Z hřiště za řídítka

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Z hřiště za řídítka

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

I přes veškeré sportovní pokusy jsem již od brzkého mládí neochvějně směřoval k tomu jedinému a pravému sportu, který se měl stát mým osudem - totiž k motorismu. Tak jako snad většina mladých mužů, i já jsem dospěl do let, kdy ve mně vůně spáleného benzínu budila mnohem větší emoce než parfém "Chat Noir" okolních dívek.

První setkání s mistry řídítek, které mi utkvělo v paměti, proběhlo na havlíčkobrodském letišti, kde vojáci připravovali každoročně prvního června pro děti oslavy jejich svátku. Ukázky vyspělé bojové techniky socialistické armády, různé hry o ceny, vojenský guláš a předvádění činnosti Svazarmu. Kromě výcviku služebních psů a střelby ze vzduchovky bylo možno shlédnout i připravenost motocyklových jezdců zdejšího oddílu. Na trase o délce několika desítek metrů čekala na motokrosaře spousta záludností, třeba přejetí houpačky zhotovené z prkna položeného přes špalek, slalom mezi tyčkami nebo sebrání sklenky s vodou z jednoho stolu a její převezení na druhý, pochopitelně bez rozlití, to vše na čas.

Mezi muži v přilbách a kožených kombinézách nechyběl na trati ani Havriliák, známá komická figurka, patřící ke koloritu města stejně jako kostra proradného Hnáta na radnici. Býval to prý svého času vynikající sportovec, než mu "šiblo". Tedy Havriliák, ne Hnát. Mohl projet trať s přehledem, možná i vyhrát, ale jemu bylo nade vše pobavení diváků. Stavěl mašinu na zadní, kroužil kolem tyček dobrou minutu, houpačku přejel ve stoji na sedle a skleničku s vodou si nalil za krk. Tento mistr gagu mi učaroval natolik, že jsem si nedovedl představit svoji budoucnost jinak než v sedle Jawy a hrozně mě mrzelo, že už nemám řidičák. Na ten jsem si však musel ještě asi osm let počkat. Po několika letech jsme Havriáka, jak se mu zkráceně přezdívalo, měli možnost vídat v akci i na silnici. Koupil si tenkrát novinku na našem trhu, Jawu Sport na vysokých kolech. Chodívali jsme se koupat k rybníku zvanému Cihlář, kolem kterého vedla silnice od Chotěboře, a po ní častokrát prolétl rychlostí blesku na svém naleštěném stroji (a za hodinku zase zpět, ovšem s pytlem na zádech). Jezdíval do lesa na šišky. Míval dny, kdy vlítnul do škarpy na svém příhodném místě a perfektním přemetem přistával na trávě mezi břízkami. Sem tam se našlo pár neznalých, tudíž vyděšených jedinců, kteří ho iniciativně běželi sebrat, ale mistr jen s úsměvem poděkoval a oprášiv se, informoval zachránce, že pouze trénuje pády, aby ho nezaskočila případná havárie. Někdo i volal záchranku či "esenbáky", avšak ti už věděli, o co jde.

A už přicházel můj čas. Úspěšně jsem složil zkoušky (ještě ústní, žádné testy) v sále restaurace "Na Mariánce" a před zkušebním komisařem venku předvedl mistrné ovládání stroje Pionýr. Byl jsem s ním už srostlý jako Old Shatterhand s Hatátitlou, neboť mi ho hodné Jezule nadělilo pod stromeček a já pilně trénoval po polích, sníh nesníh. Ovšem s čerstvým vůdčím listem, opravňujícím k jízdě po veřejných komunikacích, se otvíraly zcela netušené možnosti, kterých jsem také náležitě využíval. Má mobilita mi dovolovala libovolně opouštět rodinné víkendy na chatě a naopak zajet si za rodiči naplnit "bachor", když mezi kamarády vytrávilo. Do školy už jsem samozřejmě nemusel šlapat po svých (trvalo to víc než půlhodinu). Pochopitelně mě nemohla odradit ani zima. Ale poučila mě o pravidlu předvídat a přizpůsobit jízdu povaze vozovky.

Jako každé ráno naskočil jsem do sedla, cestou přiložil spolužáka a řítili jsme se s kopce dolů k městu. Oproti minulým dnům však byly dlažební kostky namrzlé. Věděl jsem, že brzdit by byla sebevražda. Ale jako naschvál se v zúženém místě nad náměstím pokoušel marně zdolat stoupání bulharský kamion. Z tupláků se kouřilo, kola hrabala na ledovce, ale náklaďák stál na místě. Měli jsme dost prostoru se okolo něj prosmýknout, jenže najednou se za návěsem objevil závozník s lopatou škváry, kterou nabral z hromady připravené pro tyto účely u chodníku, a chystal se podsypat. Zjevně nám překážel v cestě za vzděláním, takže jsem šlápnul na brzdový pedál. Jeden by nevěřil, kolik ohnivých jisker vykřešou plechy kapotáže o žulu. A ten rachot. Čekal jsem, že z okolních domů začnou vybíhat lidé s mávátky, domnívající se, že se protáhly oslavy VŘSR. Snědý Bulhar vytřeštil oči, pověsil se na plachtu, pustil lopatu, která s námi pokračovala a pomáhala brzdit, a jeho kolega v kabině zalehnul, domnívaje se zřejmě, že do Země právě narazil meteorit. Najednou jiskry zhasly, dvoutakt zmlknul a do nastalého ticha se jemně vtíral pouze šustot dojíždějící tašky s učivem. Ani jeden z nás neopustil sedlo - leželi jsme na boku, než se nad námi ozvala roztřesená azbuka.

"Vole," ulevil jsem si směrem ke kudrnáči nad sebou a jediný pohled na hodinky mě zdvihnul rychleji, než to mohl učiniti příslušník bratrského národa, posílajícího k nám na vánoční trh pomeranče. Několik rázných dupnutí pohorek vrátilo plechy takřka na své místo. A bez zbytečné kontroly vizáže jsme sedli na oře a spěchali předběhnout zvonění. Vyvalené cizince jsme nechali přemýšlet s otevřenou pusou o tom, jak ocelové mají v Čechách mladé muže. Do třídy jsme vstupovali společně s kantorem. Když nás dobrotivý češtinář Sedláček spatřil, málem omdlel. Teprve teď jsme se mohli v klidu prohlédnout. Byli jsme jak sestry Alanovy. Oba jsme měli slušivý rozparek na levé noze, počínaje tesilem a konče vlastní kůží. Z levého rukávu prošívaných bund nám rošťácky vykukoval vatelín. V teplé místnosti se konečně rozproudila krev a veselým crčením to dávala najevo. Mozek přestával pálit, kdežto rány začínaly. Bledý profesor nás vyhnal k lékaři a tím pro nás výuka ten den končila, z čehož jsem byl pochopitelně velice zklamán.

Po této vysoké škole jízdy na ledě jsem v duchu děkoval konstruktérům Povážských strojíren za oplechování jejich výrobků. Ale postupem času se vzpomínka na šikmý sešup po dlažbě vykouřila z hlavy a veškerá zbytečná zátěž byla s příchodem dalších motoristických pokusů z mašiny postupně odmontována. Abychom se mohli vyrovnat našim vzorům z terénních závodů "Zlatá tryska Vysočiny" Udlínkovi, Splítkovi a dalším borcům a projeli aspoň polovinu náročné tratě, bylo nutno upravovat. I kluci, co lítali na Stadionech, odstraňovali šlapky a jiné zbytečnosti. Padesátky dostávaly záhul, ale nutno podotknout, že pro nás nebylo složité rozebrat za odpoledne motor, vyleštit vnitřnosti, opravit, co odešlo, vyladit a večer vyjet. Pod vedením zručného mechanika Pavla stačilo k této činnosti pár klíčů, šroubováků, kladivo a nějaká ta láhev nového převratného socialistického nápoje nazvaného skoro po americku - Kofola. Stroje se pod našima šikovnýma rukama měnily dle potřeby na terénní nebo silniční. V parném létě však bývaly pasovány na pouhé cestovní, neboť jsme je využívali většinou k pouhým přesunům k rybníku, kde bylo možno osvěžit těla ve vodě a ducha při laškování s opačným pohlavím.

Vzpomínám, jakou neotřelou fintou jsme ve své pubertální rozjařenosti dokázali cestou za osvěžením balit holky. K našemu oblíbenému Hajdovci se poslední kilometr jelo alejí líp po prašné vozovce, která kdysi vedla k lomu na kámen. Tam jsme často míjeli skupinky dívek chtivých koupele. Stačilo nenápadně jet těsně okolo nich a znalý tandemista vtipně plácnul za jízdy tu nejkrajnější přes sedací část těla. Objekt obvykle vyjeknul úlekem a k našemu nezřízenému veselí se za námi ozývaly něžné nadávky. Následně, tedy na dece na hrázi, už byly leknutí i pálící hýžď odpuštěny a předstíraná odplata se měnila v oboustranně vyhledávané kočkování.

Jednou jsem však asi jel rychleji. Připravený Láďa za mnou plácnul, já automaticky přidal plyn a... až po pár metrech cítím, že má Pionýr neobvykle lehký odpich. Otočím se a vidím v dáli zvířený prach, z něhož po čtyřech vylézá můj spolujezdec. V tu chvíli už do něho buší asi pět párů ruček... Ten den jsme byli za blbce, koupání nás dlouho nebavilo a od té doby jsme šli na holky jinak. I silné muže na silných strojích chyby poučí.

Motorka poskytovala i jiné možnosti erotického vyžití. Dnes má mládež k dispozici nejen různé učebnice erotiky, ale i časopisy, sexy filmy až péčka, plakáty, ba ani školní výuka nedělá tajnosti s ožehavými tématy. O to my jsme přicházeli. Možná to tak bylo dobře, možná ne. O tom netřeba polemizovat, na to máme odborníky. Ale každopádně jsme se museli dopídit ke všem znalostem v tomto příjemném oboru lidské činnosti dle daných možností. A tak třídou kolovaly neumělé fotografie částečně obnažených dam z první republiky, zcizené ze sbírek otců nebo dědů, výstřižky ze zahraničních časopisů o filmu s americkými hvězdami s odvážnou dekoltáží a v neposlední řadě přispěla k našemu poznání, že historky s čápem či vránou jsou pouhé rodičovské úhybné manévry, i vybraná literatura. A právě mezi ní zaujímala čestné místo i Horalka od Alberta Moravii, zvláště pasáž, kde byla hrdinka i s dcerou znásilněna v kostele zdivočelými marockými vojáky. Nevím už, kdo kdy objevoval tyto erotické knihy a upozorňoval na ně zhruba jedenáctileté pubescenty, ale rozhodně přispěl k všeobecnému vzdělávání mládeže a nejenže rozšířil naše tehdejší obzory, dokonce nás vlastně i nevědomky připravoval na výhry ve vědomostních soutěžích, které budou probíhat na obrazovkách o čtyřicet let později. To však ještě nikdo z nás nemohl tušit, leč v dané době nám to stejně bylo putna. Předčítali jsme si z románu lechtivé kapitolky v úzkém kroužku přátel svobodného sexu a s mírně poslintanými bradami pošilhávali po vyvinutějších spolužačkách. Nebál bych se tvrdit, že to na náš vývoj mělo kladnější vliv než čtivo o hrdinství Zoji Kosmoděmjanské. Později se naše vzdělání začalo doplňovat s příchodem J. P. Belmonda a jeho krasavic do našich kin, kde byly polibky o poznání vášnivější, než když se sovětská kolchoznice loučila na nádraží s rudoarmějcem, odjíždějícím na frontu. Mravy se poté, nevím už proč, poněkud uvolnily a biografy začaly nabízet občas i úplné pornotrháky z dílny švédského režiséra Bergmana. Pochopitelně mládeži nepřístupné, ale všechno lze obejít. A když jeden ze spolužáků jednou přinesl na pionýrskou schůzku tajně vypůjčenou Kámasútru, naše eroticko-teoretické znalosti nabývaly vrcholu. Takto vybaven už jsem si troufnul nabídnout své favoritce chození a na důkaz své velké lásky jí dal svoji svačinu.

Zřejmě nechápala, co je to milostná předehra, a tak po dvou dnech nezištného nabízení chleba se salámem náš vztah ochladnul. Teď už vím, že jsou dívky v této oblasti o trošku vepředu i bez studia teorie, takže ode mě tenkrát asi očekávala praxi. K té jsme se my hoši však dostávali až mnohem později, neboť sex nemohl mít absolutně na to, aby měl přednost před tak důležitými věcmi, jako jsou elektronky, motory, indiánské hry a později čundry. Tyto atributy bývají povětšinou trvalejšího rázu. I později nám zklamání v láskách dávalo za pravdu, neboť například, když zklamal motocykl, tak se opravil a opět to byl dobrý kamarád. Nyní už mám pochopitelně jiný pohled na věc, jelikož na motorce je zima. Abych se však vrátil ke slíbené kombinaci motocyklu a vnadných děvčat - když jsem v patnácti získal řidičák a od rodičů pod stromeček dvousedadlového Pionýra, ochutnával jsem erotiku plnými hrstmi.

Bývalo totiž neskonalým potěšením odvézt jednu z nejprsatějších krasavic naší třídy na tandemu na nádraží, ježto silnice z kostek byla dobrý kilometr plná výmolů a tisknoucí se děva za mnou na oněch drncákách vrážela své ozdoby rytmicky do mých zad, což mělo navrch nade všemi romány. To, co přicházelo postupně později, nemusím snad rozvádět, každý si své prožil či prožije sám a po svém.

Ale zpět od slečen ke kolům.

Pionýr, nebo jiný takzvaný malý motocykl, je zpočátku něco úžasného, z mladého muže se stává na čas pán silnic, ale maximálně po jedné sezoně, když jezdec nabude jistoty, vytrácí se prvotní nadšení z jízdy bez šlapání a ta malá kubatura brání mládí v patřičném rozletu.

Vydržet ty dva roky do dospělého řidičáku byl očistec. Pošilhávali jsme závistivě po těch starších, kteří už jej vlastnili a proháněli se na pořádných mašinách. Můj bratránek Vašek byl jedním z nich. Vždy, když přijel k naší společné babičce, musel jsem si jeho dvěapůlu omakat aspoň na stojánku. Jak jen to bylo možné, pomáhal jsem i s údržbou a opravami. Stal se z nás sehraný tým, od kolegů ze stáje Gillera jsme se lišili snad jen barvou oděvu. Oni měli tuším žluté kombinézy a my většinou modré tepláky. Zručností a zejména úsporou náhradních dílů jsme je určitě předčili. Pokaždé, když jsme si po akci myli ruce, babička, která po nás uklízela box na chodníku před domem, přinášela pár posbíraných šroubků a matiček, jestli už je nepotřebujeme. Jednou dokonce, při renovaci převodovky, kdy bylo nutno vyměnit stromeček s vylámanými zuby za nový, objevila se za námi v koupelně po úspěšně ukončené opravě a s nevinnou otázkou, zda tohle už může vyhodit, vytáhla ze zástěry oba. Ten starý i ten nový. Mlčky jsme odložili Solvinu i odjezd a zopakovali si demontáž a montáž.

Po tvrdé práci následovala sladká odměna. Obvykle jsem nasedl za Vencu a provedli jsme zkušební jízdu. Jednou při této příležitosti asi usoudil, že už dozrávám, a k mému překvapení na cestě k Hajdovci zastavil s tím, ať přesednu dopředu. Až jsem se lekl. Přece jen to byl proti "pinckovi" metrák váhy (hmotnost ještě ne). Sám jsem si ji musel nakopnout. Chytla hned, ale málem mně koleno natlouklo bradu. To jsem neznal. Kdo našlapoval dvousedadlového Pionýra, ví, o jakém rozdílu hovořím. Nicméně Jawa zaburácela, otočím rukojetí plynu a už se staví na zadní. Sakra, to je síla. A ve dvou. Drhnu zoufale jedničku a mám strach zařadit nahoru. Ale společník mě hecuje a směje se, tak se nenechávám zahanbit. Za chvíli jsem v klidu a přichází opojný pocit krotitele ze zvládnuté drezury. Jsem král! Od té doby jsem Vaška nenechal na pokoji a uháněl ho k projetí, jak to šlo. Až jsem se konečně dočkal a přišel ten velký den, kdy moje papíry ozdobil druhý štempl. Konalo se to opět na Marjánce a stále ústně. O písemných testech se ale už uvažovalo a kdekdo se jich děsil. Inu, každá novinka budí nedůvěru.

V paměti mi utkvěl rejpal, který s námi prošel celý kurz s neustálými připomínkami k vyhlášce a častým dohadováním s instruktorem, jehož se snažil přesvědčit, že si paragrafy špatně vysvětluje. Brouk Pytlík by si vedle něho ani neškrtl. Na zkoušky přijel suverénně jako jediný na "pařezu" s širokým úsměvem chrlícím moudra jak na pásu. My ostatní pěšky, mírně skleslí v očekávání ortelu. Nakonec všichni odcházeli rozjásaně coby čerství motorkáři, až na jednoho - Pytlík domů tlačil, nedostal řidičák ani na koloběžku.

Ocitl jsem se rázem o stupínek výš, ale kde vzít stroj, peněz nemaje. S podporou rodičů nebylo možno počítat, neboť byli zrovna ve věku, kdy nám mladým nemohli absolutně v ničem rozumět. Navíc, dle jejich potemnělého názoru, "to prskátko na rozbití huby stačí". Štěstěna mi však byla příznivě nakloněna. Jako na zavolanou se v místním plátku objevil inzerát: vyměním Jawu 250 za Pionýra nebo Simpsona. Nezaváhal jsem ani minutu. Kamarád Pavel, náš týmový mechanik, nastartoval svou ČZ 175, kterou si dal dohromady po odložení Stadiona, a vydali jsme se do Dolní Krupé udělat obchod. Ten dobrý muž stárnul a potřeboval jen nějaký lehčí samohyb na cestu na pole a zpět. Nebylo o čem diskutovat, ta dvěapůla byla pojízdná. Pravda, měla své mouchy, ale všechno jde dát do rychtyku. Přijel jsem na té šedivé krasavici domů, a když ji máma spatřila, trvala na tom, abych ji okamžitě vrátil. Postavil jsem si plnou vahou svých sedmnácti let hlavu - takový kšeft se naskytne jednou za život! A to ještě neviděla, jakou mašinu mi výměnou nabízel Kubátův dědeček. Vypadala jak auto v podélném řezu, s kardankou a šaltrpákou.

Podobnou, ale mladší, pamatující pouze druhou světovou, vlastnil otcův kolega muzikant s příhodným jménem Muzikář. Bydlel kousek od nás pod kopcem, a když svou třičtvrtělitrovou obludu vytlačil ze dvora a nastartoval, věděla to celá ulice, neboť podobný zvuk vydává pouze helikoptéra a ta v okolí nikde negarážovala. Nemohl jsem si nechat ujít nevšední podívanou, když vzal jednou tátu na vyvýšené sedlo za sebe, aby zavezli do Chotěboře spřátelenému kapelníkovi noty. Nezapomenutelný zážitek. Bavorák zaburácel, psi v okruhu jednoho kilometru zalezli, slepice se páskovaly do kurníků v domnění, že hřmí, a mně praskla guma u trenýrek, protože jsem stál moc blízko. Taťka nasednul, nonšalantně mi pokynul a zapálil si na cestu. Řidič prohrábnul rošt, od zadního kola odlétl kus asfaltu, tátovi od úst vajgl, vzniklý vír očesal rybíz u plotu a už jsem jen zíral na šosy vlajícího saka mizící v zatáčce. Otec se vrátil za slabou hodinku domů, vlasy měl jak první pankáč v republice, na čele umlácené motýly a ještě dlouho zůstal nakloněný dopředu, jak vyrovnával protivítr.

Tudíž jsem se právem domníval, že štíhlá Jawa bude pro mamku menším šokem a časem si na ni zvykne. I do chodby paneláku se zatlačila snadněji než ten malý traktor. Bylo ovšem nutno uvést ji do civilizovaného stavu, její družstevní minulost a naprostá neschopnost absolvovat delší tratě byla patrná na první pohled. Bohužel nejen rodičům, což jsem zjistil hned v sobotu. Rozhodl jsem se totiž prověřit její jízdní parametry, sbalil jsem deku, celtu a přítele Láďu a namířili jsme si to do Děčína, s čímž jsem se doma pochopitelně nechlubil. Měl jsem tam totiž od školního výletu velikou lásku, se kterou jsem si již dva roky dopisoval a ta nepřekonatelná dálka, jež nás dělila, mohla být konečně díky mému novému stroji nepodstatnou vadou. Mohla. Nebylo nám to však souzeno. V dobrém rozmaru s vidinou parádního víkendu dovlnili jsme se pouze kousek za Skuhrov, tam nás dojeli příslušníci a vysunutou plácačkou dávali jednoznačně najevo svůj zájem zjistit, co se to před nimi pohybuje. Když totiž říkám "dovlnili", tak nepřeháním. Ložiska v kolech už měla za ta léta provozu v terénu místo kuliček nejspíš lichoběžníčky a dezén plátěných plášťů byl jen místy pokryt zbytky pryže. Ti chlapci, co za námi jeli hodný kus cesty ve Volze, si toho nemohli nevšimnout. Když jsem na jejich dotaz, kam že máme namířeno, ještě bezelstně odtušil, že do Děčína, vzali si můj techničák a svůj acylpyrin a nechali nás laskavě otočit a dojet zpět do Brodu.

Nezbylo nic jiného než se dát neodkladně do generálky. Díky šikovnému Pavlovi jsem jel během týdne pro osvědčení na nádherné, plně provozuschopné mašině, svítící čerstvou oranžovou barvou, kombinovanou s chromem. Dokonce řídítka s hrazdou a rychlopalem můj stájový mechanik namontoval. To už ji i máma uznala jako právoplatného člena rodiny a nechala se dokonce odvézt i na chatu. Po zkušenosti z prvního převozu však bylo nutno přistoupit k drobné úpravě. V každé zatáčce se mě totiž snažila tahem za boky vyrovnat do vzpřímené polohy, což by nutně vedlo k vyjetí ze silnice a tu jsem opouštěl velice nerad. Pokud jsem byl tedy pasován do role převozníka, odvezl jsem tátu, pak ségru a máma si mezitím prošla město až k rovnému úseku na Vysočanech. Ale intervaly, kdy jsem se takto věnoval rodičům, se neustále prodlužovaly a za mnou usedaly častěji zcela jiné osoby, které jsem dopravoval jinam a za jinými účely, i když by se dalo říci, že to také mohlo být o rodičovství. Užil jsem si v sedle své Jawy pěkné chvilky, naštěstí žádné horké, což nebyla samozřejmě jen otázka rozumu, ale i tehdejšího mnohem menšího provozu. Bohudík jsem toto období ve zdraví prošel. Před odchodem na vojnu jsem motorku prodal a tím pro mě etapa jedné stopy končila...

Jako mnoho jiných mladých mužů, i já jsem se zpočátku domníval, že tak, jak jsem plynule přešel z malých motocyklů na velké, postoupím o příčku výš k osobním automobilům. Dokonce se nabízela možnost skočit při jednom až k náklaďákům. Dívat se z výšky do krajiny, křižovat silnice po celé zemi, možná i po světě, pod sebou nadupaný motor a za sebou několik tun nákladu, nádherný sen pro srdce tuláka. Čundr na kolech a ještě placený. Teď už mám na věc pochopitelně jiný náhled, když jsem skutečně shodou okolností nakonec část života za volantem strávil, ale i když to nebylo přesně podle těch růžových představ, své kouzlo to mělo.

To ale předbíhám. Tu nabízející se možnost, notabene za pár šupů, jsem velkopansky zahodil, jak jinak v tom věku, kvůli prvním láskám a partě. Měl jsem, coby odvedenec, absolvovat za směšné tři stovky předvojenský kurz, na jehož konci na mě čekala razítka kýžených skupin B i C. Leč navštívil jsem autoškolu asi třikrát a tím to pro moje velké časové zaneprázdnění skončilo. Dal jsem přednost posezení s přáteli v restauraci U Karla IV. nebo schůzce s dívkou svého srdce, což bylo v konečném výsledku pro Varšavskou smlouvu myslím přijatelnější, než kdybych dva roky ohrožoval bojeschopnost armády rajtováním ve "vejtřasce". To vozidlo mohlo být v mých rukách nebezpečnou zbraní. Díky tomuto flegmatickému přístupu jsem se však "vyučil" psovodem. A uznejte, že mít po boku věrného psa zní mnohem lépe, než když máte po boku věrnou šaltrpáku.

Když jsem se ocitl opět mezi normálními civilisty, byl jsem sice stále motorkář, leč bez stroje. A vzhledem k tomu, že jsem se po dlouhém půstu vrhnul do víru života, ani mi to nějak nepřišlo. Vítr mě za čas zavál na Košumberk, kde žila mámina sestra s rodinou, a já jsem si tam začal vydělávat mrzký peníz jako řidič vnitrodopravy. Má úloha při budování socialismu spočívala v tom, že jsem po silničkách v místní ozdravovně rozvážel do pavilonů stravu a prádlo a celé dny se pohyboval mezi zástupy usměvavých kuchařek a zdravotních sestřiček. Nebe na zemi. K přepravě menáže sloužily dva malé traktůrky s valníky a bateriové nádražní vozíky bulharské provenience, zvané zkráceně "bulhary". V našem vozovém parku byl ještě dospělý traktor Zetor Super 50 se železnou radlicí upevněnou vpředu, s jejíž pomocí se nahrnovalo uhlí z hromad do kotelny, a to byla výsada garážmistra, neboť on jediný vlastnil oprávnění k obsluze této těžké techniky. Já bych si tohoto zajímavého zpestření pracovní doby považoval, mistr však ne. Byl už poměrně dost závislý na tekuté stravě, a jelikož se blížil důchodovému věku, jeho žaludek neměl tu výdrž jako zamlada. Takže odpoledne ho nic neomezovalo, pokud bylo třeba natlačit černé zlato blíže ke kotlům, ale hned ráno to pro něj byl hrob. Jen nastartoval, sedačka rozkmitala jeho bachor, žaludeční šťávy se cpaly nahoru a mistr za garáž. Ne vždy se mu povedlo včas opustit kabinu. Už z tohoto prozaického důvodu tlačil na omlazení traktorového týmu, a tak jsem na náklady podniku absolvoval výcvik skupiny T. Tímto se mi otevřely netušené možnosti, neboť jak známo, za doktora Husáka byla snad dobrá polovina zaměstnanců zároveň i drobnými živnostníky a šlapalo to samo i bez daní a finančních úřadů. Toto trénování na podnikání se nazývalo, nevím proč, "melouchaření". Ježto ústavní kotelna produkovala kromě tepla i škváru, byl tady dán prostor pro tržní hospodářství. Tu a tam ji někdo potřeboval, za valníček malotraktoru dal dvacku - což nebylo málo, uvážíme-li, že tehdy jste za ni pořídili deset piv nebo na pět dní kuřivo. A za valník od Zetoru plných padesát kaček! A to mě pasovalo do role velkopodnikatele. Mezi ty drobné patřil i nestor našeho týmu, nějaký děda Macháček, vdovec žijící v nedaleké vesnici v malém domku společně s kozlem. Nikoliv s velkopopovickým, nýbrž s nefalšovaným páchnoucím domácím zvířetem, jehož charakteristickou vůní byl prosycen nejen dědek, ale i Stadion, na kterém dojížděl do práce. Tento kozlí táta si sehnal kšeft za dvacet, zrovna když jsem strkal radlicí antracit ze dvora do haly. Sekundoval mi přítel Šáňa, který zašel na pokec. Koukáme z kabiny, jak aktivní stařík zajíždí s traktůrkem pod násypku, zastavuji, zapalujeme si cigáro a se zájmem sledujeme počínání konkurence. Pro informaci laikům si dovoluji uvést, že bylo nutno postavit valník pod kovové silo, otevřít velkou pákou u sloupu ocelový příklop a čekat, zda se něco vysype. Někdy se totiž zmáčená škvára přilepila a nechtělo se jí na světlo. Pro tento případ tam ležela připravena dlouhá železná tyč se zahnutým koncem, kterou se z boku zašťouralo v díře, produkt se tímto uvolnil a hrcnul ven kolikrát takovým fofrem, že bylo co stíhat odhodit tyč a zavřít trychtýř. Nic světoborného. Ale jak pro koho.

Dědkovi zřejmě chyběly zkušenosti. Otevřel - a nic. A už zíráme, co se bude dít. Škrabe se totiž na vozík s pohrabáčem v ruce, tam se pomalu postaví, podívá se vzhůru a prohrábne zívající otvor. Pohlédneme se Šaninem na sebe, protože je nám jasné, co musí zákonitě následovat. Údivem nad tím technologickým postupem mi padá vajgl z pusy, ale to už je vidět místo Macháčka jen oblak dýmu a páry. Skáčeme okamžitě z kabiny a běžíme zasáhnout. Zajímavé, místo úleku se můžeme potrhat smíchy. Kouř se usadil a z kupy vyčnívá pouze tahač a vršek kožené beranice. Slzíce odhazujeme rychlostí mladých paží sypký předmět obchodu, navrch ještě žhavý, a po chvilce prožíváme asi to samé co bernardýn, když se lavinou prohrabe k zasypanému turistovi. Jenom se mi nechtělo vrtět ocasem a olíznout oběti obličej. Kmet stál v pozoru v hromadě, propálený montgomerák, kouřilo se mu z uší a rovnal si v budce, co se to děje. Po oklepání hrubých kusů vypadal pod jemným popraškem popílku jak mongolský pastevec po projetí Karakumu naštorc. Arat šel do sprchy a ten byznys za dvě pětky jsem si zmáknul já.

Dědouš měl vůbec zajímavé myšlenkové pochody. Jelikož přijížděl do garáží vždy jako první, vychutnal si jednoho dne neobvyklé přivítání. Otevřel vrata a vyhrnula se na něj doutnající "kačena". Tak jsme nazývali elektrickou tříkolku, za kterou kolega Toník zapřahal malý čtyřkolák a jezdil do města pro poštu, již pak rozvážel po léčebně. Tříkolka, jak název napovídá, se skládala ze tří kol, sady baterií, sedačky a volantu. A jako všechny samohyby s elektromotory ji Tonda vždy, než šel domů, připojil na nabíječku, aby byla ráno opět v plné síle, schopna potěšit dovezeným balíčkem či dopisem malé pacienty, trávící na lůžku mnohdy celé měsíce. Ten osudný večer nejspíš došlo ke zkratu, kačena se rozjela, a protože nemohla překonat odpor vrat, začala doutnat. Cestu jí uvolnil až kozlí muž. Troufám si tvrdit, že každý z nás by vytáhnul šňůru ze zásuvky a případně uhasil doutnající kabely. Dědek ne. Skočil na mopeda a jel vzbudit Toníka, že mu hoří vozidlo. Po této časové prodlevě už pochopitelně nebylo co zachraňovat.

Později byla naše parta doplněna ještě o jednoho experta, kterému se dařilo připravit nám veselé chvilky takřka každý den. Jmenoval se Bohouš, byl to také tremp jako já, měl smysl pro humor a chytrou hlavu. Však si později udělal maturitu a prý je tam dodnes jako vedoucí kotelny. Ale jako jezdec to byl nebezpečný člověk. S bulharem několikrát projel živým plotem, kabinu, kterou nám laskavý zaměstnavatel na vozíky zakoupil proti rozmarům počasí, zanechal na jedné nízké větvi borovice, jež byla kupodivu deset metrů od vozovky, a když poprvé vyjel s malotraktorem, vrátil se pěšky. Jeho TK 14 byl zaparkován mimo asfalt, mezi koly statnou břízu, a to tak, že se nedalo jet dopředu ani couvat. A do strany žádné vozidlo jezdit nedovede. Být výrobce, zde bych viděl mezeru a bral bych to jako podnět k vylepšení jízdních vlastností terénních vozidel, případně i motocyklů. Nám dalo vyprošťování dvanáct hodin práce a v jedné slabé chvilce jsme nebyli daleko od nápadu vykopat vzrostlý strom i s kořeny. Inu, každý se v sedle nenarodil. I rodinnou Octavii nechával Bohouš raději pod vedením své ženy.

Mně začaly být silnice v areálu časem těsné, a tak jsem si za vlastní peníz rozšířil řidičák o kýžené skupiny B a C a začal se poohlížet po svém vlastním volantu. Vůdčí list, který mi dával právo řídit takřka vše, co mělo kola, jsem sice dostal, ale nic mě nenutilo pořídit si nějaký samohyb. Pohybovat se po svých mi po všech stránkách vyhovovalo, připadal jsem si nezávislý a prost veškerých starostí. Když jsem se jel například podívat domů do Brodu, nepátral jsem ani, kdy jede autobus na nádraží do Žďárce u Skutče, věděl jsem to pouze plus minus hodina a nijak mě to nevzrušovalo. Jakmile mé tělo uznalo, že už je dostatečně vyspalé, zdvihnul jsem ho z postele, vzal bágl, kde byly mé veškeré movitosti, a sešel s kopce na náměstí, kde jsem teprve provedl zjišťovačku autobusových pohybů. Pokud už odjel, měl smůlu, ČSAD přišlo o čtyři koruny a já šel pěšky. Pakliže měl přijet třeba až za hodinu, vyšlápnul jsem rovněž, neboť mě nebavilo čekat. Když měl kliku, přistoupil jsem třeba cestou. Bylo to slabých deset kilometrů, směšná procházka pro trénované nohy.

Jenom jednou jsem litoval. Chtěl jsem doma honit frajera a mimo to mé polokecky začínaly mít odtrempováno, tak si povídám - co takhle nové botky? Navštívil jsem v týdnu po výplatě místní prodejnu obuvi a vybral si na doporučení odbornice krásné, hnědé polobotky s visačkou "módní novinka". Sice jsem marnotratně vyhodil do luftu plných sto dvacet korun, ale na první pohled bylo patrné, že budou chodit samy. Teď si možná leckterý čtenář o mně pomyslí, že dělám všechno polovičatě, jestliže používám jen polokecky či polobotky, ale mohu vás ubezpečit, že nenosím polokošile a dokonce konzumuji celozrnný chléb.

Ale abych neodbočoval od tématu. Hned druhý den jsem nazul novinky a odešel na autobus, který tam samozřejmě nečekal. Dle zaběhnutého scénáře vykročím čiperně směr Štěpánov a těším se, jak stihnu na nádraží dva kyblíčky, než přijede courák od Pardubic. Na kopci v lese mě začala čipernost opouštět a pocítil jsem divné tlaky na patách. Pod štěpánovskými zatáčkami můj zprvu bujarý krok vypadal z dálky asi jako pajdání. Zblízka to byla pravda. Zouvám ty křápy a kontroluji stav nohou na českém asfaltu. Ponožky mám přilepené k zadní části těch pitomých bagančat, přestože jsem si bral v pondělí čerstvé. To lepidlo je zaschlá krev. Do Skutče jdu bos, ale na přejití města se obouvám, abych nevypadal jako blbec. Když se mé sotva se vzpamatovavší nohy ocitly opět v sevření těch španělských bot, začaly trucovat a já se sunul ulicemi jak Meresjev na taneční parket. Ač obut, stejně vypadám jako blbec. Zcela demoralizován míjím bránu s nápisem Botana Skuteč a představuji si sportovce, an křepce kluše po škvárovém oválu v lehké sportovní obuvi. Pronikavá bolest mi projíždí patami a já se vracím zpět do reality. Ani nevím, jak jsem doklapal až na peron, pivo jsem pominul, abych nemusel zbytečně odbočovat, a do vlaku jsem nastoupil prakticky po rukách. Z nádraží v Brodě mě odvezla domů městská doprava i za cenu dlouhého čekání. Ta úleva, když ty futrály z umělé usně Barex odlétly do kouta a odmočil jsem fusekle! Máma mě utěšila, nakrmila a začalo mi být hej. Několik balení polštářkové náplasti pak už zcela vymazalo vzpomínky na křížovou cestu, obul jsem otcovy pantofle a odešel si hrát na dvorek, jak jsem laškovně nazýval odchod do restaurace, která byla vkusně začleněna do sídlištní výstavby hned před náš panelák. Tímto po letech konečně děkuji mně neznámému architektovi, který mi dopřál tu výsadu nejkratší cesty z celé naší party k rodinnému krbu.

Cestování zpět do Luže mezi mé zdravotní sestry bylo podstatně jednodušší. Přímo od vlaku jel autobus až na místo, pokud jsem byl zaneprázdněn důležitými schůzkami, půjčil jsem si od sestry Zuzky Pionýra a cestu absolvoval až v noci, nebo bylo možno cestovat dálkovým busem Budějice-Brod-Mýto. Cestu v něm jsem většinou proklimbal a jen zdálky vnímal monotónní hlasy cestujících štamgastů a šoféra. Pochopitelně pod cedulkou "nebavte se za jízdy s řidičem". Při jednom takovém večerním návratu mě zaujalo téma hovoru. Můj vozka měl dobrých sto padesát kilo živé váhy, a to velice živé. Drncáním a nakláněním se jeho tělo vyloženě přelévalo na sedačce, která vlastně ani nebyla vidět mezi onou částí postavy, kde se obvykle spojují nohavice v jeden díl. Na přetřesu byly náhlé příhody břišní. Holt, když se sejde pár chlapů, baví se o politice, o ženách nebo o... Až do tohoto okamžiku mě nikdy nenapadlo, že i na řidiče dálkové přepravy osob může vlastně přijít cestou ta slabá chvilka. Pravda, když jsem jako kluk čítával mayovky, zaráželo mě, že si třeba Vinnetou nikdy neodskočil. V žádném románu ani zmínka, a co se s "Oldem" narajtovali po lesích a prériích, o špatné hygieně a stravovacích návycích ani nemluvě. Já bych to tam včlenil, hrdina by získal u čtenáře lidštější rozměry.

Náš přepravce každopádně tím, jak vyřešil ošemetnou situaci, pobavil osazenstvo a stal se jedním z nás. Když prý ho ta chvilka přepadla, popadl kladivo, odběhl k zadnímu kolu, pod rouškou tmy konal potřebu a v pravidelných intervalech při nádechu tloukl do disku, simuluje opravu.

Představil jsem si jeho postavu z horního pohledu a právem se domnívám, že i náhodný zvídavý cestující by při juknutí z okna těžko poznal, co se pod ním děje.

O tyto příhody jsem však zanedlouho přišel, neboť mě pár přátel z kapely naverbovalo za lepšími výdělky do Plynostavu, čímž mi vyvstala potřeba vlastního přibližovadla. Akční radius Brod, Luže, Pardubice by se jen těžko zvládal pomocí státní dopravy, motocykl nepřipadal v úvahu pro přesuny za nepříznivého počasí, proto zbývala jediná možnost - pokud možno laciné, trvanlivé a nenáročné osobní auto. A tyto požadavky splňoval do puntíku vůz, který nabízel na prodej krčmář z naší domovské osvěžovny. Stál na dvoře u "Liďáku", ukázka poctivé kovářské práce z ušlechtilé uralské oceli - Moskvič 407. Po jedenáctiletém provozu jevil jen mírné známky opotřebení a to je nutno podotknout, že poslední měsíce byl využíván coby náklaďák k přepravě stavebního materiálu. Uvezl prý hravě šest metráků cementu, dvě traverzy a hospodského s pomocníkem. S pomocí RNP, neboli rodičovské nenávratné půjčky, jsem dal dohromady potřebnou sumu devíti tisíc, nechal se rozstrčit ze stínu Lidového domu a odvezl si předmět výhodného obchodu před ubytovnu. Využívaje prvotního nadšení a slunečného počasí dal jsem se okamžitě do díla. Úkolem číslo jedna bylo startování, neboť potřebný počet ochotných paží nemusí být vždy nablízku a přistávací plochy v místech mého předpokládaného pohybu se nacházely povětšinou v rovinatém terénu. Pokud něco nefunguje, jak by mělo, začneme s opravou vždy u toho nejsložitějšího elementu. To je pravidlo, které mě naučil život a díky němu, než třeba vyměním prostou pojistku, mám už v malíku konstrukci veškerých spotřebičů a propletenec vedení. Proto jsem se dal okamžitě do demontáže startéru. Není to jednoduché. Dle příručky by bylo nutno vymontovat půl motoru, aby se mechanik dostal na dva šrouby, kterými byl upevněn. Ale kampak na mě. Chytře upravené klíče, ohnuté do příslušných úhlů, a při malé dávce trpělivosti lze dostat kýžený dílec po půlhodině na travnatý ponk. Zpočátku sice mé kytaristické prstíky utrpěly pár tržných ran, ale na večerní mačkání akordů to nemělo valného vlivu. Po třetí rozborce a sborce jsem už dosáhnul takové dokonalosti, že jsem onen komponent vyjmul kdykoliv za necelých pět minut. Možnost procvičit si tento úkon mi byla dána díky tomu, že poprvé se ulomil kontakt u zasouvacího relé, podruhé se utrhnul vodič a poté jsem pro jistotu ještě vyměnil uhlíky. Samozřejmě auto nestartovalo. Mýma tvořivýma rukama prošel poté rozdělovač a cívka, a když jsem se obeznámil i s podstatou těchto komponentů, poradil mi přítel Šáňa, ať si koupím baterii a vložím ji na příslušné místo. Nedůvěřivě jsem to vyzkoušel s vypůjčenou, a skutečně - motor naskočil ihned! Hostinský totiž umístil do kufru sice obrovský akumulátor z jakéhosi zemědělského stroje, ale jeho energie se ztrácela cestou v kabelu, který se táhnul napříč celým vozidlem. Jak prosté. Ano, v hodinách fyziky nám něco o odporu ve vodičích kdysi bylo naznačeno, ale pokud moje paměť sahá, o jeho vlivu na rozhýbání Moskviče ani zmínka.

Napravil jsem tedy tuto mezeru ve výuce a pak už k plné spokojenosti stačilo pouze upravit "Leninovy sáně" pohledově, neboť karoserie nesla četné šrámy své stavební minulosti. Překonat tento nicotný problém je pro tvořivého ducha totéž, co pro naprostého ignoranta polknutí potravy. Kosmetické úpravy vizáže mého nového vozu nemohly být problémem, který by mě zaskočil. Stačí mít přehled a šikovné kamarády. Šanin nad urezlou částí dveří mávnul rukou, jako že je to prkotina, jenom pro formu naznačil mistrovi údržby, že si tam něco odpoledne sfouknem a tak nic nebránilo přistavení "Ragulina" k renovaci. Za doktora Husáka běžný jev. Jak v Táboře za husitů. Všechno bylo všech, jenom se to nesmělo přehánět. Nejhorší bylo, když se sebralo něco, co mínil uzmout někdo ze sorty pohlavárů. Jakmile jste vypálili rybník třeba soudruhu tajemníkovi, už se to klasifikovalo jako rozkrádání socialistického vlastnictví, což mohlo být ohodnoceno vyšší sazbou než prostá vražda.

Ale my jsme nikomu nic nebrali, pouze jsme použili dílnu a autogen a vypůjčili si kus plechu. Ještě by se dalo vlastně přičíst k dobru, že byl zkrášlen sovětský výrobek. Druhý den nastoupil lakýrník a vykouzlil světle modré autíčko, jako kdyby zrovna sjelo z pásu v AZLK. První delší cestu, a to do Brodu, jsem absolvoval opatrně, abych zbytečně nevířil štěrk a nepoškrábal si karoserii. Vedl jsem vozidlo bezpečně po asfaltu dva metry od krajnice a zvykal ho na pevnou ruku. Učilo se. Jen při projíždění zatáček se nebezpečně naklánělo, takže jsem vehementně vyvažoval na druhou stranu svými šedesáti kilogramy netto, než mi došlo, že podvozek perfektně sedí a jen kokpit mého monopostu se klátí na vysokých pérech, rafinovaně takto upravených pro pohodlné cestování ve stepích. Kvedlání řadicí pákou pod volantem zprvu také poněkud vázlo, ale za Hlinskem už jsem dokázal zařadit libovolnou rychlost během jízdy, včetně zpátečky, aniž by se šprajcovala táhla nebo brečely zuby v převodovce. Kvalitní ocel prověřená bitvou u Kurzku snášela trpělivě drobné nedorazy. I originál olej struktury zmrzlého aspiku nedovoloval sebemenší narušení kompaktnosti dílů i přesto, že jsem se tam snažil několikrát strčit čtyřku, kterou tento typ vozu neměl.

Než jsem dojel domů, tvořili jsme už jeden celek. Jezdec a jeho oř. Nemohlo tomu ani být jinak, a to vzhledem k mé praxi v sedle traktoru, tyto dva stroje se od sebe až tolik nelišily. Snad jen traverza tvořící nárazník mého "modrého šípu" byla pevnější než radlice zetoru na hrnutí uhlí, což jen umocňovalo pocit bezpečí při kličkování mezi kamiony. Však majitelé škodovek uctivě uvolňovali cestu, když se proti nim řítil můj tank. Ale netrvalo dlouho a bylo mi umožněno zjistit, že existují síly, které si poradí i s několika palci tvrdého kovu. A nikoliv síly nadpřirozené, nýbrž prachobyčejná fauna. Řítil jsem se toho večera k rodnému městu a za Ždírcem má formule hravě dojížděla trabanta supícího do mírného stoupání. Samozřejmě nebylo třeba ani podřadit, neboť trojka u mého speciálu měla rozsah od dvaceti do sto deseti a možná ještě výš, ale to jsem si nikdy netroufal zkusit, jelikož blatníky bez kapes se při větších rychlostech roztleskaly a hrozilo jejich ohrnutí do horizontální polohy. Viděl jsem sice něco podobného v jednom z dílů Fantomase, ale já jsem neměl pilotní průkaz a kromě toho u Moskviče nelze zasunout podvozek. Nalepen tedy těsně za plastovým kufrem toho páchnoucího odlitku ze spřátelené NDR, čekal jsem na vhodný okamžik, abych jej profesionálně předjel takzvaně "na brzdy". Za zatáčkou na vrcholku přidám forsáž, v nádrži vír, plavně vychýlím kastli, péra jdou do skrutu a "rintintin" zůstává za mnou. Lauda by musel uznale krčit čelo bez obočí. Vtom se něco mihlo od lesíka na pravé straně - v kuželech mých reflektorů se zjevuje srna. Mírně přišlapuji brzdu, trhnu volantem, ta lesní potvora škrtla kopýtky zadních běhů o nárazník vlevo a skokem zmizela ve tmě na druhé straně silnice. To byla rána, až mě zabrněly ruce. Zastavím, abych jako správný lovec dohledal raněnou zvěř a zjistil případné škody na laku. Ten bakelitový ksindl mě za radostného vytí předjíždí a mě tak napadá, co by to provedlo s těmi thermosety, kdyby byl býval byl ještě přede mnou. Domnívám se, že by ta nebohá vysoká trčela až z palubovky. Měla kliku, že se potkala s pevným strojem. Na vozovce ani barva, ba ani chlup, a deset metrů v poli jakbysmet. Ne že bych si dělal zálusk na svíčkovou, maso bych samozřejmě odevzdal na mysliveckém svazu, jen jsem se obával, zda si ta spárkatá nevyvrtnula kotník, že bych ji hodil ke zvěrolékaři. Ale nikde ani živáčka. Zato ze stavu kolejnice na přídi mého stalince jsem byl udiven. Její levá část se zastavila zhruba čtyři centimetry od kola. Mohu tedy nyní zodpovědně tvrdit, jaká obrovská síla vzniká při střetu se zvěří. Když jsem chtěl pomocí palice vrátit zónu nárazu na své místo, nehnula se ani o píď. Také zaháknutý řetěz, omotaný kolem statného dubu při zařazené zpátečce nebyl nic platný. Proto jsem se později ani nedivil, když švagr přinesl pionýra v batohu poté, co předním kolem proskočil pes střední velikosti a bez rodokmenu zrovna v momentě, kdy jeho žena a moje sestra sjížděly nic netušící s kopce do vsi. Vyděšený kříženec zmizel s několika nicotnými šrámy v blízkém hlohu a překvapená Zuzka se sbírala z asfaltu nedaleko hromádky plechu. Naštěstí nedopadla nejhůř, díky tvrdému výcviku party z dob, kdy jsem ji míval coby starší sourozenec svěřenu na hlídání. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti.

Pro vozidla všech kategorií je samo sebou neméně nebezpečná i flóra. Sice nebývá v pohybu a rychlost tak není násobena, leč v tvrdosti úderu si nezadá. Jak bývá dobrým zvykem, při každé havárii na úseku, kde je široko daleko jediný strom, trefíte se zaručeně přímo do něj. Mně se to zaplaťpámbu nikdy nestalo, ale stejně se mi podařilo pokřtít svého "rusa" i tímto způsobem. A aby neměl bouli na jednom místě, tak pro změnu zezadu. Jak se tak strana starala o zdravé prostředí a tím pádem i o zeleň ve městech, některý ekolog nechal vysázet mladé javory mezi vozovkou a parkovištěm podél ní, a to v přibližně pětimetrových intervalech. Já jsem jel se svou čerstvou ženou a prošlou "407" nakoupit hadříky pro dětičky do jeslí. Ladně minu javůrek a zaparkuji mezi ním a chodníkem. Nafasujeme krabice s textiliemi, uložíme do kufru, sedneme, já jako správný profík mrknu přes rameno vpravo, mrknu vlevo, pustím spojku, přidám plyn, rána jak z houfnice, hlavy nám ťuknou o strop, brady o přístrojovou desku a - ticho. Myslel jsem, že nás právě postihlo zemětřesení o síle pátého stupně Richterovy škály. Opatrně vylezu a sleduji, zda nejsou v zemi pukliny, kterými bych se propadl k ohnivému jádru. Ale půda pod nohama je pevná. Pouze vprostřed zavazadlového prostoru trčí hladkokorý klen a ještě vesele mává větvičkami.

Pochopitelně se zadní hmotou nehnuly také ani řetězy, a tak jsem tedy svůj první samohyb měl křtěný ze dvou stran. Z těch bočních býval okrášlen rovněž, to bylo ovšem schválně. Ale k tomu se hned dostanu.

Vlastnictvím čtyřkolového miláčka jsem se zařadil mezi movitější půli naší party, z čehož automaticky vyplývala i povinnost podělit se při hromadných akcích o převoz nemajetných členů. V dobře fungující společnosti samozřejmý postup. Kdysi, když jsem jako výdělečně nečinná osoba začal jezdit na čundr, ti starší zaplatili pivo, vlak a podělili se o stravu, což se později nevracelo jim, ale zase těm mladším, kteří následovali po nás. Jako rodiče investující nezištně do svých dětí, které po založení svých rodin čeká totéž a takto se postupuje po generacích. Chce se mi věřit, že ty časy nenávratně nepominuly a že se tento postup praktikuje mezi mládeží i dnes. Ta pomoc a soudržnost nám pomohla bez pokřivení přežít socialismus a tak doufám, že naši následovníci se nenechají otrávit zvlčilou pseudodemokracií a zachovají si to dobré a čisté, aby rozum vyhrával nad blbostí a zkažeností.

Jednou z těch našich hromadných akcí býval každoroční pobyt u Vranovské přehrady, vždy poslední červencový týden. Bez bab. Několik plně obsazených vozů, kytary, housle, basa, banjo a vozembouch. Naše kolona bývala pestrou směsicí strojů různých ročníků a výrobců. Bedrův poslední výkřik socialistické techniky převzatý od západních soudruhů - Žiguli combi -, Salámův Fiat Polski, prakticky dítě od stejného otce, nějaké to embéčko, Rochňova Škoda 1202 neboli stejšna, ale absolutní špičkou byla Šaninova nablýskaná Praga Piccolo. Kdesi u Moravských Budějovic jednou zrovna při naší spanilé jízdě instalovali příslušníci radar na kraji vesnice a my se nic netušíce řítili čidlu vstříc. Posádce Poláka, kde jsem jel i já ve funkci velitele vozu, jako z udělání došly nápoje, čímž byl ohrožen pitný režim mužstva, proto bylo nutno za jízdy zvýšit pozornost a pátrat po otevřené oáze. Jinak by mohlo dojít k dehydrataci přepravovaných a tím i k celkovému ohrožení začátku naší mise. Ze své pozice jsem zahlédl krámek a zařval na Saláma: "Brzdi!" Okamžitě zareagoval, snížil z osmdesátky asi na čtyřicet, a v tom momentě jsem za rohem spatřil přístroj s dopravákem. To byla klika. Díky žízni. Obchod byl sice zavřený, ale kousek za ním stáli výběrčí z VB, takže jsme si nemohli nechat škodolibě ujít to, co se dalo v dalších minutách celkem logicky tušit. Jako první si naběhla parta z embéčka. Kamarád za volantem šlapal na pedál obec neobec, aby nás dohonil, a když zahlédl konečně záď našeho taxíku, zarazila jeho nadšení vztyčená paže s plácačkou. Jen začal lovit v peněžence, mohli jsme se zbláznit smíchem a po dětsku za zády uniforem dělali kiš, kiš. Rochňa zrovna přistával a hned jak vysoukal ze stejšny svých stotřicet kilo živé váhy, s provinilým úsměvem kráčel vstříc osudu se zelenými bankovkami v napřažené ruce. Nenechal se námi vytočit a zapředl hovor se strážci zákona, kteří vidouce, že patříme všichni do jedné kompanie, začali se také bavit. Když směrovali na plácek pikolku, s nelíčenou radostí se zajímali, kolik aut ještě tvoří naší kolonu. "Aby nám nedošly bločky," dovolil si dokonce zažertovat velitel hlídky. Šanin seskočil ze stupátka a nonšalantně se otázal, o co jde.

"Pane řidiči, jel jste sedmdesátkou," dostalo se mu odpovědi.

"Cože, tolik?" Šáňa nasadil udivený výraz číslo šest. "Napište mi to prosím do deníku," skoro prosil, "to by mně nikdo doma nevěřil!"

Orgáni si dopřávali potěšení z prohlídky perfektně vyštapicírovaného veterána, obdivně pokyvovali brigadýrkami nad vyglancovaným chromem a šéf se s dovolením dokonce na chvíli posadil za volant. Poplácal kapotu, mávnul rukou a propustil našeho bendžistu velkoryse bez pokuty. To už kolem probublal slabou čtyřicítkou žigulík. Měl všímavého "háčka". Za půl hodinky už jsme se vítali "Na Chmelnici" s vedoucím a horníky z vedlejšího tábora, našimi každoročními souputníky a fanoušky naší hudební formace. Hned se samozřejmě domluvil večírek na uvítanou. O trochu zpestření se ještě postaral Rochňa, neboť si zabouchnul klíčky ve voze. Do pravých dveří stačilo dříve dole kopnout a ty se otevřely, dokonce se často samovolně otevíraly i za jízdy při klopení zatáčky, ale vzorný řidič si tuto technickou nedokonalost nechal bohužel týden před očekávanou výpravou do vzdálených jihomoravských krajin opravit v odborné dílně. Škoda. Nebylo by bývalo problémem dostat se dovnitř během tří vteřin. Takto jsme strávili nad tím zeleným prevítem půl hodiny a střídali se v neúspěšných pokusech o ztečení té plechové pevnosti. Hajzlík odolával veškerému umu našemu i přítomných Ostraváků. Krádeže aut byly v oněch dobách u nás v plenkách, takže se nenašel nikdo, kdo by ovládal taktiku vnikání do vozidel. Nezbývalo nic jiného než kladivem rozbít boční trojúhelníkové okénko, a ihned se hlásil ochotný chatař s nástrojem v ruce. Zřejmě rád naslouchal zvuku tříštěného skla. Ťuknul si lehce na místo, kam hodlal vést hlavní úder, jen tak, aby si dobře namířil - a dveře se po tom polechtání otevřely. Servisman se nevycajchnoval. Ale v tomto případě třikrát sláva, že to byl fušer. Cvalda nemusel jet domů v průvanu.

Cesta zpět, po zregenerování těl i duchů, začínala vždy hned po nastartování chuťovkou, neboť za první zatáčkou následoval lesem takový krpál, že posádky musely většinu samohybů pomáhat tlačit. Po několikadenním huntování organismů dost silná káva na zakončení dovolené. I závěrečná dvacetihodinová prohibice byla na řidičích patrna natolik, až si troufám tvrdit, že dvě piva před jízdou by ohrožovala ostatní účastníky silničního provozu v daleko menší míře než tato nebezpečná střízlivost. Sám jsem si ty lekavé, roztřesené pocity vyzkoušel v následujících ročnících, kdy jsem doplnil počet přepravců se svým "Ivanem".

Na první terasovou rekreaci jsem nablýskaného miláčka náležitě došlechtil. Pro osvěžení strohé siluety karoserie jsem na přední blatníky vyvedl v černé barvě nápadný nápis "MOSKWITSCH". Vzdor této úpravě k lepšímu dyzajnu ztratil jsem cestou kus výfuku, takže bylo nemožno projet bez kraválu kolem příslušníků, náhodně kontrolujících provoz kdesi před Bítovem. Sebrali mi techničák, který jsem si měl vyzvednout po pár dnech v Brodě, a odkázali mě na Svazarmovskou dílnu v městečku pod hradem. Ochotný mistr-kutil dal tlumič do pořádku a s papírem "na dojetí", který mi umožňoval po opravě používat mobil k další turistice, jsem prožil plnohodnotné dny hry a zpěvu v obvyklých intencích. Doma mě čekala rána pod pás. Na inspektorátě korzovali dopraváci drahnou chvíli okolo mého vylepšeného povozu, zavolali dokonce pár zasmušilých civilistů nepřístupných chabým pokusům o žertování z mé strany a nakonec přišel sám šéf dopravky. Jelikož na malém městě zná každý každého a má osoba této výsady požívala díky různým výstřelkům dvojnásob, zvolil kapitán bodrý otcovský přístup a přátelsky mi doporučil smazat onen nápis, toužím-li získat zpět osvědčení k vozidlu. Někdo prý by si mohl mé vylepšení vysvětlovat jako provokaci a ode mě zvlášť.

Chvilku jsem zkoušel manévrovat a vysvětlovat nedvojakost provedení, leč narážel jsem na neústupnost vylekaných soudruhů. Nezbylo než nakoupit ředidlo a setřít písmo, jestliže jsem chtěl jezdit. Už nikdy nebylo mé autíčko tak zdobné jako před tím. Po nějaké době lak zmatovatěl, parkování v Luži pod kaštany naleptalo povrch a popílek z kotelny dokonal dílo. Až když jsem jednou trávil čas na chatě, hnulo se ve mně svědomí nebo co a komsomolce jsem řádně vyšamponoval. Ovšem chyběl tomu už ten lesk, a tak jsem se poohlížel po nějakém přijatelném krému. Jediná kosmetika, která se přímo nabízela, byla kůže od anglické slaniny. Výsledek byl úchvatný. Jako kdyby právě sjelo z linky v AZLK. Když přijela sestra se švagrem na pokec a já jsem na její zvídavý dotaz odpověděl, čímže lze docílit tak kvalitního lesku, brečela smíchem tak intenzivně, že by určitě zvítězila v případné soutěži "miss mokré tričko". A dodnes mě přesvědčuje, že když jsem odjížděl, polovina psů z vesnice mi běžela po stopě a druhá půle, ta přivázaná, táhle a naříkavě vyla dlouho do noci...