Waterloo v Kolíně

Zdeněk Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Waterloo v Kolíně

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Čtrnáct dní uběhlo jak voda a já se dostavil k dalšímu pokusu o získání oprávnění k řízení autobusu, který pro změnu probíhal v Kolíně. V nucené pauze jsem nezahálel. Nadupán vědomostmi vystřihnul jsem test jako první, s lehkým úsměvem na rtech jej předal "svému" kapitánovi k přezkoumání a nádavkem přihodil předem avizované dvě fotografie předepsaných rozměrů, ale bez věnování. Pražák po mně loupnul očima a v nich nebylo nesnadno dešifrovat skrytý text: "Tebe si ještě vychutnám, holoubku." Náklaďák jsem k jeho očividnému zklamání obhájil a v hromadné přepravě osob postoupil do dalšího kola, jímž byla technika. Teorii motoru, brzd a všech těch nesmyslů, co našroubovali inženýři na vozidla a podle vyhlášky jsou prý nezbytné, jsem zvládnul s přehledem a těšil se na okamžik, kdy úspěšně završím den zkoušek zbývající banalitou, jíž byla praktická ukázka jízdy. Zde bych si dovolil podotknout, že s tak velkou krabicí jsem ještě nejel, alespoň ne na postu řidiče, i když jsem tahal za Tatrou maringotky a roury a dokonce autobusový vlečňák s pasažéry. Ale tohle byla taková neskutečně divná bedna a neměl jsem ji v ruce. Zařadit rychlost velkou pákou v té silně opoužívané pastoušce, bez nádavků ozubených koleček, byl evidentně výkon nad síly většiny abonentů. Pouze dva, tři profíci z ČSAD, navyklí jezdit se stroji stejných podvozků a s možností vyzkoušet si autobus alespoň v zaměstnání na dvoře, ovládali "ertéčko", dá se říci, takřka suverénně. Já jsem s nenucenou lehkostí jen usedl za volant. Na další jsem se musel pekelně soustředit a vykřesat ze sebe zbytky sebevědomí. Rozjezd, zařazení dokonce až na tři, projetí dvou křižovatek, a to na zelenou, to jsem si sám ohodnotil na jedna minus. Ale pak přišla odbočka k centru, kde se silnice skoro vrací zpět, málo jsem si s tou krávou nadjel a líznul jsem roh chodníku. Esenbák vedle mně nadskočil jak čertík, viditelně potěšen, že mě konečně nachytal na švestkách, a se spokojeným šklebem vybafnul:

"Co kdyby tam stála nějaká drbna?"

Bylo mi jasno, že se bude konat opakování jízd, po dalším kurzu, za měsíc, na domácí půdě v Kutné Hoře. Co se dá dělat, život je boj. Stejně podnik ještě zájezďák nevyfasoval, absurdní ovšem byla má anabáze s tou obludou, vzhledem k tomu, že Pleas měl objednánu Avii kříženou s Ikarem, což byla škatulka na dvacet lidí. A vlastně stroj, se kterým jsem byl na silnici denně.

Můj druhý pokus o jízdy začal hodinovým čekáním na krajskou autoritu. Při diskuzi, která vyplňovala čas, jsem měl uši do kornoutů a lapal bulvár od zkušených harcovníků, kteří se pokoušeli o "déčko" už několik roků. Že je lepší dělat papíry v hlavním městě, tam že je nedostatek řidičů, tudíž je dostane každá bába, která kousek popojede. Na venkově prý vždy padesát procent neprojde, to je dané. A navíc tenhle vůl, co má vesnici na starost, je zapšklý ožrala, který si zavřel cestu k postupu, neboť spadnul s vrtulníkem při letu z mejdanu a nesnáší vousáče. Když jsem si porovnal vyslechnuté s tím, co jsem zatím viděl, začal jsem tušit, že nemám šanci.

Nebudu napínat. Starý známý mě pohonil těmi nejužšími zákoutími, jichž má středověké město na výběr, a troufal bych si konstatovat, že můj slalom neměl vady. V závěru zkoušek viditelně váhal i pověřenec pro venkov. Jeho tvář vyzařovala urputný vnitřní boj. Chvílemi mohl pozorný divák spatřit náznaky dobra, deroucí se na povrch z hloubi vzpomínek na šťastné dětství, ale čerstvější svině z marxisticko-leninské převýchovy nabývala vrchu. Ťukaje propisovačkou o poznámkový bloček, dlouze studoval hadím zrakem mého bíbra a po součtu v kolonce "prospěl" neúprosná řeč padesátiprocentní statistiky zřejmě vyřešila jeho nerozhodné tápání.

"No, nebylo to špatný, ale ještě by to chtělo trošku vypilovat," vylezlo z něj pod vlivem policejní uniformy a sám se svých slov zaleknuv, otočil se a kvapně odešel.

Repete po třech týdnech v Kolíně. Do třetice všeho dobrého, řekl jsem si a vyrazil s úmyslem zdeptat bravurní jízdou pýchu zeleného naboba do sousedního města. Byl jsem si jist svým vítězstvím jako nikdy před tím. V hlavě jasno, ruce se nedočkavě chvěly v slastném očekávání, kdy budou moci uchopit hebký bakelit volantu, a obě půlky už cítily, jak se boří do měkkého polstrování anatomické sedačky. Pravda, při povinné čekačce se i malinko křečovitě svíraly, ale krabička Spart zmařená v naprostém klidu během dvou hodin, než se po opožděném příjezdu ještě krajský machr drobátko občerstvil, povolila každý sval v těle.

Blahodárné účinky nikotinu zdaleka nevyprchaly, když velký boss křepce vyběhnul před budovu, prokráčel chumlem napůl zdeptaných adeptů, přičemž ostřížím zrakem odděloval budoucí oběti od nevýrazných obličejů a vyskočil na schůdek plechové stvůry, která zatím klidně vyčkávala, než v příštích minutách zamíchá kartami lidských osudů. Tuplovaný Napoleon - co do šíře své postavy - obhlédl své šiky před bitvou, láskyplně spočinul svým zrakem na mé osobě, vycenil klektáky a rozkmitaným ukazovákem mi udělil privilegium vést voje do útoku.

Jak jistě chápete, byla to pro mne veliká pocta, ale v tom momentě bych si ji dokázal odepřít. Jistota vyprchala, nohy zeslábly a na určenou pozici jsem se dostával přes zelené mžitky, které se najednou vůkol rozprostřely.

"To nic, to je jen přirozená tréma, která odezní po prvních metrech jízdy," uklidňoval jsem se v duchu. Neodezněla. Semafor jsem sice profrčel na zelenou, ale se zařazenou jedničkou. Na následující rovince k nemocnici jsem si dovolil dvojku, dál jsem však s rychlostmi nehazardoval, neboť jsem tušil otočku. Nemýlil jsem se. Na pokyn zaregistrovaný v mlze napravo ode mě ohnul jsem obludu mezi keře na konci špitálu a koridorem pro městskou dopravu vyplul zpět na asfalt. S dobrým úmyslem zapojit do té hry o razítko směrové světlo otevřel jsem s elegantním odfouknutím dveře pro pasažéry. Nikdo zřejmě nehodlal za jízdy vystupovat, tak jsem pokračoval v krasojízdě. Blinkru již nemělo smysl hledat. V té rychlosti metry ubíhají závratným tempem. Než jsem stačil olíznout kanoucí pot, byla tu znovu křižovatka. K mé smůle svítila tentokráte červená. Ta barva krve rozhodla rázně o mém dalším sestupu. Zažité poučky kdesi v mém nitru zavelely "stůj!" Trhané pohyby zkušebního vozidla vyburcovaly zbytky mých sil a já napřel svou veškerou snahu na podřazení s následným zastavením před bílou čárou. Ta se nezadržitelně blížila. Meziplyn, spojka... a rachot pode mnou. A znovu. Zuby kvičely jak prase před zabíjačkou a já se cítil obdobně. Lajna zmizela z mého zorného pole, nezbývalo než sešlápnout brzdu. Učinil jsem to s takovou vehemencí, až přiběhli dva kolegové sedící do té doby vzadu. Policejní dozor olizoval přední sklo a řekl bych, že s tím též nepočítal. Jako mávnutím kouzelného proutku opadnul ze mě veškerý splín, vymizela frustrace a já jsem vstal s vítězným výrazem z propocené sesle. Vykulený hajzlík ve stejnokroji vstával zrudlý vztekem z podlahy a právě sbíral do plic kyslík pro zamýšlený řev, leč než se vzmohl na první sérii, předešel jsem ho hlasitě a zřetelně položenou otázkou: "Udělal jsem?"

"NEEE!" zavřískl fistulí, ale to už jsem, nečekaje na předem jasnou odpověď, vystupoval stále ještě otevřenými dveřmi na rušnou ulici. Kráčel jsem s myšlenkou na dobrou kávu směrem k nádraží a uvědomoval si teprve teď, jak krásné budou víkendy strávené s rodinou místo harcování na zájezdech a odvážení opilců ze stranických schůzí. Jen podvědomě jsem vnímal z dálky troubení nervózních řidičů, kterým něco překáželo v průjezdu křižovatkou...