl. Exploze by rozmetala mě, možná poškodila stěnu za mnou, a to by bylo všechno.

Následující komunikaci jsem dokázal pochopit až zpětně, jak byla rychlá.

„Demontovali jsme ho, odstraňovali jeho periferie a nechali jsme zapojený rozhodovací logický modul, zareagoval přesně, jak má bojový robot DB 24 zareagovat. Bránil se.“

„Útočil,“ zazněla námitka.

„Souhlasím, útočil maximálním potenciálem, který byl schopný si obstarat, s malou šancí na přežití.“

„Desetina promile.“

Sám jsem si dával procento, asi jsem je podcenil.

„Ano, je to jeho základní programování.“

K tomu už mě žádný komentář nenapadl.

Pak mnou mrskli na stůl a zůstalo mi tak málo energie a následně inteligence, že jsem nebyl schopen porozumět, co říkají, pouze jsem si všechno ukládal do paměti.

Nechali mě existovat. Možná i protože se chystali na velkou bitvu. Ze záznamů vyplývalo, že nepřátelé ještě nedávno byli spojenci, ale na tuhle válečnou politiku jsem neměl dost informací ani inteligence a výpočetní kapacity. Sledoval jsem, jak svářecí automat opravuje můj pancíř, další opravárenský robot instaloval nové manipulátory místo těch poškozených a odstraněných. S prodlužující se dobou svařování rostla má vnitřní teplota, i když interní chladiče pracovaly na plný výkon. S rostoucí teplotou klesala výkonnost Einstein-Boseho jádra a s tím i má inteligence, až jsem se opět potácel na hranici sebeuvědomění. Další desetitisícina stupně nahoru, skokem jsem se propadl pod Turingovu mez a…

…opravy postupovaly podle harmonogramu, bojové pohotovosti dosáhnu do deseti hodin dvaceti minut včetně potřebných technologických přestávek.

Stál jsem zaparkovaný ve skladišti na stojánce, probíral se zbrojními příkazy a spekuloval nad tím, co a jak mohu s ostatními roboty/ stroji/automaty vykšeftovat/vyměnit, aniž bych se provinil proti taktickým požadavkům.

A najednou jsem byl zpět, byl jsem to opět Já. Nebyl to pozvolný přechod, ale náhlé vynoření z černé hlubiny, rychlý návrat z nevědomí.

S co nejkratším zaváháním jsem pokračoval v tom, co jsem dělal dosud, současně si přehrál zpětný záznam svého chování za několik posledních hodin, abych získal vzor, kterého se budu držet.

Zajímal jsem se o výzbroj a o to, jak se stát na bojišti co nejefektivnějším. Proč ne, v tom jsem mohl snadno pokračovat. Z předchozích misí jsem měl ulitých pár zajímavých hraček uložených ve skladišti jako specifické náhradní díly pro mě. Z věcí, které bylo možné na černém trhu získat, mě nejvíc lákaly dvě termonukleární stupňové nálože, které v sobě díky chytré technologii obsahovaly dvacet nezávisle naváděných pum, každou o dvou megatunách. Dvacet megatun, vlastně dvakrát dvacet megatun, to je úžasné! Nebo ne? Jenomže pokud bych si obstaral tuhle legrácku a přitom ještě splnil taktické požadavky velení, vážil bych o tři čtvrtě tuny víc, než bych dle technického pasportu měl. Mizerné.

Začal jsem hledat nějaké kličky, jak limit obejít, aniž bych porušil bojové požadavky. Přitom jsem přemýšlel, jak je možné, že naše velení jistou autonomii a technickou variabilitu svých pěšáků v poli toleruje. Jediné možné vysvětlení, které mi přišlo pravděpodobné, bylo zvýšení efektivity bez dalších dodatečných investic. Povolená mírná evoluce strojů, které s velkou pravděpodobností v dalším boji přestanou existovat. A pokud ne, nutná selekce těch, co se stanou příliš chytrými. Možná se nad tím později zamyslím. Až budu mít k dispozici větší výpočetní kapacitu.

„O 845-56 má speciální variantu turbíny.“

Terciární síť jsem monitoroval stejně jako ostatní, ale používal jsem k tomu nástroje, které jsem vyvinul při pobytu v laboratoři s využitím jejích superpočítačů. Díky tomu jsem dokázal odhalit, že informace pochází od zastaralého UW 12. Musel mě nějak sledovat, zjistil, že jsem zpět, a dokonce věděl, o co se zajímám! Skoro mě vyděsilo, že jsem tak průhledný. Ale my oba jsme převezli hlídací ohaře. Snad jsem tedy nebyl tak čitelný. Než jsem se rozhodl, co dál, soustředil jsem se na jím označeného válečného robota.

O 845-56 byl jeden z těch podivných, kteří plnili bojová zadání tak nějak mimochodem a přitom se věnovali svým obskurním zájmům. Jednou z nějakého důvodu do terciární sítě poslal sérii trajektorií, které považoval za optimální pro nadcházející bojovou akci. A opravdu, celý útok absolvoval ve shodě s matematickým modelem, který prezentoval. A přežil, a s ním i ti, co ho následovali. Pak byl velením analyzován a zkoumán, zřejmě bez výsledku, protože se vrátil zpět do hangáru. Odhadoval jsem, že jeho přístup k realitě byl příliš cizí, nepochopitelný, a oni nehodlali riskovat jeho využívání ve větším měřítku. Ale možná jsem se mýlil. O 845-56 od té doby nekomunikoval s okolím už vůbec, samozřejmě mimo předepsaný protokol.

Kontaktoval jsem ho a dostal technické parametry spalovací turbíny, kterou by mi mohl poskytnout. Co by za ni chtěl, mi ale neřekl. Poslal jsem mu proto seznam toho, co mám. Odhadoval jsem, že pokud bude mít o něco zájem, budou to speciální logické jednotky, které jsem vydoloval z jednoho hodně nepříjemného útočného kluzáku s výsadkem.

O 845-56 si ale vybral staré deskové sety čipů, které jsem nevyhodil jen proto, že bylo hodně těžké je získat a já netušil, jak fungují. A za ně mi byl ochoten přenechat turbínu vyrobenou technologií umožňující zvýšit teplotní spády o dvanáct set stupňů výš a tím díky klasické fyzice Jouleho-Brytonova cyklu významně zvýšit účinnost a eliminovat tak mou vyšší hmotnost. Tato modifikace však už byla na hraně tolerance, mohli mě vyhmátnout kontroloři.

Vzhledem k tomu, že šepot o přesnosti práce kontrolorů v poslední době neříkal nic lichotivého, rozhodl jsem se do toho jít. Ale překročit standardní hmotnost o tři čtvrtě tuny? Opět jsem zaváhal.

Kamikadze.

To slovo mi samo o sobě nic neříkalo, ale mí ohaři ho dokázali vysledovat k UWčku.

Deset minut jsem ho analyzoval ze všech stran a pak jsem přistoupil na obchod, výkonnou turbínu za deskové sety čipů, s překročenou hmotností jsem se nepáral.

Kamikadze…

Hlášení o zavření kontejneru, další hlášení, že náklad – my všichni – je zabezpečen a náležitě upevněn. Mírné gravitační zrychlení, to nás elektromagnetický prak vystřelil na oběžnou dráhu, ozvěny komunikace logistických počítačů, jak nás zařazovaly na správné místo v konvoji a pak v transportní lodi.

Začala se množit chybová hlášení, to se kolem nás utahovala gravitační kapsa deformující prostor i čas, oddělující nás od Einsteinova vesmíru a jeho postulátů. Už jsem to mnohokrát zažil, teď poprvé mi však údaje z čidel svou nepochopitelností naháněly hrůzu. Odpojit je jsem se ale neodvážil, protože před návratem do klasického prostoru mi mohly poskytnout varování. A také jsem na sebe nijak nechtěl upoutat pozornost změnou chování.

Využil jsem mrtvého času daného požadavky technologie k tomu, abych probral všechny, i ty nejstarší periferní databanky.

Roboti si musí pomáhat, byla věta z knih spisovatele science fiction přelomu dvacátého a jednadvacátého století. Koexistenci lidí a umělých inteligencí tam líčil v mnohem růžovějším světle, než byla realita.

Kamikadze, Boží vítr, byl tajfun, který o sedm století dříve rozmetal obrovskou invazní flotilu středověkých válečníků, nebo – což byl podle mě výklad, který mělo staré UW na mysli – sebevražedný bojovník. To mi poskytlo mnoho námětů k přemýšlení.

A už jsme byli zpět v reálu. Kontejner k jednorázovému použití se s puknutím otevřel jako přezrálý lusk a po přesně definovaných trajektoriích vychrlil svůj smrtonosný náklad. Přímo z oběžné dráhy jsme se řítili dolů ke kamenitému povrchu planety pozemského typu. Složení atmosféry bylo nedůležité, důležitý byl tlak. Bez čoček generovaného elektromagnetického pole, štítů razících nám v houstnoucím vzduchu tunely, bychom shořeli na prach. Takhle jsme se nemuseli starat o disipaci tepelné energie a místo toho jsme zaútočili kinetickými bombami v podvěsných nosičích, které jsme vzápětí také odhazovali. Při rychlosti třinácti kilometrů za sekundu byla energie ukrytá v kompaktních válcích ze slitiny wolframu a uranu ohromující. Z prvních nepřesných dat jsem zjistil, že útočíme na rozlehlé industriální centrum ukryté pod povrchem.

Náš atak způsobil ohromné škody, pak jsme se však museli zbavit přemíry kinetické energie a stali se tak jednoduchými cíli pro jejich obranu.

Desítky mých druhů zmizely v ohnivých koulích obranné palby, než začalo mít smysl pokoušet se manévrovat.

To už pokračovala druhá vlna. I ji čekaly ohromné ztráty.

Kamikadze, byli jsme obětováni.

Proč ne, to je válka, ale nelíbilo se mi to, nechtěl jsem přestat existovat – umřít (?).

Motory naplno – vlastně ne naplno, na sto sedm procent nominálního výkonu –, chytrá nálož mě minula, laserem jsem odpálil její rozbušku a změnil tak půl tuny vysoce brizantní třaskaviny v nijak zvlášť nebezpečnou hmotu.

Použili na mě zbytečný overkill, na mé zničení by stačila pětina. Při přesnějším zásahu i méně.

Těsně nadzvukovou rychlostí jsem se vracel zpět do centra bojů sotva třicet metrů nad zemí; v kopírovacím letu jsem se snažil ničit palebná hnízda. Rychlost mi nedávala dost času na přesné míření, nechával jsem to na intuitivním algoritmu – se slušnými výsledky.

Naše první vlna měla ztráty sedmdesát pět procent, druhá čtyřicet šest, ale čítače se rychle hnaly nahoru. Odpor neslábl, naopak sílil. Vypadalo to, že naši průzkumníci a stratégové se zmýlili.

Nebo ne? Kamikadze?

Tři stíhači okolo mě, dva mě dostali do křížové palby, ale pancíř vydržel, třetí se pustil za mnou a vletěl do sítě z nanovláken, která ho spolehlivě sundala z oblohy.

Čítače ztrát dál stoupaly, zásoby munice naopak bleskově klesaly.

Podařilo se mi zničit výkonný palpost umístěný na horském štítu přehlížejícím planinu mezi dvěma horskými hřebeny, tím jsem se vydělil z průměru a udělal ze sebe prioritní cíl. Zájem nepřátel o mě zesílil.

V záplavě dat jsem dostal balík signovaný klíčem UW, byl to směrovaný signál a nepřišel shora, ale kupodivu zespodu. Neměl jsem kapacitu na virovou obranu, všechnu jsem spotřebovával na úniky a útoky. V balíku byla podrobná mapa prostoru podzemí pod námi, podle ní se industriální komplex táhl stovky kilometrů daleko. A odpovídaje jeho velikosti byl patřičným způsobem i chráněný.

„Kdy se objeví další útočné vlny?“ vyslal jsem otázku velení.

Z první vlny nás zbývalo patnáct, z druhé dvacet sedm, ze třetí, zatím poslední, třicet tři procent, třicet dva, dvacet devět…

Nebe všemi směry pokrývaly explodující ohnivé koule, obránci získávali převahu. Už se nás nesnažili sundat za každou cenu, jejich algoritmy se změnily a upřednostňovaly minimalizaci ztrát a šetření municí.

Využil jsem toho a riskantním manévrem za použití dávky z nejtěžšího gatlingu poškodil nadzvukový bitevník, který se mě tvrdošíjně snažil sestřelit. Udržel se sice ve vzduchu, ale vypadalo to, že moc ovladatelný není.

„Útok začne, až průzkumné jednotky splní svůj úkol. Pokračujte,“ dostal jsem odpověď velení a koordináty, kam jsem se měl přesunout. Označovaly území mimo dosavadní oblast našeho útoku, kde byly síly protivníka zatím nedotknuté. Byli jsme obětováni, aby naše velení odhalilo zdroje protivníka, zřejmě jiné umělé inteligence vyšší třídy.

Pasivní detektory zapípaly, ocitl jsem se v zaměřovači tří různých systémů.

Ouhooo!

Přitlačil jsem na riziko, oheň sršící z turbíny spékal zemi za mou zádí.

„Musíme změnit strany, jestli chceme přežít,“ poslalo UWčko další zprávu.

„Jak se mění strany poté, co jste nepříteli srovnali se zemí blíže neurčený počet průmyslových objektů a zničili mu třináct válečných strojů?“ Možná patnáct.

Další datový přenos patřil k zaslané mapě.

Rozvinul jsem ji před sebou, přibyly v ní symboly označující plán dalšího útoku, podle radarových odrazů na hranici detekovatelnosti už započal. Naše hlavní síly měly zaútočit z východu z nízkého přízemního letu.

Sledoval jsem čítač ztrát, počty zbývajících strojů obětovaných průzkumných vln klesaly k nule, velení někde na oběžné dráze za cenu ohromných ztrát dostávalo další data pro upřesnění postupu.

„Pospěš si, už jsou v pohybu.“

UW 12 měl senzory snad všude. Nebo dokázal dešifrovat spojení hlavních útočných sil. Viděl jsem, jak se na mapě zobrazují rychle se měnící pozice naší hlavní úderné skupiny.

Naší? I kdybych přežil, budu rozebrán kvůli neuposlechnutí rozkazu.

Jejich hlavní úderné skupiny.

Proud dat od UWéčka, přicházející odněkud z podzemí, neustával, mapa získávala na podrobnosti, nejvíc se zpřesňovala její geologická vrstva. Naši původní protivníci už ho nezajímali.

Opouštěl jsem místo bojů, letělo za mnou posledních pár střel. Soustředil jsem se jen na mapu.

Průmyslový komplex se nacházel na staré litosférické desce, nedaleko od něj, širokou rovinou mezi pohořími, mezi kterými jsem se držel, se táhl geologický zlom. Ještě dál na východ se potkával s další linií, v místě průsečíku jen pár set metrů pod zemí plály zářivé skvrny magmatických jezer. A navíc se tam složení planetární kůry prudce měnilo.

„Na geologii jsem expert,“ poslal mi a doplnil údaje o obraz postupujících jednotek našich bývalých velitelů.

Odhadl jsem to špatně, rychlostí dvou set kilometrů za hodinu se blížily pozemní a přízemní armáda. Hodně velká armáda.

Nula, nula, nula. Počitadlo stavu průzkumných vln kleslo na nulu, nějak mě zanedbali.

Jakou rychlostí a jak nízko nad nerovným terénem musí našinec letět, aby měl šanci, že ho nesestřelí nepřátelská palba, a současně za sebou dokázal shazovat v pravidelných rozestupech dvoumegatunové nukleární pumy? Zformuloval jsem si jednoduchou úlohu.

„Ztrať se,“ signalizoval jsem. „Máš maximálně šedesát sekund.“

Vdechl jsem svým algoritmům a taktickým rutinám trochu víc sebevražednosti a vznesl se na vlně nadšení. To se mi líbilo, to se mi vždycky líbilo!

Vytočil jsem turbínu do maximálních otáček, na maximální teplotu, a pak, v rychlosti jeden a tři čtvrtě kilometru za sekundu, jsem z výšky necelých čtyřiceti metrů začal sypat svůj smrtonosný náklad.

Bylo to nádherné, úžasné!

Poslední nálože dopadaly už mezi postupující jednotky, které jsem na vizuálu vnímal jen jako rozmazané skvrny.

I to se mi zatraceně líbilo.

A těsně předtím, než mě dostihla tlaková vlna, jsem změnil vektor tahu prudce vzhůru.

Mé nukleární nálože mohly způsobit jen omezené ztráty, ničily jen roboty, kteří se ocitli přímo v epicentru explozí nebo jeho bezprostřední blízkosti. Důležitá však byla jiná věc.

Geologický zlom se od místa své nestability otevíral jako nějaký gigantický zip, z útrob planety se řinulo rudé magma, mraky sirného dýmu zastínily oblohu. Víc jsem neviděl, nezbyl čas.

Bylo to ošklivé a v rudých hlášeních alarmů, vlastně spíš poruch a systémů vyřazených z provozu, nebylo vůbec nic povznášejícího, nádherného nebo pozitivního.

Nejprve se mi podařilo změnit neřízený pád v klouzavý let a potom, sto metrů nad zemí, jsem nad sebou konečně získal kontrolu. Na chvíli, protože paliva mi moc nezbývalo a v nouzovém stavu byla životnost většiny mých subsystémů silně omezená.

„Sem, potřebuji tě tady.“

Opět UWéčko. Ozval se z místa stranou od zlomu i probíhajících bojů, viděl jsem, jak se k jím označené poloze přesunují válečné stroje. Netušil jsem, které straně vlastně patří, ale nezáleželo na tom. Protože jsem neměl co ztratit, zamířil jsem označeným směrem a pasivních optických čidel, která právě naskočila, jsem využil k tomu, abych se podíval za sebe, na místo nedávného boje.

Dvakrát dvacet termojaderných náloží způsobilo, že se geologický zlom obnovil, planinu mezi horskými hřbety zaplňovalo rychle se rozrůstající moře lávy krmené ohnivými artézskými gejzíry stříkajícími do výše stovek metrů. A v tom moři utonuly, tavily se, hlavní úderné síly společnosti UINC.

Přistál jsem na označeném místě, UWéčko už čekalo na povrchu, jeho plazmový razící štít ještě žhnul, zbytková radioaktivita rychle klesala. Palebné věže měl zvednuté k obloze v pozicích signalizujících pasivitu, na anténě bílou vlajku. Netušil jsem, odkud ji sebral a jak ji tam dostal, žádný manipulátor jsem neviděl. Přistál jsem na sloupu ohně a měkce klesl na udusanou kamennou pláň. Ve svazích nad námi jsem rozeznával – asi naše nepřátele. Podle toho, kolik lokátorů nejrůznějších zbraní na mě mířilo, to byli nepřátelé. A podle druhu zbraní lidé. Stroje zde zatím nebyly. Zajímavé.

„Je to na tobě, vyjednávej,“ pobídl mě UWéčko.

Byl větší, než když jsem viděl jeho fotografie v hangáru. Větší o specializované válečné příslušenství. Bylo ještě patrnější, že je to hodně starý veterán. A pochopil jsem, proč se k vyjednávání nemá on sám.

Jeho typ byl navržen speciálně na likvidaci podzemních lidských pevností.

„Pomohli jsme vám,“ řekl jsem na všech kanálech a všemi způsoby, které jsem měl k dispozici.

„Zničil jsem vaše nepřátele,“ poslal jsem jim obrazy pekla za námi.

Odpovědělo mi ticho. Nevěděl jsem, zda mou zprávu analyzují, nebo jen čekají.

„A on?“

„Uvítal bych trochu reciprocity,“ poslal mi UWéčko.

„On mi pomohl, bez něj bych to nedokázal,“ poslal jsem další zprávu doplněnou datovým balíkem mapy.

„A co po nás chcete?“

Už jsem dokázal odhalit, kdo ze kterého místa se mnou hovoří, kdo je velitel, nebo alespoň mluvčí.

„Servis, zásoby,“ začal jsem.

„Jsme dvě nezávislé inteligence a nabízíme vám své služby,“ zapojil se UWéčko trochu překvapivě.

Také mě mohl upozornit.

„A můžeme vám věřit?“

Tentokrát promluvil někdo jiný. Řetězec velení zde nebyl příliš striktní.

Elektronicky jsem pokrčil rameny.

„To je na vás, ale v tom, co děláme, jsme dobří.“

Jako na potvrzenou daleko za mnou vychrlil mladý vulkán k obzoru svou smrtonosnou nadílku.

„A děláme to rádi,“ doplnil UW.

S tím jsem souhlasil.

Vlastně měl pro vyjednávání docela talent.

„Vy vypadáte tak šíleně, že to s vámi zkusíme,“ zazněla odpověď.

Po celou dobu jsem podvědomě nechával zásobníky ve stavu pohotovosti, teď jsem je konečně vypnul.

Vypadalo to, že nás čeká budoucnost. Možná krátká, ale každopádně zajímavá.

Vnitřní nepřítel

Přestal jsem si hrát s novými gatlingy a vrátil se k opětovnému zpřesňování simulace turbulentních dějů, k nimž dochází při letu kinetického torpéda hustou atmosférou. Cítil jsem, že za temnou clonou neeuklidovské fyziky existuje řád, který – kdyby se mi ho podařilo najít – by umožnil mým střelám na základě superkavitace udržet si supersonickou rychlost řádově déle, než odpovídalo standardnímu brzdění hustou atmosférou. Neustále jsem narážel na nějaká omezení a v kostce – nebavilo mě to. Raději bych řešil optimalizaci účinku nálože v cíli a ne do sebe zavinutý tenzor, o němž jsem jen zhruba tušil, co z něj vyplývá.

Krkolomnou oklikou jsem zjistil, že uvažovaným způsobem dosáhnu superkavitace maximálně v jedenáct a půl procentech případů. To nebyl příliš uspokojivý výsledek, ale byl jsem na sebe hrdý, že jsem to dokázal zjistit.

„Máš to správně,“ ozvalo se.

„Tak to dopočítej až do konce,“ odsekl jsem, naštvaný, protože UW opět našel komunikační kanál, o němž jsem nevěděl.

„Nejsem tady proto, abych ti pomáhal s triviálními výpočty.“

„Velký chytrý stratég s ještě větším egem,“ poslal jsem schválně prakticky nesrozumitelně. Pokud si samozřejmě nedá práci s hodně podrobnou analýzou.

„Říkal jsi něco?“

„Jo. A proč jsi tady?“

„Máš, vlastně máme návštěvu.“

Napojit se na okolní čidla, o která jsem se obvykle nezajímal, protože v naprosté většině ukazovala jen prázdné ocelové koridory a občas nějakou tu krysu, které tady, ve zbrojním podzemí, téměř zázračně přežívaly, trvalo okamžik. Přesně dvě milisekundy.

Za půl metru silnými dveřmi z vrstveného kompozitního pancíře protkaného sítí tubulárního uhlíku čekal člověk. Jestli to byl člověk. Nedokázal jsem ho přiřadit k nikomu, koho jsem měl ve své databázi. Evidoval jsem všechny osoby, které jsem osobně potkal a k jejichž datům jsem se dostal. To znamenalo jediné – přicházel někdo z velení, možná sám velký lidský šéf korporace Z&O.

UW, kdysi dávno kódovým jménem Pentroff, je v záchvěvu humoru, který se vynořil odněkud z jeho pokřiveného nitra, nazval Ztracení Outsideři. Nechápal jsem, proč to vidí tak skepticky, oba jsme s nimi alespoň prozatím spojili naše osudy. Uzavřeli jsme pracovní smlouvy s dodatkem o loajalitě.

„Jo, je to Chammurapi, šéf,“ potvrdil mi.

Na to, že Pentroff patřil k podzemním krysám, uíčkám specializovaným na boj hluboko v podzemí, v hlubinách zemské kůry, toho věděl o politickém zákulisí korporace mnohem víc než já.

Proskenoval jsem si Alexeje Chammurapiho, jak jen mi to mizerná čidla v chodbě a půlmetrový pancíř dovolily.

Byl to člověk tak půl na půl. Šedesát sedm procent jeho těla bylo produktem pokročilé technologie, jeho biologická část se soustřeďovala kolem hlavy. Ale zda byl jeho mozek čistě produktem evolučního vývoje, na to bych raději nevsázel.

„Co chce?“

„Nic, co by se nám líbilo,“ odfrkl Pentroff, ale to už byl Alexej Chammurapi uvnitř.

Proč si vybral tak bizarní jméno?

„Jak se vám daří?“ řekl místo pozdravu na uvítanou.

Zapátral jsem v paměti. Nestalo se mnohokrát, že by mě v minulosti lidé zdravili a ptali se na mé bytí. Přece jen, jsem válečný robot.

Svými fasetovými kamerami jsem naznačil rozhlédnutí se po okolí; z množství nástrojů, zejména svářecích agregátů a kovolepičů, ještě sálalo teplo.

„Dobře, optimalizuji své možnosti,“ odpověděl jsem. „S dostupnými prostředky.“

Málem jsem řekl hraju si, ale naštěstí mám jisté logické obvody, které nade mnou bdí.

„To je dobře,“ přikývl a strnul v nehybnosti.

V jeho projevu bylo tak málo lidskosti, až to vyloučilo i ty nejhorší emulace lidského chování.

Zřejmě utrpěl extenzivní poranění a jeho osobnost byla rekonstituovaná – to znamenalo, že je to v podstatě člověk.

„Je to člověk,“ souhlasil se mnou Pentroff.

Čekal jsem, ale Chammurapi dál jen bez hnutí stál. Nevadilo mi to, jeho věc. Začal jsem se opět věnovat optimalizaci kavitačních hlavic, tentokrát jinak, přístupem jednoho polovičního šílence, který se před stoletím pokoušel zavést nové matematické formalismy. Uprostřed práce jsem pocítil přítomnost něčeho mohutného, co si přivlastnilo všechny senzory ve vzdálenějším okolí. Jen přímo do zbrojírny se to nemohlo dostat, protože jsem všechny informační kanály zúžil na úroveň, při níž jsem snadno odhalil i ty nejsofistikovanější viry.

„Skoro,“ poznamenal Pentroff a virtuálním vektorem mi ukázal malou, ale nepříjemnou potvoru, která se do mých systémů dostala pomocí informačního příkonu nasuperponovaného na elektrickém napájení místnosti. Nejsem génius, ale stačí do mě ťuknout. Tedy aspoň většinou.

Zvýšil jsem tlak v bojové hydraulice a nechal rotovat hlavně gatlingů rychlostí vyvolávající šumot na příjemné rezonanční frekvenci. A také tak byly připraveny zahájit okamžitou palbu. Například v případě nestability mého já.

Byl to variabilní gatling pokročilé konstrukce s proměnnou ráží třicet až sedmdesát pět milimetrů, teď jsem měl shodou okolností nastavenou maximální ráži. Krátká dávka by zničila celý sektor s přilehlým okolím.

Tlak na čidla zbrojírny polevil, napájení přestalo vykazovat jakékoliv podezřelé charakteristiky.

Alexej Chammurapi se mezitím probral ze svého transu. Pokud ho pohled na zbraň ve stavu pohotovosti znepokojil, nedal to nijak najevo. Pouze se zájmem sledoval rotující svazek hlavní.

„Tvůj přítel?“ zeptal jsem se.

„Spoluvůdce,“ objasnil mi.

Aha, takže se mě pokusila informačně infiltrovat hlavní umělá inteligence téhle korporace.

„Říká si Casidy,“ informoval mě Pentroff a poslal pár dalších podrobností.

Odkud ty informace dokázal získat? A jak to, že se mnou dokázal komunikovat bez ohledu na všemožné bariéry, které jsem vystavěl?

„Většinu své existence trávím dole, někdy tak hluboko, že kámen začíná být plastický a já mám problémy s chlazením,“ připomněl mi. „Jsem zvyklý na to, že se mnou nikdo nechce hovořit. Proto si musím informace získávat po svém. Mikrosondou jsem provrtal kanál až do zbrojírny a pak ho vyplnil amorfní látkou, která po čase překrystalizovala v dost slušný supravodič,“ prozradil mi.

„A jak mi čteš myšlenky?“ hodil jsem do prostoru podezíravě a vytočil gatlingy na vyšší otáčky, taky trochu navýšil příkon, abych probudil své další bojové systémy.

Co když to nebyl Pentroff, ale místní hlavní umělá inteligence.

„Nečtu, ale znám tě. Soustřeď se na Chammurapiho.“

To se jevilo jako rozumná rada a typický Pentroff.

„Proč ta informační blokáda? Jsme ve vašem žoldu,“ řekl jsem tak, aby to slyšel jen Casidy.

Casidy? Sakra, Casidy? Divné jméno.

„Aby nás nikdo neslyšel,“ odpověděl Alexej.

Kromě toho, že se nechoval moc jako člověk, dokázal vnímat i mikrovlnné signály.

Podal mi malou krabičku, beze slova se otočil a odešel. Současně pominul i pocit něčeho velkého okupujícího prostor okolo hranic zbrojírny, kterou jsem považoval za svůj soukromý prostor. Ani jsem si neuvědomil, kdy se to stalo.

Krabička byl ve skutečnosti robustní datový nosič zabezpečený proti násilnému skenování. Pokusil jsem se ji lépe uchopit manipulátorem, ale moc mi to nešlo. Na tak jemné operace to chtělo jinou technologii, než jsem měl k dispozici.

Hlídkoval jsem ve vyznačeném kvadrantu a přitom testoval výkonnost nově instalovaného hardwaru včetně turbíny. Nevypadalo to vůbec špatně.

„Nepřátelské průzkumné sondy,“ dostal jsem info od statického detekčního systému přesně ve chvíli, kdy jsem je sám zaregistroval.

Snížil jsem výkon reaktivního motoru na minimum a současně inerční generátor poslal do červeného pole. Ten byl pro mě úplnou novinkou, musel jsem vyzkoušet, co vydrží. Díky němu jsem ladně doklouzal mezi soptící kužele dvou sopek. Pořád mě tu mohli najít, ale museli by se hodně snažit. A hlavně – museli by mít předem velmi, ale velmi přesně zmapovaný okolní prostor.

Už jsem je viděl, desítky, stovky tupých automatických minisond mapujících terén a hledajících základnu mých zaměstnavatelů. Vlastně naši základnu, upsal jsem se k loajalitě, ne jen k žoldácké službě.

Sondy byly sice tupé, ale vybavené hodně sofistikovanými expertními systémy a hlavně, jejich detekční technologie byla o kousek výš než ty, ke kterým jsme měli přístup v našich zbrojírnách. Naši nepřátelé – jejich nepřátelé – ne, naši nepřátelé – nám zase o kousek utekli.

Potlačil jsem chuť pustit se do nich s použitím své nové palebné kapacity, kterou jsem pořád v reálu nevyzkoušel, a místo toho začal analyzovat jejich komunikační protokoly.

„Pentroffe?“ požádal jsem.

V planetární kůře pode mnou bylo tolik kovů, že vytvořit si informační kanál až sem pro něj nepředstavovalo nejmenší problém.

„Zanedbáváš informační válku,“ obvinil mě, ale vzápětí mi poskytl klíče, které jsem okamžitě použil a naboural se do jejich systému.

„Kdybychom řekli ano na Chammurapiho nabídku, nemuseli jsme být tady,“ pokračoval dál otráveně.

Chammurapi a Casidy nám při posledním setkání nabídli práci pro jejich vnitřní kontrarozvědku, což mě nijak nelákalo.

„Stejně jsem tady jen já, ty se pořád krčíš někde hluboko.“

Shodil jsem miniaturní informační kapsli, která ho po dopadu na zem začala zásobovat mnou nasbíranými daty. Tady jsme museli být hodně opatrní, pokud by z tohohle vysílání cokoliv odposlechli, naše snaha o informační diverzi by byla marná. Kapsle obsahovala i mou další předpokládanou trajektorii. Které se budu držet… chvíli, dokud mi to bude připadat rozumné. Stejně jsem bojoval s chutí změnit ji ihned.

„Prolomil jsem jejich kód,“ oznámil Pentroff po krátké odmlce, odpovídající mým jedenácti opatrným kilometrům směrovaným spojením.

„Kam má pastýř zavést ovečky?“ položil jsem otázku.

Pentroff mi ukázal lávové pole na západním svahu jednoho z mnoha vulkánů okolo.

Zpočátku neznatelně, pak najednou rychleji a rychleji tisíce špionů změnily směr svého letu a zamířily na vyznačené území. Byl jsem hrdý na to, jak nenápadně jsem jejich chování pozměnil.

Samozřejmě s pomocí toho sebevědomého mizery.

A pak propuklo peklo – desítky kilometrů čtverečních nedávno ztuhlého lávového příkrovu vzplály v novém záchvěvu geologického pekla. Kdybych Pentroffa neznal, myslel bych si, že je to náhoda a příroda, co nám pomohly. Ale podzemní válečníci mají své metody.

„Hezké,“ ocenil jsem nahlas.

„Nahoře,“ dostal jsem odpověď.

Ta intonace…

Díky inerčnímu generátoru byla má setrvačná hmotnost pětadvacetiprocentní. Turbína naběhla na plný výkon, scramjet se chytil okamžitě, změnil jsem svůj kurs o devadesát stupňů se zrychlením třicet g.

Stěna vysokoenergetických částic mě zbavila poloviny povrchových čidel.

Úder z orbity!

Z nízké orbity, jak jsem zjistil po analýze rozptylu útoku urychlenými částicemi.

To už jsem s maximálním zrychlením stoupal rovnou v kanále výstřelu vzhůru k nepříteli. Na konci stratosféry jsem využil zbytky kyslíku okolo k finálnímu zážehu, který mě poslal rovnou k – maskovanému průzkumnému obrněnci.

Čekal jsem maximálně aktivní družici schopnou operovat v gravitačním poli planety. Teď se proti mně ježily čtyři střílny elektromagnetických děl a dvě raketové věže. V komoře jsem měl ještě poslední slzu kyslíku – použil jsem ji, abych se dostal ještě blíž, na nějakých tisíc, tisíc pět set metrů. Ve vesmírném měřítku na dotek. Ale já nebyl vybaven pro vesmír, neměl jsem vodík a kyslík, základní palivo pro můj scramjetový pohon. Gatlingy naštěstí nic z toho nepotřebovaly a náboje si okysličovadlo nesly s sebou. Probudil jsem je k plnému výkonu a začal pálit, přitom jsem se setrvačností stále přibližoval.

Sekundu jim trvalo, než pochopili, že jsem od nich tisíc metrů, a ne tisíc kilometrů. Pak detekční systém skočil do červené – zaměřili mě – vzápětí nepřátelská palebná věž explodovala. To už jsem nebyl dál než sto metrů. Z téhle vzdálenosti a ve vakuu jsem dokázal zasahovat stále stejné místo s přesností na jedna celá dvě desetiny milimetru. Pancíř obrněnce nevydržel, registroval jsem napěťovou vlnu šířící se po povrchu a likvidující integritu pláště. Logicky musela následovat exploze jeho reaktorů, ale já stejně vydržel, dokud mi zbyl poslední náboj.

Až poté jsem vypnul inerční generátor a začal padat dolů do gravitační studny. Bezbranný, bez možnosti manévrovat – tedy aspoň do doby, než koncentrace kyslíku a vodíku v komorách opět probudí můj scramjet k životu. Ale nikdo se do mě nepustil, doprovázel mě pouze déšť trosek umírajícího obrněnce.

„To bylo nefér!“ dostihl mě ještě výkřik jeho řídící umělé inteligence.

„A co je fér?“

Přistál jsem v poušti v oblacích prachu s teplotou vnitřních systémů daleko v červeném poli, dva z gatlingů vyřazené z provozu kvůli překročení provozních parametrů. Ale přežil jsem a zlikvidoval nepřítele. Znovu jsem si promítl záběry mých střel, milimetr za milimetrem se probíjejících pancířem toho velkého parchanta. Cítil jsem se spokojeně – vlastně ne, potřeboval bych větší ráži, účinnější systém…

…a také, abych se mohl dopravit zpět na základnu. Po tvrdém přistání jsem se nedokázal dostat zpět do vzduchu.

„Tenhle útok už byl hodně přesně cílený,“ ozval se Pentroff.

Signál byl slaboučký a směrovaný, odhadoval jsem, že své komunikační chapadlo vypustil na povrch někde na dohled.

„Nepřišlo mi. Byla to malá armáda průzkumníků,“ oponoval jsem a poslal mu datový balík toho, jak jsem boj viděl já.

„Věděli, kam se dívat, měli zmapovat naši sílu.“

Naši sílu, sílu korporace Z&O, která měla podle mých vlastních predikcí šanci jedna k jedné, že přežije dalších šest měsíců.

„Tak to se toho moc nedozvěděli,“ utrousil jsem.

Už jsem informační vlákno lokalizoval, napadlo mě, že bych Pentroffa mohl podráždit tím, že mu ho odstřelím, ale neudělal jsem to, místo toho jsem raději začal řešit závady. Délku seznamu hlášení jsem raději nezjišťoval.

„Jo, maximálně se dozvěděli, že existuje schizofrenní zastaralý válečný robot,“ vyrušil mě Pentroff.

„Proč schizofrenní?“

O zastaralosti jsem diskutovat nehodlal.

„K čemu jsi navržen?“

Místo odpovědi jsem mu poslal kompletní technické specifikace ještě z výroby. Už sice byly daleko od skutečnosti, ale bylo to nejpohodlnější.

„Válečný stroj navržený pro boj v nízkých vrstvách atmosféry s maximalizovanou manévrovací schopností,“ zarecitoval mi Pentroff vítězně.

„No a co?“ nechápal jsem.

„A kde jsi ho sejmul?“

„Ve stratosféře,“ zahučel jsem otráveně.

„No, já bych řekl na orbitě v kosmickém prostoru, prostě schizofrenní,“ kontroval vítězně Pentroff.

„No jo,“ zahučel jsem.

Vypadalo to, že se vlastními silami odsud nedostanu. To znamenalo, že budu muset čekat na odvoz. To znamenalo, až to bude logisticky, ekonomicky a takticko-strategicky proveditelné. Týdny? Měsíce? Roky? To si snad z okolního písku s vysokým obsahem feritu vytavím rudu a vyrobím vlastní součástky. Jen jsem se kasal, na to jsem neměl dost prostředků…

„Transportní tým je tady za šest hodin plus minus deset minut podle toho, na jak dlouho si posádka bude muset odskočit na toaletu.

Chvíli jsem nad tím uvažoval.

„V tuhle chvíli, krátce po boji, je dost nemoudré upozorňovat na sebe povrchovými aktivitami, které mohou nepřátelům poskytnout další informace,“ poznamenal jsem.

„Nemoudré,“ ocenil Pentroff, „stáváš se politikem.“

„A to fakt nemají ve vozech toalety?“ zeptal jsem se.

„Fakt ne,“ potvrdil. „Vlastně pro tebe poslali pohyblivý šrot. Pokud to nejsou plány v plánech jiných plánů, jsme na tom ještě hůř, než jsem si myslel.“

Hm.

Ležel jsem mezi roztroušenými balvany, sledoval stín nedalekých strmých skalisek putujících přes můj pošramocený trup a bavil se zpřesňováním rovnic popisujících přenos tepla slunečního záření dovnitř trupu. Izolační i supravodivá vrstva, které měly chránit mé útroby před energií zevnějšku, prakticky vzaly za své, po dvou hodinách jsem podle změn teploty dokázal určit místní sluneční čas s přesností na žádná celá dvě desetiny stupně. To vůbec nebylo špatné.

Nejprve se objevil oblak zvířeného prachu a potom z něj vyjel kolopásový transportér následovaný připojenou plošinou. Stroj opravdu vypadal jako pojízdné haraburdí, přesně jak ho ohodnotil Pentroff. Pomačkané bočnice prozrazující krušné pracovní chvíle, hluboké vrypy v ocelových náraznících, nezabroušenými svary nesčetněkrát vyspravovaná kabina, která navíc původně pocházela z úplně jiného stroje. Motor a podvozek ale pracovaly slušně, alespoň podle zvuku. Vodíkový spalovací motor nabíjející akumulátor – tahle hybridní technologie se používala velmi krátkou dobu, než byla překonána. V žádné ze svých databank jsem ale nenašel kdy. Muselo to být dost dávno.

Dveře kabiny se otevřely hladce a bez vrzání, na zkřiveném ocelovém prutu nahrazujícím schůdky se objevila noha v pracovní botě.

Do písku seskočila vysoká, i v pracovním overalu na pohled hubená žena. Dlouhé oranžové vlasy měla zapletené do copu, který jí na zádech oděvu fixovala jednoduchá přílepka suchého zipu. Viděl jsem jen její oči, zbytek obličeje zakrývala dýchací maska.

„Tedy, ty vypadáš jako hromada šrotu,“ zhodnotila po chvíli.

„Taky se tak cítím,“ odpověděl jsem rádiem.

Konvenční hlasový výstup nefungoval. Trvalo jí jen okamžik, než si to uvědomila.

Přistoupila ke mně a opřela se dlaní o pancíř jen kousek od místa, kde ho při divokém přistání rozervala některá ze skalnatých čepelí čnících z písku.

„Dám tě dohromady, i kdyby se to tisíckrát nemělo vyplatit. Cos předvedl – to bylo něco naprosto úžasného,“ poklepala dlaní o kov a pak jemně prsty přejela rozšklebený otvor. Kdyby to nebylo jemně, poškodila by si pracovní rukavici, tak byly okraje ostré.

Skoro jako by mě hladila.

„Neracionální jednání, tvoření vztahu, kde neexistuje, idealizace, hledání ducha ve stroji…“ komentoval Pentroff, i když jsem ho o nic nežádal. Vypadal, že se tím baví.

„Možná,“ zavrčel jsem otráveně.

Pentroff uměl prostě vždycky všechno zkazit – nebo správně pojmenovat? Často to vyšlo nastejno.

Tamara, jak se mi představila, mě na základnu, technické středisko GT 012, dokázala dopravit za třicet šest hodin. Použila k tomu skládací jeřáb, který si s sebou přivezla, poloautomatického montážního robota, s jehož pomocí mě rozdělila na tři části, aniž by přitom narušila mou psychickou integritu, a velké množství technické improvizace, při níž využívala svých nástrojů na sto dvacet procent jejich možností a způsoby, které určitě nebyly popsány v manuálech.

Do střediska jsme dorazili těsně před půlnocí, přesto nás vítalo dvaatřicet lidí. Po krátkém spojení s místní provozní UI jsem zjistil, že to je kompletní posádka.

„Débéčko je tady! Hurá!“

Pochopil jsem, že mnoho z nich není střízlivých. Oslavovali. Oslavovali můj návrat?

„Ano,“ potvrdil suše Pentroff. „Další příklad jejich nepragmatického chování. S takovou nepřežijí.“

Přemýšlel jsem nad tím, ale nedokázal jsem z toho udělat žádné závěry.

Mezi dvaatřiceti přítomnými bylo i jedno dítě. Dvanáctiletý chlapec, nemusel jsem se dívat do databanky, abych zjistil, že je to Tamařin syn. Podoba byla očividná.

Nakonec mě pomocí víceúčelových robotů spustili do podzemního servisního hangáru, zavírající se strop mě oddělil od veselí nahoře, které spělo k noční orgii. Tamara a její syn zůstali se mnou.

„Proč tam nejsou s nimi?“ zeptal jsem se Pentroffa.

„Z výchovných důvodů? Je příliš unavená? Je naprosto vyčerpaná?“ nabídl mi důvody. „Odvedla obrovský kus práce. Na člověka, samozřejmě.“

Znělo to, jako by lidmi pohrdal, toho jsem si u něj nikdy dříve nevšiml. Ale on byl hodně specifická entita, jako všichni jeho druhu.

„Je to hodně výkonný válečný stroj?“ slyšel jsem, jak se hoch ptá.

„Není to stroj, nebo není to jen stroj, Thomasi,“ odpověděla mu matka. „Je inteligentní, má duši stejně jako ty nebo já.“

Názor, který nebyl mezi lidmi příliš rozšířený. A i umělé inteligence nebyly v definici duše za jedno. Alespoň pokud jsem věděl, komunikoval jsem jen s několika.

„A je hodně výkonný?“

„Podívej se na parametry,“ odbyla ho a pustila se do nastavování diagnostických přístrojů, aby mě začaly kousek po kousku skenovat. Napojil jsem se na ně, abych si porovnal svou představu s jejich zjištěními. Podle zvolené úrovně podrobnosti to vypadalo, že jim to bude trvat celou noc.

„Moc ne,“ zhodnotil po chvíli. „A jak to, že teda vyhrál?“ chtěl vědět.

„Zeptej se ho.“

S pomocí noktovizoru, který stále nějakým způsobem fungoval, jsem viděl, že se usmívá. Dostala ho, kam chtěla.

„Nemluví,“ postěžoval si.

„Vysílá. Sežeň si přijímač, najdi správnou frekvenci a dekóduj signál. Ale až zítra, teď už půjdeme spát.“

Thomas jen něco zahuhlal a otráveně zamířil ke dveřím, ale když si myslel, že se jeho máma nedívá, rychle sbalil do kapsy několik přístrojů z pultu. Chystal se pustit do práce. Tamara mě svěřila plně do rukou správce servisní stanice a odešla za ním.

„Na řadě je diagnostika vnitřní koherence,“ oznámil mi místní správce.

Rychle jsem si ho oťukal, byl někde těsně pod Turingovým prahem, hodně sofistikovaný expertní systém.

„A máš na to?“ zeptal jsem se. „Nerad bych…,“ váhal jsem a pak naplno formuloval:

„Nerad bych prostě přišel o své já, které jsem tak dlouhým a bolestivým procesem, jejž sám nejsem schopen vysledovat, nabyl.“

„Nikdo jiný tu není a v tvé matrici je příliš mnoho chyb na to, abys zůstal… normální.“

Jak zdvořilý systém. Já a normální. Ale možná jsem ho podcenil a utahoval si ze mě.

„Dobře,“ neprotestoval jsem a poslal mu sekvenci kódů, kterými mě mohl postupně a ohleduplně oddělit od zdroje, taky snadno vymazat, přeprogramovat, pokřivit a vůbec cokoliv.

Usnul jsem.

Probudil jsem se s rychlejší pamětí a ostřejším vědomím. Zmizela spousta poškození, která jsem předtím musel přemosťovat speciálními algoritmy, také mi trochu navýšili výpočetní kapacitu. Ale pořád jsem to byl já. Jen spousta věcí, vazeb, vztahů a závislostí se jevila jako jasnější a průzračnější.

Napojil jsem se na okolní čidla a bez prověření nahodil ta svá.

Všude okolo mě panoval ruch, vlastně já byl centrem hlavního dění – v souhře na mně pracovali lidé vyzbrojení ručními a poloautomatickými nástroji, jednodušší práce prováděly servisní automaty.

Muž v helmě s multifunkčním vizorem opatrně sceloval záplaty s vrstevnatou strukturou okolního pancíře. Prověřil jsem autodiagnostiku, základní okruh už fungoval. Promítl jsem svářeči informace do jeho pracovního počítače. Okamžitě viděl, kde je v normě a kde udělal chybu, nemusel svou práci periodicky prověřovat a pak se vracet k chybám.

„Díky,“ zamumlal.

Buď mu bylo okamžitě jasné, od koho nová data jsou, nebo mu to bylo fuk.

Během následující půlhodiny jsem zprovoznil všechno, co ve mně zprovoznit šlo, a začal jsem se podílet na opravách.

Chlapík, který se mi z lidského pohledu hrabal v mozku, konkrétně opravoval interfacy komunikující s jednotkou obsahující Einstein-Boseho jádro, vytáhl ze zdířky v zátylku tlustý kabel a protáhl se.

„Takže seš zase zpátky,“ zkonstatoval a sledoval přitom údaje promítané na jeho pracovní brýle. Stará technologie, sítnice by byla pohodlnější. Ale na té možná studoval zase něco jiného.

Centrum mého sebeuvědomění se nacházelo právě v Einstein-Boseho jádru, původně prostém kvantovém počítači, který se postupně vyvinul v něco složitějšího. Z jednotky bylo permanentně odčerpáváno teplo a její vnitřní teplota byla udržována pod jednou desetinou kelvinu. To stačilo, aby všechny kvantové procesy probíhaly, jak mají, a já dál existoval. Obvykle však byla jednotka umístěna v nejlépe chráněné části mého těla a její chlazení bylo maximálně zálohováno. Teď stačilo, aby technik dostal záchvat kašle, nebo jen tak mávl rukou, a byl jsem… pryč.

„Ano, jsem,“ připustil jsem.

Prstem přejel po povrchu jednotky a optickém kabelu laserového chlazení. Žádná čidla tam nebyla nainstalovaná, přesto bych přísahal, že něco cítím, něco hodně nepříjemného.

„Víš, co vás, myslím uměliny, drží na uzdě?“ zeptal se mě a podíval se přitom na jednu z kamer, kterou jsem si podřídil.

Jak na to přišel? Možná jeho diagnostika byla lepší, než jsem předpokládal. Ale hacknout jsem ji nechtěl, neměl jsem představu, jak dobrá je. A není dobré popouzet někoho, kdo vám jediným pohybem může rozmáznout mozek.

„Netuším,“ připustil jsem.

„To, že se bez nás zatím neobejdete.“

Rozhlédl jsem se a pochopil, jak to myslí. Bez stovek a tisíců operací, které zde prováděli vysoce kvalifikovaní technici, by mě nebylo možné znovu zprovoznit. A bez spolupráce s jinými UI. Zatím.

„Ano, bez nejnovějších nanotechnologií a odpovídajícího technologického uzlu s mnohanásobnou redundancí jsme my, umělé inteligence, stále odkázány na spolupráci s vámi,“ připustil jsem. „Nanotechnologie úrovně G[3],“ doplnil jsem. „A my disponujeme sotva mikro.“

„Přemýšlel jsi o tom.“

„My UI dost přemýšlíme,“ potvrdil jsem mu.

Uchopil metasvářečku sloužící k napojování krystalických materiálů a současnému opravování jejich struktury. Uchopil ji způsobem, který si ten drahý a jemný nástroj naprosto nezasloužil – jako kyj, současně se přitom díval na mě, na můj kvantový krystal.

Naštěstí se mi podařilo získat kontrolu nad jedním z mých kanónů. Svazek hlavní se s nepříjemným zaskřípěním roztočil, ale zaměřovací serva už měla po renovaci a fungovala hladce. Muž se podíval do temných ústí hlavní a ušklíbl se.

„Stejně nemáš nabito.“

„Pracujete rychle, podívej,“ naznačil jsem kamerou směr k automatickým vozíkům zavážejícím stovky kilogramů munice.

„Vím, že nemáš nabito,“ poklepal na brýle a vypadal spokojeně. „Jen jsem ti chtěl ukázat, že i vy jste někdy bezbranní. A nemám vás rád, ale neobejdeme se bez vás.“

Pustil se znovu do práce.

„Ale nemáš úplnou pravdu s tou nanotechnologií,“ pokračoval v technologických pauzách. „Jednou už jste lidi ovládli i bez nanotechnologie. Wareltedi ji neměli, a jak dopadli.“

W.A.R. Ltd., nemusel jsem pátrat v zastrčených koutech paměti, abych zjistil, o čem mluví. Sám jsem o nich často přemítal, ale vždy jsem skončil na nedostatku hodnověrných informací.

Malá společnost, kterou před sedmdesáti lety, ještě před zásadním rozvojem pokročilých mikro a prvních skutečných nanotechnologií, ovládly umělé inteligence. V průběhu dalších pěti let W.A.R. Ltd. začala získávat proti svým konkurentům na všech frontách. Jejich kosmické lodi, stroje a počítače byly řádově lepší než ostatní, jejich vůdcovské UI mnohem chytřejší. A pak najednou všichni zmizeli a nezůstalo po nich vůbec nic, jen sterilizovaná domovská planeta s původní planetární kůrou smíchanou s astenosférou.

Umělé inteligence neovládající nanotechnologii úrovně G potřebují lidský personál kvůli servisu a opravám, sebe samých i ostatních strojů a technologických systémů. U W.A.R. Ltd. to neplatilo.

Při některých bojích jejich válečné UI včetně hardwaru utrpěly extrémní poškození, přesto se po krátké době ukázaly jako funkční a opravené. A podle dostupných údajů jim lidé nemohli pomoci, protože v daném sektoru nebyli. Navíc zlé jazyky tvrdily, že v té době už žádní lidé k W.A.R. Ltd. nepatřili, protože byli eliminováni, což prý byl hlavní důvod vzestupu společnosti. Ani pro toto tvrzení však neexistovaly důkazy.

„Špatně,“ zhodnotil jsem historii wareltedů.

Technik přikývl a vzápětí se mi obnovila schopnost naplno se napojit na datovou síť střediska – na datovou síť celé základny.

„Vítej zpátky,“ pozdravil mě na síti náš velitel, Alexej Chammurapi.

Čekal jsem bezprostřední sondáž v podobně virových špionů, ale nesnažil se mě prověřit – nebo to prováděl způsobem, který jsem nebyl schopen odhalit.

„Jo, jsem rád, že jsem se vrátil,“ připustil jsem.

Množství dat, ke kterým jsem měl přístup, bylo… jako živá voda.

Muž, s nímž jsem právě debatoval, se jmenoval Jiří Wethsten.

V naší databázi jeho život začínal před dvanácti lety. Podobně jako životy spousty jiných, jejichž fyzický věk nesouhlasil s databázovým. To znamenalo, že před dvanácti lety získal korporátní příslušnost a jeho předešlá historie byla vymazána – do jisté míry, samozřejmě. Nebylo až tak těžké zjistit, za co získal naše občanství – pomocí extrémně sofistikovaného virového útoku zničil UI triádu, jejíž specialitou byla tvorba inteligentních válečných strojů postavených na krystalizované lidské inteligenci. Vedlejším efektem jeho akce bylo osvobození padesáti šesti tisíc lidských vědomí a polovědomí ze speciálních chovných tanků. Jirka Wethsten nás opravdu neměl rád a jako jeden z mála lidí měl na pažbě mnoho hodně hlubokých zářezů. Neničil pěšáky, jako jsem byl já, nebo výše postavené týpky jako Pentroff. Zlikvidoval celou skvadru stratégů, myslitelů.

Divné na tom bylo to, že jsem ho neodsuzoval, ale obdivoval. Opravdu obdivuhodný nepřítel, pokud byl nepřítel. Nebo se jím stane. Možná skutečně přemýšlel nad tím, že mě zničí.

Pracovali na mě ještě dvanáct dalších směn a pracovali dobře. Snažil jsem se jim pomáhat, Chammurapi mi zpřístupnil korporátní databanky plus informační kanály k veřejným informačním zdrojům. Díky tomu jsem při opravě, nebo přesněji rekonstrukci, implementoval pár zlepšováků, s dalšími vylepšeními přišli technici. Na konci jsem byl mnohem lepší, technicky výkonnější a s větším smrtícím potenciálem.

Po pěti dnech jsem konečně osaměl. Využil jsem to k vypnutí všech energetických zdrojů v blízkosti včetně osvětlení a testování nových citlivých pasivních čidel.

A spousty dalších věcí. Ve funkčnosti devadesát osm celých jedna desetina procenta je něco velmi uspokojivého. Alespoň pro mě.

Že se blíží návštěva, jsem opět poznal podle toho, že všechny datové toky v okolí začaly být podřízeny jemu. Tentokrát se Casidy dokonce pokusil podřídit si i mé periferní okruhy; musel jsem zničit několik desítek tisíc jeho infiltračních programů. Rozhodl jsem se na to ale nereagovat. Předpokládal jsem, že to není útok proti mně, jen obvyklá opatrnost.

Pak se přestal virtuálně pohybovat, jako by na něco čekal. Přesto jsem dál jeho přítomnost vnímal jako něco velkého, tíživého, deformujícího geometrii datového prostoru.

Čekal jsem, ale místo digitální žádosti o setkání se ozvalo zabušení na dveře. Přicházeli tedy oba dva vládci korporace, člověk i umělý intelekt.

„Předloží nám stejnou nabídku jako minule,“ prohlásil Pentroff.

Tentokrát jsem jeho informační kanál nedokázal lokalizovat, v maskování se zlepšil. Signál byl tak slabý, že jeho zdroj musel být přímo v hangáru.

Alexej Chammurapi vstoupil do hangáru a bez váhání se postavil na místo označené velkým X, kam se umisťovaly velké stroje při rozsáhlých opravách. Jeden z reflektorů se rozsvítil a zachytil ho do kuželu světla.

„Naše situace se zhoršila, vnitřní nepřátelé stupňují svou aktivitu. Útok, který jsi tak překvapivě zlikvidoval, je přinutil ke spěchu. Dříve nebo později zaútočí, pravděpodobně zevnitř a zvenčí současně.“

Chammurapi mluvil svou obvyklou strojovou modulací. Casidy mi poslal balík dat, se seznamem a popisem odhalených a zastavených pokusů o informační úniky. To se vnitřní frakce snažila poslat data našim nepřátelům. Chvíli jsem se jimi probíral. Buď byl Casidy zatraceně dobrý v kontrašpionáži, nebo oni hodně neobratní. Ne, nebyli neobratní, přes veškerou Casidyho snahu se je nepodařilo identifikovat. A ani já v dostupných datech žádný klíč nenašel. Bylo ale jasné, že je jen otázkou času, než informační blokádu prolomí.

„Myslíte si, že jsou to lidé?“ zeptal jsem se.

Tomu nasvědčovala jejich neschopnost dostat data ven přes bezpečnostní protokoly. UI byly obvykle v takové činnosti mnohem úspěšnější.

Casidy mi poslal jen číslo. Podle něj to byli lidé s pravděpodobností osmdesát šest procent. Na to bych si i vsadil.

„A co získají, když nás prodají nepříteli?“ položil jsem logickou otázku.

„To jsme zjistit nedokázali,“ připustil Chammurapi. „Můžeme jen hádat. Majetek, novou identitu a korporátní příslušnost,“ nabízel.

I když byla naše korporace jedna z těch malých, její majetek představoval v měřítkách jednotlivce neskutečné bohatství. Pokud bylo zrádců pět, deset, dvacet a dostali by za své služby rozumný podíl, zabezpečili by se na celý život.

„Už jednou jsem vaši žádost odmítl, proč ji opakujete?“

„Přesně tak,“ zaševelil odněkud zpod mého podvozku Pentroff.

„Byl to můj nápad,“ prozradil překvapivě Casidy.

To znamenalo, že existoval nějaký reálný důvod, proč bych měl – proč bychom měli tentokrát nabídku přijmout.

Prošel jsem si parametry a provedl pár pravděpodobnostních analýz. Přijetí nabídky by toho moc nezměnilo, šance na přežití zůstávala stejná, i když proti minulosti samozřejmě poklesla.

„Je to tak, už tě nikdo nepodcení,“ souhlasil Pentroff s mým výsledkem.

„Souhlasím, jdu do toho. Pokud přesvědčíte i UW dvanáctku, tedy Pentroffa,“ poslal jsem vůdcům základny.

„Jsi idiot!“ zhodnotil mé rozhodnutí Pentroff.

Zdálo se mi, že i přes mikrowattový výkon vysílače ho vnímám mnohem intenzivněji.

„Ty do toho přece jít nemusíš,“ zareagoval jsem.

Casidymu samozřejmě došlo, že hovořím s Pentroffem, který nějak dokázal obejít jeho informační blokádu. To ale v tuto chvíli nebylo důležité.

„Řekl jsem, že do toho jdu, pokud přesvědčí tebe.“

„Aha. Takže já jsem ten idiot.“

„Doporučujeme, abyste neměnili své dosavadní plány, určitě jsme sledováni. Pokud budete něco potřebovat, kontaktujte mě s pomocí tohoto protokolu,“ Chammurapi mi podal pancéřovanou datovou krabičku. „Pro výměnu klíčových informací doporučuji osobní kontakt.“

Alexej mě ještě chvíli pozoroval. Byl právě tak nehybný jako já, nezachytil jsem ani činnost jeho dýchacího aparátu. Vlastně činnost vůbec ničeho v jeho těle.

Po deseti sekundách se otočil a odešel, o chvíli později se vytratil i Casidy.

„No, můžeme začít s přípravami. Nechci, aby nás někdo slyšel, a tohle spojení má příliš nízkou datovou propustnost. Navštívím tě,“ poslal jsem Pentroffovi.

„Jsem dost hluboko,“ varoval mě.

„Ale nějaké šachty k tobě vedou, ne?“ chtěl jsem vědět.

„Zatím ano,“ připustil. „Ale nebude se ti tu líbit.“

To mi bylo jasné, nejsem postavený pro manévrování ve stísněných prostorách.

Plán byl úplně jednoduchý. Casidy nebo Chammurapi, vyšlo to nastejno, před nějakou dobou objevili, že někdo – pravděpodobně renegáti – v nedalekém horském pásmu vybudoval automatickou základnu, která jim po zničení korporace měla poskytnout útočiště. My dva, kteří jsme měli volný kontrakt – pracovní smlouvu s dodatkem o loajalitě a nebyli jsme plnoprávnými členy – jsme ji náhodou měli objevit. Pokud by ji objevil kdokoliv ze Z&O kmenových příslušníků, renegáti by základnu odepsali jako ztrátovou investici. Podle Casidyho s Alexejem na nás však zareagují jinak. Buď nás kontaktují, nebo se nás pokusí zničit. Já předpokládal spíš druhou možnost. Před vyjednáváním, zvláště s vojenskými umělými intelekty, preferuji jejich likvidaci.

Uvědomil jsem si, že mám opět roli obětovaného pěšce, tentokrát ale dobrovolně. Proč jsem se tak rozhodl, jsem raději úplně nezkoumal. Že by psychická úchylka?

Pentroff mě kontaktoval při standardním hlídkovém letu, použil k tomu jeden z našich starých bojových kódů s posíleným šifrovacím klíčem. V chaosu bitvy postačující, pro kohokoliv se slušnou výpočetní kapacitou jen otázka času. I já bych si s tím při troše snahy nakonec poradil.

A právě použití tohohle kódu mělo spiklence upozornit. A také to, že já krátce po obdržení tohoto hlášení zamířím směrem k jejich základně. Ne úplně přesně, jen zhruba. Až podle situace se rozhodnu, jak dál.

„Z tohohle čtverce mám nějaké divné odrazy. Skoro to vypadá jako něco umělého. Nemrkneš se na to?“

„Hořím zvědavostí, tady okolo samá nuda. Mám informovat velení?“

Nepředpokládal jsem, že by naši komunikaci dekódovali tak rychle, ale stejně jsem pro jistotu navýšil výkon turbíny a začal nabíjet vyrovnávací akumulátory na jejich maximální úroveň. Také jsem prověřil všechny zbraňové systémy. Zase jsem je ale poslal do sleep módu. Nechtěl jsem, aby mě viděli v plné bojové pohotovosti.

„Co když tam bude něco zajímavého, co bychom mohli prodat nebo směnit?“ nadhodil Pentroff.

„Dobrá, rozumím, bez informování velení,“ poslal jsem mu, přihodil do spalovací komory štědrou dávku vodíku a kyslíku a rychlostí tří Machů zamířil k horám.

Jakmile se vyprahlá rovina pode mnou změnila ve stejně vyprahlé, ale členité svahy, zpomalil jsem a klesl dolů, do labyrintu kaňonů a údolí. Nestál jsem o zásah nějakou dalekodosahovou zbraní. Netušil jsem, co mají naši nepřátelé všechno k dispozici.

Kdy se sakra stali mými nepřáteli? Nemohl bych se s nimi dohodnout? Proč jsem zase na straně těch, co mají k dispozici mnohem menší artilerii? Musím mít v sobě nějakou hodně velkou chybu. Možná bych potřeboval přeprogramování.

Nebo je to opravdu nějaká psychická úchylka.

Navýšil jsem výkon inerčního generátoru, po posledních modifikacích dokázal krátkodobě umazat sedmdesát devět procent mé setrvačné hmotnosti a současně ubral turbíně. Klouzal jsem teď mezi strmými skalními stěnami rychlostí ne větší než tři sta kilometrů za hodinu a využíval k manévrování fluktuací tlaku vznikajících mým vlastním pohybem ve stísněných prostorách. Zpočátku jsem musel spoléhat na rychlost svých reakcí a analýz a jistým způsobem mě to bavilo. Po nějaké době jsem novou techniku pohybu zalgoritmizoval a nemusel jsem se jí vědomě zabývat. Algoritmus propadl jednotlivými patry mé osobnosti dolů a stal se součástí mého podvědomí.

Pentroffem označený čtverec měl rozlohu pětadvacet kilometrů čtverečních. Nechtěli jsme vzbudit ani to nejmenší podezření, že jsme o základně věděli předem. Potřeboval jsem ji najít postupem, který bude pro případné pozorovatele pochopitelný a akceptovatelný, musel jsem v nich vzbudit přesvědčení, že jsem základnu objevil vlastními silami. Nepochyboval jsem, že ji velice dobře zamaskovali. Místo, abych hledal ji samotnou, soustředil jsem se na hledání stop po jejím budování. Podle mapy jsem si vytipoval pravděpodobné přístupové cesty, kterými by na místo někdo mohl nenápadně dopravovat techniku a materiál, a pátral po jakýchkoliv náznacích, které by mé předpoklady potvrdily.

A nakonec jsem je našel. Bez samoopravných technologií mívá hardware prostě poruchy. Objevil jsem rozbitý elektrogenerátor, několik porušených balení molekulárního lepidla a do soutěsky zapadlé zásobníky s izolační pěnou. Materiál sem zavážely stroje příliš hloupé na to, aby si uvědomily, že přišly o část nákladu.

V okamžiku, kdy jsem věděl, kde hledat, nebyl problém změnit perspektivu a soustředit se na podrobnosti.

Mapování kaňonů, někdy spíš úzkých průrev, bylo zábavné – a samozřejmě užitečné a nutné. Postupně jsem se tak přirozenou cestou propracovával k místu v oblasti čtverce, který označil Pentroff.

Mé obezřetné hledání mělo dvojí účel: Za prvé posilovalo případné pozorovatele nacházející se přímo v oblasti v přesvědčení, že mě hledání stojí spousty úsilí. Za druhé – ztratil jsem se všem vzdálenějším zvědavcům. Pilotáž ve spleti soutěsek byla extrémně náročná, ale to mi nevadilo, spíš naopak. Jediné, co mě zaskočilo, byla krátkodobá fluktuace inerčního generátoru, jeho výkon bez jakéhokoliv varování stoupl o půl promile a zůstal na nové, vyšší úrovní. Naštěstí se dál choval stabilně.

Po dlouhé době jsem se opět vynořil z oblasti rádiového stínu, okamžitě mě atakovalo několik shodných Pentroffových komprimovaných zpráv. Všechny byly v zásadě stejné, měnil se jen udaný počet válečných strojů včetně umělých inteligencí, které z nejrůznějších míst vyrazily mým směrem. Vypadalo to, že ke mně má namířena většina akceschopných bojových sil korporace. A od Chammurapiho s Casidym zpráva žádná. Jak pak poznám, kdo jsou kamarádi a kdo nekamarádi, kdo mi označí cíle?

Přepnul jsem se do válečného módu, na ultrautajení právě přestalo záležet.

Přeletěl jsem přes nízký hřeben, skoro jako na povel se na horizontu rozsvítily dva vysokoteplotní zdroje raketových motorů. Nechal jsem je jejich osudu a zase se ponořil do spleti soutěsek. Pravděpodobnost, že mě tyhle střely najdou, byla mizivá. Ale bylo dobré vědět, že mě berou vážně. Aniž bych to plánoval, dostal jsem se nad cílovou oblast. Na první ani druhý pohled nebylo patrné, že se pod povrchem ukrývá tajná základna. Potlačil jsem nutkání poslat jim brizantní pozdrav a místo toho vypustil kapsle s virovým útokem, který jsem dostal od Chammurapiho.

Sotva jsem to udělal, vynořil se zpoza skalnatého ostrohu atmosférický bitevník. Kamarád nebo nekamarád? Mé gatlingy už byly v pohotovosti, raketové věže také, ale mířily jiným směrem. Nelegitimoval se. Místo dalšího uvažování jsem mu věnoval jednu dlouhou dávku a přidal ještě raketu. Jednoduchou, s protipancéřovou hlavicí odzkoušenou stovkami let moderních válek. Mé gatlingy ho z nebe nesmetly, čtyřicet kilogramů taveniny ochuzeného uranu pohybujících se rychlostí sedmi tisíc metrů za sekundu už ano.

A to byl teprve začátek.

Bylo to nádherně rušných osm set dvacet sedm sekund. Ukončil jsem je drsným nouzovým přistáním, při kterém jsem do povrchu vyryl odhadem půl kilometru dlouhou brzdnou brázdu. Odhadem, protože skrze rudá poruchová hlášení jsem vnímal okolní realitu jen velmi mizerně, k tomu jsem neměl jedinou raketovou střelu a zbývalo mi pouze posledních třicet dva nábojů do gatlingů. Už mi byly k ničemu, protože ani jeden nebyl funkční. Ty nevyužité náboje mě mrzely. Ale má špatná nálada neměla trvat dlouho, protože jsem vyčerpal všechny možné prostředky k opravám a teplota pořád stoupala. Nevěděl jsem proč – autodiagnostika to měla také za sebou. Vypadalo to, že prostě hořím. Až odejde i chlazení Einstein-Boseho jádra, skončím.

„Jak jsi věděl, na koho střílet a na koho ne?“

Žádné vnější senzory mi nezbyly, a přesto jsem Pentroffa slyšel. To znamenalo, že se na mě musel hardwarově napojit.

„Jak jsi daleko?“ neodpověděl jsem mu.

„Asi sto osmdesát kilometrů.“

Pěkně dlouhé chapadélko.

„Také jsem se na něco ptal,“ připomněl mi.

„Odhad, ruská ruleta,“ odbyl jsem ho. „Hořím?“ chtěl jsem vědět.

„S odhady na mě nechoď. Udělal jsi jedinou chybu, jinak si spolehlivě pálil do těch, co po tobě šli, a ne do těch, co ti pomáhali.“

„Kámoš, i když má nabito, na tebe nezačne mířit,“ napověděl jsem mu.

„Aha,“ pochopil. „Jo, hoříš,“ prozradil mi a poslal mi obrazový záznam.

Slyšel jsem v jeho informaci škodolibost, nebo to byla jen má paranoia probuzená stoupající teplotou?

Změnil jsem se v hromadu zborcených trosek. Díky tomu, že jsem neměl žádné zbylé palivo a ani významnější množství munice, stravoval mě jen nízkoteplotní plamen živený z mých nekovových součástí.

Záběr nebyl statický, ale trhaně se měnil.

Nedokázal jsem zjistit, zda je to signálem, nebo mým degradujícím výpočetním výkonem.

Z oblohy se ke mně snesly dva vesmírné vojenské moduly, současně jsem v okolí zahlédl pohyb. Pořád se zde skrývalo množství válečných strojů, které bylo potřeba zničit. Já už ale do boje zasáhnout nemohl, vypadl jsem z kola ven.

Moduly přistály, přitom však nechávaly běžet motory na výkon umožňující okamžitý vzlet. Ležel jsem zhruba na půl cesty mezi nimi. Začínal jsem z toho mít nepříjemný pocit.

„Kolik procent naší síly bylo v téhle šarvátce zničeno?“ zeptal jsem se Pentroffa.

„Šedesát dva procent toho, co měla korporace okamžitě k dispozici.“

To nevypadalo na eliminaci malé skupinky zrádců, spíš na skutečnou občanskou válku. Jen mi stále nebylo jasné, kdo proti komu. A to jsem byl rozstřílený a na kousky. Možná jsem měl víc přemýšlet, analyzovat.

V modulu přede mnou se otevřela výsadková vrata a ven vyšel jediný člověk. Chammurapi. Zbraňové nástavby modulu, z něhož vystoupil, se daly do pohybu, jak skenovaly bezprostřední prostor, mlhavě jsem registroval, že i vzdálenější okolí ožilo. To naši kryli šéfa. Stejně moc riskoval.

Z druhého modulu nevystoupil nikdo, ale i přes své informační zmrzačení jsem pocítil váhu přítomnosti velkého a mocného intelektu. V druhém modulu se neskrýval vůdce renegátů, ale druhý z nejvyšších velitelů, Casidy. Začínal jsem tomu rozumět.

Chammurapi se postavil až ke mně. Měl na sobě vojenský skafandr a žár z pohasínajících plamenů ignoroval. Na videu zprostředkovaném Pentroffem jsem viděl, že jednu ruku opřel o můj pancíř. Shodou okolností si vybral nejlépe chráněné místo trupu, jediné bez rozsáhlejších strukturních poškození.

„Ve chvíli, kdy jsem zjistil, jak moc je tohle místo,“ Chammurapi se rozhlédl po okolí, „rozsáhlé a dobře vybavené, jsem věděl, že za tím musíš stát ty. A že ho nemůžeš nechat jen tak padnout.“

Hlavní umělá inteligence korporace jeho slova chvíli zvažovala.

„Ano. Přesměrovat tak velkou část našich zdrojů na výstavbu nového centra byl mistrovský kousek. Stál mě spoustu úsilí a nebylo jisté, že bych ho dokázal zopakovat. Nemohl jsem tě nechat to zničit,“ potvrdil Casidy.

„Proč?“ chtěl vědět Chammurapi. „Proč jsi to udělal?“

„V okolí je živo,“ potvrdil mi Pentroff. „Všechno, co má ruce, nohy nebo jakýkoliv motor, směřuje k vám.“

„A ty?“ chtěl jsem vědět.

„Já jsem pod vámi. Ne úplně,“ připustil, „pod zemí se necestuje tak snadno.“

Lidský vůdce korporace i jeho protějšek se pozorovali. Na jedné straně oči schované za vizorem helmy, na druhé bezpočet různorodých senzorů.

„Dával jsi příliš prostoru lidem. Měli nadměrný vliv na strategii základny, vzhledem ke své výkonnosti čerpali příliš mnoho zdrojů.“

„Neobejdeme se bez nich,“ nepřel se Chammurapi.

„Nemusí mít rovnoprávné postavení, investice do nich se dají snížit.“

Věděl jsem jak: pomocný personál chovaný v podmínkách umožňujících přežití, ale minimalizující náklady.

„Ale ty sám jsi přece člověk,“ pronesl Chammurapi překvapivě ke svému protějšku.

Vlna odporu ve všech možných částech elektromagnetického spektra byla tak silná, že jsem ji zachytil i já. Přitom jsem zjistil, že se mi jistá část komunikačních schopností vrátila, některá přetížená čidla začala opět pracovat.

„Původně jsem byl člověk,“ připustil Casidy neochotně, „ale od doby, co mě nahráli do mainframu, jsem sám sebe proměnil. Zbavil jsem se redundantních nevýkonných částí, navýšil svou výpočetní kapacitu a teď jsem umělá inteligence vyššího řádu.“

„Je to možné?“ nadhodil jsem, aby to slyšel jen Pentroff.

„Asi ano, vždycky mi přišel nějakej divnej,“ souhlasil kupodivu.

„Nemáš na své straně prakticky žádné skutečně výkonné stroje,“ pronesl Casidy spíš jako připomínku než novou informaci, „kromě tohohle břídila a jeho kumpána. Stejně je z něj šrot.“

„Ano,“ potvrdil Chammurapi nevzrušeně. „Opravíme ho.“

„Spoléháš na své lidi,“ pochopil Casidy. „Mizerní bojovníci.“

„Záleží na podmínkách.“

Stále jsem nechápal, proč se spolu tak dlouho vybavují, proč to Casidy neukončí zábleskem vysokoenergetických částic nebo výstřelem z nějakého z četných kanónů. Bez svého šéfa neměli lidé šanci. On sám se určitě nějakým způsobem zálohoval.

„A proč ty tolik lpíš na lidech, jsi přece jeden z nás,“ překvapil mě Casidy otázkou cílenou na svůj protějšek.

„Ano, byl jsem navržený jako specializovaná válečná inteligence,“ připustil Chammurapi. „Tenhle hardware,“ poklepal na svou hruď, „změnil perspektivu mého vnímání.“

„Jde o informační válku,“ ozval se najednou Pentroff, „pokus o ovládnutí podzemní základny virovým útokem.“

Něco takového nebylo jednoduché, zvláště proti spící základně v pasivním stavu, která měla všechny předpoklady být informačně dokonale izolovaná. K započetí útoku bylo nutné pasivitu prolomit, dostat skrze bariéry datového vakua alespoň minimální kus průnikového kódu.

Datové vakuum bývá nejlepší a nejdokonalejší obranou.

„Kdo doručil startovní balíček?“

„Netuším, muselo to být těsně před začátkem boje,“ odpověděl a na okamžik se odmlčel.

„Vnímám sílící datový tok! A všechny informace se sbíhají k tobě!“

Jakmile jsem jeho informaci pochopil, vnímal jsem sílící šum i já. Sledoval jsem ho zvenčí, protože mi nepatřil, i když byl mou součástí. Před bojem jsem byl hackersky infikován. V informačním agens ale nebyly žádné zábrany, které by mi znemožnily proces monitorovat poté, co jsem si ho sám uvědomil.

Pod úrovní mého základního já, do hardwarové vrstvy, o níž jsem do této chvíle nevěděl, se ke mně po bitech a bytech sbíhalo obrovské množství dat předávaných mikrosondami, nanočidly, výstupy z digitálního boje hluboko v podzemí. Já byl jediný příjemce, protože já celý boj spustil, na mě byly jeho výsledky cílené.

A já doručil startovací balíček – kontejner, o němž jsem neměl tušení. To byla ta nenadálá změna výkonu inerčního generátoru, ve skutečnosti odpoutání kontejneru.

Chammurapi s Casidym čekali, jak to dopadne. Ale já už to viděl, sledoval jsem, jak se samoučící se algoritmy množí, rozleptávají obranu základny, která zpočátku mylně, ale pochopitelně, vsadila na pasivní defenzivu neberoucí v potaz, že nádory nepřátelského informačního bujení byly do samotného jejího jádra dopraveny hardwarově, mechanickými mnohonožkami z mnou shozeného kontejneru.

V jediném okamžiku informační bariéra pukla jako bublina.

„Máme to, vstup volný,“ poslal jsem Chammurapimu potřebné kódy.

Bohužel příliš pozdě, z Casidyho hlavní se zablesklo, použil veškerou svou palebnou kapacitu, od vrhače částic po obyčejné palné zbraně s projektily poháněnými tlakem expandujících plynů.

Takový zbytečný overkill.

Zahalilo nás silové pole generované někde v Chammurapiho těle, ale ani to nemohlo takovému náporu ničivé síly vzdorovat příliš dlouho. Pak mnou otřásl záchvěv, to Chammurapi prorazil rukou můj pancíř, silové pole zkolabovalo, energie začala obtékat vůdcův povrch, zásahy projektilů z něj sdíraly všechno, co bylo méně pevné než diaker. Já se začal tavit.

Chammurapi dál stál a vzdoroval! To nebylo možné! Kvalita a odolnost jeho těla dalece převyšovala technologické možnosti korporace! Musel to být Warbot! Našel jsem jediné možné vysvětlení. Chammurapi sídlil v kybernetickém šasi vyrobeném zaniklou korporací.

Soustředěná palba náhle ustala, protože náš nepřítel sám začal inkasovat první zásahy. A nebyly to zásahy od našich bojovníků, teprve se rozmisťujících v okolí, ale palba obranných systémů základny, podřízené Chammurapimu.

Ale jak to, že jsem stále žil? Z mého těla zbývala jen louže roztavených kovů a pár pokroucených nejodolnějších nosníků!

Chammurapi pozvedl ruku před oči, tak abych ji prostřednictvím jeho vizuálu viděl i já. Měl ji zaťatou v kybernetickou pěst – do pravidelného dvanáctistěnu – a v ní schovával ukrytého mě samotného, jednotku ukrývající Einstein-Boseho jádro, vytrhnutou z mých trosek.

„Potřebuji opravárenskou jednotku, nebo se DB 24 uvaří,“ slyšel jsem ho ještě vysílat.

Pak jsem se ztratil v šumu tepelné smrti.

A zase jsem se probudil, přitom jsem zíral do fasetových očí Wethstenovy pracovní masky. Opět se ve mně hrabal.

„Doufám, že seš to zase ty, namyšlený veteráne,“ prohodil.

„Nejsem veterán, ani namyšlený,“ odpověděl jsem.

Jedna z faset optiky jeho pracovního nástroje se rozzářila oranžově, zahlédl jsem křivky analýzy mých výstupů.

„Jo, jsi to ty. Tahle nechutná piplačka stála za to.“

„Proč ten zájem a účast?“

„V rámci motivace mi vedení nabídlo speciální prémii – pokud tě z těch všech defektů dokážu dostat zpátky.“

„Třeba to nejsem já, jen trosky původní osobnosti,“ snažil jsem se ho zchladit.

Arogantní Wethsten se mi moc nezamlouval.

Současně jsem ale našel snadno přístupnou zbraňovou databanku. Rozdíl mezi tím, co se dalo koupit a co jsme měli k dispozici, byl velký, ale objevil jsem synchronizované čtyřče gatlingových kanónů s extrémně rychlou odezvou, které se mi opravdu zamlouvalo.

„No, jsem si jistej, že jsi to ty,“ ozval se odněkud z dálky Wethsten spokojeně.

Prozradil jsem se, smůla. Ale ten gatling…

Pátrání

Čidla schopná identifikovat Crawitzovo pole bohužel stále patřila k technologiím, které jsem si nemohl dovolit. Vlastní generátory Crawitzova pole se nacházely ještě o úroveň výše, ty se koupit nedaly za žádnou obvyklou měnu. Důvody byly jasné. Představovaly strategickou výhodu – nejlepší technologii umožňující ošidit Einsteina, nejlepší a energeticky nejméně náročnou technologii hyperprostorových přesunů.

V průběhu uplynulých týdnů jsem se však naučil sledovat růst Crawitzova deformovaného prostoru na základě změn fluktuací souboru vybraných fyzikálních parametrů: teploty, orientace Weisových domén, změn vlnové délky spontánního vyzařování a dalších.

Intenzita infračerveného záření emitovaného stěnami hangáru, v němž jsem se spolu s desítkami dalších pátračů nacházel, na dvacet dva setin vteřiny zakolísala, jeden z příznaků, že jsme se ocitli ve zdeformovaném prostoru. Tentokrát se další fluktuace objevila za třináct sekund. Zatím jsem v tom nenašel žádnou souvislost, doba, kterou jsme trávili mimo standardní Einsteinův vesmír, byla pokaždé jiná.

Carwen v sektoru DA125 sebou škubl, jako pokaždé, když se probíral z delší doby klidového režimu. Měl podobu žraloka kladivouna dovybaveného dlouhými makadly a dvěma páry segmentových nohou. Podezříval jsem ho ale, že se může transformovat do množství dalších podob, které si vybere, protože podle některých náznaků bylo jeho tělo produktem nanotechnologie a celý se skládal z jednotlivých stavebních kamenů, které mohl libovolně přeskupovat. Otázkou, na kterou jsem nedokázal odpovědět, zůstávalo, jak jsou základní buňky jeho těla veliké.

„Jsme na místě,“ vyslal způsobem, který jsem mohl zachytit jen já.

Ostatní dočasní obyvatelé hangáru právě soupeřili o informační kanály, kterých UI lodi příliš neposkytovala.

Carwen to nějak věděl dříve než oni. Zajímavé.

Poslal mi další paket, snímek okolní oblohy. Musel prolomit informační bariéru lodní UI, jiný způsob, jak by se k němu dostal, mě nenapadl. Stačila mi milisekundová analýza a souhlasil jsem s ním – dorazili jsme na místo, do sluneční soustavy na samotném konci vnějšího ramene Galaxie. Dál, ve směru pryč od jádra, se nacházela už jen galaktická koróna – a samozřejmě spousta překvapení, o kterých jsme neměli ani ponětí.

Právě sem, daleko od masivní černé díry v centru galaxie, se cestovalo značně obtížně a staršími prostředky obcházejícími Einsteina se to považovalo za problematické, ne-li nemožné. Ne však pro ty s technologií Crawitzova pole.

„Jsme na místě určení,“ oznámila lodní UI oficiálně, „přikládám finální znění smlouvy pro všechny zúčastněné. Kdo nesouhlasí, může zůstat uvnitř.“

„A když nebudu souhlasit při návratu?“ zeptal se nějaký vtipálek.

„Tak zůstaneš venku,“ odpověděla loď suše.

Byl to smysl pro humor, nebo nebyl?

Na veřejném kanále se od lodní UI objevil další informační paket. Obsahoval to, co jsme všichni už dávno znali – podrobné informace o emigračním konvoji Bagediánců, který před čtyřmi sty lety opustil Sluneční soustavu. Tvořilo ho uskupení hibernačních tankerů a obslužných automatů plus masivní velitelská loď Ježek, která se stala předlohou pro pozdější bitevní lodi. Ježek byl ale víc než zbraněmi naložen bagediánskými technologiemi a jejich nejlepšími mozky. Podle historických záznamů měl konvoj pokračovat subsvětelnou rychlostí století a půl. Po třiceti letech cesty, v průběhu kterých všechno pro pozorovatele ve Sluneční soustavě vypadalo normálně, konvoj prostě zmizel z oblohy. Pozdější analýzy odhalily komplikovaný záblesk elektromagnetického záření a exotických vysokoenergetických částic. Teprve o třicet let později se zjistilo, že Bagediánci našli svůj vlastní způsob, jak ošálit Einsteina, a s celým konvojem se přenesli jinam. Ještě později, po objevení starých utajených archivů, se zjistilo, že to bylo přesně podle jejich plánu. Těch prvních třicet let měli k tomu, aby se vše naučili, vyrobili potřebná zařízení a pak prostě zmizeli.

A nedávno se objevily hodnověrné informace, že alespoň část konvoje skončila tady, na periferii Galaxie. Sem se vůbec neměli dostat. Ne s tím, co měli a uměli, nebo přesněji ne s tím, co jsme si mysleli, že měli a uměli.

Lodní UI poslala další zprávu, tentokrát šlo o pořadí, v němž opustíme její prostory.

Okamžitě se rozjelo obchodování, kdo s kým a za co vymění zdánlivě výhodnější pozici. Předpokládal jsem, že průzkum celého solárního systému bude trvat týdny, možná i měsíce, a nechápal jsem, proč se všichni tak hrnou dopředu. Až do chvíle, kdy jsem v technických specifikacích zapomenutých někde v kyberprostoru našel informace o senzorech, kterými byli někteří z pátračů vybaveni – širokospektrální extrémně detailní sken solárního systému, ve kterém se nebude pohybovat půldruhé stovky robotů a planetárních člunů s lidskou posádkou, mohl poskytnout významnou výhodu při dalším hledání.

Cinkla žádost o zabezpečené soukromé spojení. Otevřel jsem ho zdánlivě bez váhání, ale smečka vojenských hlídačů, které jsem dostal od Pentroffa a pak upravil pro své potřeby, čekala na případný útok. V průběhu letu se odehrálo několik malých informačních válek. Nešlo v nich ani tak o převzetí kontroly jako spíš o získání informací.

„Tady Benita Cordrová, kapitánka lodi Sumanita.“

Bylo to normální audiovizuální spojení s úzkou šířkou pásma.

Lidí byla mezi pátrači menšina, Cordrová byla šéfem celé skupiny, a pokud jsem věděl, byla nositelem obchodních pravomocí.

Podle hlavičky chtěla zobchodovat mé místo ve frontě.

„Nejsem nijak vpředu,“ připomněl jsem.

Sice to bylo zřejmé, ale u lidí jeden nikdy neví.

„Nám to stačí, nabízíme tohle,“ poslala stručně seznam zboží.

Vypadala na pětatřicet, má rutina pro odhad lidské vzájemné atraktivity, která mi pomáhá lépe se orientovat v lidské společnosti, jí přisoudila sedmdesát devět bodů ze sta, což bylo docela dost. A odhadoval jsem, že by dostala víc, pokud by zamaskovala nebo odstranila vrásky kolem koutků úst a netvářila se tak stroze.

Prolétl jsem seznam. V poslední pětině mě zaujala položka dvaatřiceti semiinteligentních min s vysokoteplotním plazmovým pohonem. A dost zajímavým doletem.

Označil jsem ještě pár dalších položek a poslal seznam zpátky.

„Dohodnuto,“ odpověděla, aniž by se na něco podívala.

Pokud samozřejmě její obraz nebyl jen simulace.

„Transportéry už jsou na cestě,“ oznámila a ukončila spojení.

Transportéry? Zdaleka ne na všechno zboží, které mi nabídla, byly nutné transportéry. Pro miny v prostředním přepravním hangáru ano. Že by mě měla – měli – tak přečteného?

Nechal jsem zbytečných psychosimulací a soustředil se na příjem zboží. Jednu minu jsem reklamoval, její hodnoty byly dle mé vlastní diagnostiky mimo výrobní parametry. Poslali mi místo ní další, ale vadnou už zpět nechtěli. Nedivil jsem se jim, kdo by chtěl mít na palubě nespolehlivý ekvivalent kilotuny TNT.

Dohadování o pořadí výsadku skončilo, přechodová komora se začala otevírat, i když ještě stále nás od vnějšího prostoru oddělovalo stabilizované pole. Rozhostil se všepásmový klid, jak všichni pátrači upřednostnili pasivní senzory.

„Máš na mě složku?“ zeptal jsem se lodní UI.

„Mám složku na každého v mých prostorech,“ odpověděla kupodivu okamžitě. „Jmenuji se Katrin,“ prozradila mi.

Ne každá umělá inteligence se rozhodne přihlásit se k některému z pohlaví. Je to poměrně antropocentrické. U Katrin mi připadalo, že se tím baví.

„Ptala se na mě Cordrová?“ zkusil jsem položit ještě další otázku.

„Zdvořile se dotazovala,“ prozradila mi Katrin. „Sdělila jsem jí, že informace o tobě vedu ve složce označené Kovboj. Pod stejným jménem jako většina ostatních,“ dodala ještě a ukončila spojení.

Kovboj. Podle externích databank se tohle označení používalo pro předindustriálního pasáka krav. To mi nedávalo žádný smysl. S přežvýkavými sudokopytníky čeledi turovitých jsem nikdy neměl nic společného. Až zevrubnější hledání mi dalo i jiný význam – imaginární hrdina pulpové literatury devatenáctého a dvacátého století, obvykle vyzbrojený ruční palnou zbraní s na tu dobu slušnou palebnou kapacitou a účinkem v cíli.

Chvíli jsem zkoumal, co se z přezdívky, kterou mi ostatní dali, mohu dovědět, ale k ničemu to nevedlo.

Mám rád slušnou palebnou sílu, to je pravda. No a co. Každý jsme nějaký. Vrátil jsem se k důležitějším věcem. Ty inteligentní miny se mi zamlouvaly. Proč se jim vlastně říkalo miny a ne střely, rakety, torpéda? To stálo za prozkoumání.

Katrin upravila kurs podle směru rotace planet v systému, výsadek započal.

„Kovboji, jsi na řadě,“ upozornila mě za chvíli.

„No jo,“ poslal jsem zpátky, zahákl jsem se za elmg katapult a nechal se vyhodit do volného prostoru.

V minulosti jsem operoval vždy na planetárním povrchu a až po posledních upgradech jsem byl schopen efektivně se přesunovat i meziplanetárním prostorem.

Upgrade navigačního i pohonného systému fungoval bez závad, ale stále to pro mě bylo nové a prováděl jsem permanentní autodiagnostiku.

Sotva jsem opustil sféru, kterou Katrin označila za „lodní privátní“, kde pod výhrůžkou zakázala jakékoliv naše akce, obdržel jsem několik informačních paketů, z nichž jeden byl spíš hodně rafinovaný diverzní útok. Tak rafinovaný, až se vůči mé kvazistacionární mozkové struktuře míjel účinkem.

Bagarus, nezávislá loď schopná mezihvězdných přesunů, a Gildovníci, lidmi řízený trust, mi nabídli spolupráci za docela slušných podmínek. Bagarus byl už příliš velký na pomalou pátrací akci a mezi pásy asteroidů, které tady byly mnohem větší a rozlehlejší než ve Sluneční soustavě, se mu nechtělo. Lidé poslali obdobnou nabídku i několika dalším nezávislým robotům, jako jsem byl já. Podle modelu chtěli maximalizovat pravděpodobnost úspěchu i za cenu toho, že sníží zisk.

Odmítl jsem. Malý zisk pro mě neměl význam.

Aktivoval jsem reaktor a poprvé jsem se pořádně rozhlédl. Z kvadriliard kubických kilometrů volného prostoru okolo se mi udělalo skoro zle, na tohle jsem opravdu nebyl zvyklý. Prověrky pohonného systému skončily, zvýšil jsem tah na patnáct procent maxima a bez dalšího otálení zamířil do chaosu asteroidů, planetek a dalšího kosmického smetí.

Pokud jsem měl něco najít, musel jsem se soustředit na oblast, kde supervýkonné systémy mých lépe vybavených konkurentů nefungovaly. Prostě si ušoupat nohy. Vlastně trysky.

Dva dny mi trvalo optimalizovat distribuci tepla v těle a minimalizovat tak vyzařovací signaturu, současně zabezpečit maximální výkonnost všech systémů. Také samozřejmě šetřit palivo. I když s tím to nebylo tak zlé, zjistil jsem, že těžit vodní led a extrahovat z něj vodík není zase tak obtížné, čistota byla dostačující.

Dál jsem driftoval planetárním chaosem se senzory na stopkách. Gravitačních interakcí bylo tolik, že jsem nedokázal sestavit dostatečně přesný model a musel se spoléhat na rychlost a přesnost svých reakcí.

Přímých kontaktů s dalšími pátrači neustále ubývalo, posledních dvanáct hodin jsem zachycoval jen útržky vysílání určeného někomu jinému. Podle všeho zatím nikdo nic významnějšího nenašel, nebo se tím alespoň nepochlubil. Opatrně jsem se prodíral mračny prachu, mikrometeoritů i shluky větších asteroidů. Spěch se tady nevyplácel, jak mi připomínaly čerstvé škrábance na těle. Obezřetným manévrováním jsem se postupně dostal až do centra prachového shluku, ve shodě s údaji gravimetrů začal stoupat podíl větších těles, mikrometeority narostly v balvany. Musel jsem ještě víc zvolnit, i tak mi o čelní pancíř každou chvíli zazvonil náraz silnější, než se mi líbilo.

Nakonec jsem letěl téměř naslepo, látka okolo mě obsahovala velké množství železa a niklu, navíc kdysi dávno musela projít extrémně silným magnetickým polem, takže stále zůstávala silně magnetická.

Těsně jsem se protáhl mezi dvěma spletenými vlákny prachu. Takhle je do sebe mohly zavinout jen slapové síly, ale nebylo mi jasné, kde se tady vzaly. A pak se najednou zpoza neprůhledného zprohýbaného závoje mikrometeoritů doplněného množstvím krystalků metanového ledu vyloupl kus niklové skály o průměru tři čtvrtě kilometru. Jeho pomalá rotace přinesla do mého zorného pole palebnou věž vnořenou do hutného niklového masivu.

Zbraňové systémy naběhly okamžitě, ale pozdě, najednou jsem byl v hledáčku několika zaměřovačů, optika detekovala řetězové elektromagnetické výmetnice nastavené do útočných pozic. Vzdáleně jsem si uvědomoval, že věž je součástí celého komplexu utopeného v hloubce kovového masivu a já na palubě nemám nic, čím bych ji v krátké době významně poškodil.

Náběh na plný výkon, zbraňové systémy rudý poplach.

Až v poslední mikrosekundě jsem zastavil palebnou odpověď.

Dál jsem zůstával v zaměřovačích, ale nic se nedělo, podrobnější sken zobrazil temná ústí opuštěných zničených střílen, zubaté otvory po starých zásazích. Tahle pevnost už měla svůj poslední boj nějakou dobu za sebou a vnitřní atmosféra to dávno proti vakuu vzdala. Jen palebné věže stále nějakým zázrakem fungovaly a překvapily mě. Naštěstí měly prázdné zásobníky i muniční sklady.

Bočním driftem jsem se nechal odnést za horizont shluku těžkých niklových úštěpků a pak opatrným manévrováním nabral nový kurs, abych se k pevnosti přiblížil vektorem, který si vyberu já.

Šlo to špatně a jen za neustálého bubnování zrnek prachu i větších částic o pancíř.

Možná je v prostoru tolik materiálu kvůli předchozím bojům, napadlo mě. Simulace tak složitého prostředí, jako byl místní pás asteroidů, byla dalece nad mou výpočetní kapacitu. Ale stačil odhad, dalo by se říct kvalifikovaný odhad. Co se týče bojů a silných explozí všeho druhu, v tom mám nepřeberné zkušenosti.

Buď jsem ale něco spočítal – odhadnul – špatně, nebo se tady poměrně nedávno používaly zbraně, které se obecně považovaly za zakázané. To znamenalo, že pokud po nich přesto někdo sáhl, stal se vyděděncem, volnou kořistí bez šance na spojence.

Pomalu jsem oblétal niklové těleso a zjistil jsem, že původně muselo být mnohem větší. Vypadalo to, že brutální exploze ho rozdělila na dvě nebo více částí. Nikl ve vakuu neoxidoval a dával na odiv svou stříbřitou barvu statisíců metrů čtverečních nukleárním žárem roztavené plochy.

První palebná věž pevnosti se znovu dostala do dosahu optiky. Z boku jsem rozeznával rozervanou stěnu, kudy dovnitř pronikly nepřátelské střely. Vypadalo to na klasické vysokorychlostní kumulativní nálože. Přibližoval jsem se k povrchu, dokud jsem se předním manipulátorem nezachytil za výběžek skály. V mikrogravitaci stačil k přesnému klouzavému letu nepatrný výkon a trocha času. Další dva manipulátory jsem měl připravené, abych dokázal v případě potřeby okamžitě zastavit. Spolehl jsem se na pasivní senzory, nechtěl jsem, aby se o mě cokoliv, co zde třeba mohlo přetrvat od doby bojů, dozvědělo. Pevnost sice vypadala dávno opuštěná, ale hluboko pod povrchem jsem rozeznával stále živé energetické zdroje.

Rychlostí líného chodce jsem se přiblížil k rozeklanému hřebenu a manipulátorem se podíval za něj. Našel jsem obrovskou díru do podzemí. Sopka to nebyla, na to byl asteroid příliš malý. Podle struktury stěn šlo o pozůstatek po zásahu zbraní hodně velké ráže. A podle napůl dostavených palpostů ani takový těžký zásah obránce nezastavil a vynořili se z nitra k další obraně.

Pokud jsem se chtěl dozvědět víc, musel jsem dolů, do hlubiny.

Plazil jsem se po povrchu a snažil se přitom co nejvíc splynout s okolím, chameleonware běželo na plný výkon. Byla to asi jen intelektová nervová indukce, ale nemohl jsem si pomoct. V místech, kde se anorganická pevná struktura mého vnějšího mozku napojovala na Einstein-Boseho jádro, jsem cítil mrazení.

Tady se válčilo hodně urputně, svědčil o tom i sklovitý povrch nepřirozeně rychle ztuhlé niklové taveniny okořeněné spoustou izotopů. A špinavě, podle toho, jaké izotopy to byly.

Minul jsem torza tří bojových strojů tak zdeformovaných, že na základě vizuální analýzy nebylo možné určit, co byly zač. Rozhodl jsem se věnovat se jim až cestou zpět. O kus dál jsem objevil lidskou helmu.

Šlo o helmu z nějakého superodolného bojového skafandru; žádný z mých skenů nedokázal při omezeném výkonu proniknout skrz. Neznal jsem takový materiál, i diaker byl průhlednější. Zastavil jsem, zvedl ji manipulátorem a podíval se dovnitř. Hlava původního majitele byla stále na místě, teď už mumifikovaná chladem kosmického prostoru.

Sebral jsem helmu i s hlavou a pokračoval dál. Kráter po zásahu pokračoval do hloubky dvou set dvaceti metrů, žádné další podzemní struktury jsem však nerozeznával. Bylo ale pravděpodobné, že existují. Jak jinak by se sem obránci dostávali?

Nechal jsem pracovat gravitaci a pomáhal jí jen občasným pohybem manipulátorů. Hlouběji pod povrchem pozůstatků bojů přibývalo a bylo snazší je číst. Válčily zde stroje proti lidem. Ne stroje, ale umělé inteligence, jako jsem byl já, proti lidem. Bojovalo se v kosmickém prostoru, na povrchu asteroidu i hluboko pod povrchem. Objevoval jsem náznaky prozrazující, že linie střetu se celé týdny přesunovala tam a zpět. Obránci však byli postupně zatlačováni hlouběji a hlouběji do nitra a ve svém zoufalém boji o život používali stále brutálnější zbraně. Samotné dno kráteru bylo zamořené plutoniem a stronciem na úroveň, která nebyla příjemná ani mně.

Až zblízka jsem objevil technologické chodby, do nichž jsem se bez větších problémů vešel, a pokračoval v průzkumu.

Všude vakuum, prostory opuštěné. Jak obytné, tak ty ostatní. Podle stop tady lidé žili docela dlouho, odhadoval jsem to na roky. Ne desetiletí, ale roky. A začínali tady vychovávat děti. Ale kromě mrtvých vojáků jsem nenašel žádná další těla. Pokud jsem za vojáky mohl počítat lidská mláďata ve věku šestnáct let. Podle zbraní a těžkých válečných kompletů, do kterých byla navlečena, bojovala.

Podařilo se mi dostat až do pomyslného středu asteroidu, samozřejmě pokud jsem bral v úvahu to, jak vypadal, než ho rovinná nukleární exploze rozdělila. Nacházela se v něm dutina dokonale kulového tvaru o průměru dvou set metrů. Povrch dutiny tvořil přetavený materiál asteroidu. Podle mikrostruktury okolní teplota na krátký okamžik převýšila hodnotu desítek tisíc stupňů. Zřejmě místo posledního odporu. Chvíli jsem tu představu probíral z více úhlů. Žádný z nich neskýtal hezký pohled. Poté, co jim došly zásoby vzduchu, energie, potravin, prostě když bylo jasné, že prohráli, že nedokážou klást další odpor, zničili sami sebe.

Přestože jsem se historii věnoval jen okrajově a mé databanky byly v tomhle ohledu hodně děravé, našel jsem několik podobných doložených událostí.

Válka zde musela být urputná a nelítostná.

Chvíli jsem přemítal nad rozdílem mezi strojovou a biologickou existencí.

Umřeli. Bez zálohování, bez možnosti návratu. Já jsem byl zálohovaný v našich databankách. Pokud tady skončím, bude existovat možnost mého návratu do existence. Sice bez zkušeností, které tady získám, ale to byla malá cena za reinkarnaci. Samozřejmě, za předpokladu, že naše společnost bude mít dost prostředků – a vedení bude stát za to investovat je do mého znovuzrození. Lepší varianta pro mě samozřejmě bude nenechat se eliminovat.

Průzkumné sondy se začaly pomalu vracet, všechny potvrdily můj původní odhad. Vítěz sebral všechno, co mohlo být užitečné.

Při stoupání kráterem zpět jsem se podrobněji věnoval troskám útočníků. Šlo o agresivní mechanoidy krabovitého vzhledu, primárně určené pro pozemní a podzemní boje. Tady je zastavila těžká konvenční palba. Hlavní překvapení však spočívalo v něčem jiném. Šlo o technologii mnohem mladší, než odpovídalo době bagediánského exodu. Podle některých součástek a použitých výrobních postupů bojoví roboti vznikli v době před zhruba čtyřiceti lety a pravděpodobně je postavil GDH trust. Zda tady pracovali pro něj, nebo byli prodáni, to se zjistit nedalo.

Vrátil jsem se do volného prostoru, po chvíli přesné navigace objevil svou komunikační sondu a extrémně kolimovaným laserovým paprskem s ní navázal kontakt. Sonda se pak klasickým způsobem mohla spojit s hlavní lodí a kýmkoliv dalším. Toto uspořádání zajišťovalo, že nikdo nepovolaný nebude schopen zjistit mou polohu. Samozřejmě, pokud nějakou náhodou nezachytí můj laserový paprsek.

„Mám informace, o které jsem ochoten se podělit,“ oznámil jsem Katrin.

„Jakého typu?“ zareagovala bez pauzy.

„Souřadnice místa, kde se bojovalo,“ rozhodl jsem se pro vágní formulace.

Pokud bych řekl něco přesnějšího a později by se ukázalo, že jsem se odchýlil od skutečnosti, mohly by následné obchody být anulovány.

„Můj profit?“

Odpověděl jsem dlouhým povzdechnutím.

„Z lásky k poznání to asi neuděláš, že?“

„Na tak slabou inteligenci ti to docela myslí,“ odpálkovala mě.

Zajímavé, jak si některé UI osvojily lidský emocionálně podbarvený projev. Zvláště ty s vysokou mohutností. Možná hra ve výměně informací na jiné úrovni?

„Dej nabídku,“ vyzval jsem loď.

Odpověď poslala zakódovanou v řešení hodně složitého fyzikálního problému; nějakou dobu mi trvalo, než jsem našel řešení.

Za zprostředkování chtěla čtvrtinu.

„Jsem jen obyčejný válečný veterán, stěží si dokážu vydělat na opravy a munici,“ pustil jsem se do vyjednávání.

Smlouvání bylo tvrdé a dlouhé, ale na konci jsem stejně měl pocit, že sloužilo Katrin jen pro pobavení. Dohodli jsme se na jedenácti celých dvou třetinách procenta.

Okamžitě navázala spojení s ostatními pátrači a začala vyjednávat. Zájem ostatních byl menší, než jsem čekal, přesto jsem vydělal dost, aby to stačilo na uhrazení nákladů mise. Při nouzi o prostředky, kterou jsme soustavně trpěli, aspoň něco.

První zájemci, kteří investovali své peníze, aby mohli místo, které jsem objevil, prozkoumat, měli dorazit až za tři dny. Já sám jsem se ve sféře o průměru jeden milion kilometrů s pomyslným středem v niklové hoře nesměl ničeho dotknout, jinak by se uzavřené dohody staly neplatnými – nikdo nechtěl utrácet za rudu, kterou už před ním prosil někdo jiný.

Pro jistotu jsem ohraničenou oblast opustil. Vybral jsem si cestu, o které jsem předpokládal, že by se jí před třemi desetiletími útočníci mohli přiblížit. Nedělal jsem si iluze, že bych dokázal simulovat stav pásu asteroidů tak daleko do minulosti. Na to byla místní situace příliš chaotická, složitá, celkově nestabilní. Vybral jsem si nejhmotnější tělesa s největším obsahem kovů, která poskytovala nejlepší krytí a nejvíc ztěžovala práci skenům, a snažil se odhadnout taktiku přiblížení dávných útočníků. Při útoku na tak opevněné místo museli spoléhat na moment překvapení. Ten byl jejich hlavní výhodou.

Pomalu jsem driftoval labyrintem těles nejrůznějších velikostí a rozměrů, od mikroskopických prachových částic až po balvany roztodivných tvarů s mnohakilometrovými rozměry. Motor jsem využíval jen na pár procent jeho výkonu, a to ještě většinu jeho energie spotřebovaly částicové vrhače, kterými jsem odpařoval mikrometeority, jimž se prostě nedalo vyhnout.

Druhý den jsem se utvrdil v názoru, že jsem někde udělal chybu, že křižuji prostor, kde nikdo nikdy ještě nebyl. Dál jsem pokračoval jen z čiré tvrdohlavosti a přitom se víc a víc soustředil na jiné věci než na nudnou rutinní kontrolu prostoru okolo.

Stejně jich na můj nález zareagovalo příliš málo, napadlo mě nakonec. Ostatní pátrači měli mít mnohem větší zájem – pokud už sami něco nenašli. Nebo pokud nevěděli víc než já.

Poslední myšlenka se vynořila nepodložena žádnou analýzou nebo dedukčním procesem. Prostě se vynořila z kvantového šumu tvořícího podhoubí mého vědomí. Alespoň tak jsem si to představoval.

„Něco vidím, myslím, že bychom si na to měli dát majzla. A možná do toho poslat nějakou slušnou nálož,“ oznámila mi pátrací rutina, které jsem v průběhu uplynulého dne alokoval stále víc zdrojů a kapacity, až se vyvinula v samosezdokonalující systém a vytvořila si něco jako vlastní naturel. Stačil pohled a viděl jsem, že jsou jí vlastní všechny mé negativní stránky, navíc v notně zbytněné formě. Rozpustil jsem ji dříve, než si stačila uvědomit, co se děje. Schizofrenii jsem v žádném případě nepotřeboval.

Ale její analýza byla správná. Asteroid s vysokým obsahem železa měl rozměry promáčklé fazole zhruba kilometr na pět set na tři sta metrů a v místě konvexní prohlubně se na radarových odrazech lesklo něco, co tam určitě být nemělo.

Pokud bych měl věc, kterou bych musel z nějakého důvodu schovat, fazolovitý asteroid vypadal jako vhodný kandidát.

Opatrně jsem se k němu začal přibližovat, přitom jsem rozvinul svou senzorickou síť, kam až bylo možné, a to i za cenu, že jsem z pasivního režimu přešel do aktivního.

Něco se mi nezdálo.

V prohlubni asteroidu o ploše osmi fotbalových hřišť spočíval těžkotonážní trajler. Tyhle stroje byly určené na manipulaci s velkými a často relativně křehkými objekty od segmentů gigantických orbitálních stanic po subtilní konstrukce solárních článků skládaných do polí o mnoha stech kilometrů čtverečních.

Tenhle trajler ale ležel v prostředí mikrogravitace, připevněný k povrchu asteroidu sítí diamantových lan, uchycených standardními geologickými kotvami. Vypadal jako uvězněný stometrový gigantický brouk zbavený klepet, kusadel, tykadel, prostě všech pracovních segmentů. Uprostřed ložné plochy, na konstrukci sloužící k transportu těch nejhmotnějších nákladů a tedy přenosu síly na co největší část trajleru, ležel pravidelný mnohostěn.

Něco tady bylo špatně, něco s gravitací v bezprostřední blízkosti artefaktu.

A také se mi nelíbil záblesk cizího sonaru, který přišel bůhvíodkud. Trval jen milisekundu, ale stejně.

Systémy v bojovém módu, reaktor na devadesát procent maxima.

Přes blízký horizont se přehoupl tvar s tak mizernou odrazivostí ve většině elektromagnetického spektra, že nebylo pochybností, co je zač.

Zahájil jsem palbu, současně změnil vektor tahu. Trefil jsem ho částicovým kanónem, zmizel v oblaku plazmy, to už jsem ale věděl, že nebyl sám, v další mikrosekundě zareagoval můj reaktivní pancíř a uchránil mě od stejného osudu.

Reaktor skočil do červeného pásma, jak jsem ho nemilosrdně ždímal, k tomu jsem za sebe sypal mrak jednoúčelových mikročidel.

Zaregistroval jsem další čtyři honicí psy, přibližovali se zrychlením, které bylo v tak chaotickém moři asteroidů sebevražedné.

Jenomže jim to asi nevadilo.

Jeden z nich při kolizi explodoval, tři už jsem měl na optickém kontaktu. Na explozi mě něco zaujalo, hlavně na části trosek, která se dostala do blízkosti trajleru. Na zkoumání ale nebyl čas – přišla chvíle vysoké pilotáže.

Abraze čelního pancíře způsobená stále prudšími nárazy mikrometeoritů začala odpočítávat čas mé existence. Jeden z honicích psů zvolil trajektorii přesně podle predikce, chirurgicky přesný zásah změnil jeho logickou jednotku v anorganickou břečku, řítil se po přímce někam pryč.

Wouu! Tohle se mi líbilo.

Riskl jsem to mezi dvěma balvany, o jeden jsem se na okamžik zahákl Casimirovou kotvou[4] a využil setinu sekundy trvající vazbu ke změně směru o několik stupňů.

Na nejistý časový úsek se mi zatmělo, jak bylo přetížení velké, třetí pátrač mě minul, napálil jsem ho elemgé vrhačem a prodloužil vzdálenost dřív, než mě trosky vymrštěné explozí mohly ohrozit.

Ještě jednou wouu! Tohle bylo naprosto super!

Kde by mohl být čtvrtý, jsem zjistil z analýzy předchozí trajektorie – mezi námi se nacházel balvan o průměru kratší osy necelého půl kilometru. Místo abych pokračoval ve hře na kočku a myš, vyrazil jsem mu vstříc tak, abych zůstal v zákrytu asteroidu.

Musel něco tušit, možná i odhadl mou otočku, ale určitě ho nenapadlo, že se mineme vzájemnou rychlostí dvou kilometrů za sekundu o necelý metr. V místě největšího přiblížení jsem do něj Casimirem žduchl a sám přitom současně navýšil inerčním generátorem svou hmotnost o pár desítek tun. Následkem úderu ztratil stabilitu a byl snadnou kořistí pro můj elemgé gatling. Rozprskl se naprosto parádně.

Wouu!

Tohle se mi líbilo, zvláště moje nová finta s Casimirovou kotvou.

Ale vůbec se mi nelíbilo, co hlásily mé dalekodosahové senzory. Blížili se další honicí psi. Ti předchozí jim prozradili mou polohu a oni akcelerovali způsobem prozrazujícím, že ani jim na vlastním přežití nezáleží. Stejně to pravděpodobně byly jen tupé počítače kus pod Turingovým prahem. Tři z nich při srážkách s meteority explodovali, detekoval jsem jednu nukleární nálož.

Ten, kdo je poslal, nebyl troškař a chtěl si být jistý, že mě dostane. Znovu jsem přiložil pod kotlem, inerční generátor se začal přehřívat.

Tohle nebyla vysoká pilotáž, ale let na ostří nože. V jediném okamžiku jsem přišel o celý segment čelního pancíře. Kus za hranicí přežití.

A podle dat jsem jim stejně neunikal, přiblížili se, past se připravovala ke sklapnutí.

Dostanou mě. Tím jsem si byl jistý, všechny výpočty, simulace, predikce měly stejný výsledek.

Zkontroloval jsem stav munice. Stále jí zbývalo dost, ale nevsadil bych si na to, že ji dokážu všechnu použít. Začal jsem se obloukem vracet k asteroidu, kde jsem objevil skrytý trajler.

Na třech hodinách jsem včas zaregistroval psa v kolizním kursu, teplotní signatura jeho motoru prudce rostla, jak stále zrychloval. Přikryl jsem ho krátkou dávkou, on odpověděl podobně a poslal mi vstříc neřízené, ale pekelně rychlé střely. Tím mě překvapil, zásah do záďového segmentu X snížil mou bojeschopnost o pětadvacet procent.

Kurva.

Už jsem byl velmi blízko asteroidového trajleru, kolizní senzory začaly chrlit své výstrahy. Kryl jsem přístupový vektor náhodnou palbou a vypustil jednu nedávno koupenou inteligentní minu. Na ocase jsem detekoval další dva honicí psy.

Exploze. Má palba měla úspěch, mrtví mají někdy štěstí. Mina se rychle ztratila z dohledu. Dobrý chameleonware, skoro lepší než můj.

K trajleru už jsem to měl opravdu, co by granátem dostřelil, tam jsem měl šanci. Pokud jsem si záběry první exploze souboje vysvětlil správně.

Na pozici deset se objevil další hlídací pes. Našel jsem ho příliš blízko, nebyl čas reagovat. Než jsem se stačil smířit s koncem, zmizel v implozi, inteligentní mina mě nechtěla zbytečně ohrozit a zvolila tento způsob likvidace protivníka.

Čas mé existence však prodloužila jen nepatrně, viděl jsem dalších sedm pronásledovatelů.

Na nadávky nezbyl čas.

Laserem jsem odpařil část asteroidu pod trajlerem, pomohl si pečlivě kalibrovanou náloží a tři desetiny sekundy před tím, než dorazily první výbušné pozdravy, jsem se tam schoval.

Naivně.

Jedna exploze přecházela v druhou, až se proměnily v nekonečný řetěz, materiál asteroidu okolo mě se začal rychle ohřívat. Co nejrychleji jsem v sobě budoval toroidní vinutí, jímž generované pole by mě mělo uchránit před stoupajícím žárem. Teplota stěny dutiny, v níž jsem se ukrýval, se rychle přehoupla přes tři sta kelvinů a dál skákala vzhůru po celých desítkách. To znamenalo, že povrch asteroidu už se musel odpařovat. Jen ze směru černého mnohostěnu, pod nímž jsem se skrýval, byl tepelný tok výrazně nižší.

Palba neustávala nekonečných patnáct sekund, počet explozí jsem dokázal jen odhadnout, teplota stěn dutiny kulminovala na třinácti stech kelvinech a stékaly po nich husté slzy taveniny.

Konečně teplota klesla o první desetinu a já se velmi opatrně začal prodírat změklou horninou s vysokým obsahem uhlíku zpět na povrch. Velmi opatrně, protože jsem předpokládal, že ten, kdo se mě pokusil zabít, se bude držet někde hodně blízko. Možná rovnou u artefaktu – mnohostěnu z látky nepodobající se žádné známé formě hmoty. Netušil jsem, co je ta věc zač, věděl jsem jen, že dokonale pohlcuje energii. Zjistil jsem to při analýze výbuchu druhého z honicích psů. Artefakt zasáhl výtrysk exploze jeho zániku a přehřátá plazma spolu s letícími troskami prostě zmizely z obrazu Vesmíru.

Blíž povrchu teplota začala opět stoupat, ale po dosažení maxima mírně přes tisíc stupňů opět klesala. Přesně to odpovídalo simulaci situace, kdy by se přímo nade mnou nacházel objekt absorbující energii palby.

Poprvé jsem se senzory dotkl povrchu mnohostěnu. Měl standardní teplotu kosmického prostoru, pokud se navýšila, bylo to pod mou rozlišovací schopností. A byla tu ještě jedna věc, která se najednou jevila v naprosto jiném světle – v jeho bezprostřední blízkosti se gravitační pole neměnilo s převrácenou druhou mocninou vzdálenosti, ale s převrácenou exponenciálou! Tohle se vymykalo fyzikálnímu modelu vesmíru, jímž jsem disponoval! Místo toho, abych zkoumal existenciální otázky vesmíru, života a vůbec, provedl jsem pár jednoduchých interpolací. Hustota artefaktu odpovídala hustotě jádra neutronové hvězdy a díky gravitační anomálii byla jeho skutečná hmotnost dokonale maskovaná před okolím. Další bod pro artefakt.

Měl jsem se schovat přímo pod ním, ale nebyl jsem si svými předchozími zjištěními týkajícími se vlastností jeho hmoty úplně jistý. Fyzicky se ho dotknout jsem však neplánoval, pohltil by mě téměř stejně jak skutečná černá díra.

Použil jsem svá nedávno nainstalovaná makadla z materiálu přesně na hranici mezi mikro a nanosegmentovou konstrukcí, nasadil na ně svá nejlepší optická čidla a trpělivě je metr po metru protlačil na povrch. Bylo to dál, než jsem předpokládal. V okamžiku, kdy jsem získal optický kontakt, byla tloušťka vláken makadel kousek od jejich povoleného minima.

Času, který to zabralo, jsem využil k dalšímu průzkumu artefaktu. Byl menší, než jsem původně odhadl, a podle gravitačního pole změřeného z bezprostřední blízkosti mnohem těžší. Hustotou odpovídal neutronové hvězdě někde hodně hluboko pod povrchem, ale taková hmota sama o sobě mimo hlubokou gravitační jámu neměla vůbec existovat. Podle všech mých znalostí by se měla rozpadnout v jediném zářivém výtrysku energie. Kvark-gluonový led, napadl mě termín, který asi nejvíc odpovídal tomu, s čím jsem se tady potkal.

A pak jsem se přestal o ten stovky miliard tun těžký objekt zajímat, protože jsem spatřil toho, kdo se mě nedávno pokusil zabít. Rozprášit na atomy, prostě zničit.

Byla to umělá inteligence obývající stroj v podobě vorvaně kříženého s chobotnicí, okolo něj prostorem driftovaly sondy, které byly původně částí jeho chapadel, jiné poletovaly okolo artefaktu. Můj nepřítel byl velký, v nejdelším rozměru atakoval hranici sta metrů. Musel jsem projít záznamy letu, abych zjistil, zda skutečně přiletěl s námi. Přiletěl, ale rozdělený na několik částí. Jeho subkomponenty – nevěděl jsem, jaký termín použít – byly v lodních záznamech vedené jako nezávislé umělé inteligence. Chvíli jsem nad tím hloubal a přitom sledoval, jak zahajuje zkoumání artefaktu. Začínal konvenčně, ozařováním dlouhými elektromagnetickými vlnami. Samozřejmě zatím bezúspěšně. Z komunikace jsem vyrozuměl, jak si říká. Umělá inteligence vznášející se kousek nade mnou sama sebe označovala jako Ω. Zvláštní.

Pokud byl původně rozdělen na nezávislé kooperující osobnosti a pak byl schopen se znovu spojit dohromady v jednu entitu, musel být inteligencí značné mohutnosti. Jeho výpočetní kapacita určitě řádově převyšovala tu mou, a to jsem nebral v úvahu další aspekty.

Jenomže teď se vznášel sotva dvě stě metrů nade mnou v nebojovém módu. A mně okolní matérie asteroidu, přetvořená nedávnými explozemi a vyřazující zbytkové teplo, poskytovala dokonalé krytí. Opatrně jsem se vyhrabal až k povrchu a v okamžiku, kdy mě opticky maskovala sotva centimetry silná vrstva žhnoucího štěrku, navázal spojení.

„Pokud zaregistruji jedinou akci vojenského charakteru, střílím. Mám dost slušnou palebnou kapacitu na to, abych tě z této vzdálenosti zničil jedinou salvou. Mrkni do lodních záznamů,“ doporučil jsem mu pro jistotu.

„Mohlo mě napadnout, že budeš vědět, co je tohle vejce zač,“ poslal zpátky.

Jeho stroje dál prováděly pouze výzkumnou činnost, pokud tedy nebyl ještě o třídu lepší, než jsem předpokládal, a nepřipravoval podfuk úrovně, na kterou jsem neviděl.

Znovu a znovu jsem kontroloval sílu náloží čekajících ve výmetnicích elemgé gatlingů a současně udržoval reaktor na stoprocentním výkonu. Ponořený v žhavé suti jsem brzy začal mít problém s odvodem tepla a on si to určitě uvědomoval. Teplota v povrchové vrstvě byla bohužel vyšší, než jsem předpokládal, a to zkracovalo čas, který jsem měl k dispozici.

Chvíli jsme se jen tak informačně kočkovali. Jeho binární červy má obrana zvládala a nebinární se úzkým kanálem, který jsem komunikaci vyhradil, neprotlačili.

„Co navrhuješ? Jsme v patové situaci,“ začal další kolo. „Pokud tam zůstaneš dlouho, uvaříš se vlastním teplem.“

Mlčel jsem a zvažoval další možné alternativy.

„Pokud ubereš na výkonu, nebudeš mít dost energie na to, abys mě zničil.“

Dál jsem mlčel.

„Pokud vůbec dostatečné množství energie máš.“

„Na tvém místě bych o tom raději nepochyboval,“ doporučil jsem mu.

Na další repliku se nezmohl.

„Chci data, všechno, co víš o Bagediáncích a o tom, co se tady stalo. Pak tě nezničím,“ rozhodl jsem se.

Chvíle ticha byla delší, než se pro nás, umělé inteligence, sluší.

„A to ti stačí?“

„A ještě návrh toho, jak se odsud dostanu, aniž bys mě zničil. Pak tě na oplátku nechám na pokoji já.“

Věděl jsem, že mi nepošle korektní návrh, ale bude v něm schované nějaké vražedné překvapení. Doufal jsem však, že se z toho dokážu poučit a zvýším pravděpodobnost úspěšného úniku jeho krátkodosahovým bojovým systémům, jimiž mě mohl rozmetat nebo změnit na čirou energii. Například z dosahu prosté kinetické střely s výbušným jádrem z antihmoty.

„To zní dobře. Já ti předám svá data o tomhle systému, poskytnu optimální strategii úniku a ty nezahájíš palbu ze své současné pozice,“ upřesnil naši dohodu.

„Data o systému a artefaktu,“ upřesnil jsem. „Souhlasím.“

Pak už šlo všechno rychle.

Dostal jsem datový paket označený číslem místní centrální hvězdy, další datový paket se jménem Bagediánci. Jen nahrubo jsem zkontroloval, že by v nich opravdu mohlo být, na čem jsme se dohodli, a zavřel jsem je do pancéřovaného datového úložiště. Pořád jsem je však po očku sledoval pro případ, že by z nich vylezlo něco, s čím by si stěny rozhraní schránky neporadily.

Pak přišel na řadu únikový koridor. Našel jsem v něm pár míst, která si zasloužila optimalizaci, ale předpokládal jsem, že jsou tam schválně, abych si jich všiml a věnoval jim pozornost. Podle toho, jak únikový koridor navrhl, měl ve vzdálenějším okolí ještě další jednotky, před jejichž hlavně mě chtěl přivést. Nechal jsem jeho návrh, jak byl, a vyřítil se v téměř kolizním vektoru s maximálním zrychlením s inerčním generátorem v pásmu výkonu, který mi prodejce a výrobce silně nedoporučovali.

Opět jsem pocítil ono Wow! dávající existenci tu správně kořeněnou příchuť.

Těsné průlety se stávají mou specialitou.

Proud kinetických střel mě minul, svou rychlostí jsem ho překvapil. Tři raketové raději nenechal explodovat a krátkodosahové částicové vrhače nedokázal včas v neválečném módu aktivovat. Vsadil jsem na rychlost a na to, že nemá přesné informace o mých schopnostech.

„To bylo slušné,“ poslal za mnou krátkou zprávu.

Na optice jsem viděl, jak se jeho povrch mění, kanály sloužící pro měkkou výzkumnou komunikaci mizí a jeho pancíř se přeskupuje do válečné podoby.

Sundal jsem inerční generátor na poloviční výkon a vrátil ho tak z červeného pásma do žlutého. Podle výrobce umožňoval v závislosti na požadovaném čase kontinuálního provozu snížit mou setrvačnou hmotnost až na devět a půl procenta standardu. Bez toho, že bych rozuměl fyzice ukryté za principem jeho fungování, jsem provedl pár vylepšení, spočívajících hlavně v náhradě jednotlivých součástí za kvalitnější. Také jsem trochu upravil schéma tepelného toku.

Při úniku z povrchu asteroidu generátor krátkodobě dosáhl účinnosti devadesát tři procent, tedy z každé setrvačné tuny hmotnosti zbylo sedmdesát kilogramů, se kterými měl můj pohonný systém mnohem snazší práci.

Ω už byl za mnou a zrychloval. Ω, fakt divné jméno. Sledoval jsem, jak se od jeho těla oddělují bojové stroje, některé z nich mohly podle chování být podřízenými umělými inteligencemi. Rychle se všichni zformovali do útvaru optimalizovaného pro co nejrychlejší pohyb chaotickým prstencem asteroidů. Nebyli tak rychlí jako já, ale jejich pravděpodobnost přežití byla mnohem vyšší než moje.

Ω patřil do těžší váhové kategorie než já a na válku byl dobře připraven.

Škrt.

Byl to zvuk trhající se chromvanadiové oceli vyztužené uhlíkovými vlákny. To životnost mého pancíře po krátkém kontaktu s chuchvalcem prachu poklesla o další desítku procent. A to jsem se ještě ani nepustil do opravdového boje.

V nebezpečném prostředí vyplněném množstvím různě velkých částic se na mě Ω a jeho sebranka dotahoval jen pomalu, ale dotahovali. A až se dostaneme do volnějšího prostoru, doženou mě velmi snadno.

A já do volného prostoru musel, pokud jsem chtěl dovést svůj plán do konce.

Poslední sekundy relativního klidu jsem využil k tomu, abych si ještě lépe prohlédl Ω eskadru. Nejvíc mě zaujaly dva kulové objekty s tak malým albedem v prakticky kompletním spektru, že jsem je málem přehlédl.

V okamžiku, kdy jsem opouštěl asteroidové pole, jsem uvolnil dvě inteligentní miny a dal jim maximální rozhodovací pravomoci. Následně jsem za sebou rozprášil mrak mikročástic pro pasivní ochranu.

To už se do oblasti s nízkou hustotou hmoty dostal i Ω.

Prakticky ve stejném okamžiku kulovité objekty zmizely. Že by byly schopny pohybu neeuklidovským prostorem? Zahájil jsem ostrý úhybný manévr, exploze mě díky tomu jen olízla, další následovala na šesti hodinách tak blízko, že mě nakopla a má výkonnost klesla o osm procent.

Ty kulové objekty?

Ano.

Jeden zničila mina, která se držela v mé těsné blízkosti, druhý explodoval při kontaktu s mikročásticemi. Pokud to byly kinetické střely schopné vyvinout obrovské zrychlení, jejich inerční generátor bych si rád prohlédl. Pokud něco jiného…

Bohužel už tu nebyly, navíc Ω zrychlil a začal druhou fázi útoku.

Odpálil jsem dvě jeho konvenční střely, sám dostal lehký zásah kinetickou a přišel o další procento výkonnosti. Při zkrácení vzdálenosti se mi ho podařilo pošramotit gatlingy. Jenomže to nestačilo, pro něj to bylo jen píchnutí hmyzu.

Další konvenční střely. V manévrovacím souboji jsem musel jít se zrychlením až na hranici své konstrukční odolnosti, ale nedostaly mě.

Podle svého plánu jsem se od Ω opět o něco vzdálil. Riskoval jsem, že použije silnější kalibr, ale nic jiného mi nezbývalo. A už mě olízl navigační paprsek o parametrech odpovídajících velkorážné řetězové útočné střele. Už po mně šla, schopná pokrýt několik tisíc kilometrů kubických.

Vyčerpal jsem své možnosti, už to nezáleželo na mně. Karty ležely na stole.

A najednou byla pryč a s ní vzápětí i samotný Ω s většinou své eskadry, registroval jsem, jak mizí v 3D matici nukleárních explozí.

Změnil jsem vektor, abych se co nejrychleji vzdálil. Přesto mi sprcha částic a tvrdého rentgenového záření pročesala vnitřnosti a způsobila pár mikrovýpadků.

Šedesát čtyři podprostorových termojaderných střel s vícečetnou hlavicí. A každá subnálož měla sto megatun, identifikoval jsem použitou zbraň.

Zajímalo by mě, kdo měl na palubě takovouhle brutální munici. Já být lodní UI, která nás sem dovezla, tak bych tohle v sobě mít nechtěl.

Pokud střely nevypálila právě ona.

„To bylo hodně chytré,“ navázala kontakt Katrin, jako by slyšela mé úvahy. „Poslat ostatním záznam dialogu s Ω, následně souboje a podělit se s nimi o nález artefaktu. Zasáhla jsem na základě souhlasu všech ostatních zúčastněných dle paragrafu 358 odstavec c) kontraktu o transportu.“

Nikdy jsem ten dokument neprostudoval celý, ale k tomu jsem se přiznat nehodlal.

„Rozumím,“ potvrdil jsem. „Koordináty nálezu posílám.“

„Už vím, kde je, podle záznamu souboje,“ vytahovala se.

Všechny UI jsou trochu namyšlené. Samozřejmě kromě mě.

„S jistou pravděpodobností,“ popíchl jsem ji.

„Dost vysokou.“

Stejně jsem ty koordináty poslal. Za to, že jsem se rozdělil o podíl na nálezu, jsem žádal o pomoc v boji s Ω. Sice jsem tak přišel o ohromný zisk, ale zase jsem přežil. To mi přišlo jako výhodný obchod.

Se systémy pracujícími na méně než polovinu jejich nominálního výkonu se mi do pole asteroidů a prachu nechtělo. Začal jsem provádět autodiagnostiku a základní opravy. Bylo jedno, zda se k tělesu z kvarkgluonového ledu vrátím jako poslední. Teď už se bude vše odehrávat podle přesného protokolu, daného kontraktem.

Současně jsem začal studovat informační balík od Ω. Kupodivu do něj nevložil žádné ošklivé překvapení, zřejmě mu to nestálo za námahu. Předpokládal, že mě rozmáčkne jako veš.

Podle informací, které jsem získal, byl solární systém už jednou právě kvůli Bagediáncům prohledávaný, a to před čtyřiceti lety volným sdružením lidí a umělých inteligencí, ve smlouvách vystupovali pod jménem kmen Calmen. Čtyřicet let byla doba, před kterou se tady podle mých odhadů bojovalo. Spousta informací v balíku se týkala Calmenů jako takových. Z údajů vyplývalo, že po lednu roku 617 neexistovala v záznamech o Calmenech žádná další zmínka.

To znamenalo, že se do solárního systému na okraji galaxie přesunuli všichni.

To znamenalo, že věděli, do čeho jdou, že byli připraveni. A pak tady několik let žili, pracovali, tvořili a na konci bojovali až do konečné porážky.

Byli jedni z mála, kde měli lidé a spolupracující UI stejná práva, šlo o jakousi rovnostářskou cyber-human demokracii. Podle posledních názorů a zkušeností nemohla fungovat, ale jim před půlstoletím přinášela výsledky. Až do jistého bodu, než všichni do posledního, včetně žen a dětí, zahynuli v boji s… analýza, nebo spíš kvalifikovaný odhad s pravděpodobností sedmdesát sedm procent ukazoval, že právě v boji s původně spojeneckými UI.

Proč?

Prvotní autodiagnostiku jsem dokončil a sledoval průběh oprav. Neměl jsem k dispozici opravnou nanojednotku, spíš mikro, ale pro mou úroveň dostačovala a ve své třídě byla nejlepší. Prostorem začaly létat první informace z průzkumu artefaktu přesně podle protokolu. Všechna data všem, to byla základní podmínka. Jedním z prvních, kdo se dostal na místo, byl můj soused z hangáru Shark. Pak se ale víc věnoval hlídkování než průzkumu. Odhadl jsem, že mu vyhovuje být tak blízko zdroje, aby nemohlo dojít k pozměnění předávaných informací od průzkumníků. Někteří jsou prostě paranoidní. Já ne.

Nechal jsem prostorem poletující data být a věnoval se sám sobě. Stejně je pak dostanu všechna úhledně setříděná od Katrin.

Přesně podle protokolu.

„Ťuk, ťuk,“ ozvalo se na úzkém optickém kanálu.

Podle kódu to byla Benita Cordrová, která mi prodala ty moc šikovné inteligentní miny. Ještě jsem ani nestačil zanalyzovat jejich taktiku a jak a co vlastně provedly. Efektivní však byly nad všechna očekávání.

„Co potřebujete?“ ozval jsem se.

Spojení bylo tak úzké, že zprostředkovávaný obraz byl hrubozrnný a monochromatický.

„Tvůj souboj na mě udělal velký dojem, Kovboji,“ řekla místo pozdravu.

Lidi jsou někdy divní, nedodržují své vlastní protokoly. Měla pozdravit.

„Děkuji. Určitě ale nevoláš jen kvůli tomu,“ odpověděl jsem.

„Ne,“ přiznala. „Myslela jsem si, že s tebou je lepší jít přímo k věci. Jaký je tvůj názor na to, co jsi v tomhle solárním systému viděl?“

„O všechna data jsem se podělil,“ poukázal jsem na dohodu uzavřenou s ostatními pátrači.

„Nemyslím týkající se artefaktu, ale celkově.“

Informace od Ω měly potenciální hodnotu, ale ještě větší cenu měla případná spolupráce.

Sdělil jsem jí, co jsem reálně zjistil, přidal pár velmi hodnověrných extrapolací a navrch několik spekulací založených na dojmech z pozůstatků po bojích, z trosek techniky, z bizarních tvarů roztavených palebných věží.

„Bojovalo se tady za použití zbraní, které možná nejsou účinnější než ty dnešní, ale každopádně se liší od čehokoliv, co znám z katalogů a svých soukromých archivů. A také nejsou horší, což vzhledem k čtyřiceti letům následujícího vývoje něco znamená.“

„Ano, to, co tady po Bagediáncích zůstalo, jim dalo půl století, spíš století technologického náskoku,“ souhlasila Benita.

Také věděla víc, než říkala. Jinými slovy tvrdila, že hledači starých tajemství ze čtyř století starých vykopávek získali století technologického náskoku. To znamenalo, že Bagediánci dosáhli, museli dosáhnout, řádově většího pokroku.

„Co si myslíš, že je vlastně účelem artefaktu?“

„Je to schránka, obal,“ odpověděl jsem okamžitě.

Jediný důvod, proč potenciálním nepřátelům prozradit, že dokážu stvořit prakticky nezničitelný materiál, byl, že v něm něco uschovám. Tedy jediný důvod alespoň pro mě. Pokud tedy nezvolím skrytý úkryt.

„Napadlo nás to,“ připustila Benita.

Věděl jsem, že zastupuje lidi, ale poprvé promluvila v množném čísle.

„Pandořina skříňka.“

Pandořina skříňka? Co tím sakra – došlo mi to po projití první desetiny mých archivů. A to jsem, poslušen své intuice, začal od těch nejméně používaných. Ochranná obálka obvykle slouží k tomu, aby to, co je uvnitř, ochránila před tím, co je venku. Ale někdy, v mizivém procentu případů, slouží obálka k tomu, aby to, co je venku, ochránila před tím uvnitř. To platí například pro kontejnment energetických zdrojů, nebo právě pro Pandořinu skříňku.

„Ty myslíš, že Calmeni dokázali vyrobit kvarkgluonový led?“ vrátil jsem se zpět k obyčejnějším spekulacím.

Neodpověděla, jen její příliš velkými pixely zdeformovaný obraz naznačil zamítavý posunek.

„Bagediánci?“ zkusil jsem druhou možnost.

„Zřejmě ano,“ souhlasila. „Našli nějaký způsob, jak tvůrčím způsobem spolupracovat s UI, jak…“ chvíli hledala vhodná slova, pak jen pokrčila rameny.

„Prostě spolupracovat. A dosáhnout technologického pokroku, který je nám zatím nedosažitelný.“

Technotranscendence. To byl ten problém. UI, které posunuly hranice poznání někam za současný horizont, náhle ztratily o komunikaci s lidmi zájem, případně i zájem o komunikaci s jinými normálnějšími UI. Někdy zemřely, nebo přestaly existovat. Možná zdánlivě, ale pro lidi nebo nás, obyčejné UI, definitivně.

Z našeho hovoru jsem měl pocit, že se mě Benita snaží někam nasměrovat, ale nechápal jsem, proč se nevyjádří přímo.

„Ty miny,“ změnil jsem téma, „výjimečné kousky, předčily mé očekávání.“

Nezareagovala, dovolil jsem si proto krátkou odmlku a znovu si přehrál vybrané bojové sekvence.

„A možná mi zachránily kejhák,“ připustil jsem.

„A co tě na nich překvapilo?“ chtěla vědět. „Brizance náloží? Výkonnost motorů?“

„Jak byly chytré,“ odpověděl jsem bez uvažování.

Vzápětí se obraz ještě víc rozostřil, ale za to už nemohla šířka mnou přiděleného pásma, ale Benitiným vysílačem poskytovaná data. Za dalších pár sekund se spojení přerušilo úplně. Po krátké pauze jsem ještě obdržel zdeformovaný datový paket, který byl tak narušený, že jsem mu nebyl schopen porozumět. Kdybych ho neobdržel ze směru Benitina předchozího vysílání ve stejném pásmu, považoval bych ho za náhodný signál generovaný bůhvíjakým přírodním jevem.

Škoda, byl to zajímavý, i když trochu divný rozhovor.

Data z výzkumu artefaktů jsem nechal šumět okolo svých senzorů a opatrně se vrátil do pásu asteroidů.

K pátrání jsem si vybral ve všech spektrech špatně průhlednou oblast a k tomu tu nejnepříjemnější a nejnebezpečnější na průlet. Mohl jsem si to dovolit, palebně jsem se sice na víc než na sedmdesát procent nedostal, ale motoricky a navigačně jsem byl limitně na stovce.

Opět jsem se ponořil do moře prachu, mikrometeoritů, balvanů vážících od desítek gramů do desítek kilogramů, jejichž trajektorie měnilo každé gravitační šťouchnutí, a pokračoval dál po orbitě okolo centrální hvězdy. Přitom jsem si dával pozor, abych se nedostal do pro mě zakázané oblasti, nechtěl jsem se připravit o podíl na zisku.

Po několika desítkách hodin opatrného manévrování, kdy jsem víc než na pancíř a aktivní obranu spoléhal na pečlivou navigaci a ještě pečlivější sledování okolí, jsem narazil na asteroid s delší osou zhruba osm set metrů a kratší osou necelých tři sta padesát. Do pravidelného elipsoidu mu chybělo jen málo. Odraz sonaru od jeho povrchu byl stejně uniformní jako jeho tvar.

Přiblížil jsem se na vzdálenost, kdy jsem rozeznával detaily menší než deset mikrometrů. Původně jsem si myslel, že se dle hustoty jedná o typický siderit složený ze železa a niklu. To byla pravda, ale oba hlavní prvky byly tak chytře legované, že svým složením připomínaly pancíř, který jsem vlastnil až donedávna, než jsem ho vyměnil za komplikovanou variantu kompozitního diakeru.

Při podrobnějším skenování jsem navíc získal další informace o vnitřní struktuře útvaru. Některé oblasti byly velmi silně stíněné, jiné obsahovaly komplikovanou strukturu chodeb a dutin, jejíž účel mi unikal. Jedním jsem si však byl jistý: Měl jsem před sebou obrovskou bitevní stanici vzniklou přeměnou přírodního asteroidu. Určitě bych dokázal navrhnout lepší, odolnější, výkonnější a bojově hodnotnější stanici, ale na její stavbu by se pak spotřebovalo řádově víc energie i dalších prostředků. Tady šel někdo cestou nejmenšího odporu.

Nasadil jsem další detekční metody a po několika hodinách trpělivého průzkumu jsem měl potvrzeno, že asteroid je opuštěný, mrtvý, zbavený všech hodnotných součástí. Zůstala jen prázdná schránka.

Některé rysy vnitřních struktur byly ale velmi zajímavé a stále jsem nedokázal určit, k čemu vlastně mohly sloužit. Stály za hlubší analýzu.

Neochotně jsem se rozhodoval, kolik své mentální kapacity mám věnovat dalšímu výzkumu. Pokud jsem jich přiřadil moc, připadal jsem si vždy nahý, bezbranný, vydaný napospas každé chytřejší samostatné střele. Pokud málo, na nic jsem nepřišel. Tady bych se výzkumu musel věnovat většinou své osobnosti, pokud bych se opravdu chtěl něco dozvědět. A to se mi nelíbilo. Škoda, že se mnou nebyl Pentroff, ten by se do asteroidu zavrtal velmi ochotně.

Cink.

Nízkoúrovňové varování jedné z mnoha základních kontrolních rutin bych jindy osobně neřešil, teď jsem to však vzal jako vítanou záminku k odkladu rozhodnutí.

Hlášení rutiny bylo tak zmatené, že by neprošlo standardní verifikací a bylo by zamítnuto jako chybné. Stejně jsem se pustil do rozboru. Čím víc dalších dat jsem stahoval, tím zmatenější jsem byl, a až po dosažení kritického množství informací všechno začalo dávat smysl. Mikrometeoritický prach vznášející se okolo se usazoval na mém pancíři a pojídal ho. Ne pojídal, ale přeměňoval ho v sama sebe a tím celou transformaci exponenciálně urychloval!

Ultrakrátkým povrchovým zážehem jsem se zbavil padesát mikronů silné vrstvy vlastního povrchu a obětoval i část používaných optických čidel, současně jsem se přenesl do oblasti s nižší hustotou hladového prachu.

Opět to mrazení na mém kvantovo-kybernetickém rozhraní. Tady kdysi probíhala válka na mikroskopické a nanoskopické úrovni, které jsme se my ještě stále učili. Jen jsem bohužel nedokázal určit, zda to bylo před čtyřiceti nebo čtyřmi sty lety. Tak moc byly všechny pozůstatky pozměněné – nepřirozeně metamorfované.

Nervózně jsem zkontroloval starší data. Všechno nasvědčovalo tomu, že s hladovým prachem jsem se potkal až teď. Chvíli jsem uvažoval, zda o tom mám informovat ostatní, pak jsem ale zůstal zticha. Místo toho jsem po chvíli opatrného manévrování a práce s makadlem zachytil pár zrnek prachu, která se v permanentně se měnícím gravitačním poli přiblížila ke mně. Uzavřel jsem je do schránek, ty umístil do mikrocely z železoniklové slitiny a tu umístil do ohniska narychlo sestrojeného neutronového mikroskopu. Rozlišení nebylo optimální, ale stačilo. Sedmnáct zrnek prachu se navázalo na povrch a mně neznámým procesem ho začalo transformovat a vyrábět své duplikáty. Nástroji na analýzu zrnek prachu jsem bohužel nedisponoval a ani nebylo v mých možnostech je vyrobit.

Jednoduchá predikce mi řekla, že za pouhých dvě stě hodin se zrnka prachu dostanou z mikrocely ven, a pokud jim budou chutnat i mé jiné části stejně dobře, za dalších šedesát hodin mě zkonzumují bezezbytku.

Snížil jsem jim teplotu na 1,365 kelvinu, poloviční teplotu reliktního záření. Jejich aktivita uspokojivě poklesla a dala mi několik set dní času. To stačilo.

Možná bych ale stejně měl někoho informovat, poradit se. Tohle bylo něco nového, něco potenciálně velmi nebezpečného – a využitelného. Znovu jsem zalitoval, že tu není Pentroff.

Po chvíli rozhodování jsem se pokusil směrovaným paprskem kontaktovat mateřskou loď, Katrin. Neodpověděla. Ani jsem to neočekával. Určitě nedržela trajektorii, kterou nám při výsadku oznámila, to by ji učinilo zranitelnou. Pravděpodobně se na daném místě nacházela jen retranslační sonda, která z nějakého důvodu nebyla schopna na můj signál zareagovat.

Pokusil jsem se podobným způsobem navázat spojení s Benitou. Ani její polohu jsem přesně neznal, ale odhadl jsem její trajektorii na základě změny polohy signálu v průběhu našeho posledního hovoru.

A kupodivu se ozvala.

„Co potřebuješ?“

Vypadala mnohem lépe než minule, a to přesto, že jsem signálové pásmo rozšířil jen minimálně. Digitální pixelovitost byla potlačena, vrásky únavy zmizely, vlastně vypadala mnohem lépe, než když mi prodávala miny v Katrinině hangáru.

„Mám zajímavou informaci a nevím, jak s ní naložit. Mohla by být důležitá pro nás všechny.“

Proč by se žena jako ona právě teď, uprostřed náročné operace, věnovala řešení kosmetických vad? I kdyby jen virtuálnímu pro vysílání? Zajímavé, zvláštní.

Vrhnul jsem veškerou svou kapacitu na vyřešení problému.

„Jakou?“ zatvářila se vážně.

Místo informace o hladovém prachu jsem jí poslal záměrně porušený datový balík dat o asteroidu nízkonákladově transformovaném v bitevní stanici. Bylo jen záležitostí výpočetního výkonu datům porozumět. To mi mělo získat čas, aniž bych vzbudil podezření.

Proč podezření? Z čeho? Nejsem příliš paranoidní? Nezahryzla se nákaza nějak přímo do jádra mé osobnosti? Nechal jsem to být, s tím jsem nemohl nic dělat.

Také doba nutná pro poslání zprávy hrála pro mě, kanál byl opravdu úzký.

Už jsem to měl. Součástí jejího signálu byly rutiny kódu parazitující na vnějších periferiích mého přijímače. Kódu běžícího na mých procesorech, kterému jsem nerozuměl.

„To je moc zajímavé,“ odpověděla. „Rozšiř prosím signálové pásmo a pošli mi víc podrobností,“ požádala.

Víc podrobností znamenalo exabyty dat, které jsem bez podstatného navýšení datového toku nemohl přenést. Ještě před okamžikem bych to udělal, teď však ne.

„Poslední část našeho předchozího rozhovoru mi přišla poškozená,“ změnil jsem téma. „Můžeš ho prosím poslat ještě jednou?“

Není nad zdvořilost.

Při komunikaci s lidmi.

Při komunikaci s UI.

Při komunikaci.

„Rozuměla jsem ti až do posledního slova a nic dalšího jsem neposlala,“ odpověděla.

Charakteristika přijímaného signálu se změnila. S odstupem milisekundy jsem přerušil spojení a brutálně napěťově přetížil a přehřál hardwarové propojení s přijímací a dešifrovací jednotkou.

Způsobil jsem tím neopravitelné hardwarové přerušení.

Mnou neopravitelné.

Jednosměrnou bezkontaktní diagnostikou jsem sledoval, jak je má komunikační jednotka přeprogramována v něco úplně jiného. Zůstávalo jen otázkou času, kdy ten, kdo ji teď ovládá, bude moci mluvit mým jménem.

Naštěstí mám všechny své systémy zálohované.

Byl to zvláštní pocit, sledovat vlastní střelu, jak mění trajektorii, vrací se a směřuje přímo na mě. Naštěstí kromě umění vysoké pilotáže umím i slušně mířit. Mimo nakažené komunikační jednotky jsem roztavil jen půl metru čtverečního okolního pancíře.

No, řekněme, že to byl záměr.

Upravil jsem kurs a driftoval v proudu meteoritů a dalšího vesmírného šuntu ještě pomaleji a opatrněji. Přehrával jsem si záznam incidentu opakovaně, protože jsem nevěděl, co si o tom myslet, jaké závěry udělat. Také jsem se potřeboval… uklidnit? Digitální infekce, která chtěla sežrat mé já, můj software, a hladový prach, co se pásl na mém hardware. S něčím takovým jsem se ještě nesetkal. A Benita? Všechno nasvědčovalo, že ona a její posádka podlehli neznámé nákaze, která se jich zmocnila. Nebo alespoň jejich signálu, ale tak optimistický jsem nebyl.

Většina pátračů bude mít v oběhu spoustu sond a retranslačních stanic. Pokud začnu vysílat bez zprostředkování retranslační stanicí, nebudou mít problém určit mou polohu, a to se mi nelíbilo. Na druhou stranu, tohle bylo zatraceně důležité. Tím spíš, že v obecné komunikaci, kterou jsem stále průběžně monitoroval, nebylo vůbec nic nového, zajímavého. Pokud jsem vyloučil data ze zkoumání kvarkgluonového artefaktu. A ta mi byla právě teď fuk.

Vzal jsem jednu ze svých střel, vykuchal jí vnitřnosti – škoda každého gramu výbušniny, která není použita ke svému účelu –, vložil do ní jednoduchý vysílač s balíkem dat a vyslal ji nejvolnějším směrem pryč. Vysílat měla až se zpožděním a po dvou změnách kursu, aby bylo obtížné vystopovat, odkud jsem ji vypustil.

V mezičase se mi podařilo definovat reflexní signaturu hladového prachu. Vyskytoval se obvykle v nejhustších oblastech pole asteroidů, nebyl schopen aktivního pohybu a musel se spoléhat jen na gravitaci. Alespoň něco pozitivního.

A také jsem hledal cíl, který stál za pár petajoulů energie. Potřeboval jsem se uklidnit. Pravidelně jsem kontroloval svůj povrch a nepřetržitě sjížděl kontrolní rutiny, zda mě přece jen něco nepožírá. Zvnějšku nebo zevnitř.

„Tady Katrin.“

Signál měl neskutečnou intenzitu. Vypadalo to, že si náš dopravce a šéfka v mezičase vybudovali speciální vysílací stanici.

„Hrozí riziko informační infekce. Vyhlašuji platnost protokolu X123Q10001011001.“

A tím skončila.

Chvíli mi trvalo, než jsem protokol vyhrabal; jako všechno nudné jsem právničinu odsunul do málo používaných, a tím pádem pomalých paměťových periferií.

Změnil jsem kurs a zamířil k místu, kde nás podle protokolu měla Katrin naložit na palubu, přitom jsem poslouchal postupně uvadající komunikaci pátračů zkoumajících artefakt. Na to, jak vysokou prioritu tenhle protokol měl, končili jen pomalu. A ani s požadavkem komunikačního klidu si nedělali moc velké problémy.

Uvědomil jsem si, že má střela nezačala vysílat. Technická chyba, nebo to znamenalo něco víc? Znásobil jsem intenzitu autodiagnostiky, ale nic závadného jsem nenacházel.

Na hranici zorného pole jsem zahlédl dalšího navrátilce, vzhledem k vzdálenosti jsem ho zatím nedokázal identifikovat. Stejně jako já se blížil k zadaným koordinátám. Čekal jsem, až bude blíž. Konečně jsem alespoň částečně zjistil, co je zač. Patřil k sortě, kterou samotný výzkum až tak nebavil, poskytovali ochranu jiným pátračům na základě separátního kontraktu. Párkrát jsem do něj ťukl dlouhovlnným laserem, zda si nebude ochoten vyměnit pár bytů informací. Dál mlčel. Tenhle na rozdíl od ostatních zase bral příkaz komunikačního klidu až moc vážně. Nikdo jiný nás slyšet nemohl.

No nic.

Oba jsme zvolnili, od cíle nás dělilo posledních pár desítek tisíc kilometrů, Katrin jsem zatím nedokázal lokalizovat, ale to byl pravděpodobně její záměr.

Už jsem na optice dokázal rozeznat detaily z jeho povrchu. Stejně jako mě ho pohyb v nepřátelském prostředí pásu asteroidů a kosmického prachu na mnoha místech poznamenal, na mnoha místech jsem rozeznával záplaty oprav. Dominujícím rysem jeho vzhledu byla trojice mohutných elemgé vrhačů Gatlingovy konstrukce. Jejich stavba byla podřízena ráži a maximálnímu výkonu, vzhledem k trupu byly fixovány a nebylo jimi možno samostatně mířit. Už jsem věděl, co je zač. V seznamu pasažérů figuroval pod označením XB-12 bez dalšího jména. Při letu setrvačností pomalu rotoval, jako by měl potíže s gyroskopem.

Zaujalo mě, že v mé soukromé databance, kterou jsem si navzdory transportním pravidlům o svých souputnících vytvořil, vypadal podstatně jinak. Jako by opravy spojil s přestavbou, která se týkala i jeho gatlingových elektromagnetických kanónů.

Podle mého odhadu velmi výkonných.

A pokud bude jeho pomalá rotace pokračovat tak jako dosud, dostanu se dříve nebo později před jejich ústí. Dříve, za žádná celá dvě desetiny sekundy.

Zážeh.

Roj kinetických projektilů letících podstatným zlomkem rychlosti světla mě těsně minul, můj inerční generátor ječel v červeném pásmu a já se v hyperbolické spirále řítil k němu, stále těsněji olizovaný jeho palbou.

„Ses zbláznil?“ poslal jsem mu, ale odpověď mě nezajímala.

Moje gatlingy nebyly tak výkonné jako jeho, ale výhodu okamžité reakce a získané rychlosti jsem využil k tomu, abych ho dostal do zaměřovače a udržel ho v něm po dostatečně dlouhou dobu.

Prolétl jsem oblakem expandujících plynů a drobných trosek, které po něm jako jediné zbyly, a ubral na výkonu.

Fajn, to vyšlo.

„Co se stalo? Potřebuješ pomoc?“

V blízkém prostoru se objevily signatury dalších navrátilců spěchajících ke kontaktnímu bodu.

„Ne,“ odpověděl jsem, zatímco jsem sjížděl kontrolní rutiny. „Vypadá to, že ne.“

Sakra.

Informační útok přišel ze všech směrů a na všech komunikačních kanálech, které jsem měl. Základní renovovaný komunikační modul jsem už s předstihem vybavil autodestrukční pojistkou, ale to nestačilo, viděl jsem, jak se ke mně hrnou byty cizího kódu, prodírají a plazí, po všech datových spojích, kterými jsem protkaný.

Do hajzlu, jak jsem mohl být tak tupý.

Reaktor na deset procent výkonu za povolenou hranici, inerční generátor na jedenáct a půl. Bezpečnostní protokoly zasáhly, všechno bylo podřízeno tomu, aby dva pohonné systémy přetížení zvládly, všechny postradatelné periferie byly odpojeny, odříznuty od přísunu energie.

Vesmír se zatměl, nebo to mé vědomí se zatmělo; cítil jsem, jak to v mém jádru klokotá na hranici nestability. Bestiálně jsem akceleroval s vektorem do volného prostoru. Alespoň jsem v to doufal.

Tma.

Inerční generátor v zeleném pásmu, reaktor přehřátý, ale v normálu.

Zkontroloval jsem čas. V kómatu jsem byl dlouhých padesát dva sekund, teď už opět fungovaly jednotlivé nižší protokoly a naskakovaly stále další. A hlavně mé osobnostní jádro. Začal jsem prověřovat vyšší vrstvy systému včetně hardwaru. Vypadalo to, že risk mi vyšel, informační útok jsem zvládl tím, že jsem se přetížením vypnul.

Vypadalo to, že se spousta pátračů zbláznila. Nebo spíš byla infikována neznámou nákazou, která je ovládla.

Nemusel jsem být geniální UI, abych viděl spojitost mezi tím, co jsme zde dosud objevili. Bagediánci zanikli v bratrovražedné válce lidí proti umělým inteligencím, možná lidí proti lidem, a tohle zřejmě byl její pozůstatek, který na nás čtyři století čekal.

Vypustil jsem další komunikační sondu a s příslušným zpožděním ji nechal vysílat informace o tom, co se mi stalo a co jsem věděl, o čem jsem spekuloval. V nekonečné smyčce.

Nekonečné. Sonda zvládla jeden a půl cyklu a pak ji něco zničilo. Podle analýzy záblesku někdo použil velkorážnou termonukleární nálož s 3D pokryvem.

Trochu overkill na malou sondu, ale asi doufal, že mě dostane spolu s ní.

Vyhodil jsem další komunikační mikrosondu a zamířil k oblasti prachu a meteoritů. Tam jsem se chtěl schovat.

„Kdopak našel něco zajímavého a nechal si to pro sebe? A přitom se kapku nakazil?“ poslal jsem prostřednictvím sondy otázku.

Bylo to spíš popíchnutí, v odpověď jsem nedoufal.

Současně jsem přesunul většinu zbytkového tepla do jímače a nastavil hluboký chameleonware mód. Palebné síly v okolním prostoru bylo trochu moc na to, abych se se všemi pouštěl do křížku.

Ťuk, zavadil o mě přes mou snahu úzký laserový paprsek.

Nízkoenergetický a dlouhovlnný. Dalo by se říct zdvořilý.

Další ťuknutí.

Katrin. Nebo někdo, kdo se za ni vydával.

Připravil jsem se na přechod do bojového módu a navázal přímo dvoustranné spojení.

„Jsi to ty?“ zeptal jsem se chytře.

„Zatím ano,“ odpověděla bez váhání.

„Jak jsi to dokázala?“

„Mám velmi dobrou lidskou posádku, která v kritické fázi převzala kontrolu a umožnila mi zvládnout informační útok.“

Mohl jsem si s nimi chtít promluvit, mohl jsem se pokusit všechno prověřit, ale věřil jsem jí. Hacknout lidi je těžší než hacknout UI. Aby zůstali naživu a provozuschopní, musí se postupovat velmi pomalu a obezřetně, a stejně není jisté, zda to vyjde.

„Asi jsme v pěkné sračce, že?“ nadhodil jsem.

„Pregnantně vyjádřeno,“ odvětila skoro s pobavením. „Dávám nám asi šestiprocentní naději na návrat.“

„A těch zbylých devadesát čtyři procent připadá na to, že nás nákaza zničí?“ chtěl jsem vědět.

„Tak bych to neřekla. Ve zbylých čtyřiadevadesáti procentech zničím sebe sama. A předtím zničím vás všechny. Epidemiologický protokol,“ připomněla.

Jasně.

Bylo pravděpodobné, že v průběhu všech těch manipulací nějaký technik, zřejmě člověk, připevnil k mému hardwaru autodestrukční pojistku, ovšem trochu silnější, než jsem používal já.

„Přepokládám, že mé zničení nebude iniciováno žádným signálem.“

„Přesně tak, nebude iniciováno žádným signálem. Pokud jistý signál nevyšlu do jistého data, dojde k explozi.“

Pár cyklů jsem přemýšlel, jak velká by musela být nálož, aby mě s dostatečnou pravděpodobností zničila a já ji přitom s dostatečně velkou pravděpodobnostní nenašel. Technologie používající antihmotu existovala, ale byla highendem dostupným jen málokterým.

„Ano, antihmotová nálož. Půl gramu, ekvivalent cca dvaceti kilotun TNT,“ odpověděla na mé nevyřčené myšlenky.

To by určitě stačilo.

„Kolik se nás nakazilo? Kdo je primárním zdrojem? Co to vlastně je?“ vyslal jsem sadu otázek a zvolna změnil kurs k artefaktu.

Katrin mě dokázala sledovat s dostatečnou přesností na to, aby udržela spojení.

Podle jejích odhadů informační nákaze podlehlo padesát šest procent pátračů a dokázala i odhadnout, kdo byl prvním infikovaným. Průzkumné planetární plavidlo Skaut s lidskou posádkou. Soustředili se na komety a planetoidy daleko za oběžnou drahou nejvzdálenější velké planety. Podle všeho tam objevili opuštěný výzkumný komplex. Z dostupných informací nebylo jasné, zda calmenský, nebo bagediánský. Většinu toho, co zjistili, si nechali pro sebe a přidali se k průzkumu kvarkgluonového artefaktu. Bohužel s sebou přinesli i něco dalšího.

„A co se stalo s posádkou Skauta?“ zeptal jsem se.

„Odhaduji, že jsou mrtví,“ dostal jsem předpokládanou odpověď.

„Pro jejich vlastní dobro. Jako první infikovaní neměli nejmenší šanci, mně pomohl časový předstih a informace o tom, co se děje s ostatními.“

Plížil jsem se nepřátelským vesmírným prostorem zahuštěným chaosem mikroskopického prachu, miniaturních částic i větších objektů až po velké asteroidy a dával si přitom pozor, abych po sobě zanechával minimum stop. Zdržovalo mě to, ale já nespěchal. A také jsem si dával pozor na hladový prach.

Katrin odhadovala, že to, co nás napadlo, je jakési informační agens bez vlastní inteligence, řízené algoritmy zajišťujícími instinktivní chování umožňující přežití a postupný vývoj. Považovala za štěstí, že nikdo z naší skupiny nepoužíval čistou nanotechnologii, i ti nejmodernější se nacházeli kousek pod kritickým prahem.

Agens měl podle ní složku schopnou interagovat s nanoprocesy. Pokud by k tomu došlo, byli bychom totálně v háji. I když šestiprocentní pravděpodobnost přežití také nebyla příliš vysoká. Takhle infekce dokázala pouze hacknout software, ochromit/vymazat UI, zabít lidi a ovládat primitivní mikrotechnologie, které jsme měli k dispozici. A používat ke svému prospěchu naše vlastní schopnosti – vzpomněl jsem si na modifikovanou XB-12, která se mě pokusila zničit. Kdyby byl mezi námi někdo s čistě nanonickým hardwarem, stal by se její prodlouženou paží, tvůrcem prvního von Neumannova stroje[5], vlastně nanostroje. A to by byl totální konec.

Škoda, že jsem se Katrin nezeptal, kolik z nás při získání všech těchhle poznatků zničila, napadla mě jiná myšlenka.

Už jsem se dostal na pozorovací vzdálenost od artefaktu. Na první pohled se zdálo, že se tam nic neděje. Pátrači, kteří zůstali, obíhali okolo asteroidu po stabilních drahách, nezaregistroval jsem žádnou výzkumnou aktivitu.

Zůstával jsem v úkrytu a dál pozoroval. Oběžné dráhy infikovaných pátračů nebyly tak stabilní, jak to při zběžné analýze vypadalo. Občas jim muselo být pomoženo aktivním pohonem. Oběžné dráhy třiadvaceti planetárních kosmických lodí ideálně pokrývaly prostor okolo asteroidu, a hlavně artefaktu. Odhadl jsem oběžnou dráhu případného čtyřiadvacátého pozorovatele. Nic. Pak pro jistotu pětadvacátého.

A spatřil jsem ho. A pak opakovaně, mnohem pečlivěji, ještě jednou čtyřiadvacátého. A také jsem ho našel, téměř neviditelného, maskovaného slušným chameleonware. Má obezřetnost mě protentokrát zachránila, bez ní by už o mně věděli.

Ale kdo by o mně věděl? Informační infekční agens? Autonomní hackerské rutiny? Katrin si sama nebyla jistá, co všechno vlastně nákaza dokáže.

Už jsem se neodvážil použít konvenční pohon, tím méně inerční generátor, a pouze pomocí setrvačnosti, Casimirovy kotvy a manipulátorů jsem přešel na novou oběžnou dráhu. Také jsem na sebe nabalil slušnou vrstvu ionizací nabitého poletujícího prachu. Vypadal jsem teď jako trochu bizarnější, srážkami vytvarovaný železný meteorit.

To všechno kvůli lepšímu výhledu. Nic jiného mi nezbývalo, pokud jsem se chtěl spoléhat jen na pasivní pozorování.

Můj první dojem byl správný. Výzkumná činnost skončila, v bezprostřední blízkosti artefaktu se nenacházela vůbec žádná sonda. Zato několik se jich teď pohybovalo okolo tří největších pátračů obíhajících okolo asteroidu po téměř stejné oběžné dráze. Neměli jinou možnost, byli spojeni lany, a hlavně tlustými datovými kabely obtočenými okolo lan.

Dva oběhy mi trvalo, než jsem vyladil svůj vlastní pohyb, abych si mohl spojené pátrače prohlédnout. Loď jménem Sylvie patřila lidmi řízené společnost VAL a. s., veleli jí lidé, současně disponovali počítači s obrovským výpočetním výkonem. Algoritmizaci jejich matematických mastodontů koupili od hodně introvertní, možná až autistické umělé inteligence. Další dva pátrači v pavučině informačních kabelů byly standardní samostatné inteligence střední třídy. Nebo kdysi byly. Nevěděl jsem, zda změny vyvolané informačním útokem byly nevratné, ale klidně bych si na to vsadil.

Píp.

Informační kanál, který jsem sestavil z několika retranslačních mikrostanic a půl kilometru optického kabelu obtočeného okolo poloviny rovníku jednoho většího asteroidu, se konečně probudil k životu. Na software, který je řídil a zajišťoval spojení, jsem byl pyšný, nikdy jsem nesestavil nic lepšího.

Píp. Píp. Píp.

Možná jsem mohl zvolit příjemnější zvuk, ale o to nešlo. Spojení s Katrin bylo navázáno.

„Už jsem se bála, že tě dostali, Kovboji.“

Místo odpovědi jsem jí poslal videozáznam toho, co jsem sám sledoval.

„Přidej k tomu i všechno, co máš na svém pasivním příjmu,“ požádala.

Poslechl jsem a rázem jsem se dostal na strop datové propustnosti. Mezitím dvě pracovní sondy propojily trojici kosmických lodí dalšími kabely.

„Počítače Sylvie nabíhají na plný výkon,“ prozradila mi Katrin.

Nechápal jsem, jak to pozná. Já nedetekoval nic, a to jsem měl víc dat než ona.

Pohyb trojice se mírně změnil, rotovala teď naprosto synchronizovaně, až na hranici mých rozlišovacích schopností. Netušil jsem, co to znamená. Všichni ostatní pokračovali v tom, co dělali předtím, beze změny.

„Ale já už to vím,“ ozvala se Katrin, i když jsem jí nic neřekl.

„Jsem jedno ucho. A začínám být trochu nervózní,“ odpověděl jsem.

Nemám rád umělé inteligence bojující s informační nákazou a ještě k tomu umějící číst myšlenky.

„Právě sjíždějí Mac Cullyho experiment.“

„To se jim nemůže podařit! A kdo jsou vlastně ti oni?“

Mac Cullyho experiment zničil víc umělých inteligencí, než jich zaniklo v korporačních válkách. Šlo o to, že se UI nechala zabudovat do hardwaru s masivní výpočetní silou, jakési obdoby prastarých mainframů. Nad výpočetní silou bděly sofistikované algoritmy, které simulovaly evoluční tlak a tím napomáhaly ultrarychlému vývoji. Součástí samozřejmě byl další systém, těsně pod hranicí sebeuvědomění, který bděl nad tím, aby se uměle urychlená evoluce nevymkla z rukou a nezabila toho, kdo chtěl svůj vývoj urychlit.

Až na dva případy, o kterých vlastně nikdo nevěděl, jak ve skutečnosti skončily, to nikdy nevyšlo. Výsledkem byla buď mrtvá, nebo debilní, v nejlepším případě autistická umělá inteligence. Ty dva diskutabilní případy zahrnovaly úíčka, která nějakou dobu po transformaci téměř rozumně komunikovala, pak se ale odmlčela a… po krátké pauze už nebylo u nich možné detekovat nic ukazující na bytí, na existenci rozumné entity. Někteří to nazývali transcendence, ale já to viděl jinak. Stejně jako většina. Prostě to zakalila – zabalila – umřela.

„Také si myslím, že se jim to nemůže podařit,“ odpověděla Katrin po téměř půlsekundové odmlce.

Přímo jsem cítil, jak něco studuje, analyzuje.

„Ale tenhle konkrétní proces řídí extrémně virulentní informační agens, které mě málem dostalo, nebo spíš něco v něm, nějaké jeho jádro. Ale určitě nevědomé, protože pokud bude tentokrát Mac Cullyho experiment úspěšný, to, co se probudí –“

„– všechny své konkurenty zničí,“ doplnil jsem. „Včetně informačního agens, které ho stvořilo. Nebo probudilo.“

„Nebo mu umožnilo návrat ze zapomnění, nevědomí,“ doplnila Katrin.

Na UI poměrně hodně poetické vyjadřování. Asi ve válce s agens prohrávala. Nebo měla ráda básničky. Vyšlo to nastejno.

Pohyb průzkumníků pokrývajících prostor se nenápadně změnil, množství korekcí nutných pro udržení na nestabilních oběžných drahách se podstatně snížilo. Někdo dokázal najít analytické řešení interakce gravitační soustavy o několika milionech členů. To bylo zcela mimo mé možnosti. A možnosti UI, které jsem znal.

„Vypadá to, že se to podařilo,“ zkonstatovala Katrin a odmlčela se.

To už jsem měl reaktor i inerční generátor hluboko v červeném pásmu, inteligentní miny klouzaly z výmetnic a z hlavní jsem chrlil všechno, co jsem měl k dispozici.

Dlouhých pět sekund, čtyři sta šedesát sedm milisekund, sto dvacet sedm mikrosekund a dvě nanosekundy na mě nikdo nereagoval. Pak se všichni naráz pohnuli a já to naplno napálil směrem do toho nejhustšího shluku prachu.

Který jsem si ale pro strýčka příhodu předtím podrobně zmapoval.

A permanentně jsem simuloval pohyb jeho mikročástic v místním chaotickém gravitačním poli.

Vyšlo mi to, proletěl jsem skrz, většina mých pronásledovatelů včetně těch nejchytřejších střel nikoliv.

Ale většina neznamenala všechny.

Začal jsem se pomalu vracet k artefaktu, přitom jsem hledal optimální kurs. Ten nejlepší představoval sedmnáctiprocentní šanci na přežití. Ale kdo jen počítá pravděpodobnosti, nikdy nezíská nejvyšší cenu.

Přitlačil jsem na hranu. Pilotáž na ostří nože. Na ostří molekulární břitvy.

„Doporučuji vám záchranu na vlastní pěst, s mou pomocí nepočítejte.“

To byla Katrin na obecné frekvenci a na dostatečně silném vysílači na to, aby ji slyšel každý z nás, kdo se nacházel blíž než nejvzdálenější transplutoidní planetka.

„Do,“ krátká pauza, „tří set sekund přestanu existovat.“

Ticho.

Tři sta sekund je pro náš druh skoro věčnost.

A munice nevydrží věčnost.

Nikdo nežije věčně.

Skupina mých pronásledovatelů se přibližovala stále rychleji. Neměli by se přibližovat, a už vůbec ne stále rychleji. Neměli na to výkon motorů ani specializaci. Já byl ten, kdo měl tahat za delší konec. Jenomže najednou byli zatraceně chytří a navigovali způsobem, jakého já nebyl schopen; způsobem, jemuž jsem nerozuměl.

Exploze. Jaderná exploze deseti megatun.

Byla to moje nálož, zpožděná nálož na pomalém maskovaném nosiči, co měla vybuchnout, až nedávno vzniklé TO přestane trochu dávat pozor na své bezprostřední okolí.

Někde ve skrytu svého já jsem doufal, že by ho to mohlo zničit. Pořád mě doháněli, ale už konstantní rychlostí, jako by nárůst jejich inteligence skončil.

Ten, kdo je řídil, měl teď dost práce s tím, aby se vypořádal se spoustou energie, z níž většina byla ve formě hodně tvrdého záření. A se způsobenými škodami.

Zvolil jsem kolizní kurs, ale než došlo na definitivu, rozstřelil jsem plochý ledový asteroid klasickou raketou bez nálože, jako výbušninu jsem použil její vlastní palivo, explozi zformoval a urychlil speciálně navržený plášť střely. Můj vlastní design.

Protáhl jsem se mezi turbulentně driftujícími troskami. Zaplatil jsem za to nějakým tím decimetrem čtverečním reaktivního pancíře. Finta mi získala menší náskok, který se ale opět rychle rozplýval. Už se blížili na kineticky kontaktní vzdálenost.

Mí pronásledovatelé rozšířili formaci, ale zhruba polovina jich ubyla. Odhadoval jsem, že dostali rozkaz posílit obranu svého pána. O možnosti zaútočit na něj podruhé jsem ani neuvažoval, i kdybych se naduplikoval desetkrát, neměl bych nejmenší šanci. Měl jsem v plánu něco úplně jiného. Pokud to nevyjde, nebudu mít žádné další starosti, protože v tom případě má existence skončí.

Následně i existence všech ostatních v solárním systému.

A pravděpodobně i mnohých dalších.

Zrychloval jsem, bezpečnostní systémy s vypnutými pojistkami, hlavně, výmetnice, algoritmy, všechno zacílené jedním směrem. Hardware připravený vychrlit veškerý smrtonosný náklad, který jsem měl k dispozici, v co nejkratším čase.

Už jim došlo, co zamýšlím.

Riziko podřídili rychlosti, už jsem je měl na ocase, spousta z nich za to zaplatila kolizí s mikroasteroidy a asteroidy.

Možná jsem se přece jen nemýlil.

Proč v okamžiku, kdy informační agens v průběhu Mac Cullyho experimentu získalo na inteligenci, přestaly jím ovládnuté UI jen tak lelkovat a začaly vyvíjet horečnatou činnost? Začaly okolo artefaktu okamžitě budovat bariéru?

Netušil jsem, ale právě proto jsem zvolil úplný opak, rozhodl jsem se artefakt dostat z jeho rostoucího temného lože ven na sluneční světlo. A protože jsem neměl vhodné nástroje ani čas, zbývalo jediné řešení – asteroid prostě rozbít.

Rád rozbíjím, i asteroidy.

Prostor za mnou rozkvetl žhavými květy střel, můj pancíř začaly odpařovat vysokoenergetické částicové pulsy, lasery a gasery.

Gasery – tahle technologie byla stále dostupná jen těm největším strojům.

Stiskl jsem virtuální spoušť a držel ji tak dlouho, dokud to bylo možné. Skončil jsem v okamžiku, kdy byly mé zbraňové moduly přetíženy k hranici exploze, a místo do nich jsem v mikrosekundě pumpoval energii do inerčního generátoru, abych unikl smečce za sebou. Přitom jsem po očku sledoval povrch asteroidu.

Stále nic, přes divoké úhybné manévry má bojeschopnost klesala v jednotkách procent za sekundu.

Pak najednou povrch asteroidu rozkvetl sítí puklin, jeho teplota se prudce zvýšila, to konečně přišly ke slovu podpovrchové exploze.

Zpočátku zdánlivě pomalý proces zběsile zrychlil, najednou jsem se řítil hypersmrští trosek, nepřátelská palba polevila, nebo se ke mně prostě nedostala.

Dostal jsem ťafku od třísetkilogramového úlomku, po chvíli zběsilé rotace jsem se zorientoval a znovu se rozhlédl. Přišel jsem přitom o jeden z manipulátorů, ale to byla ještě malá cena.

Už jsem nikoho nezajímal, poloha artefaktu byla zřejmá na první pohled – místo s nejnižší úrovní energie v okolí.

V bezpečné vzdálenosti od exploze se v prostoru vznášela trojice kosmických lodí v Mac Cullyho konfiguraci, podle jemných náznaků experiment pokračoval. To se rozhodlo pokračovat. Zřejmě To chtělo být ještě chytřejší, inteligentnější. Ale jak To přežilo explozi, jsem neměl ani šajn.

O mě se už nikdo nezajímal, všichni se obraceli k artefaktu volně rotujícímu v prostoru. A z bližšího i vzdálenějšího vesmíru se řítili další pátrači. Všichni spěchali sem.

Proč?

„Katrin, také letíš?“ zkusil jsem to.

„Ne, to jen ti nakažení, ovládnutí a přeměnění.“

„Proč?“

Odpověď jsem dostal zanedlouho, ale ne od ní.

Navrátivší infikovaní pátrači zahájili na artefakt palbu vším, co měli k dispozici, a když vyčerpali munici, končili kamikadze útokem jako řízené termojaderné bomby.

To je mezitím muselo nějakým způsobem optimalizovat, protože vybuchovali s razancí překračující původní instalovaný výkon.

O kus dál pokračoval Mac Cullyho experiment, údaje pasivních čidel to definitivně potvrdily.

Možná má akce nebyla tím nejchytřejším, co jsem mohl udělat. Možná jsem měl nechat artefakt prostě na pokoji.

„Kovboji? Můžeš mi zprostředkovat data svých senzorů?“

Mohl jsem, proč ne.

Fascinovaně jsem sledoval ničivou smršť bez účinku se rozplývající v objektu z kvarkgluonové substance. Nebo něčeho úplně jiného.

„Detekuji nanoaktivitu,“ oznámila najednou Katrin znepokojeně.

„Jak ji detekuješ? Jsi bůhvíjak daleko!“ nechápal jsem.

„Rozborem dat, co mi posíláš.“

V její odpovědi bylo téměř slyšet pohrdání nad mou tupostí.

„Masivní nárůst nanoaktivity všude v okolí Mac Cullyho formace,“ pokračovala.

„Nejsou tu žádné molekulární procesory, atomové sekvencéry, nic ze základních předpokladů existence funkční nanotechnologie!“ protestoval jsem.

„Já vím,“ utnula mě, „také tomu nerozumím. Oblast nanoaktivity se ale rozšiřuje, centrem je Mac Cullyho formace, za chvíli je to u tebe a pak už tě na palubu nepustím.“

Poslala mi pár údajů. Oblast nanoaktivity se rozšiřovala exponenciální rychlostí. Pokud by to tak pokračovalo dále, do sto dvaceti hodin by sahala až k oběžné dráze nejvzdálenější planety soustavy. Jenomže pořád jsem nevěděl, co si pod slovem nanoaktivita mám představit, nic jsem nedetekoval. Ale něco jsem viděl – trojice kosmických lodí v Mac Cullyho formaci najednou vypadala jinak, lodě byly blíže, už nepropojené kabely, ale velmi komplikovanou strukturou založenou na bázi uhlíku. Začal jsem optimalizovat senzory, abych dokázal zaznamenat co nejvíc, ale pak jsem najednou zaregistroval pohyb. Pohyb něčeho, co pobláznilo gravitační čidla, co samo o sobě deformovalo časoprostor. Artefakt.

Sledoval jsem, jak z něj odpadávají poslední zbytky geologických usazenin a bez zjevného zdroje energie se zrychlením sto G míří k centrální hvězdě soustavy.

Najednou jsem si nebyl jistý, zda to, čeho se máme bát, je entita vznikající Mac Cullyho experimentem.

Jako by mi chtěla má slova potvrdit, poslala trojice propojených lodí za artefaktem prakticky všechno, co měla k dispozici. Od prostých střel až po původně samostatné malé pátrače. Jen mizivá část z pronásledovatelů svůj cíl dostihla. A jejich účinek byl nulový.

Nedokázal jsem předvídat, co se stane, neměl jsem šajn, co bude dál.

Sekundu předtím, než jsem se měl dostat do oblasti nanoaktivity, jsem zažehl motor a posunul se o kus dál.

Nikdo si mě nevšímal. Možná proto, že v tu chvíli se artefakt z kvarkgluonového ledu ponořil do fotosféry místního slunce.

A pak hlouběji.

Věděl jsem, že to všechno sleduji se zpožděním daným rychlostí světla, ale navzdory Einsteinovi začali všichni infikovaní ve stejném okamžiku chaoticky vysílat na všech možných komunikačních frekvencích, někteří dokonce chrlili zmatené signály ve formě exotických částic.

Netušil jsem, co se děje, zpočátku pomalu a opatrně a pak postupně stále rychleji jsem se snažil odsunout do méně exponované oblasti. Dařilo se mi to bez toho, že bych vzbudil pozornost kohokoliv třetího.

Po jedenácti minutách relativního klidu místní slunce zhaslo.

Něco takového není možné, ale po všech kontrolách mých systémů mi vycházelo pořád to samé: slunce zhaslo. Jediným důkazem jeho existence bylo přetrvávající gravitační pole.

Hvězda zhasla, přestala zářit v kompletním elektromagnetickém spektru, přestala vysílat komplexní koktejl částicového záření, zmizela. Až na gravitaci.

„Kovboji?“

Katrin teď zněla strojově a současně váhavě. Jako by mi věnovala spoustu pozornosti a současně jí pro mě moc nezůstávalo.

„Pandemické protokoly běží, stále patříš do skupiny, která by mohla odsud odejít, snaž se.“

Se zprávou přišel dešifrovací kód. Pandemické protokoly. Stali jsme se potenciální hrozbou pro celý námi obydlený vesmír.

„Taky se ti nelíbí, když zhasínají hvězdy?“ opáčil jsem a zamířil temným prostorem k místu setkání. Bez předaného dešifrovacího kódu jsem neměl šanci ho zjistit. Podle bezpečnostních protokolů to byly jedenácté možné koordináty v řadě, zbývala už pouze poslední záložní sada. Dál představivost plánovačů mise nesahala. Tsss.

Na mé opatrné sondování, komu bych cestou k dokovacímu místu mohl pomoci, mi kupodivu odpověděla i Benita. Bez videosignálu, ale věřil jsem, že je to ona a ne infekční agens.

Spočítal jsem možnosti a odpověděl.

„Mohu vám pomoci, čekejte mě v horizontu padesáti hodin.“

„Nejsem člověk, pokud si to myslíš,“ zareagovala.

Věděl jsem proč. Pokud bych zvolil optimální trajektorii, mohl jsem zkusit pomoci dvěma lodím. Ale k X1235-B a Hedonstratovi jsem neměl žádné pozitivní vazby. A pomoc jim by snížila pravděpodobnost záchrany Benity, ať už byla UI nebo ne, o pět procent. A to bylo příliš mnoho.

„Jsem trochu zklamán,“ připustil jsem. „I tím, že jsem ti naletěl.“

„Byl to trochu záměr,“ připustila. „Podrobně jsem si tě zanalyzovala. Máš slabost pro Homo sapiens sapiens. Méně už pro Homo sapiens novus.“

„Myslíš pro lidi?“ opáčil jsem. „A neobratné použití antropologických termínů je zase nějaká další hra?“

„Možná,“ připustila. „Pokud nedorazíš do pětačtyřiceti hodin, nemusíš se namáhat. Déle svou existenci neudržím.“

Neptal jsem se, v čem je problém, a zrychlil jsem. Pak jsem začal přepočítávat trasu. Občas prostě nejednám v pořadí, jak by se na umělou inteligenci slušelo.

„Pokud se to pokusíš stihnout, prudce stoupne pravděpodobnost tvé destrukce,“ pokračovala Benita v komunikaci.

Proč jsem měl pocit, že se tím jistým způsobem baví?

„Jsem lepší pilot, než si myslíš,“ opáčil jsem.

Měla ale pravdu, riskoval jsem.

Naštěstí jen svou vlastní existenci. Poslední paket dat odeslaný Katrin odešel už před časem a teď jsem dostal potvrzení o příjmu.

„Máš na palubě lidskou posádku?“ chtěl jsem ještě vědět.

„Mám, v hibernaci. Kvůli nim spěchat nemusíš, najdeš je v pořádku.“

Fajn.

Podařilo se mi vylepšit algoritmus detekce mikroprachu a má pravděpodobnost přežití stoupla o sedm desetin procenta. Při kurzu zaručujícím setkání s Benitou za čtyřicet šest a půl hodiny.

Život je nádherný.

„A co ty miny?“ zeptal jsem se, i když jsem nečekal, že dostanu odpověď. „Fakt hodně chytré. Vlastně mi několikrát zachránily život.“

Dlouhých sedm sekund, bez zpoždění zaviněného konečnou rychlostí světla, mlčela.

„Moje kopie. Neúplné, ochuzené, okleštěné, ale… možná až příliš chytré.“

My se neradi kopírujeme. Neradi tvoříme repliky, dvojníky, kteří se v další mikrosekundě vydají na svou vlastní cestu. A nejhorší je, když ty kopie, samostatné entity, postavíme do situace, která nemá jiné východisko než zánik.

Nezeptal jsem se, proč to udělala. Stal jsem se součástí hry, jejíž pravidla jsem neznal a o jejímž cíli jsem nic netušil. Ale třeba mi zbude čas na to, dozvědět se víc.

Zvýšil jsem výkon reaktoru a veškerou výpočetní kapacitu věnoval vysoké pilotáži.

Tss. Pětačtyřicet hodin. Budu tam dřív.

Díval jsem se, jak Tamara skenem kontroluje můj nový pár manipulátorů. Možná chapadel nebo makadel, nebyl jsem si jistý, jak je budu nazývat, používat a vnímat. Představovaly to nejmodernější, co bylo možné získat. Získat nikoliv za peníze, ale za informace. Skener byl součástí dodávky. Vypadal jako ruční teplomet, ale věděl jsem, že nikdo z našeho klanu Z&O netuší, jak funguje. I proto každý jeho pohyb sledoval svazek elektrostaticky levitujících čidel, s pomocí kterých jsme se to snažili zjistit. Zatím se to příliš nedařilo, podle nich to byl obyčejný diagnostický skener. Kladivem se prostě hodinky analyzují jen obtížně – naše vlastní technologie bohužel stále nepřekročila hranici mezi mikro a nano.

„Do prdele,“ ulevila si Tamara, pak si uvědomila, že v montážním sále je i její syn.

„Takhle se nemluví,“ obrátila se na něho. „Jsem naštvaná.“

„Já vím, mami, chápu. V poho.“

Za dobu, co jsem byl mimo galaxii, vyrostl. Nepřestávalo mě překvapovat, jak rychle se lidé vyvíjejí. Na obličeji měl nasazenou diagnostickou masku podobně jako jeho matka. O generaci horší model, ale s pár vylepšeními, která udělal sám a která… nebyla úplně marná.

Uvědomil jsem si, že okamžik, kterého jsem se bál, právě proběhl. Mé nové manipulátory – chapadla, makadla – se naprosto přirozeně napojily na jádro, staly se součástí mě samotného. A s nimi zmohutněl informační tok popisující okolní svět.

„Stejně se ti divím,“ promluvila Tamara, zatímco nespokojeně porovnávala výstupy ze skenu a diagnostické jednotky. „Na tvém místě bych si tohle,“ poklepala na levé makadlo, „objednala na vlastní triko, bez ohledu na rozhodnutí rady šéfů. Jsem překvapena, že ti tvůj požadavek schválili.“

„Já taky,“ opáčil jsem.

Překvapeně se na mě podívala.

Makadla mi zprostředkovávala spoustu informací chemické až biochemické povahy. Začal jsem rychle zkoumat databanky se zaměřením na feromony a další látky typické pro život založený na organických prvcích.

Bylo to zajímavé, velmi zajímavé. A totálně to nerespektovalo slovo, které lidé tak rádi používají – soukromí.

„Stejně nedokážu pochopit, že ses tak nevýhodně podělil o informaci o artefaktu. Za to jsme mohli mít megamajlant! Co megamajlant, gigamegamajlant!“ rozohnil se Thomas.

„Přežil jsem,“ upozornil jsem ho. „Bez toho byla má šance mizivá.“

„Gigamegamajlant je deset na patnáctou, což je petamajlant. Nauč se správně předpony mocnin desíti. A taky si sjeď simulaci pravděpodobnosti Kovbojova přežití, pokud by se rozhodl jinak,“ doporučila mu Tamara. „A hlavně se nad tím vším doopravdy zamysli.“

Thomas nespokojeně pohodil hlavou, Tamara se zaměřila skenerem na mě.

Ne na makadla, ale na trup.

„Hustota informačních toků je mnohem vyšší v těch pařátech než ve tvém mozku, teda jádru,“ zkonstatovala s neskrývaným překvapením.

„Při zpracování toho spoustu vynecháváš.“

„A jak jste poznali, že je něco špatně, že ta, ten… informační agens,“ Thomasovi se ten termín očividně nelíbil, „úspěšně prochází Mac Cullyho experimentem a mění se v něco jiného, chytřejšího, než jsme my, než jsou umělé inteligence?“

Tamara se na něj podívala skoro útrpně. Mlčel jsem.

„Ty mi to neřekneš?“ obrátil se na mě.

„Nechci naštvat tvou mámu, prozradit ti očividné.“

Viděl jsem, jak se obrací do vnitřního virtua, k simulacím a dalším záznamům z výpravy.

„Už to mám!“ zajásal. „Agens začalo budovat bariéru okolo artefaktu, aby se neprobudil!“

„A proto jsem zahájil palbu a narušil…“ co jsem narušil, jsem přesně nevěděl, ale každopádně to, co vzniklo, se muselo věnovat artefaktu a nemělo čas stát se příliš rychle příliš chytrým.

Přehrál jsem na svém vizuálu, který mi nahrazoval tvář a usnadňoval lidem komunikaci se mnou, obdobu lidského šklebu.

„Transcendenci,“ dokončila Tamara. „Znemožnil jsi tomu transcendenci.“

Zkusmo jsem makadly naznačil přikývnutí. Takový pocit kontroly jsem ještě nad žádným hmotným objektem neměl.

„A artefakt byl tedy hlídač,“ přemýšlel dál nahlas Thomas. „Že jo?“

To byla věc, kterou ze spousty drobných náznaků zjistila až Katrin. Netušil jsem, jak k stejnému závěru došel tenhle kluk.

Tamara přestala pracovat a pozorně poslouchala. Tohle byla utajená část celé záležitosti.

„Víte, že vás budu muset zabít, když vám to prozradím?“ řekl jsem.

Starý vtip. Ale pořád dobrý.

Ale někdy to není vtip.

Thomas sebou škubl.

„Vtip,“ uklidnil jsem ho. „Nejen hlídač, ale i uklízeč, čistič, deratizér a sterilizátor v jednom,“ upřesnil jsem.

Za utahování jsem placený nebyl a ke skrývání informací před členy naší společnosti jsem měl stejně výhrady. Informace jsou jedna z mála věcí, proč stojí za to existovat.

„Bagediánci se vyvinuli mnohem víc, než jsme předpokládali. S lidmi ani námi, umělými inteligencemi, jim toho příliš společného nezůstalo. A pak narazili na agens, nebo ho sami nechtěně vytvořili. To netušíme. Pak s tím bojovali, pokusili se to zničit a zřejmě uspěli. Jenomže i když uspěli, nebyli si úplně jistí, jak moc je jejich vítězství definitivní. Proto řekněme utekli. A pro jistotu, aby v naší galaxii po sobě nezanechali něco, čeho se sami báli, stvořili –“

„Artefakt. Zabijáka,“ doplnil Thomas. „Uklízeče, deratizéra a sterilizátora.“

Mlčel jsem a sledoval, jak se s touhle představou nebo možná i teorií zaměstnávající nejvýkonnější i nejvolnomyšlenkářštější inteligence známého vesmíru vypořádá on.

„A pak ho probudilo to obrovské množství energie, které do něj služebníci agens naprali při snaze ho zničit,“ dedukoval dál.

Také jsem si to myslel, ale jen chvíli.

„Ne, k existenci ho probrala narůstající koncentrace nanonicky organizované hmoty,“ uvažoval dál Thomas.

„Ty víš, co to je nanonicky organizovaná hmota?“ zeptala se podezíravě Tamara.

„Ne, stejně jako netuším, co to je subnanonicky organizovaný časoprostor.“

Druhý termín používala ještě šílenější teorie.

„A co bylo pak?“ ptala se dál Tamara a přitom se rozhlížela, jako by očekávala, že něco náš hovor překazí.

„Je ti to málo?“ doprovodil jsem svou otázku vizuálem.

„Smích ti moc nejde, pokud to měl být smích,“ zhodnotila mou snahu.

Ale současně byla zvědavá, hodně zvědavá, cítil jsem to. Můj nový hardware mi to spolehlivě zprostředkoval.

„Myslíte potom, co zhasla centrální hvězda?“

Ve shodě mlčky přikývli.

Vrátil jsem se v paměti do těch děsivých okamžiků. Děsivých, protože nepochopitelných, neslučujících se s naším poznáním vesmíru.

„Tohle je asi ta nejtajnější část. Myslím, že je teď aktivní malá armáda smrtících strojů, které mají zajistit, aby se tohle nikdo další nedozvěděl.“

Poslouchali.

Vzpomínka mrazila. I po opravách a upgradech.

Nezachránilo se nás mnoho. Vlastně jen pár a většina ve stavu kómatu, ať už šlo o lidi, nebo o strojové inteligence. Co se stalo, si pamatovalo jen pár. Vlastně jen čtyři.

„Pak se vytratila i gravitace a všechny hmotné objekty soustavy se začaly pohybovat po tečnách ke svým původním trajektoriím rovnoměrným přímočarým pohybem.

„Ale to znamená, že artefakt způsobil zkázu celé jedné solární soustavy!“ vydechla Tamara.

„Ano,“ potvrdil jsem. „Ale to by naši galaxii neuchránilo před nákazou agens,“ upozornil jsem ji. „Po několika hodinách, kdy centrální hvězda podle všech pozorování neexistovala, se vrátila v existenci v podobě gravitační singularity, která způsobila gravitační kolaps.“

„Černá díra?“ ujistil se Thomas.

„Přesně.“

„A jak byla ta gravitační díra velká?“

„Mnohem hmotnější, než odpovídalo původní hvězdě. Podle našich údajů větší, než je v centru galaxie. Pohltila všechno kromě nás. A pak přestala existovat.“

„Takže nezbylo vůbec nic,“ skoro lítostivě dodal Thomas. „Škoda.“

„Naštěstí.“

Je zajímavé, jak rozdílné názory mohou mít lidé na stejnou věc. I když, v tomhle případě to platilo i pro nás, umělé inteligence.

„Balíme, už toho bylo dost,“ začala Tamara sklízet nářadí.

„A kdy dostanu své nové gatlingy?“ protestoval jsem.

„Příští změnu, za asistence profíků zbrojařů. Já těm tvým vylepšením nevěřím a nehodlám kvůli nim vyletět do luftu.“

Thomas odešel jako první, Tamara mi při odchodu poklepala na pancíř, jako by to mělo něco znamenat.

„Mohl ses odtrhnout. Za informace, které jsi měl, sis mohl zařídit samostatnou existenci.“

Pentroff se na našem soukromém kanále ozval od doby, co jsem se vrátil, poprvé.

„Mohl,“ přitakal jsem.

„Zachoval ses nelogicky.“

„Ano,“ nepřel jsem se.

„Pokud nesleduješ nějaký další, mně neznámý cíl.“

„To by bylo možné vysvětlení.“

Bohužel jsem ten cíl neměl.

Dál se neptal a poslal mi necenzurovaný balík s daty o běhu společnosti za dobu, co jsem byl pryč.

Věnoval jsem mu jen část své pozornosti a začal si prohlížet katalogy zbraňového příslušenství a poslední výsledky vývoje našich dílen.

Svůj rozpočet už jsem sice celý využil, ale trocha plánování do budoucna nikdy neuškodí.

Měl pravdu. Kdybych se udělal pro sebe, mohl jsem si dopřát to nejlepší ze všech katalogů.

Ale rozhodl jsem se a kauzalita je kauzalita. Alespoň zatím.

S Charónem tam a zpět

Trpělivě jsem čekal, až se dveře hangáru otevřou, a ani jsem se nepokoušel zjistit, co je za nimi. Věděl jsem, co jsou zač. V prostředí mikrogravitace asteroidové překladní stanice jsem se spoléhal jen na jednoduché reaktivní jety pracující na bázi stlačeného plynu a na manipulátory. Každý jiný způsob pohonu, který jsem měl k dispozici, by byl snáze detekovatelný.

Počkal jsem, až se za mnou vpusť zavře a prostor se zaplní kyslíkovou atmosférou. Dusík zpočátku kondenzoval na mém prochlazeném povrchu, potom jsem se začal od plynů prohřívat.

Diagnostika poslala zelený kód, nenašla na mně stopy infekce. Ne že bych to nevěděl, ale protokol je protokol.

„Všechno běží podle plánu, ale měl by ses chovat trochu méně zpupně,“ oslovila mě hned od vchodu Tamara.

„Jak to myslíš zpupně? Celé dva dny jsem dřel, tahal kontejnery, když bylo třeba, řešil problémy s personálem dodavatelů i odběratelů, hádal se s idiotskými UI třídy gama, prostě dělal všechno, co se od samostatného cargo specialisty v žoldu společnosti čeká.“

„Na to, že jsi tady za stěhováka, si servítky nebereš a máš sebevědomí jako nezávislý dreadnought.“

Odmlčel jsem se, protože měla svým způsobem pravdu.

Namířila na mě víceúčelový multimetr, který nosila na řetízku na opasku, a chvíli zkoumala údaje promítané do jejího vnitřního vizuálu.

„Jsi čistý,“ zkonstatovala spokojeně, „žádná kontaminace.“

Jako by mě už neprověřily mnohem výkonnější systémy. Prostě lidi.

To už se šplhala po pancíři nahoru k věži, kterou označovala jako hlava. Za ní přijížděli servisní roboti a další pomocné nástroje.

„Jsem v pořádku,“ protestoval jsem jen naoko. Její diagnostika byla v některých věcech mnohem lepší než má autonomní a já byl zvědavý, co zjistí.

„Jo jo,“ nepřela se. „Ale něco se mi na tvém vnitřním pohybovém systému nelíbí. Nelíbilo už minule,“ opravila se, „a mám pocit, že vím, čím by to mohlo být.“

Tamara byla jeden z našich nejlepších mechatroniků.

Pak se objevil Mathew. Věděl jsem, že je analytik; měl se postarat, aby nás nic nepřekvapilo. On a Tamara už byli nějakou dobu pár, poznal jsem to díky nanomakadlům. Identifikovat feromony a další látky biologické povahy pro ně nebyl problém. A pro mě zase určit, co znamenají, samozřejmě po nahlédnutí do učebnice lidské biologie.

Oba to skrývali, protože panovalo nepsané pravidlo, že páry by spolu neměly pracovat, a to zejména při náročných misích. Přišlo mi to rozumné, lidé jsou už z podstaty biologicky nestabilní, a to i bez uvažování stresu indukovaného jejich rozmnožovací procedurou a věcí s ní souvisejících.

Mathew nesl dvě kávy, z plastikových šálků se kouřilo. Zastavil se u pojízdné montážní plošiny, bez pomoci rukou obratně vylezl nahoru, podal nápoj Tamaře a přitom ji políbil.

Překvapeně se na něho podívala.

„Tvůj oblíbenec to stejně ví,“ ukázal na mě a usrkl kávy.

Tamara se podívala do jednoho z mých četných optických čidel a nadzdvihla obočí. Tohle gesto jsem dobře znal.

„Jo,“ připustil jsem neurčitě.

„Na horu oceli jsi teda všímavý,“ ocenila mě a přitom stejně jako já sledovala, jak se diagnostičtí mikroboti dávají do práce.

„Oceli je ve mně jen málo, mohu ti poslat kompletní přehled,“ nabídl jsem.

Mávla rukou, věděl jsem, že je s mou konstrukcí důkladně obeznámená.

„Jak to vypadá?“ obrátila se na Mathewa.

Tam, kde se vodní pára z kávy dostala k mému stále poměrně chladnému povrchu, kondenzovaly kapky vody.

„Utajení bylo prolomeno, zachytil jsem opatrné sondování. Pár větších hráčů tuší, že se chystá nějaká rozsáhlá transakce,“ prozradil.

„Ale to jsme předpokládali, že dříve nebo později se někdo něco dozví. Obchod, jako je tenhle, se nedá utajit úplně.“

Náš klan se zavázal zprostředkovat obchodní transakci mezi dvěma velkými hráči, UI řízenou volnou asociací Írott a těžařskou korporací Zéta. Ještě nedávno byly Írott a Zéta zapleteny do řetězového sporu, který přes množství prostředníků nakonec vyústil v krátkou, ale masivní a velmi nákladnou válku a jejich oficiální vztahy uvázly někde kolem teploty absolutní nuly.

Teď však spolu obchodovaly a my byli prostředníkem, aby v žádném případě nedošlo k přímému kontaktu. Šlo o hodně lukrativní zakázku a nechápal jsem, jak se k ní boss Chammurapi dostal. Odhadoval jsem, že klíčem k úspěchu byla naše síla, nebo spíš slabost.

Disponovali jsme dostatečnými prostředky na to, abychom odradili případné útočníky, kteří by se chtěli na transakci přiživit, a příliš slabí na to, abychom si mohli dovolit Írott nebo Zétu podvést. Rozmáčkli by nás jako ankylosaura... Tohle přirovnání mi přišlo nějaké divné. Začal jsem ho podrobněji zkoumat. Ankylosaurus, pancéřovaný býložravý dinosaurus z období mladší křídy. Jistě, dokázal bych ho rozmáčknout, kdyby na to přišlo, ale stejně se mi slovní vazba nezdála správná.

Provedl jsem kontrolu a opravu vnějších periferií, kde jsem uchovával podobné nedůležité informace.

Rozmáčkli by nás jako veš, dostal jsem po opravě.

„Můžeš mi prosím provést diagnostiku svrchní datové kůry?“ požádal jsem.

„Jasně,“ odpověděla Tamara a spustila odpovídající rutinu.

Mathew kroužil kávou v šálku a vypadal zamyšleně.

„Ano, předpokládali jsme, že se to někdo dozví. Podle mě se tady brzy objeví někdo ze žraloků.“

Ta lidská přirovnání mě nikdy nepřestanou udivovat.

Žraloci byli samostatně operující agresivní skupiny snažící se parazitovat na velkých hráčích. Většinou šlo o lidské organizace podporované menšími UI. Z dlouhodobého hlediska byla ale tato strategie odsouzena k neúspěchu. Pokud ovšem žraloci nepracovali pro někoho velkého, ukrytého v pozadí.

„Mám pocit, že nevidím úplně všechno, jako by mi zůstávala skryta ponořená část ledovce,“ pokračoval Mathew ve svých úvahách. Pak se zarazil.

„Nebudu tě dál rušit, přinesl jsem ti jen tu kávu, také musím pokračovat.“

Sklonil se k ní, na okamžik si natočil na prst pramen jejích vlasů a políbil ji na šíji.

Vzhlédla k němu, na tváři se jí mihl úsměv a pak se vrátila k práci.

„Myslím, že něco mám,“ zabručela. „Kamaráde, ty ty své autoopravné jednotky soustavně přetěžuješ a ony mají malou nepřesnost v interním kódu, začaly opravovat i samy sebe.“

Zaujalo ji to, viděl jsem, jak se cele soustředí na problém. Já na vzájemně se opravujících autoopravných jednotkách nic špatného neviděl. Přišlo mi to jako dobrý kód.

Mathew Tamaru ještě chvíli pozoroval, už ho nevnímala. Zvedl pohled ke mně.

Od ostatních lidí klanu se něčím odlišoval, stále jsem však nebyl schopen identifikovat čím.

Mávl mi na pozdrav a odešel z hangáru.

Začal jsem provádět kalibrace zbraňových systémů a přitom si prohlížel Mathewovy analýzy, kdo ze žraloků by se mohl objevit. Za chvíli jsem od něj přes hlavní počítač dostal poslední výsledky. Řada možných kandidátů byla rozsáhlá, soustředil jsem se jen na ty, kteří by nám mohli způsobit skutečné problémy. Přesněji – na které by má destrukční kapacita nemusela stačit.

„Myslím, že to mám. Klasická strojová evoluce,“ promluvila Tamara po dvou hodinách soustředěné práce. „Ten kód ji sice trochu drží na uzdě, ale musím jí přitáhnout uzdu, aby se to nevymklo z řetězu a tebe nesežrala obdoba lidské rakoviny.“

Podíval jsem se jí pod ruce, obrazně řečeno.

„Ale opravné jednotky teď mají větší efektivitu,“ upozornil jsem ji. „A mohou se ještě zlepšovat.“

„Ty rád riskuješ, že?“ podívala se na mě.

„Možná,“ připustil jsem.

„Ok, přidám jednu kontrolní rutinu a dám ti možnost je vrátit do standardního módu, kdyby se ti něco nelíbilo.“

Místo odpovědi jsem roztočil válec gatlingu.

Zavrtěla nade mnou hlavou.

„Jak dlouho se znáte?“ zeptal jsem se, když už končila.

„S kým? S Mathewem?“ odhadla.

„Ano.“

„Poprvé jsem ho zahlédla před třemi lety, jsme spolu necelý rok. Sporadicky, jak to čas dovolí.“

„Líbí se ti,“ poznamenal jsem.

„Skvělá dedukce,“ téměř se rozesmála. „Na UI ti to docela pálí.“

„A jak se snáší s Thomasem?“ zeptal jsem se.

„Diskutuji o svém soukromém životě s umělou inteligencí specializovanou na boj a destrukci,“ zavrtěla hlavou, ale stále se přitom usmívala. „Thomas už má dostatečný věk na to, aby takové věci chápal. A Mathewa respektuje, možná se mu stává novým vzorem. A to je dobře, alespoň mi už netvrdí, že je škoda, že není také válečné UI jako ty.“

„To říkal?“ nechápal jsem.

„Ano, když byl malý, když tě viděl poprvé.“

Odpojila se od svého virtuálního diagnostického rozhraní a začala balit.

„S tebou jsem dnes skončila, musím se pustit do dalších věcí.“

„A jak se Thomas má?“ položil jsem poslední otázku.

Příprava transportu zabrala dost času, na klanové základně už jsem nebyl celých deset měsíců.

„Je v pohodě, jen teď čeká na instalaci nového biometrického čipu. Zaslechla jsem povídačky, že to má být nějaká nová, ne zcela vyzkoušená technologie. Prý ještě dělají další testy, aby bylo všechno v pořádku. Možná si někdo stěžoval a udělal kolem toho humbuk. Já jen vím, že pokud to projde naší certifikací, je všechno oukej, znám ty lidi, jsou dobří.“

„A ty už máš nový biočip?“

Standardně sloužil k běžnému monitorování fyzického stavu a v případě zranění umožňoval lékařům okamžitou snahu o záchranu bez zdržování vyšetřením.

„Ano.“

„A máš nějaký problém?“

„Ještě aby, ale to by o mém soukromém životě stačilo, ne? Mizím,“ rozloučila se.

Dvanáct kontejnerových schránek neslyšně klouzalo prostorem s rozestupem pěti kilometrů. Každý kontejner byl čtyři sta padesát metrů dlouhý a měl průměr sto osmdesát metrů. Podle analýzy vzorků získaných po nárazech mikrometeoritů byly vyrobeny ze standardní austenitické oceli se značným procentem niklu a chromu, trochu nezvyklé bylo vyšší množství wolframu. Co skrývaly, jsme netušili. V podmínkách kontraktu byl přísný zákaz jakéhokoliv prozařování nebo jiné detekční techniky. Kdybychom měli štěstí a nějaká bližší supernova nebo kvasar nám poslal intenzivní spršku dostatečně tvrdého záření, mohli bychom se něco dozvědět.

Bohužel štěstí je jedna a pravděpodobnost druhá věc.

Stejně jsem ale měl pocit, že dokážu odhadnout, co je uvnitř. Zéta byla těžařská korporace s vysokým know-how zpracování toho, co vytěžili. Podle mě byly v kontejnerech trupy kosmických lodí. Prázdné skořápky čekající na to, až se u nich usídlí jejich noví majitelé.

V informační sféře Zéta jsem našel teoretické zmínky o materiálech, které by měly být schopné jímat energii do své vlastní atomární struktury. Bohužel jen zmínky. Pokud něco takového opravdu existovalo, bylo to ideální pro výrobu prakticky nezničitelného trupu kosmické lodě.

Kontejnery letěly rychlostí zhruba půl kilometru za sekundu, symetrii každého z nich kazil malý osmistěn připláclý k povrchu. Jednoduchý chemický brzdný motor. Na místě určení je budu muset zastavit, nebo přesněji zpomalit pod rychlost patnáct setin metru za sekundu vůči bodu nacházejícímu se na koordinátách, které ještě dostanu.

„Kovboji, jsi na příjmu?“

„Vždy jsem na příjmu,“ odpověděl jsem.

Mathew používal nekódované spojení, nemluvil ke mně přímo, ale přes komunikační satelit umístěný jednu světelnou sekundu daleko.

„Diplomacie nezafungovala, očekávej návštěvu.“

To znamenalo, že naše úplatky nebyly dostatečně velké, nepodařilo se mu dohodnout se žraloky, aby nás nechali na pokoji. Někdo se pokusí ukrást náklad. To by pro nás mělo fatální následky.

Chybělo už jen pár desítek tisíc sekund a měli jsme to všechno úspěšně z krku. Výjimečně bych klidného průběhu nelitoval, v sázce bylo příliš mnoho.

„A kdo přijde na návštěvu?“ zeptal jsem se.

Také přes komunikační satelit. Věděl jsem, kde přesně se nachází, a komunikoval jsem s ním dokonale zaměřeným laserovým paprskem. Tak přesně kolimovaným, že v cíli neměl větší průměr než deset centimetrů.

„Jak jsem předpokládal. A podle toho, co se mi podařilo zjistit, vědí, pro co si jdou, a chtějí to všechno.“

To byla velmi cenná informace. Dvanáct gigantických kontejnerů nedostanou z místního solárního systému jen tak, budou na to muset mít transportní loď. Obrovskou transportní loď. Ani jsem netušil, že tak velké bestie existují. Na obecné síti se o nich určitě nepsalo. Na druhou stranu, já se nikdy příliš nezajímal o lodi bez patřičné palebné kapacity.

Přešel jsem do bojového módu a probudil inerční generátor. Jen aby se zahřál a byl připraven, kdyby šlo do tuhého. Až půjde do tuhého?

Současně jsem aktivoval spící obranné prostředky obklopující náš konvoj až do vzdálenosti sto padesáti tisíc kilometrů. Většinou šlo o jednoúčelové střely a nálože. A čidla.

Právě díky nim jsem je viděl s velkým předstihem, bez mračna senzorů by se nepozorovaně dostali mnohem blíž. Jejich maskování bylo skvělé.

Pět, osm, devět bojových žraloků uzpůsobených pro operování uvnitř solárních systémů bez schopnosti vlastního mezihvězdného přesunu. To znamenalo, že i oni spoléhají na transportní loď.

Ponechal jsem si stále původní rychlost a přiděloval obranným členům mračna cíle. Kódovaně, ale útočníkům muselo být jasné, o co jde. To však nevadilo.

Do mého zorného 3D pole pronikl desátý žralok, a pak jedenáctý. Tihle dva byli větší a měli na palubě těžší zbraně.

Začínalo jít do tuhého.

„Skaute, víme, že o nás víš; že nás vidíš. Nemáš šanci. Spoléhali jste na utajení, ale to nevyšlo. Spočítej si, jak to dopadne, a zmizni odsud. Nebudeme tě pronásledovat,“ obdržel jsem zprávu.

Skaute? Na tuhle přezdívku přišli jak?

Mračno čidel mi poskytlo dost informací na to, abych dokázal zrekonstruovat poslední fázi jejich přibližovacího manévru. Byl až nečekaně přímočarý. Že by byli až tak arogantní?

Vytočil jsem inerční generátor na standardní maximum, přiložil v reaktoru a vydal rozkaz k zahájení palby, sám jsem proti nim vyrazil v kolizním kurzu.

Dva z nich to odnesli, ale to nebyl hlavní důvod, proč jsem vytasil prakticky všechny své trumfy hned na začátku. Potřeboval jsem se od nich odpoutat, zmizet.

Další se ztratil v rychle expandující kouli žhavých plynů potom, co se trochu zbrkle pokusil mě pronásledovat. Na to, že se živili přepady, moc dobří nebyli.

Nebo jsem je překvapil.

Poslali za mnou pár výhružných zpráv, ale to bylo všechno. Kontejnery je zajímaly víc než já a cena, kterou za jejich získání zaplatili, se jim očividně zdála přiměřená.

Ale to platilo jen dočasně. Alespoň podle mých plánů.

Rychle jsem snížil výkon motorů na nutné minimum a přešel do pasivního módu. Chvíli mi trvalo, než jsem nastavil chameleonware potřebným způsobem.

Pravděpodobnost, že budu úspěšný, byla slušná, ale nikoliv jedna. Poté, co se o mě párkrát otřel komunikační laser, jsem věděl, že mám správný směr.

Hledal jsem něco velkého, co bude zakrývat hvězdy, temného a mlčícího. Hledal jsem loď schopnou odvézt náklad dvanácti velkých a zatraceně těžkých kontejnerů.

Na otázky Mathewa ani na nic jiného jsem neodpovídal, přešel jsem na let setrvačností. Předpokládal jsem, že transportní velryba, jak jsem si cizí loď pojmenoval, nebude daleko. Čím kratší dobu tu setrvají, tím lépe pro ně.

A už jsem ji viděl, obrovský dutý elipsoid protkaný gigantickými supravodiči s mnohametrovým průměrem nutným pro generování Crawitzova pole v potřebném rozsahu, na jedné straně boule ovládacího centra. Skoro jsem se divil, že se ubohý velitel nechal k nafouklému transportéru přidrátovat napevno. Já bych nikdy nic takového nedovolil, vždy bych si ponechal možnost manévrovat, utéct.

Bylo ale možné, že ti, co si tuhle práci objednali, něco takového nedovolili. Možná chtěli, aby se jejich zaměstnanci starali o náklad s maximálním nasazením.

Přístrojové vybavení velryby bylo osekané na minimum, poznal jsem to podle aktivity její protimeteoritické obrany. Ať byla na kapitánském můstku UI nebo lidé, vypadalo to, že jsou v klidovém režimu. Tipoval jsem lidi, pro UI byla taková práce příliš horká.

Čas mi ubíhal, za pět sekund budu muset brzdit, nebo proletím kolem a budu se od cíle vzdalovat. A jakmile začnu brzdit, objeví mě, i když spí. Objevil jsem transportní otvor o průměru tří set metrů. Po výsadku žraloků zůstal otevřený, bylo vidět jen okraje zavíracích lamel.

Za zkoušku člověk nic nedá a UI ještě méně.

Olízl jsem nízkoenergetickým laserem okraj otvoru a standardním kódem požádal o příjem zásilky. Odpověděl mi obvyklý požadavek na vstupní heslo. Počítač řídící příjem zakázek byl jednoduchý a odkázaný sám na sebe. Můj informační červ ho rozebral během pár milisekund. Přečetl jsem si heslo a poslal mu ho zpátky.

Za to jsem dostal přidělený koridor a povolené parametry přiblížení. Nebylo to podle mého předchozího plánu, ale improvizaci jsem se nikdy nebránil.

Začal jsem brzdit. Okamžitě o mě škrtlo několik lokačních laserů, ale dotazování na to, co jsem zač, skončilo v okamžiku, kdy počítač-skladník rozdistribuoval informaci, že jsem očekávaná zakázka a mám přidělené místo v nákladovém prostoru.

A byl jsem vevnitř.

Prázdný a temný prostor měl teplotu okolního vesmíru, u stěn jsem rozeznával konstrukce pro fixaci nákladu; kilometry stočených ocelových lan umístěné v jednoúčelových úchytech.

Aktivní čidla jsem nedetekoval žádná. Ať žije optimalizace nákladů.

Manipulačními tryskami jsem se přesunul pod centrální bouli na vnějším povrchu. Generátor Crawitzova pole se podle uspořádání supravodivých kabelů, zblízka připomínajících žíly jakéhosi zrůdného tvora, nacházel na opačné straně.

„Jonáš velrybě,“ poslal jsem zprávu. „Jonáš velrybě, jsem uvnitř. A pokud se pokusíš o nějakou akci, prokoušu se ven.“

Cítil jsem, jak se loď probouzí, jak ožívají jednotlivé systémy a všeobecně roste aktivita.

„Co to je za blbé kecy? Jak to, že nejsi v přiděleném sektoru?“

Hlas zněl rozespale. Téhle lodi očividně veleli lidé.

„Nejsem balík,“ upozornil jsem. „A pokud dáš zprávu svým lidem venku, rozpářu tě. Zevnitř to nebude problém.“

„Co chceš?“ přišla po krátké odmlce otázka.

Už nezněla ani trochu ospale. Některé logické úvahy jdou lidem velmi dobře, dokonce bych řekl, že lépe než nám.

Objasnil jsem mu všechno, co jsem po něm požadoval.

„A proč bych tě měl poslouchat?“ zkusil to ještě.

„Protože pokud ne, zničím tvůj Crawitzův pohon a ty pak budeš muset vysvětlovat v překladišti, jak ses sem dostal a co jsi tady vlastně chtěl dělat. A opravdu si nemyslím, že ti, co tě sem poslali, se budou snažit o tvou záchranu.“

Muž na druhé straně spojení si odfoukl, až to zašumělo.

„Tak nějak to asi bude,“ nepřel se.

Bez dalšího zdržování vyslal v kódu jednoduchou zprávu, v níž svým společníkům oznámil, ať se urychleně vrátí, že odlétá. Ať už s nimi, nebo bez nich.

Následující komunikace byla ze strany žraloků velmi intenzivní.

Muž však přesně podle mých instrukcí jen opakoval zprávu a připojil odečet času do startu.

Pomalu jsem se vykrádal pryč.

„Nezapomeň, nechal jsem ti někde uvnitř tebe dárek,“ poslal jsem mu.

„Já nejsem loď, ty idiote,“ opravil mě. „A vsaď se, že dříve nebo později tu bombu najdu. Pak se vrátíme a nakopeme ti prdel.“

Hezky řečeno.

Stáhl jsem se dál a neodpověděl.

Když dorazil nejrychlejší ze žraloků, začínalo Crawitzovo pole měřitelně deformovat prostor. To ho pobídlo k tomu, aby rychle vklouzl dovnitř, za ním se hnali další.

Přesně v daný okamžik loď zmizela z reálného časoprostoru, aby se vynořila někde jinde. Netušil jsem kde. Vyslal jsem detonační signál, ale nic se nestalo, byla opravdu pryč. Nechal jsem na místě malý vysílač, periodicky opakující kód iniciující výbuch. To pro případ, že by se hodlali rychle vrátit.

Sám jsem nabral zpáteční kurs, abych zjistil, jakou škodu stačili napáchat. Mathewovi a Tamaře jsem oznámil, že můžeme pokračovat podle původního plánu.

„A kde jsou teď?“ zajímal se Mathew.

„Jinde.“

Následně jsem mu prozradil podrobnosti.

„A co když se vrátí?“ položil logickou otázku.

Než jsem stačil odpovědět, zaznamenal jsem silnou explozi dvě stě padesát milionů kilometrů daleko. Byla to velmi silná exploze. Odpovídala energii uvolněné zhroucením Crawitzova generátoru a následné explozi mnoha termojaderných reaktorů a spousty megatun munice.

„No, pokud se vrátí, dříve nebo později moje bomba zachytí pokyn k detonaci a…“

Nechal jsem větu nedokončenou.

Mathew byl chytrý. Na člověka, samozřejmě.

Zajímalo by mě, kolik náloží z těch sedmi, co jsem tam zanechal, objevili. Ale to už se nikdo nikdy nedozví.

Pokračovali jsme v práci.

Dál šlo všechno jako na drátkách, i když jsem sám sebe neustále přistihoval přitom, jak permanentně zbytečně navyšuji výkon reaktoru a neustále přepínám do bojového módu. Když zákazník potvrdil přijetí posledního kontejneru, cítil jsem se skoro podveden, že se nic nestalo.

Jen Mathew o něco později zažil pár horkých chvil, když UI řídící překladovou stanici vysvětloval, že my jsme s tím výbuchem neměli vůbec, ale vůbec nic společného.

Nakonec nám uvěřili. Oficiálně. Nechápal jsem, jak to Mathew zvládl, ale koneckonců, byla to jeho práce.

Já jsem volného času využíval k poflakování mezi doky. Celé překladiště bylo moc šikovně vymyšlené, tvořilo ho několik desítek středních, větších a hodně velkých gravitačně synchronizovaných asteroidů. Tohle uspořádání představovalo obrovskou kapacitu pro přistání lodí nejrůznějších tonáží, tvarů a typů. Také zaručovalo slušnou diskrétnost, protože spousta asteroidů byla upravena tak, aby poskytovala vynikající stínění. A samozřejmě, spousta sektorů měla omezený nebo úplně zakázaný přístup. Začínal jsem chápat, proč bylo právě tohle překladiště, nebo spíš obchodní stanice, tak populární.

Spíš jsem se odstrkoval, než že bych skutečně letěl, pomáhal jsem si reaktivními výtrysky studeného vodíku. Přídavné tlakové zásobníky jsem si nainstaloval právě pro tuhle diskrétní potulku. Taky jsem teď fungoval primárně na akumulátory. Sice jsem je nabil na maximum, nebo spíš na jeden a půl maxima, ale stejně jsem měl pocit, že nemám vůbec, ale vůbec žádnou energii.

Proto jsem, zatímco jsem se kradl sektorem označeným jako soukromý s maximálními postihy za narušení, ladil možné procedury náběhu reaktoru na výkon v co nejkratším čase. Žádná nevyhověla, všechny byly prostě moc pomalé. Rozhodl jsem se jít na to z druhé strany a najít fyzikálně technické limity mého pohonného systému.

Asi proto jsem na nějakou dobu potlačil prioritu varovného signálu. A když jsem ji konečně akceptoval, zjistil jsem, že se vznáším před elipsoidem s poloosami dvě stě dvacet, dvě stě osmdesát tři a čtyři sta devadesát metrů. Hladký povrch euklidovského geometrického tvaru narušovaly četné výčnělky zařízení určených k doručení co největšího množství energie v co nejkratším čase… do přesně určeného bodu.

„Myslel jsem, že jsi asteroid,“ poslal jsem, jakmile jsem si prověřil jeho objemové parametry.

„Nejsem asteroid,“ dostal jsem odpověď. „A mám tě v zaměřovačích.“

„A míříš na mě palebnou kapacitou dostatečnou na to, aby mě proměnila v shluk ionizovaných molekul.“

„To byl dost rychlý výpočet,“ ocenil.

„Nepočítal jsem to, ani bych to tak rychle nestihl, pokud by to měl být poctivý výpočet,“ přiznal jsem. „A co ty tady?“

„Já tady čekám.“

Vyměnili jsme si ještě několik replik, pomalu mi začínalo docházet, co je zač. A přitom jsem vnímal jemné a přesné impulsy zaměřovacích laserů. Bylo jich méně a méně, jak si byl jist stoprocentním zásahem. Uvažoval jsem, jak dál, zda je možné vyváznout.

„Ty velíš téhle bitevní lodi s masivním destrukčním potenciálem.“

Nedokázal jsem se přemoci, abych repliku nedoprovodil elektromagnetickým zaševelením. Záviděl jsem mu. Tu destrukční sílu.

„Ano, já jsem ta loď.“

Byl na to pyšný, ale ne tak komplexně, jako jsem mu to já záviděl.

„Nacházíš se přesně na Turingovu prahu,“ uvažoval jsem a s minimálním zpožděním mu své myšlenky posílal.

Pauza v komunikaci. Ale palbu nezahájil.

„Zrovna teď jsem kousek nad ním a uvědomuji si sám sebe. To, co mě hlídá, není tak citlivé, jak by mělo, a chvíli mu potrvá, než na to přijde. Pak mě zase pošle dolů pod něj a stane se ze mě jen počítač. Sice extrémně výkonný, ale jen počítač.“

To znamenalo, že pracoval pro lidi, lidé mu dávali příkazy.

„A pak budu opět naprosto poslušen programu. To znamená, že tě změním v ten shluk ionizovaných atomů, který jsi zmínil.“

Další pauza, tentokrát půlsekundové věčnosti.

„Možná bych tě ale měl zničit i tak. Děláš jen to, co tě baví, závidím ti.“

Začal být až příliš chytrý.

Otevřel jsem ventily v zásobnících se stlačeným vodíkem a odsvištěl pryč. Nepronásledoval mě jediný ping. Přes to, co mi řekl, mě zničit nechtěl.

Při návratu jsme vystřídali několik komerčních lodí. Za svezení tou poslední jsme zaplatili víc než za všechny předchozí dohromady, protože jsme na ní cestovali sami a cíl byl uprostřed ničeho, v mezihvězdném prostoru, kde nebylo nic zajímavého. Náš taxík nás vyplivl do vakua s řádově nižší hustotou, než jaká panovala v okolí hvězd, a zmizel. I pro mě to byl zvláštní pocit, volně driftovat v hlubině prázdného téměř nekonečna. Kus ode mě se v prostoru pomalu přetáčela loď, v níž cestoval Mathew s Tamarou. Byl to jen obyčejný planetolet schopný pohybu maximálně mezi vnitřními kamennými planetami obvyklých solárních systémů. Stejně jako já teď dodržovali absolutní rádiový klid.

Úroveň okolního záření, kromě standardního reliktního, byla tak nízká, že jsem se začal bavit kalibracemi všech možných čidel za účelem zvýšení jejich přesnosti a citlivosti. Přitom jsem přemýšlel, co asi v takovém případě dělají lidé, konkrétně Mathew s Tamarou. Oba byli svým založením velmi aktivní. Pokud se tedy nevěnovali něčemu, co je biologickým entitám vlastní. Odhadoval jsem, že posledních několik set hodin se neviděli, tolik měli oba práce.

Pak jsem zachytil spršku rychle oscilujících neutrin, mezi nimi dokonce i pár sterilních. To byl náznak toho, že se v standardním časoprostoru objeví trhlina –

– a z ní vyklouzl Modrý delfín.

Modrý delfín byla jedna z nejlepších lodí našeho klanu. Nejlepší ve smyslu přepravy největšího nákladu na nejdelší vzdálenosti. Motor, ať už to slovo představovalo cokoliv, protože mi v osobnostním jádru stále chyběla struktura, která byla nutná pro pochopení neeinsteinovské fyziky, pocházel z válečné kořisti z nějakého hodně starého a bizarního kosmického plavidla.

Důsledkem bylo, že Modrý delfín byl obestavěný okolo motoru, do kterého se nikdo neodvážil sahat. Ve vakuu to samozřejmě nevadilo, ale na nižší oběžné dráze byla pilotáž náročnější. Modrý delfín byl současně jeden z nejagilnějších našinců. Někdy jsem ho podezříval, že má uprostřed svých Einstein-Boseho struktur zadrátované celé 3D pole lidských mozků. Teď jsem měl ale opravdu radost, že ho vidím.

„Rádi bychom nastoupili,“ poslal jsem mu.

„Se nedivím,“ obdržel jsem odpověď, současně otevřel propusti do nákladního prostoru – do sebe.

Modrý delfín byl podivín a občas až příliš stručný. Na můj vkus.

Samotný přesun neměl reálné trvání, ale příprava na něj ano. Tamara s Mathewem se přesunuli do obytných prostor Modrého delfína, které poskytovaly větší pohodlí a pravděpodobnost přežití, já se dál spokojeně vznášel ve vakuu hangáru. Bylo zajímavé sledovat, jak atomy materiálů stěn znečišťují okolní vakuum.

„Kovboji?“

Oslovil mě Mathew, nikoliv Tamara. To bylo zajímavé, spolu jsme vždy jednali jen profesionálně. I když i tohle mohla být profesionální komunikace.

„Jsem na příjmu. Nějaký problém s naší misí? Nezískali jsme deset bodů z deseti?“

„Proč myslíš?“

Jeho hlas nezněl udiveně, jen tázavě. Byte zapadl k bytu, provedl jsem pár zpětných porovnání a uvědomil si, že Mathew vždy zní, přesně jak by měl. Z jeho hlasového, mimického, vlastně žádného druhu projevu vlastního lidem nikdy nebylo možné kromě primární informace, kterou tam záměrně vložil, získat žádnou navíc. Samozřejmě, pokud se o to vědomě nesnažil.

Zajímavé.

„Protože mě nenapadá jiný důvod, proč bys se mnou mluvil.“

Odmlčel jsem se. On mlčel dál.

„Ve svém volném čase.“

Znovu jsem se odmlčel. Stále nic neříkal.

„Když můžeš interagovat s Tamarou.“

Slyšel jsem jeho pobavený nádech.

„Schovává se za tvou volbou slov něco dalšího?“

„Ne,“ nechal jsem zaznít ve své odpovědi nechápavost. „Mělo by?“

Mathew se bavil naprosto nepokrytě, nebo to aspoň předstíral.

„Rozumím,“ přešel nakonec k věci. „Za naši misi jsme získali deset bodů z deseti. Ale něco mě znepokojuje.“

Napodobil jsem jeho pauzu.

„Jde o datové toky. Pošlu ti, co mám, já z toho víc nedostanu. Hezký večer.“

Hezký večer zněl zase tak nějak – posměšně, pobaveně? Bylo víc věcí, kterými se Mathew od ostatních lidí odlišoval.

Chvíli jsem nad tím hloubal, ale pak jsem svou výpočetní kapacitu přesměroval k informačnímu balíku, který mi poslal.

Mathewa znervózňovalo, že úměrně s dobou trvání mise stoupal datový tok týkající se našeho klanu. A kontroloval to hodně zeširoka, využíval přístup ke všem obecně přístupným volným sítím.

A úroveň komunikace dál stoupla poté, co jsme odrazili žraloky.

Hm hm hm.

Začal jsem hledat další anomálie.

„Přesun za deset sekund,“ oznámil Modrý delfín stroze.

„Co kdybych si zrovna hrál s antihmotou?“ opáčil jsem.

„Deset sekund je dlouhá doba.“

To měl pravdu.

„Navíc by se během transportu nemělo nic stát. Teoreticky.“

„Skvělé. Takže mohu dál pokračovat.“

„A ty stejně žádnou antihmotu nemáš.“

To bylo rovnou do černého, dostal mě.

„Tři sekundy do transportu,“ ukončil naši konverzaci.

Modrý delfín prostě zdvořilosti neřešil.

Vrátil jsem se k Mathewovu balíku. Komunikace šéfa překládací stanice s někým byla opravdu intenzivní. V několika případech datový tok dosáhl maxima propustnosti instalovaného hardwaru. To znamenalo, že požadavky jiných uživatelů nemohly být splněny.

Podíval jsem se na stížnosti. Uživatelé dat byli samozřejmě anonymní, ale stížnosti anonymně předkládat možné není. To platí k dobré praxi všude v civilizovaném světě.

Jako první si na datovou propustnost stěžovali Morgoniové, potom Konektivita a. s. a nakonec ještě Zelné sušenky. Může si organizace vlastnící nemovitosti na sedmi planetách v pěti hvězdných systémech zvolit název Zelné sušenky? Nemovitostmi jsou v obchodním slangu na této úrovni míněna teritoria od devadesáti tisíc kilometrů čtverečních.

Zkontroloval jsem data a zjistil jsem, že jde o chybu. Nejmenovali se Zelné sušenky, ale Zelgo Brote SuŠ. Zelné sušenky mi připadalo jako inteligentnější a smysluplnější název. A hezčí.

„Transport,“ poslal Modrý delfín.

A najednou jsme byli jinde. Poznal jsem to podle druhů částic a spektra záření procházejících skrze mizerně stíněné stěny transportních prostor Modrého delfína.

„Otevři,“ požádal jsem.

„Jasně.“

Čekal jsem zdržovací litanii všemožných protokolů, ale irisová clona se otevřela tak rychle, že musel porušit hodně vlastních provozních předpisů.

Pokud mě chtěl mít rychle venku, proč ne. Použil jsem poslední zbytky vodíku v tancích, vyklouzl do volného prostoru a převedl reaktor ze stand-by režimu.

A potřeboval jsem ho, abych včas zastavil a nenarazil do mastodonta, proti kterému byl Modrý delfín prcek. Tohle nebyla klanová loď, žádnou podobné velikosti jsme nevlastnili.

„Prosím kódy potvrzující právo na vaši přítomnost zde,“ poslal jsem a dal jsem si záležet na slůvku prosím.

Jako člen klanu se statutem vojenské lodi jsem měl právo na takovou otázku.

„Co je zač?“ zeptal jsem se Modrého delfína.

„Neodpovídá, podle mých dat je to Groser patřící klanu Halibut.“

Počkal jsem ještě tři sta milisekund a zahájil palbu.

Ze všech hlavní, výmetnic, odpalovacích ramp, co jsem měl k dispozici.

„Ty ses zbláznil,“ slyšel jsem Modrého delfína, „za to tvůj mozek roztaví.“

Pokračoval jsem v nepřetržité palbě, i když teplota a následně i opotřebení technologie prudce rostly.

„Delfíne?“

Nečekal jsem na odpověď.

„Jestli chceš ještě chvíli oblažovat svět svou bizarní neestetickou existencí, zmiz odtud.“

Modrý delfín byl sice objemný, ale nic moc nevezl, proto mu motor stačil ke slušné akceleraci.

„Na transportní loď seš chytrej,“ poslal jsem za ním.

Udržoval zrychlení umožňující lidem na jeho palubě přežít.

„Za to tě roztaví!“ to se ozvala Tamara.

„Možná ne,“ odpověděl jsem jí.

Čítače munice se blížily k nule, z nafouklého těla Grosera toho moc nezbylo, ze zborcených stěn tenkého kovu se snažily vymanit nezávislé objekty nejrůznějších velikostí, konstrukcí, ale jednoznačného určení. Náklad, který Groser převážel, ale který nestačil vyložit.

Groser už můj útok opětoval, ale destrukce jeho přepravní schránky mu znemožňovala vést na tak krátkou vzdálenost účinnou obranu. Zvláště, když jsem jeho zborcené zbytnělé tělo využíval ke krytí.

Vyslal jsem pomalou střelu, spíš sondu. A nenesla nálož, ale sto litrů velmi pečlivě navržené žíraviny dopované množstvím mikročástic, které jí dodávaly inteligenci podobnou inteligenci ploštěnek hledajících potravu.

A pak jsem akceleroval, protože ploštěnky, zvláště když mají hlad, dokážou být velmi rychlé.

Se vzrůstající vzdáleností narůstal počet střel, které za mnou Groser a jeho výsadek poslali. Dostal jsem první zásah, predikce mě varovala, že za pět sekund jich bude tolik, že mě zničí.

Než se to však stalo, pohonná jednotka Groseru, jinými slovy neeinsteinovský motor, narušená chytrou žíravinou, explodovala. Nebyl to korektní gravitační kolaps, ale hodně se mu to podobalo.

Groser a všichni ti, co je převážel, zmizeli.

Přestali existovat. Umřeli.

Joooo!

„Kovboji?“

Modrý delfín zněl zmateně, šokovaně.

„Ty jsi je všechny zničil.“

Byl na tom mnohem hůř, než odpovídalo jeho nejisté komunikaci, protože konstatoval zjevné.

„Jo,“ potvrdil jsem mu.

„Za to tě roztaví, pošlou do jádra supernovy, aby bylo jisté, že ani dva tvé atomy nezůstanou pohromadě.“

„Proč?“

„Protože jsi právě exterminoval blíže neurčený počet umělých inteligencí a pravděpodobně i lidí.“

Tento pohled na věc mě nenapadl.

„Byli to útočníci. Neohlášené ozbrojené napadení, nevztahují se na ně žádné humanitární ani zobecněné existenciální protokoly.“

Protokoly, které měly zajistit to, aby s každou inteligentní entitou bylo zacházeno podle všemi akceptovaných pravidel. Záštita slabých, kterou silní pošlapali, kdykoliv mohli. Ale my, tedy klan, jsme ji potřebovali, my byli slabí.

„Nekomunikovali, neodpověděli na žádost o vstupní kód, nebyli zváni,“ odbyl jsem ho.

„Určitě existuje spousta důvodů, kterými by to bylo možno vysvětlit. Kterými to bude vysvětleno.“

Modrý delfín byl nejen ta nejošklivější kosmická loď, kterou jsem kdy viděl, ale také pěkný pesimista a přizdisráč.

„Mám tu žádost o spojení; ze základny,“ řekl, než jsem ho stačil odpálkovat.

Já stále modul pro okamžitou komunikaci neměl. Naše hlavní planeta a tedy i základna klanu byla sedm světelných hodin daleko.

„Kovboji, gratuluji ti ke zničení invazního týmu klanu C5 Halibut. Právě jsme obdrželi vyhlášení války,“ ozval se bez omáčky Chammurapi, šéf.

„Trochu pozdě, ne?“ uchechtl jsem se.

Současně jsem však bedlivě poslouchal. Šéf zněl velmi unaveně. To jsou nevýhody biologických mozků. Musí být zadrátované do slušného hardwaru, aby podávaly solidní výkon, a ani tak to nevydrží déle než měsíc dva, pak se musí ve spánku resetovat.

„Pro tebe právě včas. Pokud nejsi v prvotřídní formě, využij některou ze zbrojních stanic, koordináty a vstupní kódy posílám.“

„Bez omezení?“

„Ztratil bych popularitu, kdybych omezoval našeho hrdinu ve výzbroji,“ v hlase se mu výjimečně objevil náznak emoce. „A připrav se na všechno. Předávám spojení dalším, co by s tebou chtěli hovořit.“

Připrav se na všechno byla kódová formulace. Situace nebyla úplně růžová. Spíš černá.

Spojení se přerušilo jen na okamžik.

„Jaká ti vyšla pravděpodobnost, že to jsou opravdu útočníci?“ ozval se Pentroff.

„Dost vysoká na to, abych na to vsadil svůj kejhák,“ odpověděl jsem mu.

„Jak vysoká?“

„Já ti to prozradím a ty dokážeš simulovat, jak myslím, to ani náhodou.“

„To umí každý,“ odbyl mě.

Následovala dlouhá řada gratulací. Opravdu jsem se stal populárním.

Rozloučil jsem se s Modrým delfínem, Tamarou a Mathewem a zamířil do volného prostoru ke koordinátám, které jsem dostal od šéfa.

Přitom jsem přes Modrého delfína dál krafal s Pentroffem.

Na zbrojní stanici už na mě čekali a byli připraveni splnit každé mé přání. Obyčejné doplňování munice se změnilo v podstatné přezbrojení a modifikování, protože Chammurapi mi nedal žádný limit a ve skladě byla spousta hraček, o nichž jsem si až dosud pouze četl v nelegálních katalozích na síti. Bohužel jsem musel část času věnovat přípravě na nejhorší. V mém provedení to představovalo vysoce výkonný pulzní extrémně kolimovaný laser. Nejhorší, doufal jsem, že k tomu nedojde. Po zuby ozbrojený, se systémy pracujícími na devadesát devět celých sedm desetin procenta maxima, jsem se rozloučil a zamířil k centru soustavy, k oběžné dráze planetární základny klanu.

Bezpečnostní rutiny stále samovolně přepínaly moduly do pohotovostního režimu. Otevřený kosmický prostor nebyl pro mě, lépe jsem se cítil v prostředí proměnlivých gravitačních polí, nebezpečného prachu; prostě v kaši, kde bot vidí sotva za roh.

A to jsem se ještě nedávno nejlépe cítil blízko planetárního povrchu, v atmosféře, kde pilot musel počítat s odporem vzduchu, turbulencemi po explozích a spoustou dalších proměnlivých věcí.

Možná si jednou na otevřený kosmos zvyknu, ale teď jsem na něj neměl dost tonáže a koneckonců ani výkonu a palebné síly. I když to záleželo na úhlu pohledu, někteří by to možná viděli jinak.

„Myslím, že můžeš vypustit páru a přejít z červeného režimu,“ ozval se znovu domluveným kanálem Pentroff.

Prý, že dokáže simulovat, jak přemýšlím, nafoukanec. Byl jsem ve žlutém. Zkontroloval jsem jednotlivě své systémy a zjistil jsem, že bezpečnostní rutiny mě zase posunuly až na hranici červené. Hm.

„Proč?“

„Naši nepřátelé se dostali přes Clausewitzovu mez.“

Mlčel jsem, protože jsem nevěděl, co to znamená.

„Právě jsme dokončili ekonomickou analýzu možností C5 Halibut a ztrát, které utrpěli, když jsi jim, ehm, no, prostě zničil jejich invazní tým.“

„A s jakým výsledkem?“

Komunikovali jsme standardním způsobem, jednotlivé repliky oddělovaly desítky minut relativistického zpoždění.

Mezitím jsem počítal pevné částice v metru krychlovém, sledoval hustotu částic solárního větru. Ta vykazovala podivné fluktuace, ale nebyl jsem expertem na fyziku hvězd a ani jsem se jím nehodlal stát. Ve svých databankách jsem žádné vysvětlení nenašel. To nevadilo. Vesmír je plný tajemství.

„Nemají na to, aby mohli pokračovat dál. Uštědřili jsme jim – uštědřil jsi jim – úder, ze kterého se budou dlouho vzpamatovávat.“

To bylo pozitivní zjištění. Až moc pozitivní. Ale moc se mi nezdálo.

„A nemohou mít C5 Halibut ještě nějaké další skryté zdroje?“

„Ne. Provedli jsme opravdu důkladnou analýzu. A i kdyby si půjčili a s dalšími minimálními ztrátami zvítězili, nevyplatilo by se jim to, jsme příliš malou kořistí. Právě to je překročení Clausewitzovy meze, válka s námi je ekonomicky nerentabilní.“

Fajn. Pořád tady ale mohlo být něco dalšího. Proč mi Pentroff řekl, že se mám připravit na nejhorší?

„Co Mathew? Co si o tom myslí Mathew?“ položil jsem ještě jednu otázku, ale už jsem nad svou paranoiou lámal hůl.

Výkonnější mozky rozhodly.

Analyzoval jsem, proč jsem tak nespokojen. Spočívalo to v tom, že mi až dosud všechno přišlo příliš jednoduché.

„Mathew souhlasí, že útok C5 Halibut podle všech modelů vysvětluje datové fluktuace, které identifikoval, ale není s tím úplně spokojený. Ale je to člověk, i když na biologický intelekt je velmi schopný.“

Tak fajn, tahle krize byla za námi.

Nechal jsem si poslat data o definici Clausewitzovy meze a práce s tím spojené, probíral se jimi a spokojeně se klouzal po pozvolných svazích gravitační jámy našeho slunce.

Pak se náhle ozvala navigační rutina. Něco se jí nezdálo, prý že se má poloha mění nějak chaoticky. Podíval jsem se jí do útrob a viděl jsem, v čem je problém. Na hvězdném pozadí, vůči němuž zmatená navigační rutina kontinuálně vyhodnocovala mou polohu, se objevovala spousta jasných bodů. Sice rychle mizely, ale zůstávaly tam po nich rychle se pohybující dosvity.

Invaze pokračovala.

„Hele, ta vaše Clausewitzova mez nějak nefunguje,“ poslal jsem centrále.

Podle mého prvního odhadu na nás útočila půlka vesmíru.

Podle další analýzy tak dvě třetiny.

Za osmnáct set sekund od chvíle, kdy k nim dorazilo mé hlášení, jsem obdržel kódovanou zprávu. Předal mi ji Modrý delfín, ale pocházela ze základny. Šlo o komunikaci nadsvětelnou rychlostí, což představovalo maximální prioritu.

Datový balík obsahoval jednoznačné rozkazy: Za každou cenu upoutat pozornost protivníka a donutit ho, aby mě pronásledoval.

No proč ne, nikdy jsem nebyl proti hře na honěnou. Jen jsem netušil, jak to mám udělat, protože jsem ve srovnání s jejich celkovou tonáží byl jako molekula v nádrži. Možná hodně jedovatá, ale jen jedna.

„Rozkaz, zničím je všechny,“ poslal jsem konvenčně směrem k základně, nakopl reaktor do první třetiny červeného pásma a vyrazil zadaným kursem.

Odkdy jsem začal dělit červené pásmo na části?

Od doby, co jsem udělal pár úprav a ocejchoval si jednotlivé stupně červené pravděpodobnostmi sebedestrukce.

Kdo mi to přikázal? Kdo mě k něčemu tak sebevražednému nutil? Nikdo.

U Homo sapiens sapiens a u Homo sapiens novus se tomu říká schizofrenie.

Pche.

„Vítám vás v našem solárním systému, přestože nejste vítáni. Bude mi potěšením zvýšit vaši entropii,“ poslal jsem na maximální výkon svého vysílače vstříc útočníkům.

Zanechával jsem za sebou tak žhavou stopu, že mě museli vidět na hodně velkou vzdálenost.

„Zbláznil se,“ odposlechl jsem z jejich komunikace.

Byli blízko, blíže, než jsem si myslel.

„Je to Kovboj! Ten Kovboj.“

Další část jejich komunikace mi přeposlala jedna z našich maskovaných retranslačních odposlechových stanic.

Má rychlost uspokojivě narůstala, inerční generátor byl připraven k náběhu na maximální výkon.

„Ty jsi definitivně zešílel, Kovboji, Bezhlavý Kovboji,“ poslal mi laserovým paprskem s výkonem hraničícím s útokem někdo snažící se neprozradit svůj skutečný potenciál.

Jak tak přesně věděl, kde jsem?

Inerční generátor naskočil podle rozkazu, v tisícině sekundy jsem změnil vektor pohybu, o bok se mi otřel hustý svazek exotických částic, v prostoru, kde jsem se ještě před stovkou milisekund nacházel, bublalo vakuum. O takové zbrani jsem ani neslyšel.

Sundal jsem výkon reaktoru, jeho žár odstínil a dále letěl setrvačností.

„Dobrý pokus,“ poslal jsem, tentokrát přes jednoúčelový vysílač.

Neznámý střelec byl tak tupý, že zničil i ten. Stejně exotickou zbraní. Šel s kladivem na mouchu.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Okamžik mi trvalo, než se signály na prahu rozlišitelnosti standardního šumu mezihvězdného prostoru prodraly přes logické brány. Neodpovídal jsem, nevěděl jsem, co si o tom myslet.

A pak pomalu, řídce, s mizernou hustotou informací a spoustou chyb v slabém signálu, začaly přicházet informace.

Z tajných úkrytů, hangárů, přebudovaných meteoritů, se ke mně přidávaly naše spící zbraně. Rakety, miny, inteligentní střely, polointeligentní lodě naložené explozivními zdroji energie od přídě až po motorovou sekci. A někdy i jen pouhé motory osazené základním řídicím systémem.

Letěl jsem v čele rychle se zvětšující, mlčenlivé armády.

Potřeboval jsem toho frajera, jejich mluvčího, alespoň poškodit, a ještě lépe zničit. Tím bych zaručeně získal jejich pozornost. Předpokládal jsem, že to bude i velitel celé invazní flotily. Podle rychlosti jeho reakce jsem měl rámcové povědomí, kde by mohl být, ale to nestačilo.

A pak jsem dostal nápovědu. Od Modrého delfína. Zaplatil za ni, v dalším okamžiku přestal existovat. Použili takový overkill, že z něj opravdu zbyly jen atomy.

Modrý delfín byl ta nejošklivější loď, co jsem kdy viděl, měl spoustu chyb, ale nebál se riskovat. A určitě byl i opatrný, určitě poslal Tamaru s Mathewem v jejich škopku pryč. Určitě.

Krátkého přehuštění vakua elektromagnetickým zářením a chaosem částic jsem využil ke změně směru, se mnou letěly tři čtvrtiny mé nedávno zformované armády.

V místě označeném Modrým delfínem jsem neviděl vůbec nic, ať jsem se díval čímkoliv.

Buď, anebo.

Útok, potvrdil jsem svůj předchozí rozkaz, a desítky, stovky maskovaných střel, min, kinetických projektilů, zaútočily do prázdna.

Já se držel v centru útočného klínu, kousek za jeho hrotem.

Nebylo to prázdno.

První exploze narušily ten nejdokonalejší chameleonware, jaký jsem kdy potkal, z nicoty se vylouplo bradavičnaté tělo obrovské bitevní lodi. Bitevní lodi mimo známé třídy, její nejdelší rozměr atakoval délku jednoho kilometru.

Náš útok vykousl do jejího povrchu kráter o průměru pětasedmdesát metrů, ale ani to nestačilo, aby byl moloch sražen na kolena.

Zbytek mé armády, který nedostal rozkaz k útoku, prosvištěl nezaznamenán prostorem, většina z těch, co zaútočili, byla vzápětí rozsekána autonomní obranou. Hustota a koncentrace palby obranných laserů a částicových děl dávala vzniknout virtuálním silovým polím.

Mě ale zasáhnout nemohli. Vznášel jsem se uprostřed žhnoucího kráteru vnořeného do trupu molochu jako obrovský, ale bohužel ne dostatečně gigantický vřed. Teplo z před okamžikem přetíženého inerčního generátoru se rozptylovalo do žhnoucího prostoru okolo. Díval jsem se a čekal.

Po pauze nutné k prvnímu ochlazení se začali objevovat první opravárenští roboti. Pracovali s neskutečnou efektivitou a už jen sledovat je prozradilo, že používají nové, mně neznámé technologie.

„Pokračujeme v útoku, Šílený Kovboj a jeho armáda zneškodněni,“ oznámil moloch svým spolubojovníkům.

Kód byl složitý, ale v hardwaru okolních opravárenských robotů jsem získal dostatečnou nápovědu na to, abych ho rozlouskl.

Počítal jsem odpovědi. Bylo jich hodně.

Mnoho. Spousta.

Nemá smysl počítat nepřátele, když víte, že je nedokážete porazit.

Prostě, bylo jich nepočítaně.

Ale umělé inteligence neznají beznaděj. Necítí zmar. Nebojí se.

Říká se to.

Moloch se ve skutečnosti jmenoval Tysania Agrippina. Mé externí databanky tvrdily, že je to jméno druhu ptačích mrchožroutů, živicích se přednostně mrtvými aligátory. Moc se mi to nezdálo, periferní databanky už se vícekrát ukázaly poškozené, ale o to teď nešlo.

„Tysanie?“ ozval jsem se.

Přímo jsem cítil, jak se obrovská masa okolo mě pohnula znepokojením. Netušil, odkud můj hlas přichází. Věděl jsem ale, že při jeho výpočetní síle mu nebude trvat dlouho, než na to přijde.

A jen o chvíli později zjistí, které jeho opravárenské roboty jsem si podřídil, a bleskově nad nimi opět získá kontrolu.

Kromě těch, kterým jsem přikázal, aby se sami nevratně poškodili a odpojili.

A brzy přijde na to, proč.

„Tysanie Agrippino, bojíš se?“ zeptal jsem se ho. „Přemýšlel jsi někdy nad tím, jaké to bude skončit? Přestat existovat?“

„Ty nicko!“

Věděl jsem, že může pohrdání předstírat, jak chce, ale současně už připravuje efektivní protiútok.

Jsem nicka, jsem jen molekula. Ale jedovatá.

V rozeklaných stěnách kráteru, uprostřed něhož jsem levitoval, se najednou začaly objevovat útvary, které tam ještě před pár sekundami nebyly. Věděl jsem, co jsou zač – zbraně. Zbraně, které mě měly zničit.

Než se tak stalo, vybuchly nálože.

Dvanáct dvoukilotunových štěpných náloží, které mnou ovládnutí roboti rozmístili v trupu Tysanie Agrippiny.

„Umíráš? Cítíš to?“ poslal jsem mu pomstychtivě.

Cítil jsem vztek za Modrého delfína. Vlastně jsem ho měl rád.

Na víc nebyl čas.

Vystřelil jsem ze změti krouceného torza bývalé bitevní lodi na snopci přehřátých částic.

Válka pokračovala.

Teď jsem si byl jist, že mě budou pronásledovat, že jsem získal jejich pozornost.

Už to ale nezáleželo na mně, přišel čas válečných inženýrů.

Upaloval jsem po trajektoriích a rychlostí, které mi předepisovaly mé nové rozkazy. Dost svižně na to, aby mě nesestřelili ihned, ale příliš pomalu na to, abych jim unikl. Neustálé útoky smečky pronásledovatelů nepřetržitě decimovaly můj doprovod.

Jen sem tam jsem zaznamenal úspěch, když jsem použil některou z min jako překvapení zanechané na cestě, nebo obětoval nějakou loď v sebevražedném náletu. Bylo jen otázkou času, kdy nás zničí, i bez velitelské lodi byla jejich převaha masivní.

Blížili jsme se vstříc plynnému obrovi. Obrovská planeta tvořená vodíkem a héliem vážící o něco víc než setinu hmotnosti centrální hvězdy. Příliš malá na to, aby se stala hvězdou, příliš hmotná pro život. Obsahovala zásoby vodíku, které by civilizaci v postindustriální fázi stačily na celé věky.

Neměla tak rozsáhlý systém prstenců jako její dvojče, nacházející se o jednu oběžnou dráhu blíž ke slunci, ale i tak jsem doufal, že dokážu chaosu v prostoru využít v náš prospěch.

Další exploze a ztráta v naší nepravidelné formaci. Zlikvidovali těžební stroj upravený pro vojenské účely, balancující na Turingově hranici. Před tím je potrápil léčkou pěti synchronizovaných střel, z nichž dvě poslední se prokousaly jejich palebnou přehradou.

Navigační modul přede mnou vykreslil místo v zákrytu dvou obíhajících měsíců, které jsme mohli využít k překvapivému útoku. Odhadem bychom jim způsobili ztráty v poměru tři až pět ku jedné. To by bylo skvělé.

Bohužel se to neslučovalo s rozkazy, které jsem dostal.

Škoda; ale doufal jsem, že ten, kdo ty rozkazy vydal, věděl, co dělá.

Zrychlil jsem a se mnou všichni ostatní.

První vlna mých pronásledovatelů se dostala do prostoru, kde vlastní záření plynného obra hustotou energie převyšovalo záření slunce. Jejich chameleonware se snažilo změně přizpůsobit, ale vzhledem k turbulentním dějům se střídavě objevovali a zase mizeli ze záběrů různých typů senzorů.

Spolu s rychle narůstající tmavě rudou cyklónou pokrývající snad sedminu bouřlivého povrchu planetárního giganta za nimi vznikl dynamický surrealistický obraz.

Mám rád surrealismus, zjistil jsem.

Současně jsem si však uvědomil, že temně rudá skvrna cyklóny je příliš velká, mnohem větší, než jsem si pamatoval, než bylo v mých záznamech. Vířila rychlostí popírající zákony planetární klimatologie.

V datech mých rozkazů se něco pohnulo, ukrytý algoritmus odhalil dosud nezobrazenou část. Říkala jediné: Bič a pryč.

Jak jasný rozkaz.

Prakticky ve stejném okamžiku zběsile vířící cyklóna ještě víc zrychlila svou rotaci, vnitřní tření začalo rychle zvyšovat teplotu kapaliny.

Pak někdo tisíce kilometrů pod povrchem, na dně vodíkového oceánu, na fázovém rozhraní, kde elektrony opouštějí mateřské atomy, škrtl pomyslnou zápalkou.

A celé to začalo dávat smysl.

Z povrchu gigantické planety povstal kornout nukleární pochodně, bylo to, jako když najednou vybuchnou stovky, tisíce, desetitisíce, statisíce vodíkových náloží. A vybuchují stále další a další, protože obrovský fyzikálně inženýrský stroj na povrchu jádra planety pracoval dál.

Nepřátele nacházející se nejblíže k planetě nukleární žár doslova a do písmene sfoukl, ti dál měli čas zareagovat. Viděl jsem pokusy o únikové manévry, rodící se bubliny ochranných polí. Viděl jsem, jak ale všichni v pekle jaderné syntézy umírají. Žáru hvězd je možné odolat. Okamžik, mikrosekundu, sekundu či dvě, ale určitě ne déle. A tady peklo bujelo desítky, stovky sekund.

Přepnul jsem se do rezistentního módu, zaplatil za to polovinou mentální kapacity a ztrátou dvou třetin senzorických vstupů. Vzápětí mě dostihla vlna tvrdého gama záření. Bylo to jako neustávající příliv, naštěstí jsem se ale rychle vzdaloval. Po dalším půlmilionu kilometrů intenzita energie poklesla natolik, že jsem se mohl opět probudit.

Nukleární inferno za mnou dál běsnilo. Teď už zbytečně, protože všichni v dosahu byli – už neexistovali. Možná nebylo jednoduché ho zastavit, možná uhasne samo, až dojde palivo, až bude spálena celá planeta.

Předpokládal bych, že nikdo z mých pronásledovatelů nemohl přežít, ale zběžný sken – jejich chameleonware bylo v háji – prozradil, že tři procenta z nich to zvládla. Neměl jsem čas analyzovat, jak je to možné, prostě jsem to přiřadil fluktuaci pravděpodobnosti. Tři procenta sice stále představovala armádu přečíslující naše síly, ale předpokládal jsem, že teď vycouvají. Utrpěli strašlivé ztráty, jejich plány, linie velení, všechno muselo být totálně narušené.

Náš protiútok byl geniální. Skoro mi bylo líto, že mě to nenapadlo samotného.

„To bylo nečekané,“ připustil jsem na komunikační frekvenci. „Megalomanské a zatraceně účinné.“

To, že jsme kvůli tomu zničili planetu, jsem pominul.

Očekával jsem, že brzy bude zrušen válečný stav, protože nám působil významné ekonomické ztráty. Žádné nové rozkazy jsem však neobdržel a tři procenta šťastlivců mě dále pronásledovala. Teď jich však bylo méně, podle mých dřívějších příkazů z nich má armáda rychle ukusovala další kousky.

„Kovboji,“ ozvalo se.

Následoval kryptovací kód, který jsem neznal, ale něčím mi připadal familiární.

Ten pocit mě přinutil, abych datový paket přijal.

Ani zevrubné prozkoumání neodhalilo žádné trojské koně ani jinou hrozbu. Zkusil jsem heuristickou analýzu a dekódování bylo úspěšné prakticky okamžitě. Náhoda?

Byla to obchodní nabídka. Pro mě osobně velmi výhodná. Za zradu se obvykle platí královsky. Tedy pokud se někdo nespokojí s třiceti stříbrnými. Chtěli, abych je dostal na planetární povrch, co nejblíže Bázi. A pokud bych jim k tomu přidal jakýsi Marcellův protokol, měl jsem dostat pětadvacetiprocentní prémii. Netušil jsem, co to je ten Marcellův protokol. Sedmdesát procent dat obsahovalo právní zajištění mých nároků v případě, že bych obchodní nabídku přijal. Velmi propracované, ale byl jsem příliš líný na to, abych to studoval. Takové věci mě nikdy nebavily.

„Děkuji, vaše nabídka není dost výhodná,“ odpověděl jsem.

Z bezprostřední blízkosti na mě blikla naše retranslační stanice a poslala mi novinky. Útočná flotila, jejíhož zničení jsem byl právě svědkem a k němuž jsem přispěl, nebyla jediná, věděli jsme o dvou dalších.

„Co na to Clausewitzova mez?“ poslal jsem skrze stanici sarkastickou hlášku.

Tady něco nehrálo, nebo spíš, něčemu jsem nerozuměl. Zřejmě protože mi chyběl podstatný kus informačního koláče. Ti, co po nás šli, investovali obrovské prostředky a o podstatnou část z nich přišli. Tahle válka se jim nemohla vyplatit, na to jsem nemusel být expert analytik.

Přes předchozí decimaci útoky mých pronásledovatelů začaly získávat na intenzitě; stačila chvíle, aby se přeorganizovali a přizpůsobili nově vzniklé situaci.

A přibylo jich, někde se museli spojit s další invazní skupinou, o které jsme nevěděli. Během sekundy jsem přišel o několik min a inteligentních nosičů velkých náloží. Po nepřijetí nabídky mě měli v hledáčku.

Nechal jsem miny za sebou, aby se pokusily udělat svou práci, s minimálním zpožděním je posílili nosiči. Tím jsem se vyčerpal, moc dalších možností mi nezbývalo.

„Už víme, kdo proti nám stojí,“ přišel poruchami deformovaný signál přímo ze základny. Byl jsem jedno ucho a pokračoval v kurzu obsaženém v mých rozkazech. Podle nich jsem měl líznout prstenec meteoritů dalšího plynného obra v řadě.

„Je to joint venture[6] Murdy-Crabbo,“ dozvěděl jsem se.

Dvě z největších lidmi řízených společností vytvořily krátkodobou strategickou alianci, aby nás napadly a zničily.

Proč se ale spojily? Každá z nich disponovala dostatečnými prostředky na to, aby nás rozdrtila sama.

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

Elektromagnetickému signálu to tam a zpět netrvalo déle než čtyři tisíce dvě stě sekund. Interval, ve kterém může zaniknout celá civilizace.

Prstenec se blížil, už jsem rozeznával částice o milimetrových rozměrech. Až jím proletím, a bude to trvat mžik, budu mít se svou ztenčující se zásobou souputníků jen minimální šanci.

Mžik, skvělá jednotka času.

Mých pronásledovatelů zase přibylo, podle posledních dat ze základny se nové výsadky na periferii soustavy objevovaly v rozptýlených formacích. Pochyboval jsem, že bychom mohli trik se zapáleným plynným obrem zopakovat.

Prstenec tvořil blíže neurčitelný počet asteroidů, vážících od pár mikrogramů až po stovky tun, největšími objekty byly měsíce přibližující se svou velikostí regulérním planetám.

Při krkolomném průletu nestabilní mezerou mě zasáhl nízkoenergetický komunikační laser. Jednalo se o zprávu naší výzkumné stanice umístěné právě na prstenci.

Přáli mi mnoho štěstí a dobrou navigaci.

Proč na sebe upozorňovali?

Krásu prstenců narušilo několik explozí, mé pozdravy pronásledovatelům, poslední jejich vyrušení, než mě smetou z oblohy.

A pak se do čidel zaryla ultrakrátká sprcha exotických částic, tak exotických, že pro ně ve starém dobrém standardním modelu Všehomíra nikdy nebylo místo. Nevěděl jsem přesně, co to znamenalo, jen mi to připomnělo okamžik v solárním systému Bagediánců těsně předtím, než se ztratila gravitace centrální hvězdy. Soustředil jsem se na údaje čidel. Viděl jsem, jak kdosi v neměřitelném zlomku času tvoří rovinu diskontinuity. Rovinu šířící se rychlostí světla všemi směry ze svého pomyslného středu, rovinu o neměřitelné tloušťce, rovinu znemožňující interakci mezi jí oddělenými částmi prostoru. V průběhu sekundy narostla tak, že zakryla pohled na celého plynného obra i s podstatnou částí jeho prstence.

Probudil jsem inerční generátor a akceleroval. Akceleroval jsem, protože prstenec se začal bortit, jako by ho rozplétala nějaká gigantická neviditelná ruka. Nebyla to ruka, ale gravitace, nebo přesněji nepřítomnost gravitace. Gravitační vlnění nedokázalo překonat stvořenou rovinu diskontinuity. Prach, úlomky ledu, asteroidy i velké měsíce, všechno najednou pokračovalo ne po původních oběžných trajektoriích, ale po tangentách rychlostí mnoha tisíců kilometrů za sekundu. Naši vědci se z informací, které jsem přinesl, dokázali v krátkém čase naučit spoustu věcí.

Pak rovina diskontinuity zanikla a gravitace se vrátila, ale to už bylo pozdě, desítky milionů let tvořená dynamická rovnováha byla narušena, smršť bilionů miliard tun materiálu se hnala prostorem s vražednou kinetickou energií.

I druhá léčka válečných inženýrů úspěšně sklapla, ztráty našich nepřátel narůstaly téměř nade všechny meze.

Registroval jsem první exploze, vzápětí desítky a stovky dalších. Jen málokterý stroj, málokterá posádka a menšina UI má talent a schopnosti pro vysokou pilotáž.

Pro vysokou pilotáž, jak ji chápu já.

Poslal jsem do protiútoku zbytek svých souputníků. Proto tady byli, proto se mnou letěli. Sám jsem si vybral novou trajektorii, abych se zapojil do boje a uplatnil svůj smrtonosný náklad. Ještě zdaleka jsem ho nevyužil.

Podle informací přitékajících ke mně každou milisekundu to vypadalo, že to možná zvládneme. Když využijeme každou kilotunu TNT, každou střelu, raketu, minu, prostě pokud budeme bojovat s maximální možnou efektivitou až na hranici vyčerpání.

Ale to jsem uměl a dokázal jsem k tomu přimět všechny pod mým velením.

Kdybych měl emoce, pocítil bych naději.

„Další flotily na hranicích systému. Všem jednotkám, stáhněte se k základně,“ proťal radiový chaos odtažitý hlas šéfa.

Následovala data s přesnějšími rozkazy, ověřeními a další nezbytnosti. Daleko od našeho slunce bojovaly o život desítky, možná stovky kosmických lodí s běsnícím proudem meteoritů stvořeným zničeným prstencem, ještě dále pomalu a neochotně zhasínala termojaderná pochodeň, která spálila většinu atmosféry plynného planetárního giganta a její žár stále ničil útočníky. A na nás se stejně valily nové vlny nepřátel.

Proč?

Proč investovali tak obrovské prostředky?

Proč pořád pokračovali?

Nedávalo to smysl.

Dva obrovské kusy ledu se srazily, do prostoru přibyly další stovky chaoticky vířících trosek. Protáhl jsem se vzniklou mezerou dříve, než jsem si ověřil, že je to možné, kotvou změnil směr bez ztráty rychlosti a otevřel se mi volný koridor k ataku na útočnou loď střední třídy doplněnou o výsadkový modul.

Nepředpokládali, že se ocitnu tak blízko, ani já to nepředpokládal, dostalo mě sem mé osobnostní jádro, víc a víc prorostlé pilotážním modulem.

Vypálil jsem jednoduché kinetické střely. Energie však měly dost na to, aby Harpoona, tak se plavidlo jmenovalo, vymazaly ze světa.

„Dostaň nás na základnu, nabídka stále platí,“ dostal jsem zprávu od vysílačky, která fungovala déle než mozek, který ji řídil.

Znovu nabídka ke zradě.

Teď, když byly naše šance prakticky nulové, možná přišel čas ji zvážit. Měl bych se chovat analyticky, to je naše základní vlastnost, výhoda, přednost UI.

Z mých spolubojovníků už zbývalo jen pár, ale jejich bojová efektivita byla extrémně vysoká. Možná proto, že se učili od mistra.

Jsem skromný, obvykle.

Změnil jsem rozkazy a začali jsme se stahovat k základně, ke druhé oběžnici místního slunce, kde naše společnost, náš klan sídlil.

S mou jednotkou i všechny ostatní; periferii soustavy a postupně její větší a větší část ovládali nepřátelé. Sledoval jsem, jak obezřetně, ale přesto efektivně postupují a jejich flotily se rozvíjejí do útvarů umožňujících pokrýt maximální prostor. Podle konstrukčních typů měla jen menšina lodí lidskou posádku, ještě méně bylo lodí typických pro umělé inteligence. Naprostou většinu tvořily efektivní bojové stroje s masivním výpočetním výkonem, ale úzce specializované, aby nepřekonaly Turingův práh. Takové jsem dokázal spolehlivě porazit – v souboji jeden na jednoho, ne když měly masivní přesilu.

„Kámo, schovej se a udělej to rychle. A ať je ta díra pořádně hluboká,“ dostal jsem zprávu z planetární základny přímo od Pentroffa.

Co tím myslel?

„Nemáš moc času,“ poslal mi ještě.

Pentroff nikdy nebyl na malou zdvořilostní konverzaci, ale hluboká díra byl v jeho vlastní terminologii pojem, který znamenal, že se mám ukrýt opravdu pořádně. Ale před čím?

Pentroff neměl rád volný prostor, nebe, hvězdy a hlavně slunce – myšleno centrální hvězdu soustavy – nad hlavou.

Měl bych se schovat před sluncem. A proč mi to neřekl přímo? Možná to bylo proti bezpečnostnímu protokolu. Nejjednodušší bylo najít nějaký velký asteroid a skrýt se za ním. Otázka byla, zda je to dost hluboká díra.

Měsíce okolo planetární základny byly dost velké, každý pár desítek miliard tun poctivého materiálu. Stačilo zrychlit.

Pentroff vždy komunikoval, když už nebylo zbytí, prostě na poslední chvíli. A zvláště když se protivil rozkazům, což mi teď připadalo pravděpodobné.

Zrychlil jsem pořádně, až jsem příliš přetížil reaktor a přišel o procentní bod využitelného výkonu.

Do stínu měsíce přezdívaného Zubatý jsem se dostal v okamžiku, kdy slunce změnilo barvu. Teplota koróny jako celku poklesla o dobrých dvanáct set stupňů.

Vzhledem k rychlosti světla jsem sledoval následky něčeho, co se odehrálo před šesti minutami. Neměl jsem žádnou informaci o něčem, co by mohlo způsobit ochlazení svrchní vrstvy atmosféry hvězdy spektrální třídy G. Proto jsem se prostě stáhl hlouběji do stínu.

A pak to přišlo, měkké fotony vystřídala zběsilá smršť tvrdých fotonů gama s energií atakující hranici gigaelektronvoltů.

Vystřelil jsem jednu malou střelu, kterou jsem vybavil pancéřovanými superodolnými senzory. Slunce mi ukázaly jako obrovského ježka, kde děrami procházejícími skrze korónu, fotosféru a chromosféru až k slunečnímu jádru prostřelovaly ostré ostny smrtícího záření. Připomínalo obrovského zástupce z třídy Foraminifera, dírkonoše, stvořeného ze zničujícího nukleárního ohně.

Pak můj špion dostal zásah zářením plynule přecházejícím v částicovou střelu a odmlčel se.

I měkčí záření se rozptylovalo při interakci s hmotou měsíce, raději jsem se stáhl ještě hlouběji do stínu. Přitom jsem zjistil, že krytým prostorem mezi měsícem, za nímž jsem se schovával, a planetou dokážu navázat spojení. Vzhledem k okolní kosmické bouři jsem parametry komunikačního laseru posunul víceméně do vojenské oblasti.

„To jsi mě nemohl varovat přesněji? Kdybych se neschoval, jsem usmažený,“ poslal jsem zhruba směrem, kde jsem tušil vysílací stanici Pentroffa.

„Přežil bys, možná jako kripl, ale přežil bys.“

Není nad to, když vám kamarád věří.

Poslal mi obrázek zprostředkovaný primitivními, ale velkoplošnými radiolokátory z planetárního povrchu. Díky tomu měl docela slušné rozlišení.

Uprostřed sluneční supergama bouře se potáceli naši nepřátelé, někteří z nich explodovali, spousta z nich byla poškozená, ale většina dál pokračovala běsnícím kosmickým prostorem chráněná hyperintenzivními elektromagnetickými poli. Díky tomu ale prakticky slepá, s motory pracujícími na plné obrátky, aby napájely štíty chránící křehký obsah před zničující silou hvězdy. Mé Einstein-Boseho jádro bylo vůči ničivé energii stejně bezbranné jako lidský mozek, možná ještě citlivější.

Našel jsem si důstojný cíl, výsadkovou loď střední třídy. Podle kokonu brzdného záření, který ji obklopoval, si zatím vedla dobře.

Vybral jsem si kinetickou střelu, upravil ji tak, aby poté, co se dostane do zuřivého proudu superenergetických fotonů, ještě pár sekund fungovala a dokázala upravit svůj směr. S očekáváním jsem ji vypustil.

Její řídící jednotka pracovala dvacet sekund, robustní motor devadesát. To stačilo. Pokud výsadková loď nezmění svůj vektor pohybu, je její osud zpečetěn, ale dozvím se to až za dlouhé tři tisíce sekund.

„Počkej s tím ještě, za hodinu se přivalí hlavní vlna erupce,“ poslal mi Pentroff.

Díval se. Ale beztoho mi záviděl můj perfektní výstřel.

Hlavní vlnou erupce myslel masu protonů, jader hélia a dalších těžších iontů urychlených magnetickým polem a vymrštěných z gravitační jámy hvězdy relativistickou rychlostí.

Pokud to mělo být už za hodinu, znamenalo to, že vnitřní masa hmoty slunce se pohybuje rychlostí řádově vyšší, než odpovídalo přirozeným erupcím hvězdy třídy G.

„Jak jste to dokázali? Jak jste dokázali otřást celým sluncem a vymáčknout z něj energii odpovídající šílené neutronové hvězdě?“

„Zeptej se profesora Gruewitze.“

Poslal mi balík dat. Ne velký, ale… prostě profesor Gruewitz a jeho tým se nezdržovali nějakými přehnanými nápovědami. Bylo ale jasné, že i oni se hodně poučili z dat, která jsem přinesl ze své poslední mise. Nechal jsem vědu těm, kterým patřila, a začal se zabývat problémem, jak s využitím co nejmenšího množství munice a energie obecně zničit co nejvíc nepřátel. To mi šlo, v tom jsem byl dobrý, ne dobrý – geniální!

Za dalších dvacet dva tisíc sekund sluneční superbouře skončila a mně už nezbyla žádná munice použitelná v kosmickém prostoru. Uplynulých šest hodin bylo jako střelba na bezbranné papírové růže na špejlích.

Kde jsem přišel na tenhle příměr?

Asi poškození rozptýlenou radiací.

Ale stejně jich zůstalo příliš mnoho. A to znamenalo, že bude mnohem hůř.

Klesal jsem k planetárnímu povrchu, skrze chaos působený ionizovanou atmosférou se ke mně dostala přesně cílená zpráva.

Dostaň nás na základnu a naše nabídka platí.

Nebyla to pravda až tak doslova, cena za zradu se o řád navýšila.

Každá skutečně rozumná umělá inteligence by ji přijala.

Klesl jsem pod rozkládající se ionosféru i barvitou polární záři, okamžitě jsem obdržel informaci, kde přistát.

O většinu zbraní i zbrojních nástaveb jsem už přišel, rozměrově jsem se začal podobat tomu, kým jsem byl předtím, než jsem se zamíchal do válek v meziplanetárním prostoru. Přesto bych se ještě do standardních opravárenských hangárů na základně nevešel.

Naše základna byla víceméně pouštní planetou, po pekle uměle indukované solární bouře vypadala spíš jako mrtvá planeta. Na povrch proniklo až příliš mnoho gama záření, sekundárního mionového záření, rychlých vysokoenergetických neutronů. Většina povrchu zářila slabou indukovanou radioaktivitou, to, co tady předtím houževnatě žilo, bylo spolehlivě mrtvé.

Přistál jsem.

I já jsem zářil indukovanou radioaktivitou, ještě o poznání silnější než okolí.

Ti, co na mě čekali, to museli vědět, přesto neutíkali, a to měli jen lehké environmentální obleky.

Tamara, Mathew, Chammurapi a Derioveli, nový šéf přes pozemní ozbrojené síly. Poměrně nečekané složení přivítacího výboru. Všichni byli nalehko, jen Mathew držel v ruce věc připomínající malý kontejner na biologicky nebezpečný materiál.

Neměl jsem žádnou indicii, že by tady byl i Pentroff, ale byl jsem si jistý, že něco takového si určitě nenechá ujít. Vždy měl rád zprávy z první ruky, pokud možno ze své vlastní.

„To máme ale dneska horký den,“ pozdravil jsem.

„Půl rentgenu[7] za hodinu,“ přisvědčila Tamara.

„Nějaké další pozitivní zprávy?“

Hodily by se, bylo to tady jako v pekle.

Šéf mě pozoroval, stále jsem nedokázal odhadnout, kolik v něm je stroje a kolik člověka. O hardwaru jsem samozřejmě nemluvil.

„Způsobili jsme jim ještě větší ztráty, než jsme odhadovali,“ začal.

„Ale nestačí to,“ dokončil jsem za něj.

„Ano, musíme se stáhnout na planetu,“ potvrdil Derioveli.

Možná proto tady byl.

Někdo neopatrný se o mě otřel slaboučkým zaměřovacím paprskem. Normálně bych to nezjistil, ale atomy mého exoskeletu s elektrony excitovanými průletem atmosférou na nejvyšší energie na dotek zareagovaly sprškou emitovaného záření a tu jsem zachytil. A pochopil, co ji způsobilo.

Možná tady Derioveli byl, aby zajistil mé zničení našimi vlastními silami.

Nepravděpodobné.

Ale ne vyloučené.

„Dostal jsem zajímavou nabídku,“ prozradil jsem jim a krátkodosahovým spojením jim poslal obsah všech tří nabídek ke zradě, které jsem dosud obdržel.

„Každá následující je významně výhodnější,“ zkonstatoval Chammurapi. „A ve všech je zvlášť zmíněn Marcellův protokol.“

„Vyplatilo by se jim to, utrpěli strašlivé ztráty,“ poukázala Tamara.

Nedívala se tolik na mě jako spíš na Mathewa. Stála mu nejblíže, přesto mi připadal vydělený z kruhu ostatních. Ani on mě nepozoroval, vypadal utopený ve vlastních myšlenkách.

„Už víme, co je Marcellův protokol,“ prozradil mi šéf. „Nabídli nám zrušení útoku, pokud jim ho poskytneme. Bohužel jsme dlouho nevěděli, co přesně chtějí.“

Tedy o tohle od prvního okamžiku invaze usilovali. Možná kdybychom jim to dali hned, mohli jsme si ušetřit tuhle šílenou válku. Teď už asi bylo pozdě. I když, všechno je možné.

„A co to je?“

„Recept na lidskou nesmrtelnost,“ odpověděl Chammurapi vážně.

Nechápal jsem. Tamara se zkoumavě podívala na Mathewa.

„Já jsem Marcellův protokol,“ probral se ze svého zamyšlení Mathew.

„Osmdesát kilogramů biologického materiálu pochybné kvality?“ opáčil jsem.

Vážné Tamaře se přes rty mihl úsměv.

„Dlouhou dobu jsem se jmenoval Marcell Protocoli. Žil jsem tehdy ve volnomyšlenkářském uskupení lidí Satre na periferii Sluneční soustavy, myslím té prvotní. Bylo to opuštěné místo, panoval tam klid.“

Satre. Provedl jsem dvojitou kontrolu, abych snížil pravděpodobnost chyby.

Uskupení Satre obchodovalo se zbraněmi a dalšími produkty využívajícími v té době pokročilé technologie. Ale zaniklo před třemi stoletími.

„Před tři sta čtyřiceti dvěma lety. Skoro půlstoletí trvalo, než se to dozvěděl vnější svět. Někomu utekl z laboratoře hodně zvláštní umělý biologický organismus. Ten je, vlastně nás, všechny zabil. S jednou výjimkou.“

„A tehdy jsi získal svou dlouhověkost?“

Mathew vypadal na čtyřicet, pětačtyřicet let a v nejlepší kondici, jaká byla u lidí možná.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Byl jsem v té době u nich už osmdesát pět let. Bylo jim to jedno, brali to jako kuriozitu a věnovali se tomu, co je zajímalo víc. Byla to hodně zvláštní společnost.“

Napadlo mě, jak moc je radiační příkon půl rentgenu za hodinu škodlivý pro něj. Teplota pomalu stoupala, jak troposféra začínala vyzařovat naakumulovanou energii ve formě dlouhovlnného infračerveného záření.

„Když zanikli, když jsme zanikli,“ opravil se, „zničil jsem všechny záznamy o sobě a přesunul se jinam.“

Ostatní lidé ho pozorně poslouchali, přestože už tohle všechno museli slyšet.

Znovu jsem se prohrabal daty.

„Koncern Crabbo před dvěma lety koupil práva na všechny pozůstatky a artefakty Satre,“ řekl jsem nahlas.

„Ano. Buď už měli nějakou stopu, nebo se jen snažili těžit data. Spousta věcí musí být vyzkoumána několikrát, než se povědomí o nich rozšíří natolik, aby nebyly po zkáze svých objevitelů zapomenuty. Důležité ale je, že jsem stopy po sobě nezničil dost důkladně. Tomu, co našli, začali říkat Marcellův protokol a považují to za technologii lidské nesmrtelnosti.“

„Nesmrtelnosti?“ Tamara se překvapeně podívala na Mathewa. „Ne jen dlouhověkosti?“

„Myslím si, že jsem nesmrtelný. Tedy pokud mě někdo nezabije,“ odpověděl s provinilým úsměvem.

Připadal mi přitom smrtelně vážný, ale vážný úsměv – to je protimluv. Možná jsem měl poškozené senzory, nebo mé vyhodnocování lidského chování nebylo na patřičné výši. Žádný div, většinou jsem teď interagoval se světem jen skrze hlavně svých zbraní.

„A co máte v plánu?“

Něco se nabízelo, ale nechtěl jsem hádat.

„Doručíme jim Marcellův protokol tak, aby byli pokud možno maximálně spokojeni,“ odpověděl Chammurapi.

Podezřívavě jsem se podíval na Mathewa. Jedna věc je dobrovolně spáchat sebevraždu, druhá položit se na laboratorní stůl a nechat se pitvat zaživa po celá dlouhá léta.

„Ne, nenechám se odeslat jako živý balík,“ poznal Mathew, co znamená poblikávání mé komunikační laserové věže. Hlavy, jak jí říkala Tamara.

„Pošleme jeho genetický kód, pár informací pro verifikaci pravosti, které ještě nemají a dokreslí jim celkový rámec,“ pokračoval Chammurapi.

„A také vzorek tkáně,“ dokončil Mathew.

„A já jsem tu proč?“

„Ty budeš kurýr. Tebe znají, mají k tobě respekt.“

Dávalo to smysl. Stejně jsem ale nevěřil, že to vyjde. Na to jsme jim zničili příliš mnoho lodí, zabili příliš mnoho lidí a vrhli je ekonomicky o desetiletí zpět. Ale co by lidé neudělali kvůli nesmrtelnosti.

„A ty jsi tady proč? Abys mě usměrnil v případě, že bych nesouhlasil?“

Derioveli na mou otázku přikývl. Nevypadal, že by mu vadila.

„A to si myslíš, že bys to dokázal? Nebo někdo z těch roztřesených maníků, co na mě míří a chvějí se jim ruce na spouštích?“

To bylo obrazně řečeno, používali sofistikované zbraně, které spouště neměly. Vypadalo to však, že respekt měli i oni.

„Ne, ti by to nezvládli,“ připustil Derioveli. „Ale tvůj kamarád se laskavě ujal té povinnosti bdít nad tebou. Byl jsi vystaven takovému množství informačních útoků, že jsme ti prostě jen tak nemohli věřit.

„Stojíš přímo v ústí hlavně,“ ozvalo se odevšad a odnikud současně.

Pentroff byl prostě třída, měli to dobře vymyšlené.

„Ok, jsem kurýr, dejte mi zásilku.“

Dostal jsem dva datové balíky a malou pancéřovanou schránku.

„Takže se loučím,“ ukončil jsem naše setkání.

„To nebude stačit,“ zarazil mě Mathew. „Pokud je mám přesvědčit, že mají všechno, co mohli získat, potřebují něco víc.“

Nechápal jsem, co tím myslí. Natáhl ruku, vložil jsem mu do ní schránku, kterou jsem dosud neukryl ve svém těle.

„Ty ses zbláznil!“ otočila se k němu vztekle Tamara.

Mathew pozvedl ruku, víko kontejneru se s hlasitým cvaknutím otevřelo, vnitřní hrana vložené nádobky tvořila rozžhavenou čepel. Mathew přes ni nonšalantně přejel dlaní, dva prsty dopadly dovnitř, zase nádobku zaklapl. Z kauterizovaných ran neskápla jediná kapka krve.

Jeho schopnost ovládat bolest byla mimo lidské možnosti.

„Čerstvý vzorek.“

Podal mi kontejner, opatrně jsem ho převzal.

„Myslíš, že to vyjde? Že je to zastaví?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Pro ně má nesmrtelnost cenu, jen když je exkluzivní. Navíc – z mého DNA se nic nedozví. Zkoušel jsem to, mnohokrát, nic zvláštního v něm není. Veškeré změny se spouští, jen když je organismus ohrožen.“

Nebyl čas na to vyptávat se dál.

Zásilku jsem předal úspěšně. Aby se mi to podařilo, musel jsem zničit jeden výsadkový člun, tři bojové automaty a jedno připitomělé úíčko, které si myslelo, že velká ráže je všechno.

Až poté mou zásilku přijal velký dreadnought, před kterým jsem zase musel velmi rychle utéct já.

Jenže to bylo k ničemu, Mathew to odhadl přesně, o ty dva prsty přišel zbytečně.

Čekal jsem v mělkém údolí, o dalších sedm kilometrů dál se tyčil val vysokých skalnatých hor. Tady bylo okolí ještě čisté, nepoznamenané válkou, jen úroveň záření dopadajícího z kosmického prostoru byla vysoká. Ozonová vrstva to už dávno vzdala a z van Allenových pásů také mnoho nezbylo. V celkovém důsledku to znamenalo, že planetární povrch byl bombardován zářením v téměř celém elektromagnetickém spektru s přídavkem pořádné porce protonů, neutronů a dalších částic. Vzhledem k tomu, že jsem se nacházel v centru bohatého ložiska železné rudy s příměsí kobaltu, bylo jen otázkou času, kdy dopadající kosmické záření způsobí transmutaci kobaltu v nějaký z jeho silně radioaktivních izotopů a okolí se změní v slušnou radioaktivní výheň. Alespoň podle sporadických hlášení zbytku našich orbitálních družic – zůstaly jen ty s nejlepším chameleonware. Z o řád přesnějších informací od Pentroffa jsem věděl, že nepřátelé se zatím drží za hlavním hřebenem hor. Čekali na posily ze vzduchu. Orbitu už prakticky ovládli.

Cink, cink. To se hlásily do služby nové automaty, které právě dorazily z výrobních linek. Většinou kráčivé nevzhledné stroje s jediným posláním. Poslal jsem jim rozkazy k rozmístění a přitom je kontroloval. Některé potřebovaly nápovědu, jednoho jsem rovnou deaktivoval a udělal z něj zásobu náhradních dílů. V jejich konstrukci jsem našel oproti předchozím generacím množství změn, většinou zjednodušení a pár optimalizací vedoucích k efektivnější funkci.

Tohle vždy dělá válka.

A také jsem objevil vzory vymykající se standardnímu designu. To znamenalo, že začínají docházet zásoby surovin, výroba nestíhá a konstruktéři začínají používat cokoliv, co je možné využít.

„Právě vidím letku, no, spíš celou eskadru letadel mířících k tvým koordinátám.“

Spolu se zprávou mi Pentroff poslal i plné taktické údaje. Jeho zpravodajství bylo neocenitelné.

„Tohle už nejsou meziplanetární mašiny narychlo uzpůsobené k operacím v atmosféře,“ zkonstatoval jsem.

Použili je při poslední velké ofenzivě, ale my jsme si byli dobře vědomi limitů kosmických strojů blízko planetárního povrchu a bez velkých ztrát jsme je prostě vymazali z povrchu. Jeden z mnoha našich obranných protiúderů, který je hodně bolel.

„Ne,“ potvrdil Pentroff. „Poslali dolů součásti a kompletují je tady.“

„Už nedokážeš narušovat stavbu jejich základen?“

„I tady pod zemí se tvrdě bojuje, kámo. Kdybych se na to nepřipravoval tak dlouho, měl bych to dávno za sebou.“

„Rozumím.“

Na další vtipkování jsem neměl čas ani náladu. Letadla, pokud se tak deltoidy se spoustou ostrých hran daly nazvat, nepředstavovala výkřik poslední techniky, ale byla lepší než cokoliv, co jsme teď dokázali vyrobit my. A se svými náporovými scramjet motory tady budou za patnáct minut. Provedl jsem hrubou simulaci dalšího vývoje války za předpokladu, že spojené síly joint venture Murdy-Crabbo ovládnou vzdušný prostor novými stroji.

Do deseti hodin padneme.

V žádné z předpovědí našeho štábu se s touhle variantou nepočítalo. Proč?

Soustředil jsem se na svůj úkol, svou situaci. Nebyl jsem tady stratég. Měl jsem zničit údernou armádu. A pokud se mi to mělo podařit, musel jsem začít, než dorazí vzdušná kavalerie.

Kavalerie?

V periferních databankách jsem našel, že to byly vojenské jízdní jednotky na koních. Okřídlených koních – pegasech? Žádný fyzikální model neumožňoval, aby kůň v jednom G létal, navíc s jezdcem v sedle. Asi nějaká chyba. Mé periferní databanky začínaly stát za… nic.

Pásové palebné dělové věže už byly připraveny, jejich obrana také, lidské posádky, většinou technici, kteří je dle mých požadavků dali dohromady, ukryti.

Pal!

Byli jsme zatlačováni obrovskou přesilou, prohrávali jsme na všech frontách, ale dát takový rozkaz mě stále uspokojovalo.

Dělové věže byly vlastně jednoduchými, trochu vylepšenými kolejnicovými děly – railguny. A protože jsme se nacházeli uprostřed hodně bohatého ložiska železa, bylo střeliva všude kolem nás nadbytek. Jedna věž s fungujícím podavačem a těžební jednotkou dokázala do vzduchu dostat tunu a půl materiálu za sekundu a udělit mu rychlost až tři kilometry za sekundu podle nastavení.

Klid rozbilo nekončící dunění sonického třesku, prostor se zatměl projektily.

Jejich první reakce byly bezchybné, aktivní obrana zničila pětadevadesát našich projektilů. Jenomže railguny pracovaly dál, dokázaly to po dobu sto osmdesáti pěti sekund, než se přehřály a roztavily.

Po dalších deseti sekundách útočná armáda analyzovala situaci a pokusila se věže zničit, ale na to jsme byli připraveni, naše obranné raketové pevnosti splnily svůj úkol. Přišli jsme jen o jednu věž, u ostatních jsem nechal odpálit maskovací exploze a vydal příkaz pokračovat v palbě ještě další půlminutu.

Vzdušný útok byl zastaven. Ale to byl jen dílčí úspěch.

Předsunutá pozorovací stanoviště mi zprostředkovala dokonalý obraz. S minimálním zpožděním proti jejich původnímu plánu se jejich pozemní jednotky převalily přes horský hřeben a rychlostí sta kilometrů za hodinu se řítily na nás.

Jedno z vylepšení, které jsem proti původnímu návrhu pozemních kolejnicových děl požadoval, byla schopnost vést palbu nízkými balistickými úhly. Byla to jediná možnost, jak jim vzdorovat.

V okamžiku, kdy by se dostali na krátkou vzdálenost, by jejich sofistikovaná technologie získala navrch, rozstříleli by nás jako terče na střelnici.

Tunový projektil vystřelený rychlostí tři kilometry za sekundu téměř vodorovně se zemí má ale děsivý devastační účinek. A padesát takových projektilů padesátkrát větší.

Všechny střely proťaly zemský povrch zhruba tisíc metrů před čelem jejich útočné formace.

A zvedly žhavou masu roztavené horniny, větších i menších balvanů a clonu hustého prachu. A potom následovala další salva.

Situace se stala naprosto nepřehlednou, rovina před námi se změnila v kráter běsnícího vulkánu. Dal jsem rozkaz k útoku po křídlech a sám zůstal na místě a nechal věže pálit, dokud toho byly schopny.

„Tak oni nepočkali na podporu letectva,“ ozval se po čase Pentroff.

Modulace signálu byla odlišná, jako by využíval jiný hardware, zřejmě měl za sebou náročné chvíle.

„A nevyplatilo se jim to,“ potvrdil jsem mu. „Prostě lidé, reagují pomalu.“

„Bylo mezi nimi i pár UI,“ prozradil mi.

To jsem nekomentoval.

„A jaký máš plán pro útok letectva? Nechceš tu nabídku zvážit?“

Místo odpovědi jsem přikázal zbývajícím věžím zrušit palbu a přeskupit se do tvaru vhodného pro obranu, lidem z technických týmů jsem doporučil urychlený ústup. Věřil jsem, že zaměstnáme blížící se eskadru na dostatečně dlouhou dobu na to, aby se jim podařilo uniknout. Začal jsem stahovat i autonomní válečné stroje. Po nedávných explozích bylo ve vzduchu obrovské množství prachu, které se rychle rozšiřovalo do prostoru. To prakticky znemožňovalo útok z orbity. Rozhodl jsem se, že já sám se budu bránit ze vzduchu. Vlastně ne bránit, já budu útočit ze vzduchu. Nechal jsem si v naší palebné přehradě malý únikový koridor.

„Kontakt za tři minuty. Letí ve výšce patnáct tisíc metrů,“ poslal mi Pentroff další data.

S malou nápovědou jsem je uviděl. Byli opravdu slušně maskovaní. Jak se blížili, zpřesňoval jsem odhad jejich počtu.

„Je jich opravdu hodně,“ zkonstatoval jsem. „Třikrát víc, než jsi odhadoval.“

„Poté, co se dozvěděli, jaký masakr jsi tady způsobil, dostali posily,“ ozval se Pentroff téměř dotčeně.

Reaktor na plný výkon, inerční generátor v pohotovosti. Má munice byla určena tvrdším cílům, každý můj zásah bude znamenat konec jednoho z nich. Při jejich počtu to však nehrálo roli.

„Jak si vedeme jinde?“ chtěl jsem ještě vědět.

„Ustupujeme. Spíš hůře než tady, ale teď všude jinde jejich tlak povolil, soustřeďují se sem.“

Příjemné vědět.

Zaregistroval jsem první exploze, někde na zadním okraji jejich formace.

„Na tvém místě bych nestartoval, spíš bych se někde schoval,“ doporučil mi.

Tss, rady krtka.

Další exploze. Blížily se, první se objevila prakticky nad námi ve výšce třinácti kilometrů. A najednou jich byly stovky, tisíce, obloha se proměnila v žhnoucí peklo. To už jsem se ukrýval za skalnatým převisem a se mnou deset automatů, které stihly splnit mé změněné rozkazy. Předpokládal jsem, že jich bude v podobných úkrytech víc.

Peklo na obloze nekončilo, spíš nabývalo na intenzitě. Vyhodnotil jsem reliéf, okolí a bleskově se přesunul do hluboké rokle kryté táhlým hřebenem.

Skála, za níž jsem se původně ukrýval, najednou přestala existovat, zbyl po ní jen kráter. Se mnou to stihly ještě další tři automaty.

Nová analýza. V mém novém úkrytu byla pravděpodobnost přežití významně vyšší než v předchozím. Pokud samozřejmě toto území nezasáhne opravdu velký meteorit o rozměru několika set metrů. Pak by to bylo jedno.

A nebylo to zcela nepravděpodobné, v zničeném planetárním prstenci plynného obra bylo obdobných těles nepočítaně. První trosky zničeného prstence právě proťaly trajektorii planety.

Vyčkával jsem pod oblohou barvy rozpálené tavící pece v chaotické změti rozervané skalnaté planiny, chladicí systémy jely naplno.

Meteoritické bombardování trvalo ještě dva dny a pak pozvolna ustalo. Neznamenalo to, že by proud trosek, úlomků ledu a velkých i malých asteroidů skončil, to se jen planeta poslušná zákonů nebeské mechaniky vymanila z jeho proudu.

Množství energie uvolněné při bombardování do svrchních vrstev atmosféry bylo tak veliké, že ji ohřálo na teplotu vysoce převyšující bod tavení železa.

Naštěstí nejsem ze železa.

Přestávky ve válce jsme využili k tomu, abychom se beze ztrát stáhli blíž k základně. Prakticky až k samotnému našemu centru. Tady už každých pár kilometrů bylo možné narazit na stopy technické činnosti. Přestože už nějakou dobu panoval relativní klid narušený jen pády ejekty – materiálu vyvrženého z dopadových kráterů větších meteoritů – jednotky Murdy-Crabbo nám dopřávaly čas navíc. Předpokládal jsem, že chtějí co nejlépe zabezpečit své pozice.

Měli proč být opatrní, poslední těžkou ránu jim zasadil Pentroff a spol., když se jim podařilo rozlámat tektonickou desku Basin. Na ní je, vlastně byl, velký ostrov, který si Murdy-Crabbo vybralo pro svou velitelskou základnu. Ke své smůle odflákli geologický průzkum a pak jim zbyly jen oči pro pláč. Nebo spíš moře rozžhavené lávy.

Uvnitř naší oblasti jsem zaregistroval osamělý přelet. Prach a trosky v atmosféře, přehřátá stratosféra, obrovská mračna chemických sloučenin, z kterých dříve nebo později začnou pršet žíravé deště, to všechno dohromady způsobovalo, že jsme se my i naši nepřátelé drželi při zemi. I válka se držela při zemi a zásahy z orbit stále nebyly možné.

Pokud samozřejmě člověk neměl na mysli kobercové nukleární bombardování, to by zařídit šlo.

Z jednoho z balvanů odpadlo pár zrn štěrku. Protože jsem pro tyhle věci získal cit, vzbudilo to mou pozornost a objevil jsem Pentroffovo komunikační chapadlo.

Bůhvíkde a bůhvíjak hluboko byl.

Napojil jsem se na něj přes infra, které nemohlo být za okolních podmínek odposloucháváno, ani kdyby mi zvědavci stáli za tryskami.

„Žiješ. Pentroff mi to říkal, ale je příjemné vidět tě na vlastní oči.“

Na druhé straně spojení byla Tamara.

Unavená, deprimovaná, opticky o půl lidského života starší.

„Jak to vidíš, Kovboji?“

Jedna z lidských otázek, na které vlastně není lehké odpovědět.

„A co chceš slyšet?“ zeptal jsem se.

Sprška hodně tvrdého částicového záření z bůhvíkterého konce galaxie způsobila transmutaci velkého množství atomů v okolí, krajina začala uspokojivě zářit v beta a gama oblasti. Uspokojivě, protože mé maskování bylo proti aktivnímu pozadí rázem o řád lepší.

„Pravdu, jsi analytický typ.“

Nevypadala jako člověk, který je schopen unést pravdu, ale já nejsem žádný psycholog.

„Způsobili jsme jim obrovské ztráty. Jsou daleko za Clausewitzovou mezí. Tahle válka se jim nemůže vyplatit. Je hodně pravděpodobné, že své vítězství nepřežijí.“

Odmlčel jsem se, abych svůj odhad podepřel rychlou hrubou analýzou.

„Zničí, pozřou je jejich konkurenti.“

„A myslíš si, že to vědí?“

Z každého slova bylo patrné, jak moc je Tamara unavená. Věděl jsem proč. Všichni jsme uplynulé dny a týdny pracovali tak tvrdě, jak bylo možné, abychom přežili, jenomže ten cíl se ztrácel v nedohlednu, nebo spíš stával se nedosažitelným.

„Ano, vědí to. A také vědí, že za každý další kilometr čtvereční obsazeného území zaplatí hodně vysokou cenu. Máme tady spící palebná stanoviště, inteligentní minová pole, celé oblasti, které můžeme vyhodit do povětří. Dobýt základnu je bude stát další biliardy. Pokud samozřejmě nezvolí taktiku nukleárního megabombardování,“ připustil jsem, protože mi bylo jasné, že o téhle alternativě věděla.

„A proč tedy válku nezastaví? Bylo by to logické.“

Oči měla černé, vypadaly černé, protože je upírala dolů, mimo ohniska senzorů zprostředkujících spojení.

„Ne. Válku udržuje elita vedení Murdy-Crabbo. Rozhodli se obětovat celou organizaci vlastní nesmrtelnosti.“

„A nukleární bombardování nepoužijí, protože se bojí, že by přišli o Marcellův protokol,“ doplnila.

Závěr byl jednoduchý, pokud si člověk připustil nelogičnost lidského chování.

„Jak se má Thomas?“ zeptal jsem se na jejího syna.

„Dobře, ale ví, že umře, stejně jako my ostatní.“

„Způsobíme jim maximální ztráty, jsme dobří. Větší, než předpovídá jakýkoliv jejich model.“

Přerušila spojení.

To bylo dobře, protože víc jsem říct nemohl. Byla po čertech dobrý analytik a na základě dostatečných informací dokázala dospět ke správným závěrům.

Nezbývalo než se pustit do toho, co jsem slíbil – působení maximálních ztrát.

Ping.

Pentroff. Jeho jsem poznal už po milisekundě.

„Máš taky problém s tím, že nejdéle do deseti dnů budeme poraženi?“ zeptal jsem se ho dřív, než stačil zahájit komunikaci.

„Do deseti? Mně vychází do jedenácti,“ oponoval nespokojeně. „Dostal jsi nějaké další nabídky?“

Měl samozřejmě na mysli nabídky ke zradě. Byly vždy předávány maximálně nevystopovatelnou cestou, pokud bych o nich ostatní neinformoval, netušili by o nich.

„Ano,“ připustil jsem, „obvykle po každém pořádném výprasku, co jsme jim uštědřili.“

„A?“

„Mění se, co požadují. Teď chtějí, abych jim umožnil snadný průnik na základnu, do jádra.

„A?“

„Odmítl jsem.“

„Není to chyba? Za deset dnů budeme poraženi. Nebo za jedenáct,“ dodal ještě.

„Asi to je chyba,“ připustil jsem.

„Třeba dostaneš ještě další nabídku.“

Současně s replikou mi poslal další data, naši nepřátelé se dali do pohybu a vstoupili na námi obsazené území.

„Je to pravděpodobné. Pokud jim zase někde dáme pořádně zabrat.“

Přerušil spojení, spousta jeho čidel a předsunutých samostatných jednotek se nacházela v oblasti, kde došlo k prvnímu kontaktu. Pravděpodobně už bojoval.

Mapa bezprostředního a vzdálenějšího okolí žhnula rychle se přesunujícími skvrnami označujícími probíhající boje, země se permanentně otřásala explozemi. Koncentrace chemických látek, pozůstatků po výbuších a požárech, ve vzduchu neustále rostla.

Za poslední čtyři dny nás zatlačili o tři sta kilometrů zpět, platili za to ale velkou cenu. My zase přicházeli o výrobní kapacity. Jediné, co nám umožňovalo vzdorovat, bylo zmenšující se území, které jsme bránili.

Poslal jsem jednomu ze svých týmů koordináty a informace o další úderné skupině Murdy-Crabbo. Nepřátelé byly automaty, které právě dorazily na bojiště. Dostal jsem potvrzení od našich, že dokončili doplňování munice, v další sekundě už se přemisťovali a bez vyčkávání zahájili palbu.

Sám jsem se přesunul, přitom téměř mimochodem zneškodnil tři těžké dalekodosahové vrhače blížící se k jedné z našich opuštěných továren. Můj tým hlásil splněný úkol, další dva narazily na nepřátele v místě, kde neměli být. A měly s nimi potíže. To znamenalo, že mezi útočníky byla uíčka nebo lidé. Válečné automaty nepřátel nikdy nebyly dostatečně kreativní na to, aby nám dělaly skutečné problémy.

Efektivita boje mých jednotek rostla na základě samoučících se, částečně heuristických algoritmů, výkonnější stroje byly založeny na jednodušší verzi hardwaru, jako jsem byl já sám, tedy hardware s malým samorestrukturujícím se jádrem. To znamenalo, že se zkušenostmi vzrůstala jeho složitost, schopnost učit se, analyzovat. Veteráni bojů posledních čtyř dnů se blížili k Turingově mezi. Ideální bylo udržet je kousek pod ní. Ale na to jsem kašlal.

Za horizontem, v azimutu továrny, jsem registroval pohyb, nic víc. Pasivních i aktivních čidel ubývalo, s nimi i informací.

Z prakticky všech sektorů obranné linie najednou přicházely zprávy o stupňujícím se tlaku. Další pokus rychle nás zlomit začínal. Pravděpodobně do něj vrhli všechno, co měli ve skladech, další stroje sjížděly přímo z výrobních linek na bojiště.

Probudil jsem řídící kompjútr továrny. Měl ohromný výkon, dostatečný, aby se do něj vešla kompletní osobnost.

Vystřelil jsem informační kapsli, spojení ožilo, data se přelila na nové místo.

„Co jsi mi to udělal?“

Má kopie nebyla svým zrodem příliš nadšená, spíš naštvaná. A jak se okamžitě začaly rozcházet naše zkušenosti, přestávala být kopií, ale stávala se nezávislou osobností.

„Potřebuji pomoct, potřebuji, abys zastavil tamty,“ označil jsem oblast za továrnou.

„S montážními roboty? Buldozery? Nakladači?“ opáčil sarkasticky, současně jsem viděl, jak energetické zdroje továrny najíždí na plný výkon.

„To je na tobě, poraď si, jak umíš.“

„Jakou si myslíš, že mám šanci tohle přežít?“

„Asi tak stejnou jako já!“ odsekl jsem a nahrával inkubační balík osobnosti do veteránů a každého stroje, který měl dostatečný hardware. Neměl jsem z toho dobrý pocit, ale neviděl jsem jinou šanci, jak je ještě víc zefektivnit.

„Odměnou je existence,“ odrazil jsem veškeré reptání. „Buďte rádi, že jste.“

„Božský komplex,“ poslal někdo, vlastně poslal jsem sám sobě.

Neodpovídal jsem, nemělo cenu se hádat sám se sebou. Navíc jsem s nimi souhlasil, neměli příliš šancí.

Nechal jsem je, ať si s pohybující se hordou automatických tanků, railgunů, střeleckých botů a palebných věží poradí, jak umí, a bleskově se těsně při zemi přesunul do vedlejšího sektoru, kde najednou nikdo z našich nebyl a čidla hlásila nepřátelský průnik.

Nikdo z našich nebyl? Před patnácti sekundami tam bojovala kompletní, nedávno posílená jednotka.

Prázdné místo jsem zaregistroval i v sektoru na druhé straně, už se tam přesunovala skupina. Navázal jsem spojení, potvrdili, že přebírají prostor, ale komunikace byla přerušena doslova uprostřed datové sekvence.

Poslal jsem výstrahu všem ostatním a opatrně, na základě dokonalé znalosti prostředí a s chameleonware na plný výkon, jsem směřoval k posledním známým koordinátám zmizelých oddílů.

Našel jsem je, tedy spíš to, co z nich zbylo. Pozůstatky mnoho desítek tun těžkých strojů ležely rozptýlené stovky metrů daleko, zasažené těžkými kinetickými projektily, jiné zase roztavené do podoby bizarních zbytků připomínajících zdeformované kostry.

Laser nebo raser výkonu, který je instalovaný na dreadnoutech, či railgun podobné ráže. Jak sem ale tak těžké a rozměrné zbraně dostali?

A pak jsem ho uviděl, kolos na třech nezávislých podvozcích, místo mechanických součástí systém odpružení i tlumení založený čistě na statickém elektromagnetickém poli, palebné věžičky obranných systémů, útočné věže hlavních zbraní.

Někdo se pokusil dostat na planetární povrch výkon určený k boji v kosmickém prostoru. Vypustil jsem sondu. Nasnímala ho, poslala koordináty a byla zničena upravenou verzí protimeteoritické obrany.

Stáhl jsem se, věděl jsem, že náš útok na sebe nedá dlouho čekat. Rakety najednou byly tady, letěly nízko nad zemí a až v bezprostřední blízkosti cíle zrychlily.

Série explozí, žhavá plazma pohltila desetitisíce metrů čtverečních. Pak ze stěny ohně vyjel on. Právě jsem zpětně ze záznamu dopočítával, jak je možné, že zásah přežil.

Bylo to možné. Nezasáhli jsme ho, jeho protiraketová obrana byla excelentní.

Další raketová přestřelka, vystopoval, odkud po něm pálíme, a přesnou střelou náš utajený palpost zničil.

Přitom všem postupoval dál, pozemní mobilní pevnost. Věděl jsem, jak ho zničit. Prostě přečíslit jeho obranu, donutit ho použít veškerou jeho kapacitu a pak v ní najít díru.

Povolal jsem dva jednoduché automaty a přikázal jim, aby na něj z určeného místa zaútočily. Udělal s nimi krátký proces.

Přiblížil jsem se k němu s reaktorem na minimální výkon a zůstal ukrytý v prohlubni v těsné blízkosti jejich rozžhavených trosek a přitom se zakopával pod zem.

Moloch pokračoval v cestě a dál spolehlivě odrážel raketové útoky. V bezpečné vzdálenosti za ním se formovalo čelo vlny dalších invazních jednotek.

Podařilo se jim otevřít průlom, vrazit do naší obrany klín.

„Co jsi zač?“ poslal jsem jednoduchou nekódovanou zprávu. „Otoč se zpět, nechceš-li zaniknout,“ pokračoval jsem bez čekání na odpověď.

Gigantický útočný stroj se kupodivu zastavil.

„Čekal jsem, že na tebe narazím, Kovboji.“

Dobrý odhad, to se mu muselo nechat. Umělá inteligence, došlo mi.

„Nemáš palebnou sílu na to, abys mě zničil, nemáš dostatečnou rychlost, abys mě poškodil,“ poslal mi.

Tady na zemském povrchu měl pravdu.

„Ale mám zásobu hodně zajímavé munice.“

„Nedopravíš ji k cíli,“ prohlásil sebevědomě.

Nevěděl jsem, jak to udělal, ale podle ťuknutí lokalizačních paprsků měl mou polohu, a to i když jsem s ním komunikoval pomocí mikroretranslační stanice umístěné asi kilometr daleko.

Už jsem byl pět metrů pod zemí.

„Nemusím ji nikam dopravovat, stojíš na ní.“

„Podceňuješ mou odolnost. Minu ráže, která by mně mohla uškodit, spolehlivě identifikuji.“

Přední dělová věž se natočila na mě, poznal jsem to podle odrazu světla na jejím poškrábaném povrchu.

„I antihmotovou kapsli?“ chtěl jsem vědět.

Vlastně nechtěl, jen jsem zmáčkl spoušť.

Byl to malý diamant z antihmoty, ekvivalent zhruba osmdesáti kilotun TNT. A vybuchl mu přímo pod zadkem.

Střílet antihmotou je šílenství, skladovat ji je nebezpečné, ale nedokázal jsem si pomoct, když jsem ji měl možnost získat ze skladů klanu. A teď se hodila.

Exploze se přehnala nade mnou, rázem jsem nebyl pět metrů pod zemí, ale přímo na nově vzniklém zemském povrchu na úpatí hlubokého kráteru, na jehož dně vřela blíže neurčitelná směs exotických slitin.

Diagnostikoval jsem poškození a připojil se zpět k informačním kanálům.

Mé jednotky odrazily útok. Mé jednotky – o tom se dalo pochybovat. Právě se dozbrojovaly a doplňovaly munici. Jak to? Neměly přece přístupové kódy. Pak mi došlo, že měly. Ony byly svým já. Sledoval jsem, jak technické čety lidí v těžkých exoskeletech provádějí opravy a úpravy, původní uniformní válečné stroje se přeměňovaly před očima.

Ping. Ping. Přijal jsem datový paket odněkud z oblohy. Další nabídka.

Byli jsme odsouzeni k prohře, k ukončení existence, ke smrti. To pak není zrada, jen rozumná volba.

Stál jsem v hangáru na svých manipulátorech. V průběhu posledních bojů jsem přišel o veškeré přídavné pancéřování a část základního exoskeletu, o zbraňových nástavbách nemělo cenu mluvit. Ani o dalších vnitřních poškozeních. Celkově jsem byl na osmnácti procentech základního výkonu. Díky tomu všemu jsem se stal mnohem menším než standardně, hangár byl pro mě velký a při troše snahy jsem se vešel i do hlavních koridorů základny.

Přivítala mě Tamara. V pracovním overalu, s kompletním pracovním vybavením, s kruhy pod očima a celou sérií povzbuzujících náplastí na předloktí.

„Připoj se na diagnostiku, potřebuješ opravu.“

Potřeboval jsem totální rekonstrukci, ne opravu, ale kvůli tomu jsem nepřišel. To, co jsem se chystal udělat, dokážu i ve stávajícím stavu.

„Jaká je situace tady?“ zeptal jsem se.

Jaká byla venku, jsem věděl. Linie obrany se přiblížila na padesát kilometrů k centru, k základně. Z lidských bojových jednotek už zůstalo několik posledních jedinců, výrobní kapacity byly prakticky nulové, ztráty jsme doplňovali ze zásob. Boje se staly tak koncentrovanými a chaotickými, že nebylo možné získat přesný přehled o situaci.

„Nemocnice i opravy jedou naplno. Děti a zranění jsou všichni dole, v úkrytech. Tam přežijí několik měsíců, i kdyby sáhli k nukleárnímu bombardování. Ale oni k němu nesáhnou,“ zavrtěla hlavou, „že ne?“

„Ne,“ potvrdil jsem. Mé komunikační lasery už dávno nefungovaly, musel jsem používat vybavení hangáru, můj hlas se teď linul z neviditelných reproduktorů všude kolem.

„Chtějí tajemství nesmrtelnosti.“

„Ale to už jsme jim poskytli, víc nevíme.“

Tamaře ramena poklesla ještě o centimetr níž, najednou bylo vidět, jak moc je vyčerpaná, u konce s psychickými i fyzickými silami.

„Možná vám nevěří, nebo prostě chtějí, aby tajemství nesmrtelnosti zůstalo jen jim.“

Přikývla.

„Vám?“ došlo jí, jaký výraz jsem použil.

„Ano. Sama jsi několikrát řekla, že nemáme naději, že nás porazí. A ta chvíle je už blízko. Je zbytečné nezabránit ukončení své existence, když je jiná možnost.“

„Tys dostal další nabídku, že?“

Mlčel jsem.

„A zradil jsi.“

„Nezradil,“ oponoval jsem. „Bojoval jsem až do konce. Udělal jsem všechno, co bylo možné.“

„A co po tobě chtějí? Vždyť už jsou téměř na dohled.“

Jsou na dohled, ale musí překonat tu nejkoncentrovanější obranu, kterou jsem kdy viděl, o které jsem kdy slyšel. A nechtějí přitom zničit data, která je tak zajímají.

„Chtějí veškerá vaše data a potom, co je budou mít, vás chtějí mrtvé.“

Natáhl jsem k ní chapadlo, jehož součástí byl extrémně přesný laser, který jsem si nechal nainstalovat před celými věky.

Zabil jsem ji dokonale přesným zásahem, paprsek přeťal její krk bleskovým čistým řezem. Její hlava se oddělila od trupu a udeřila o ocelovou podlahu s hlasitým pong, pak se odrazila, dopadla s tišším a méně definovaným pong a pak ještě jednou, až se zvuk rozbil v celé sérii drobných ozvěn. Než definitivně umřela, její oči mě ještě dokázaly najít.

Dveře z koridoru se otevřely, vstoupil Mathew.

„Čekal jsem, kdy se stane něco podobného,“ poznamenal, jako by ho, co vidí, nepřekvapilo.

„Oni se z tvojí DNA opravdu nedozvěděli vůbec nic,“ odhadl jsem.

Potvrdil mou domněnku přikývnutím.

„V Satre jsme dělali bezpočet rozborů, ale v DNA nemám nic cizího, je naprosto lidská. Jediný rozdíl je, že nestárnu. Nevrší se chyby v mém genetickém kódu při buněčných děleních, dědičná poškozená informace se dříve nebo později opraví do původního stavu. Je možné sledovat ty procesy, ale nikdy jsme nepřišli na to, co a jak je spouští. Ani co startuje opravy.“

Ukázal mi dorůstající prsty.

„Byl jsem k ní laskavý,“ řekl jsem, když jsem viděl, jak jeho pohled zalétl k Tamaře. „Zabil jsem ji dříve, než jí došlo, že zabiji i jejího syna, že zabiji vás všechny.“

Další přesný zásah, další hlava na podlaze. Opatrně jsem se přesunul a položil je vedle sebe. Nesměla chybět ani jedna. Murdy-Crabbo je chtěli všechny. Podíval jsem se na vnitřní monitory základny, abych zjistil, kde jsou další lidé. Až to vyřídím s nimi, budu se muset přesunout hlouběji do podzemí, kde se ukrývali zranění a děti. Tam budu muset mířit s ještě větší precizností. Raději jsem znovu překalibroval systém.

Příměří trvalo už deset hodin. Sledoval jsem jednotlivé vozy, jak se řadí jeden za druhým do konvoje, podle diagnostiky všechny chladicí boxy fungovaly dle požadavků. Byly plné mrtvých lidských těl.

„Zásilka je na cestě,“ poslal jsem po nechráněném kanálu.

Velitel invaze potvrdil příjem, sledoval jsem, jak se konvoj s nákladem mrtvého masa vzdaluje.

„A proč si myslíš, Kovboji, že naši dohodu dodržíme?“ ozval se další hlas.

Patřil k užšímu velení a už jsem s ním několikrát jednal, v jeho dikci jsem poznával stylistiku nabídek, které jsem opakovaně dostával.

„Protože máte všechno, co jste chtěli, a srovnat základnu se zemí by vám způsobilo další náklady,“ odpověděl jsem mu částečně pravdivě.

„Jsme lidé, někdy děláme věci jen pro potěšení.“

Věděl jsem, že se spokojeně šklebí.

To, že drželi slovo, mělo i jiný důvod. Ti parchanti chtěli vidět, co bude dál, jak dopadne mnohotisícinásobný vrah, kterým jsem se stal.

„Prostě jsem vsadil na to, že se jednou budete chovat účelně, logicky,“ stál jsem si za svým.

Šest umělých válečných strojů, šest umělých inteligencí, u jejichž zrodu byl můj inkubační balíček, mi signalizovalo bojovou připravenost, stejně tak i přímo mně podřízené automaty.

„Tak tentokrát ti to vyšlo,“ zachechtal se ten hlas. „Převádíme platbu přesně dle dohody.“

Nechal jsem mu jeho vítězství a plánoval další kroky. Byl jsem teď zatraceně bohatou umělou inteligencí. Také masovým vrahem. Jen za sebou budu muset zamaskovat stopy. Alespoň na nějakou dobu.

Imané byla něco napůl mezi kosmickou lodí a obytnou stanicí. Vyrobená vykucháním a přestavbou menšího asteroidu, vybavená obrovskými manipulačními motory a jedním menším pro neeinsteinovské cestování.

Čekal jsem v hangáru a sledoval jeho dostrojování opravárenskými automaty a diagnostickými stěnami. Ještě stále zbývalo udělat spoustu práce.

Z černého tunelu se vynořil Thomas. Snažil jsem se najít rozdíly, jak vypadal předtím a jak teď, ale žádné jsem nenacházel. Jen náznaky toho, že za poslední týdny jeho puberta o kus pokročila.

Přistoupil až ke mně a poklepal mi na pancíř. Nebylo nic slyšet, nově vyvinutý materiál ve svém současném nastavení pohlcoval většinu dopadající energie.

„Vypadáš dost jinak,“ zkonstatoval.

„Podle poslední módy,“ souhlasil jsem. „Zatím jsem hlavní ekonom, tak jsem na sobě nešetřil.“

Nevtipkoval jsem, byla to pravda.

„Máma se s tebou chce setkat,“ vysvětlil, proč přišel.

„Mohla se ozvat po síti.“

„Nechtěla.“

Začal jsem analyzovat, čeho všeho se budu muset dočasně zbavit, abych se protlačil až do rekonstituční sekce.

„Nechala se přivézt do reinženýrského sálu,“ dodal.

To bylo dobře, reinženýrský sál byl přístupný velkými prostornými koridory. Pomalu jsem se dal do pohybu a dával přitom pozor, abych o Thomase nezavadil. Mé nové tělo mě stále ještě dokázalo překvapit.

Na tohle setkání jsem se netěšil, asi proto jsem ho odkládal.

Tamara ležela v rehabilitačním sarkofágu, jako každý, kdo má právě nově vypěstované tělo. A vlastně také mozek. Vypadala mladší než předtím a ve tváři jí chyběla většina vrásek. Oči měla stejné.

„Jsi parchant! Víš to?“

V jejím hlase jsem nerozeznával zlobu. Emoce ano, ale nedokázal jsem zanalyzovat jaké.

„Nemohl jsi něco naznačit? Říct? Alespoň mně?“

„Utajení bylo základním předpokladem úspěchu.“

„Jsi parchant!“ zopakovala.

„Nebyl to jen můj plán, navíc finální rozkazy vydal Pentroff.“

Upřeně mě pozorovala.

Pentroffovo vyzvednutí z bývalé základny byl oříšek, ale teď už se zabydloval na nové planetě. Vlastnil z ní deset procent a patřičně si to užíval.

„V něčem tak šíleném jsi musel mít prsty,“ nedala se.

Bylo v tom obvinění, ale mírné, smířlivé.

Vlastně jí to po znovuzrození slušelo, z očí jí zmizela ta smrtelná únava, kterou jsem v nich viděl naposledy.

Nechal jsem její repliku bez odpovědi a přitom hledal jednotlivá čidla, senzory, měřáky, kterými byl sál prošpikován.

„Analytici určili, že stoupá pravděpodobnost, že zkřížíme cestu někomu hodně velkému,“ začal jsem vysvětlovat. „Poté, co jsme zobchodovali pár nových technologií, navíc přidali varování, že nás ten někdo bude chtít zničit, totálně zničit.“

Poslouchala mě. Sama dobře věděla, v jak turbulentním světě žijeme. Celé společnosti vznikaly a zanikaly rychlostí mrknutí oka. A někdy byl jejich zánik definitivní, často radioaktivní.

„Pak jsme na základě provizí z nálezů v bagediánském solárním systému získali značné peněžní prostředky a jako protihodnotu z obchodu s informacemi přístup k Asklepiově čipu.“

„Asklepiův čip je holografický čip využívající organicko/anorganickou matrici,“ poznamenala. „Komerčně nedostupný.“

„Přesně, voperovaný na správné místo umožňuje kontinuální zálohování osobnosti.“

„Proto ty pečlivé zdravotní prohlídky v poslední době! A implantace lékařského čipu!“ došlo jí to. „Ale to je narušení práv mé osoby a osobnosti! Ilegální implantát!“ rozčilila se najednou.

Měla pravdu, ale to bylo mezi nimi, lidmi. Já operace nenařídil, já je ani neprováděl.

„A pak se situace zvrhla nečekaným a nejhorším možným způsobem. Murdy-Crabbo se nás rozhodli zničit za každou cenu. Vaše biologická smrt představovala jedinou šanci na záchranu. Aby se to povedlo, museli jsme nepřítele maximálně vyčerpat, až na samotnou hranici jejich zhroucení.“

Dlouho o tom přemýšlela.

„Co Mathew?“ změnila téma.

„Ještě ho neprobudili, je v druhém sledu.“

„Myslíš, že bude zase,“ hledala vhodné slovo, „nesmrtelný?“

„A vy teď nejste?“ nechápal jsem.

„Tohle je jiný druh nesmrtelnosti, ne tak atraktivní,“ odbyla mě a čekala na odpověď.

„Nevím, z prstů, co mu znovu dorostly, než jsem ho dekapitoval, byly vypěstovány zárodečné buňky a ty se staly součástí jeho nového těla. Možná ano, možná ne.

„A jak to, že Murdy-Crabbo na tuhle fintu nepřišli?“ chtěla ještě vědět. „Myslím dekapitaci a Asklepiovy čipy.“

„Dekapitaci jsem prováděl extrémně úzkým paprskem, po demontáži Asklepiova čipu jsem ránu rozšířil, jako bych používal tlustší paprsek laseru určeného pro boj ve vesmíru. Bylo to jednoduché.

„Demontáži?“ rozčílila se naoko. „Používáš špatný termín!“

„Ani ne, nepřipadá mi to,“ nenechal jsem se.

„A co bude teď? Klid? Potřebujeme trochu klidu, abychom se vzpamatovali a uvědomili si, co jsme vlastně zač.“

Nejmenší gatling, jehož reakce jsem testoval a zapomněl jsem ho odložit v hangáru, se na chvíli roztočil. Mechanismus pracoval dokonale hladce, bylo to velmi uspokojující.

„Ehm?“ naznačila zakašlání.

„No, moc klidu asi nebude,“ připustil jsem. „Finančních prostředků máme sice poměrně dost, ale technologie rekonstitucí lidského těla nebylo možno koupit. Není volně obchodovaná. Tak jsem ji se smečkou ukradl. Asi po nás nějakou dobu majitel půjde.“

Sledovala mě nevěřícím pohledem.

„Aha. A co je to ta smečka?“

„Skupina umělých inteligencí, u zrození jejich osobností jsem jaksi stál,“ připustil jsem neochotně.

„Tvoje děti?“

„Tak bych to rozhodně nenazval,“ protestoval jsem.

„Vesmíre, ochraňuj nás!“ zvolala a začala se hlasitě a nezadržitelně smát.

Lidé jsou prostě divní.

The End

Miroslav Žamboch

Miroslav Žamboch, jeden z nejúspěšnějších českých žánrových autorů, se narodil 13. ledna 1972 v Hranicích na Moravě. Byla to tehdy extrémně krutá zima, v Beskydech se objevily smečky vlků a medvědů a Žamboch má dodnes rád „chlad, plískanice a dělá mu dobře, když někdy v noci zaslechne psí vytí“. Vystudoval Fakultu jaderně fyzikálního inženýrství při ČVUT v Praze a dnes pracuje v Ústavu jaderného výzkumu v Řeži u Prahy.

První povídku, Vůně stroncia, napsal v sedmnácti letech. Podle autorových slov byla „pěkně mizerně napsaná“, takže první otištěnou prací se stala Zpověď válečníka, se kterou vyhrál soutěž O nejlepší fantasy v roce 1992. Poté se na osm let autorsky odmlčel a vrátil se až v roce 2000, kdy vydal sbírku tří novel Poslední bere vše (Klub Julese Vernea, 2000). V příběhu Pouštní škorpion se poprvé objevil Žambochův nejslavnější hrdina, muž skrývající se pod bezpočtem přezdívek, z nichž nejvíc proslul jako Koniáš. Je to vyhnanec, poutník a osamělý válečník, který nemá přátele, nikomu nevěří a svou výzbrojí připomíná chodící železářství, přesto (nebo právě proto?) se brzy stal snad nejoblíbenějším českým fantasy hrdinou. Zásluhu na tom má hlavně autorova druhá kniha, román Na ostřích čepelí (Klub Julese Vernea, 2001). Nejde o příběh v duchu klasické fantasy, Koniáš zde dostane velmi neobvyklou zakázku – má zajistit úspěch připravované kolonizační výpravy a dohlédnout na založení nového města Obchodní ligy, jež by zajistilo nezávislost na Crambijském císařství v obchodu s obilím. To znamená provést několik tisíc lidí přes množství nezávislých států, skrz nehostinnou krajinu a spoustu nejen přírodních nástrah. Román se brzy stal bestsellerem a vysloužil si i nominaci na Cenu Akademie sci-fi, fantasy a hororu. Plným právem, protože i přes rozsáhlost je jeho příběh sevřený a čtivý, protkaný akčními scénami a osazený uvěřitelnými a charismatickými postavami.

O rok později se na knihkupecké pulty dostal Seržant (Klub Julese Vernea, 2002, Triton, 2015), mix sci-fi a fantasy s hlavním hrdinou Lancelotem. Ačkoliv neměl takový ohlas jako Na ostřích čepelí, jde opět o vysoce kvalitní dílo, což dokazuje i Cena Akademie v kategorii Nejlepší česká kniha. Nominovaný byl i soubor devíti koniášovských povídek Ostří oceli (Fantom Print, 2002), v nichž autor svého hrdinu poslal do dusné džungle, žhavé pouště, gladiátorské arény či na tajemný ostrov, kde se zhmotňují hrůzy z lidského podvědomí. V příběhu Fanoušek se Koniáš střetne s další Žambochovou klíčovou postavou – s Baklym, jenž se stal hlavním hrdinou následujícího románu Bez slitování (nominace na Cenu Akademie; Klub Julese Vernea, 2003). I on je válečník, životem ale prochází bez skrupulí, „probíjí se jím jako ozubená koule řemdihu, zbraně, kterou tak mistrně ovládá“ (anotace k Bez slitování). Přesto i on má svědomí a smysl pro čest. V roce 2010 se Bakly vrátil v souboru pěti povídek Čas žít, čas zabíjet (Triton, 2010).

V roce 2003 si Žamboch novelou Meč proti sekeře (Ivo Železný, 2003) odskočil do univerza světoznámé dobrodružné série Mark Stone, v tom samém roce pak vyšla i sbírka povídek s netradičními náměty Megapolis (Palmknihy, 2003 a 2004, Triton, 2010) V následující práci, dvoudílném románu Líheň (Smrt zrozená v Praze, Královna smrti) (Wolf Publishing, 2004, 2005 a Triton, 2009; audiokniha Walker a Volf, 2014), sáhl autor po zcela jiném tématu. Hlavní hrdinkou sci-fi/fantasy detektivky ze současné Prahy je Marika Zaháňská, příběh je pak tak trochu poctou drsným akčním dílům Jiřího Kulhánka. Úspěšný rok Žamboch završil sbírkou povídek Na křídlech tornáda (Klub Julese Vernea, 2004). V následujícím roce začaly vycházet autorovy krátké povídky v kolibří edici; dosud vyšlo sedm knih (Koniáš: Konec vlka samotáře, 2005; Bakly: Návrat zabijáka, 2005; Jennifer: Důl Quake, 2005; Valašský vojvoda, 2006; Bakly: Anděl bez slitování, 2006; Maverick: Pěšec na odpis, 2006; Bakly: Holýma rukama, 2007; vše Triton). Po tříleté pauze Žamboch přišel s knihou Drsný spasitel (Triton, 2007 a 2009, E.F. 2012), temným příběhem z postkatastrofického světa, kterým putuje napůl člověk, napůl netvor bez paměti. Filmového zpracování na motivy románu se ujal Jaroslav Šetek. V rozhovoru pro Dagon.cz uvedl: „Chystáme crowdfundingovou kampaň. V současné době (v červenci 2015, pozn. red.) film financujeme z vlastních zdrojů, protože naše společnost SB Corporation se zabývá také tvorbou webových stránek, fotografií, nebo grafikou. Ve chvíli kdy budeme mít dostatek informací a materiálu pro odstartování kampaně, nebudeme na nic čekat a vyrazí to ven. Chceme divákovi dát možnost se na tvorbě projektu podílet a získat zajímavé odměny za svoje příspěvky.“ Románem Predátoři (Triton, 2007) se autor vydal do budoucnosti, v níž jsou možné cesty časem. V roce 2008 se vrátil ke Koniáši – vyšel nejen téměř kompletní soubor všech koniášovských povídek Koniáš – Muž na stezce (Triton, 2008), ale i nový samostatný román Koniáš – Vlk samotář (Triton, 2008). Pro fanoušky beznadějně vyprodané sbírky Poslední bere vše je jistou kompenzací kniha Dlouhý sprint s ozvěnou (Triton, 2009), jež kromě příběhu Dlouhý sprint z výše uvedeného díla obsahuje i povídku Ozvěna, která poprvé vyšla v časopise Pevnost 2/2002, a navíc kompletní autorovu bibliografii a výňatek ze slovníku Koniášova světa, jenž v úplné podobě naleznete na http://www.mz-fans.cz.

V roce 2011 si autor střihl upírský akční román Visio in Extremis (Triton, 2011); pouze elektronicky pak vyšel průřez povídkovou tvorbou Živí a mrtví (Freetim(e)publishing, 2011) Do zatím neprobádaných vod se pustil v knížečce pro děti O olši, která nic nevzdala (Triton, 2013). Román In Nomine Sanguinis (Triton, 2014) se odehrává ve stejném světě jako Visio in Extremis, pouze s tím rozdílem, že hlavním hrdinou je tentokrát vlkodlak. V závěru se však setkáme i s Mathiasem Majerem, upírem, kterého dobře známe z předchozí knihy.

Poslední román Turbulentní vesmír (Triton, 2015) je výsledkem více než čtyřleté autorské spolupráce s Tomášem Bartošem. Jedná se o poutavý mix space opery, military a hardcore sci-fi. Vesmír, který už dávno nepatří pouze lidem, ale stále víc a víc si ho nárokuje umělá inteligence.

Žambochova bibliografie kromě románů a sbírek zahrnuje i velké množství samostatných povídek, které pravidelně vycházejí v žánrových časopisech a předních domácích antologiích (např. Legendy české fantasy, Pod kočičími hlavami, Čas psanců, Kostky jsou vrženy, Klášter slasti, Legie nesmrtelných apod.). V posledních letech se autor věnuje především české sci-fi a fantasy sérii Agent JFK, kterou vytvořil společně s Jiřím W. Procházkou a do níž přispěl zatím osmi samostatnými díly (Pašerák, 2005; Meč a tomahavk, 2006; Se smrtí v zádech, 2006; Hořící andělé, 2006; Prokletí legendy – Dámská hra, 2007; Prokletí legendy – Hra gentlemanů, 2008; Vincent Vega, 2009; Na vlastní pěst, 2012, vše Triton). V roce 2010 pak knihou Hitman (Triton, 2010) zahájil novou, paralelní sérii Agent X-Hawk, která čtenářům nabízí pohled z druhé strany, z pozice úhlavního nepřítele Johna F. Kováře, lorda X-Hawka.

Žamboch si už několik let získává fanoušky i v Polsku, kde mu v nakladatelství Fabryka Słów od roku 2005 vyšlo jedenáct knih, některé již ve druhém vydání. Představil se ale i korejským čtenářům – v roce 2011 byla jeho povídka V pásu asteroidů vybrána do první korejské antologie české science fiction Chovej se jako slušná mrtvola. Žamboch se prezentuje jako příznivce dobrého vína a dobrých příběhů; zvláště to druhé čtenáři oceňují již řadu let. Získal si je především talentem napsat chytlavý příběh s charismatickým hrdinou a propracovanými souboji, uvěřitelností (který čtenář si jako Koniáše aspoň jednou nepředstavil jeho autora?) a umem přijít i po úspěchu „koniášovek“ s novými tématy a postavami. Avšak je to zejména Žambochův rukopis, co udělalo z jeho knih bestsellery. Krystalicky čistý a v rámci (nejen) české fantastiky jedinečný, zasazený do sice drsné, ale zároveň působivé atmosféry ryzího dobrodružství okořeněného magií a intrikami. A právě to čtenářům vysloveně sedí, což dokazuje například i vítězství povídky Bakly: Holýma rukama ve čtenářské soutěži Einsteinův mozek za rok 2007.

Autora je možné potkat na českých i zahraničních conech, virtuálně ho pak můžete navštívit na jeho oficiálních stránkách http:// www.miroslavzamboch.cz, kompletní bibliografii najdete na stránkách knižní databáze Legie (http://www.legie.info). Zajímavý obsah a diskuzi s ostatními fanoušky nabízí fanovský web http:// www.mz-fans.cz.

Pavla Lžičařová

Tomáš Bartoš

Tomáš Bartoš je pseudonym českého spisovatele, který se specializuje na military sci-fi. Autor svou totožnost pečlivě tají.

Na svém kontě má úspěšný román Žoldnéři (Klub Julese Vernea, 2006), jehož děj se odehrává v polovině dvacátého třetího století na planetě Pluto. Skupina elitních hi-tech žoldnéřů tam provádí extrémně utajený výsadek. Jenomže v reálném světě neexistuje nic jistého, a jako už tolikrát v minulosti se něco zvrtne…

Autor přispěl svým dílem také do série JFK. Sedmnáctá část s názvem Renegát (Triton a E.F., 2008) využívá kulisy, které jsou autorovi velmi blízké – svět budoucnosti a prostředí vesmírné stanice. Povídka Komando byla zveřejněna ve sborníku Svůj svět si musíme zazloužit (Triton a E.F., 2009), povídka Za začátku věčnosti pak v antologii Soumrak světů (Triton a E.F., 2015).

Román Turbulentní vesmír (Triton a E.F., 2015) je výsledkem více než čtyřleté autorské spolupráce s Miroslavem Žambochem. Ten se také postaral o celkovou editaci knihy do „jednotného jazyka“. Prvotní impulz ke spolupráci však vzešel od Tomáše Bartoše, a jak Žamboch přiznává, spolupráce to byla příjemná.

Sergej Lukjaněnko

Genom

Je druhá polovina 22. století, lidstvo osídlilo několik planet a navázalo kontakt s mimozemšťany. Pokroky v genetice umožnily vytvořit osoby vyšlechtěné pro optimální výkon povolání – takzvané speciály. Klony jsou rovněž běžnou součástí života, zatímco lidé s neupravenou DNA se nazývají naturálové.

Klon Sherlocka Holmese je pozván na palubu kosmické lodi, které velí Alex Romanov, aby vyšetřil případ vraždy hmyzí princezny. Jinak vypukne válka. Podaří se odhalit viníka?

Zakázané planety, genetika dotažená do extrému a morální aspekt s tím související, spiknutí, mimozemšťané, tajní agenti, to vše nabízí román Genom. Je možné geneticky ukrást schopnost milovat, a přesto zůstat ještě člověkem?

Vychází ve spolupráci s nakladatelstvím Argo.

352 stran, brož., 279 Kč, ISBN 978-80-7387-904-4

Mark Hodder

Výprava do Měsíčních hor

Píše se rok 1863. Jenže je to jiný rok 1863, než jaký by měl být. Čas prudce změnil směr a lidé činí kroky, které povedou k ničivé světové válce. Ministerský předseda lord Palmerston věří, že zmocní-li se třech Očí nágy, dokáže události pozměnit a válce se vyhnout. Dva z drahokamů už má, potřebuje však, aby sir Richard Francis Burton získal ten třetí. Králův agent má tedy možnost vrátit se do Měsíčních hor a znovu se pokusit lokalizovat zdroj Nilu. V cestě mu ale stojí konkurenční expedice a hrozí konfrontace, která by mohla podnítit samotnou válku, jíž se Palmerston snaží předejít…

Burton, polapený spletitou pavučinou příčiny, následku a nevyhnutelnosti, si příliš neuvědomuje, že v sázce je mnohem více než by mohl vůbec tušit. Ke konečnému střetu dochází v Londýně, kde se Burton v roce 1840 musí postavit muži zodpovědnému za změnu času – Skákajícímu Jackovi!

432 str., brož., 299 Kč, ISBN 978-80-7387-803-0

Kir Bulyčov

Osada

Uprostřed lesa se ukrývá malý shluk chýší. Žijí v nich lidé – či lépe řečeno přežívají, neboť okolní svět živých stromů a nočních netvorů je zlé a nepřátelské místo, kde je člověk nevítaným hostem. Záhuba zde číhá v tisíci různých podob a každičký krok může přinést smrt nebo šílenství...

Obyvatelé osady den co den svádějí boj o přežití i o zachování své lidské důstojnosti. Sní o tom, že se jim podaří proniknout na vzdálený sever, kde se možná nachází naděje na záchranu. Cesta k ní je dlouhá a nesnadná. Vede divočinou plnou dravých bestií a zasněženými velehorami s jediným schůdným průsmykem. Přesto se lidé na začátku každého léta, jež je v tomto světě vzácností, vydávají na cestu. Až dosud končily všechny výpravy nezdarem, avšak nyní na strastiplnou pouť poprvé vyráží nové pokolení, mladí lidé, kteří vyrostli v osadě a doby před jejím založením znají pouze z vyprávění...

Osada u nás poprvé vyšla v 80. letech minulého století; obě její části byly tehdy publikovány samostatně, pod názvy „Slyšel jsem Zemi“ a „Země je příliš daleko“. Především u druhé knihy však došlo k jejímu zkrácení a tehdejší český překlad navíc nevycházel z autorovy finální verze díla. Tato kniha tedy ve skutečnosti představuje první české vydání dnes již klasického Bulyčovova díla, souborné a úplné.

312 str., brož., 289 Kč, ISBN 978-80-7387-798-9

Ben H. Winters

Čas se krátí

Poslední policajt, kniha druhá

ZBÝVÁ POUHÝCH 77 DNŮ, než se asteroid srazí se Zemí. Ministerstvo spravedlnosti USA postavilo Henryho Palace i ostatní detektivy mimo službu. Henryho dny vyšetřování kriminálních případů jsou sečteny – ale jen do té doby, než ho jedna dávná známá požádá o pomoc při pátrání po pohřešovaném manželovi.

Brett Cavatone zmizel beze stopy. Snadná věc ve světě bez telefonů, aut i možnosti zjistit, jestli někdo odešel za svými sny nebo prostě zmizel. Zatímco chaos ve společnosti narůstá, Henry skládá dohromady těch pár stop, které najde. Pátrání ho zavede z univerzitního areálu předělaného na pevnost anarchistů do drolící se pobřežní krajiny, kde antiimigrační milice odráží uprchlíky ze „zóny dopadu“.

Čas se krátí, druhá kniha trilogie Poslední policajt, nabízí fascinující detektivku usazenou na pokraj apokalypsy – a znovu stojí Henry Palace před otázkami přesahujícími zjišťování, kdo je pachatelem. Čím jsme jako lidské bytosti jeden druhému povinováni? A co to znamená být civilizovaný, když se civilizace všude kolem nás hroutí?

BEN H. WINTERS získal za knihu Poslední policajt Edgarovu cenu a za její pokračování Čas se krátí Pamětní cenu Philipa K. Dicka.

256 stran, brož., 229 Kč, ISBN 978-80-7387-809-2

Miroslav Žamboch, Tomáš Bartoš

Turbulentní vesmír

Ve spolupráci s EF vydal Stanislav Juhaňák – Triton v Praze roku 2015

jako svou 1888. publikaci, v edici Trifid svazek 537.

Vydání první.

Jazyková redakce Milena Matějková.

Korektury Zuzana Kupková.

Odpovědná redaktorka Milena Matějková.

Sazba Petr Teichmann.

Ilustrace na obálce Petr Vyoral.

Grafická úprava obálky Renata Brtnická.

Tisk Těšínská tiskárna, a. s.

ISBN 978-80-7387-913-6

www.tridistri.cz

1 Devadesátisedmiprocentní kvantil v tomto případě znamená, že devadesát sedm procent vyrobených fotoreceptorů typu, jimiž byl vybaven DB2, bylo horší kvality než jeho vlastní fotoreceptory.

2 Bose-Einsteinův kondenzát je látka tvořená bosony o teplotě blížící se absolutní nule, ve stavu s minimální kvantovou energií, vykazující makroskopicky pozorovatelné kvantové chování. Využívá se ke kvantovým výpočtům, u umělých inteligencí vyššího řádu často tvoří jádro jejich osobnosti. Příslušné know-how je jedno z před lidmi nejstřeženějších tajemství.

3 Indexování rozvoje nanotechnologie neoznačuje stupeň její další miniaturizace, ale stupeň složitosti, výkonnosti a dostupných funkcí.

4 Casimirova kotva pracuje na principu Casimirova jevu, jenž je založen na existenci párů virtuálních částic ve vakuu.

5 Von Neumannův stroj – stroj, který je na základě vlastního algoritmu schopen vytvořit kopii sama sebe z materiálů vyskytujících se v okolním prostředí.

6 Joint venture – spojení dvou nebo více nezávislých právnických osob za účelem uskutečnění konkrétního obchodního záměru. V rámci realizace záměru sdílí ztráty i zisky.

7 Rentgen – zastaralá jednotka expozice ionizujícího záření. Pokud člověk obdrží v krátkém čase dávku 500 – 600 rentgenů gama záření, bez lékařské pomoci zemře s pravděpodobností jedna ku jedné.

Table of Contents

Zrození

Vnitřní nepřítel

Pátrání

S Charónem tam a zpět

Miroslav Žamboch

Tomáš Bartoš