Vana na kolejích

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Vana na kolejích

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Frantův táta měl vaničku. Kdekdo má doma vaničku. Někdo na prádlo, jiný zas na dítě. Ale tahle byla pojízdná, protože tak jsme tenkrát nazývali vozy Wartburg, ještě takové ty zakulacené, zkrátka jako vana. Po silnici to utíkalo rychle a kompaktnost materiálu byla dobrá, což Fanda otestoval hned při své třetí jízdě, kdy vyběhnul u České Bělé ze silnice a otočil se přes střechu zase na všechny čtyři. Oproti Moskvičům se však tyto vozy nehodily k orbě, protože neměly takovou sílu. A řekl bych, že pro polní práce byla jejich karoserie i příliš nízko nad zemí.

O průchodnosti terénem jsme se ostatně mohli přesvědčit hned poté, co majitelovy vášně ochladly a opět poopravené auto synovi poskytnul k vypilování jezdeckého umu. Někteří otcové jsou holt nepoučitelní. Franta k pilování samozřejmě přizval posádku těch nejzkušenějších harcovníků a po krátké debatě jsme se jednomyslně rozhodli pro kulturní ráz výjezdu. Navštívíme vyhlášenou diskotéku ve vzdálené obci Smrdov - Sázavka. Stoprocentní big-beat a lepé děvy ze širokého okolí. No, pravda, tenkrát výraz diskotéka nebyl zaveden, přesný název zněl "odpolední čaj", ale v podstatě se jednalo o totéž. Příjemná hudba, řádně slyšitelná, žádné umcaca jako na běžné zábavě, kde se pletou i tatíci s bábama, nekonvenční oblečení, nejlépe společenské džíny, kůže nebo květinové vzory a k tanci pochopitelně netřeba páru, stačí skupinka stejného pohlaví, opačné se však může přidat. Takže dnešní dýzy nic nového pod sluncem, jen ta majoránka se tehdy vyskytovala nanejvýš v guláši a vyhodit si z kopýtka vyšlo mládež laciněji.

Kapánek jsme potrdlovali, hodili oko po krasavicích, navázali pár slibných kontaktů do budoucna a rozhodli se k přesunu na domácí půdu, aby nám nikde nic neuniklo a abychom naplno využili naší ne tak obvyklé mobility. Vanička vrněla, posádka si hlučně sdělovala postřehy o dívkách, které byly ještě před chvílí k vidění, ba některé i k mání a cesta tak příjemně ubíhala. A už jsme na kopci nad Světlou, řítíme se dolů, Wartburg utíká jako cikán se slepicí, zbývá ještě překonat železniční přejezd a vjíždíme do toho sklářského městečka. Fanouš mírně ubírá, vletíme na koleje, najednou rána zepředu, zespodu a následně do hlavy, sykot a pára a jinak divné ticho. Tak nějak automaticky vyskakujeme ven z vozu a přiblble zíráme, co se vlastně děje. Než nám to však dojde, vychází z domku pod náspem jakýsi dědouš, potáhne z fajfky, mávne rukou za sebe a nevzrušeně povídá: "Jestli chcete, šoupněte to na dvůr vedle toho Opla. To sou ňáký Němci, ty to tady štrejchli zrovna včera. To je každou chvíli, tendle měsíc ste už třetí." Chtěli jsme, protože nic jiného nám nezbývalo. Při bližším ohledání auta nám bylo jasné, že pokračovat budeme vlakem. Ne že by třeba motor nebyl v pořádku, to ne, ale je o pár čísel dál, jaksi mimo prostor, který mu vyhradil konstruktér z toho hodného Německa. Trať je v tomto úseku klopená do zatáčky, a to nikoliv mírně, čímž se profil přejezdu silně podobá zakončení skokanského můstku. Zatížené prskátko ale neskočilo, nýbrž zachytilo čumákem za kolejnici, pohonná jednotka tudíž zůstala na místě, kdežto karoserie s pasažéry, čili s námi, pokračovala v jízdě, čímž se zpřetrhaly kabely, trubičky a hadice, proto po nechtěném zastavení vnitřek vozu na moment připomínal parní lázeň. Čtyři vypoukliny ve střeše dávaly tušit, proč nás všechny pobolívá za krkem. Strčili jsme vrak na odstavnou plochu za vrata a dvacku na tabák staříkovi do vesty, posbírali z asfaltu šrouby, drobné mince a dva zuby z Bobova chrupu a vykročili k nádraží.

Ve vlaku nám po dvou kelímkových točených už bylo hej, dovolili jsme si dokonce místy i vtipkovat, ale Frantíkův zasmušilý výraz nás zchladil. Ten dobrý hoch tušil rodinné problémy. Už ten večer nás jeho červené tváře se znatelnými daktyloskopickými otisky nenechaly na pochybách, že tušil správně. Když si druhý den jeho otec vyzvednul svůj vrak a poklábosil s majitelem odložiště, spatřiv navíc inkriminovaný přejezd, obrátil se jeho spravedlivý hněv ze syna na ČSD. Kupodivu socialistická spravedlnost tenkrát nenechala nestraníka na holičkách a po vyjádření několika expertů, že klopení zatáčky přesahuje normu, do roka a do dne vyhrál soud a domohl se za poničenou vaničku náhrady.

To paní doktorka, matka kamaráda Bennyho, dopadla o pár měsíců později trošičku hůř. Dovezla si z Tuzexu nového Fiata 850, ještě večer se nám Benny v kavárně pochlubil a druhý den už měla na parkovišti před poliklinikou jen hromádku šrotu. Jeho zářivá barva a křik pronásledovatelů v uniformách rozčílila totiž býka, který dezertoval z nedalekých jatek a po zdolání mostu přes Sázavu se ocitl ve slepé uličce mezi automobily s vyšisovanými kastlemi, kde dotyčný Fiátek značně vynikal.

Než se podařilo chrabrým orgánům pronést zatýkací formuli a důraznou výzvu k vzdání se, podloženou varovnými výstřely do vzduchu, rozkacené zvíře stačilo zdemolovat zábradlí, odpadkový koš, jednu škodovku a následně onen italský zázrak, na kterém nakonec spočinulo po sérii kulek vypálených do komory, čepce, bachoru, ba i do knihy, bez poškození jejího hřbetu. Po této příhodě přestal talián jezdit, paní doktorka jíst steaky a Benny číst kovbojky. Moc bych za to nedal, že mu hovězí od té doby bylo natolik odporné, že snad ani kamarády neoslovoval vole. Ale nejsem si jist. Srovnám-li výrobek z jihu s poctivým výkovkem velké východní země, jehož majitelem jsem se za několik roků stal, jak už víte, vychází uralská ocel z tohoto porovnání vítězně. Kolikrát jsme se my, mladí bejci, proběhli po střeše Moskviče, a stačilo pak jenom bouchnout zevnitř a plech byl netknutý.

Jako voják jsem se vozil ve vétřiesce a v gazíku, ale pouze jako pasažér. Jediné, co jsem v té takřka dvouleté pauze kočíroval, byl můj služební pes. Pravda, nejezdil jsem na něm, nýbrž za ním. Pokud nebyl v terénu sníh, tak se ale o jízdu nejednalo. To zvíře totiž byla obluda jen o nějakých čtrnáct kilo lehčí než já, takže když se rozeběhlo po stopě (s mojí malichernou zátěží na konci vodítka), dalo se bez nadsázky hovořit o vlání. Jízda se konala pouze v období, kdy byla pláň před strážnicí zasněžena. V tom případě, ač lyžař analfabet, nedokázal jsem se připravit o potěšení připnout si běžky, uvázat Greifa na dlouhou stopovací šňůru, pobídnout jej a nechat se vláčet napříč přes bílé pole. Dovoluji si s jistotou tvrdit, že jsme se při tom oba náramně bavili, avšak jen do té chvíle, než naše dokonalá symbióza člověka a věrného tahouna dospěla na konec zasněženého lánu. Tam ten mazel skočil perfektním obloukem z meze přes škarpu až na silnici, otočil se a za současného vrtění ohonem čekal, až páníček udělá totéž a stane mu tak po boku. Páníček se však v ten moment už zdaleka tak nebavil. Neb neovládal brzdné finesy, věděl, co bude následovat. Takzvaná "kristiánka" s překlopem na měkčí část těla, sjezd stráně po zádech a po následném zápichu lyží změna těžiště vpřed, spojená se závrtem nosu do závěje deset centimetrů od ledového koberce vozovky. Na to ta potvora vždycky čekala a začala po mně radostně skákat, trhat mi vyfasovaný erár, abych měl ve chvilkách volna co drátovat, a znemožňovala mi zaujmout postoj, který pánu tvorstva přísluší. Nezbývalo tedy nic jiného, než abych dělal, jako že to je normální a patří to ke hře.

Řekl bych, že mé snažení dopadalo na úrodnou půdu, neboť pochybuji, že by pejsek tak dovedně dokázal maskovat své pocity, nikdy totiž při opakování těchto jízd nedával najevo, že bych v jeho očích byl neschopné nemehlo. A to byly v mých zelených létech jediné jízdy, pominu-li několik projížděk v různých typech sanitních vozů, které si vám dovolím přiblížit v následujících odstavcích.

Jízda se sanitkou nebývá rozhodně vyhledávanou atrakcí, zvláště ne v roli pacienta. Ale přesto za jistých okolností může být zpestřením všedních dnů, pokud nejste potrhaní jak milenci v žitě, kde právě proběhly žně, nebo nečeká-li vás delší pobyt na lůžku prokládaný operacemi a podobnými libůstkami nemocničního personálu. Měl jsem také několikrát tu možnost být přepravován coby materiál k opravě, leč tyto negativní zážitky už byly dávno vytěsněny z mé mozkové databanky většinou gativních. Ty špatné zbytečně neskladuji, popřípadě se časem obrousí a mění na veselé příhody.

Svezla mě "stejšna" se zlomenou nohou a poté se slepým střevem, čímž samozřejmě nemíním řidiče, který přehlíží červenou na semaforu, nýbrž svůj apendix. Až po nějakých sedmnácti letech opět zlomená noha, ale tentokrát jsem poznal zevnitř Latviji cestou do nemocnice, dvanáctsettrojku při převozu na vojenskou ošetřovnu už se sádrou a navrch, jako prémii, Tatru 805, taktéž se sádrou, ale tuplovanou. Vojenská služba pro mě dubnovým úrazem prakticky skončila a mně nezbývalo nic jiného než vymýšlet na každý den náhradní program, který by mi alespoň částečně kompenzoval nemožnost účasti při výcviku či neméně oblíbené strážní službě. Hrál jsem si na výtvarníka a staral se o nástěnky, za které byl velící lékař převážně kladně hodnocen, trénoval jsem kytaru a o víkendech jsme na dvoře ošetřovny dokonce pořádali potlachy, a jakmile mi bylo sděleno, že moje uzdravení není možno stihnout do vypršení doby, pro kterou jsem byl určen bránit vlast, tudíž že budu předčasně propuštěn, abych neujídal z erárního krajíce, naordinoval jsem si i večerní vycházky. Kolegové ve zbrani, vozící večeře na strážnici za městem, naložili mě, kytaru, berle a lapiducha Tondu s harmonikou a vysadili nás pod hlídaným objektem v naší oblíbené hospůdce. Kultura, kterou jsme do této vísky importovali, obvykle končívala v pozdních hodinách a pak bylo nutno dostat umělce - tedy mě a Antonína - zpět, leč možnost využít nějakého povozu o půlnoci bývala mizivá a řekl bych, že i nikterak vyhledávaná. V tom rozjásaném stadiu nám procházka májovým večerem připadala rozhodně poetičtější než jízda v uzavřeném automobilu. Krom toho, takovou partu by naložil jedině sebevrah nebo hlídka VB. A tak nástroje popadli kamarádi, já vzal do podpaždí své státem propůjčené berle a hurá zkratkou přes louku podél Metuje, sádra nesádra. Ta fraktura ani nevěděla, že jde pěšky. Pár takových nočních výletů a o sádře se dalo s úspěchem hovořit jenom od kotníku ke kolenu. Na stehně jsem si ji vědomě rozťukal, abych mohl nohu ohýbat při hře, a dole se vyšlapala sama při návratech po tvrdém podloží měkké trávy. Zajímavé bylo, že za denního světla mě raněná končetina nebyla schopna udržet bez opory. Za celou dobu trvání těchto koncertních šňůr mě kupodivu ani nenapadlo, že se nejedná o trvalý stav.

Vtom však přišel den, kdy velitel přes marody uspořádal výpravu do vojenské nemocnice v Praze, kde měla být přezkoumána odborníky vážnost nemocí vybraných jedinců, a jeden jedinec jsem byl i já. Nepohledný obal fuseklovitého vzezření na noze mi teprve teď začal dělat vrásky na čele. Bylo mi jasné, že takto bych těžko reprezentoval úroveň okresního zdravotnictví v hlavním městě, proto jsem přítele Toníka vyzval k zaretušování těch drobných nedostatků, zaviněných naší společnou uměleckou produkcí. "Pro šikovného zdravotníka drobné povyražení," prohlásil a po večeři, když utichnulo sténání raněných, kterým pro klidný spánek aplikoval sedativa, dali jsme se v námi oblíbené kuchyňce do restaurátorského díla. Tonda máčel obvazy prosycené sádrou, omotával rozhadrovaná místa mého nedobrovolného futrálu a já dřevěnou špachtlí, která pomáhá lékařům v našich ústech vyloudit "ááá", upravoval vzhled pro oko pražských kapacit. Za hodinu jsme mohli bez uzardění konstatovat, že Myslbek by si nevedl lépe. "Nehýbat a zasychat," zavelel Anton, otevřel piva a jal se připravovat bifteky.

Ráno jsem byl vespod ještě vlhký, ale čekala nás dlouhá cesta a revize až druhý den. Navlékl jsem sváteční teplákovou soupravu, neboť uniforma zůstala v kasárnách a civil mi ještě nepřiklepli, a napáskoval se s dalšími čtyřmi invalidy do zeleného sanitního vozu Tatra 805, zvaného kvíčala. Je to dobrý automobil, Hanzelka se Zikmundem na něj nedali dopustit a spousta dobrovolných hasičů v něm ještě dnes chvátá k ohni, ale já bych tehdy dal snad přednost něčemu komornějšímu. Po dvaceti kilometrech jízdy mi tak pískalo v uších, že jsem se cítil připraven skládat Mou vlast. Krásný slunečný den vytvořil v té plechové krabici ideální podmínky pro grilování obsahu, který jsem zčásti tvořil i já, takže pod čerstvým gypsem vznikala křupavá kůrčička a svědila tak intenzivně, až z toho na čele vyrážel pot, mísící se s tím přirozeným. Tvrdá lavice, jankovitě shazující na každé silniční nerovmosti vše, co se na ní snažilo udržet, neposkytovala příliš pohodlí, zvlášť když fixace neumožňuje pokrčení nohy, a tak jsem se nakonec uvelebil na podlaze a absolvoval zbylé etapy na volném boku.

Karlínská ubytovna v cíli mi připadala jako oáza uprostřed Sahary. Chládek, ticho, měkká postel a hned naproti přes ulici studna s pramenitou vodou. Voda ovšem zrzavá s pěnou a studna druhé cenové skupiny, kde odmítali obsloužit žíznivého poutníka ve sportovním dresu s rozpáranou nohavicí. Jejich ztráta. Dali jsme utržit ve čtyřce za rohem u politého výčepu, harmoniky a cikánských písní.

Druhý den ráno ještě znaven jsem byl pohozen na stůl na pracovišti jakéhos sádrokartonáře, který po mé zakuklené končetině vyrazil s "maflem" v ruce. Ale ouha. Strojek ukrojil sotva dva couly hmoty a odmítal pokračovat. "Kerej blbec ďál ten trezor?" ulevil si muž v bílém. Nevděk světem vládne. Místo aby ten hrubián ocenil naši snahu uvést věc do pořádku, zbytečně se unavuje obhroublými výrazy a ztrácí svým neasertivním chováním sílu manuálně se vyrovnat s překážkou v podobě poctivého materiálu. Po vyhřátí dvou vidiových kotoučů, vydrolení diamantového, znehodnocení majzlíku a ohnutí pákových nůžek sloupnul se zkamenělý kryt jak podprsenka ze striptérky. "No vidíte, jak to šlo hladce," povzbudil jsem nesměle toho učedníka s třicetiletou praxí. Stál proti mně s kladivem v pěsti a evidentně si třídil myšlenky, z čehož bylo patrné, že má nejméně dvě. Zřejmě nemohl dospět k žádnému přijatelnému závěru, ruka s jednoduchým nástrojem tedy klesla odevzdaně podél těla a mistr s výrazem vyloveného cejna vyrazil na chodbu. Nejspíš odešel do sprchy, neboť ho po chvíli vystřídal usměvavý tlouštík a obalil mi lýtko zinkovým obvazem. To mě pasovalo do role lehkooděnce a zpáteční cesta v Tatře mi pak připadala jako zájezd s CKM.

Až za dlouhých třináct let jsem se projel opět se sanitou, ale pouze coby pozorovatel, když jsem doprovázel manželku do porodnice. Ta škodovka měla na boku hrdý nápis "Rychlá záchranná služba" a za houkání a blikání majáku se s námi řítila do kopce. Lidé spěchající do zaměstnání nás hravě předcházeli a vzápětí mizeli v dáli ve tmě před kužely světel našich reflektorů. V pohřebním voze jsem zatím necestoval, ale upřednostňoval bych Mercedes, abych to měl rychle za sebou. Pochopitelně o tom také napíšu, abych vás o něco nepřipravil. Spolehněte se!

Když komise Krajské vojenské správy dospěla k závěru, že moje další přítomnost v ozbrojených silách naší republiky není už natolik nutná, aby došlo k markantnímu oslabení bojeschopnosti Československé lidové armády, byl jsem benevolentně propuštěn do civilu a zařazen mezi zálohy. Opět se s partou vesele čundrovalo, k čemuž stačily nohy a vlak, ale tu a tam jsem se přeci jenom povozil. Moje pochroumaná noha vyžadovala rehabilitaci, tudíž jsem disponoval spoustou volného času a přiznám se, že mně to tenkrát ani nevadilo. Kamarád Lóra jezdil s náklaďakem u ČSAD, a pokud vyrazil na nějakou zajímavou štaci, rád jsem se přidal. V té době tvořily vozový park převážně maďarské lehké automobily Czepel, tuším pětituny. Ale už to musely být poslední záchvěvy, protože ty hranaté "čepely" jsem vídal vyrovnané u mlékárny, s cisternami na korbě, ještě jako školák. Lóra byl udělané centové postavy, takže ho byla plná kabina, jednou prackou řídil, druhou šaltroval a v druhém rohu zbyl koutek pro proviant a moji maličkost. Nepamatuji, že by nás ta mašina někde vypekla. Nemohu z toho vyvozovat závěry, nejsem odborník, ale síla asi spočívala v tehdejší jednoduchosti. Jenom jednou jsme jeli do skladu chemikálií v Mrzkovicích, s tím, že se podíváme na Stvořidla, kdo ze známých tam tráví volno, a v těch největších kopcích mrcha začala poškytávat a nakonec před zatáčkou zůstala stát úplně. Přítel se chvíli šťoural v motoru a pak mě zajímavým způsobem začlenil do palivového systému. Položil jsem se na blatník, jednou rukou se přidržoval a druhou pumpoval pohonnou směs. Takto býval vyobrazen rudoarmějec na limuzíně vezoucí soudruha Lenina, což mě jako kluka kdysi přímo fascinovalo. Nevím, jak se tam ten bodygárd držel, když třímal oběma rukama dlouhou pušku s bodákem, snad ho heftli opaskem, jinak by jej ztratili v první zatáčce nebo při brždění před křižovatkou na semaforech. Já měl co dělat i bez kvéru. Ale kopec jsme vydupali.

Dny plynuly a čas sladkého nicnedělání dospěl k závěru. Mé šmatlání se díky pravidelnému cvičení pod odborným vedením nekompromisního personálu interny měnilo v chůzi komorníka a bylo nutno se zařadit do pracovního procesu. Doktor Žáček mi ukončil neschopenku a doktor Husák očekával právem, že začnu vracet, co jsem z pokladny vytahal. Přítel Fanda už mi držel místo v týmu natěračů střech, kteréžto zaměstnání splňovalo tři důležitá kriteria. Dobrou partu, dobré peníze a cestování. Ideální pro můj věk a dobrodružnou povahu. Opět jsem se často povozil ve Frantově "vaničce", kterou mu otec svěřil do užívání již natrvalo, neb, jak prohlásil: "Zmrzačit se dokážu i pěšky, aspoň nebudu daleko od baráku." Pokud bylo spojení na pracoviště vlakem časově náročné, nastoupil Franta s Wartburgem. Makalo se od pondělka do večera a ve čtvrtek se balilo. Samosebou muselo být hotovo, co se nasmlouvalo. Vraceli jsme se takto jednou z Příbrami, dvoutakt si vrněl, vše živé v dosahu výfukových plynů dostávalo kocovinu a posádka už viděla orosenou sklenici u Černého orla. Před námi trčela věž kostela královského města Čáslavi, vana se od Kalabousku rozutíkala, vyběhla hravě mírné stoupání a řítila se s kopečka ke Kosmosce, známé továrně na výrobu olejů a tuků, která dnes již bohužel doolejovala. Jen jsme přehoupli vrchol, řidič zblednul, vyvalil oči a otevřel pusu dokořán, kteroužto mimikou nám dal ve zlomku sekundy jasně najevo, že v jeho zorném poli je něco mimořádného. Až po té grotesce jsem si uvědomil, že ani nebrzdil, jak byl vyveden z konceptu. Pod kopcem totiž klečeli dva pracovníci, každý na jedné straně silnice a měřili zřejmě šíři vozovky pásmem, které bylo natažené mezi nimi. Kvílení vozidla ve vysokých otáčkách je zdvihlo na nohy, ale pracovní inštrument je ani nenapadlo pustit z rukou.

Stáli a tupě zírali na blížící se stroj, měřidlo napnuté ve výši přední kapoty a čekali buď na povel, nebo na zázrak. Netroufám si odhadnout, jestli to měli z vlastních hlav, či to přišlo z nebes, ale pět metrů od nárazníku sebou sekli na zem i s tím metrem, malé tornádo vzniklé pohybem aerodynamicky řešené karoserie jim rozhodilo čupřiny, ohrnulo límce montérek a rozvázalo tkaničky bot. Vzápětí je omámil odér nedokonale spáleného mixu, takže když jsem se otočil, postavy obou stále setrvávaly v horizontální poloze a tak vydržely až do chvíle, kdy nám zmizely za zatáčkou. Fanda dostával zpět svou původní barvu, ale rozkmitala se mu pravá noha, takže neušlápnul brzdový pedál a musel zastavit. Omyl se v kašně, dal si retko a byl schopen pokračovat. Zbytek cesty bylo veselo, neboť už nám otrnulo a tloukli jsme se smíchy při představě, že by zůstali stát, pásmo by se zachytilo za masku a pánové by nám po boku proběhli město šedesátikilometrovou rychlostí. Být tam někdo s kamerou, Hollywood nám utrhne ruce.

Podobné scénky jsem prožíval, když mě o rok později vozila má dívka Marcela s rodinnou Octávií. Nezapomenu například na zastavení v Chotěboři. Nezapomene asi ani zahradník, který měl v té době na starost městskou zeleň. Nechali jsme fáro zaparkované čumákem k parčíku, který tvoří střed náměstí, a já se nechal se shovívavým úsměvem vláčet od prodejny k prodejně. Když uplynula již druhá hodina procházky mezi regály, úsměv se vytratil. Rozhodl jsem se rázně ukončit tento nudný styl milenecké schůzky. Marcela si právě zkoušela v obchodě s obuví již osmé křápy, pochopitelně aniž by plánovala některé koupit. Nejsem určitě daleko od pravdy, tvrdím-li, že asi neměla ani peněženku. Personál se líně opíral o nábytek a mlčky bez zájmu sledoval tři zákazníky a se zájmem hodiny, ukrajující posledních šedesát minut pracovní doby. To byla má chvíle. Lehnul jsem si na zem, před naklopený proužek zrcadla sloužící klientele k omrknutí slušivosti prubovaných bot, a nenuceně si začal upravovat účes. Prodavačky natáhly krky, znejistěly a pološeptem se rozšvitořily. Má drahá nejprve strnula, zrudla, švihem vrátila lodičku na místo a vyrazila bleskově ke dveřím. Když mě míjela, sykla jenom: "Jdeme!" Pokyn byl jasný a mimoto toužebně očekávaný. Dohnal jsem ji až v autě. Tvářila se nezdvořile a mé chabé pokusy o vtipkování narážely na chladnou stěnu mlčení. Oktávka naskočila na první otočení klíčkem, ale zpátečka i přes vehementní rumplování páčkou pod volantem ne a ne vklouznout. Táhlo nereagovalo. Drahoušek ano. Ledy byly prolomeny, urážka ženského ega anulována. Vedle mě už sedělo slabé pohlaví. "Co budeme dělat?" zazněl pokorný dotaz, což jsem jasně vnímal jako signál k uznání mužské schopnosti řešit s přehledem každou zapeklitou situaci. Nemohl jsem zklamat. Cítil jsem velkou zodpovědnost za všechny pány tvorstva. Zmapoval jsem zkušeným okem terén se zvláštním zřetelem na případný výskyt zelených uniforem v okruhu sta metrů a po zaznamenání pouze několika neškodných civilistů velím: "Za jedna a na chodník!" Dopředu to šlo. Obrubník naštěstí nebyl vysoký, půda pod maceškami pevná, zdusaná, míjíme statný smrk, zbývá prorazit mezi tújemi a další záhonek, chodník, skok a jsme na vozovce, horizont plnej, levá dvě a mizíme pod náměstím. Řidič bez profesionálního navigátora je pouhým vozkou polního významu. Má dívka ke mně s obdivem vzhlížela a já jsem se tvářil skromně, ovšem nezapomněl jsem jemně a citlivě dávkovat do výrazu trošku mužské převahy.

Tu zpátečku její otec a majitel vozu opravil prý šroubovákem za pět minut. Kdesi na táhlech se často vyklepával šroubek a pak se šprajcoval.

* * *

Kurz na traktor, placený zaměstnavatelem, jsem absolvoval v STS Slatiňany. Instruktor byl aktivní muž, svou funkci dokázal patřičně využít k socialistickému podnikání, takže nedílnou součástí cvičných jízd bývaly melouchy. Pro nás žáky z toho plynuly výhody tuplovaně počítaných odjetých hodin, ale nutno podotknout, tvrdě odpracovaných. Nabyl jsem dojmu, že si slatiňanští budují vlastní Saharu, neboť co jízda, to valník písku. Dohrkali jsme vždy k jakémusi písníku daleko za Pardubicemi, tam nám byly přiděleny lopaty a odjezd zpět se konal až po naplnění valníku. A příště znovu a pak zase.

Další rozšíření řidičáku na skupinu C, hrazené již z vlastní kapsy, se konalo v Chrudimi. Pár kilometrů odjetých škodovkou nestojí ani za zmínku, zato hodiny odrajtované s Pragou S5T zdárně prověřovaly mou nervovou soustavu. Oproti traktoru to bylo neforemné, dlouhé, zbytečně široké a z kabiny nebylo možno koukat okolo sebe. Volant šel ztuha, řazení s meziplynem dávalo zabrat - než se podařilo najít rychlost, už jí ani nebylo třeba - a pan Petržílek při každém kiksu neúprosně hmoždil moji nohu nad kolenem stiskem své levačky, ne nepodobné čelistem svěráku York šíře 150 mm. Prvních čtrnáct dní jsem odkulhal, maje nad čéškou soustavu překrývajících se modřin různého stáří, ale postupně získávala pokožka původní tělovou barvu v přímé úměrnosti s mou jistotou za kniplem a též díky učitelově otupělosti vyvolávané Hystepsem, který jsem mu pokoutně sháněl od kamarádek zdravotnic za to, že mé jízdy ukončoval v Luži, abych nemusel potupně čekat na linkový autobus. Předběhl jsem tak vlastně o několik let balkánské dealery a díky této tvrdé droze dodávané jihovýchodní stezkou z Košumberka do Chrudimi jsem inkasoval i devizy, leč nikoliv v bankovkách, nýbrž v podobě nadstandardních rad k mé budoucí kariéře profesionálního řidiče. Potkali-li jsme například v protisměru na úzké okresní silničce, která v mých vyděšených očích budila zdání, že dvě auta vedle sebe bez úhony neprojedou, kamion, Petržílek, ač nemusel, povzbudil mě nezištně řka: "Dívej se napravo, ať nevjedeš do škarpy, jeho si nevšímej, von se vyhne, je to profík." Dobrá rada nad zlato. Vzpomněl jsem si na tuto situaci později, když jsem jel s Tatrou lesní cestou a proti mně vyrazil trambus s kládami. Nebyl to profík. Připravil mě o zrcátko a o sebevědomí, které jsem roční praxí pracně nabýval.

Též říkával: "Neber stopařky, nemůžeš svobodně říhat a pouštět plyny, a to tě bude votravovat, až nebudeš vědět, kam jedeš." Ty obé úlevy sice nazýval lidověji, nechci to citovat doslova, ale měl pravdu. Žena v kabině může skutečně vyvolat zdravotní potíže. Pomineme-li ty výše zmíněné zažívacího rázu, jde i o zrychlený tep a svůdné představy odvádějící od řízení, anebo, v případě vlastní ženy totéž, s tím rozdílem, že místo svůdné dosadíme vražedné.

"Když za zatáčku nevidíš, uber. Nikdy nemůžeš vědět, co tě za ní čeká," zazněla další jeho poučka poté, co jsem v Podlažicích málem smetl dvě báby, které rokovaly na silnici za rohem a nebylo lze je objet, neboť po druhé straně přijíždělo auto. Můj průvodce sešlápnul brzdu, než jsem si dal dohromady, co honem dělat, v ten moment mně naskočila boule po styku s předním sklem a vzápětí mi známý "hasák" vytvořil bolavé cufleky nad jablkem. Jeho svérázné metody, jak vidno, dopadaly na úrodnou půdu, dodnes si jeho rady pamatuji, ba, co dím, dokonce se jimi řídím. Dokonce vždy, když se řítím na nepřehledné místo, paměť vyvolá Pavlovův reflex, nad pravým kolenem mě cosi zobne a já automaticky povolím nohu na pedálu. Pomyslný tlak v oněch místech cítím, i když sem tam nakládám sličnou stopařku, ale dokáži to v tomto případě silou své vůle překonat. I ty vnitřní tlaky.

S čerstvým řidičským průkazem v kapse už nic nebránilo mé expanzi do řad kočovných jezdců v n. p. Plynostav. První krůčky v tomto mamutím podniku jsem si odbýval na prošoupaném sedadle v otlučeném Gazu, se kterým jsem vozil stavbyvedoucího po trasách plynovodu. Do mého nástupu řídil sám, ale to jej zbavovalo možnosti dát si u každé navštívené party pivo nebo panáka. Můj příchod sejmul mu z beder toto těžké břímě, což na druhé straně bylo vyváženo nesmírnou časovou náročností jeho kontrolních výjezdů. Co se týče mé osoby, konečná cifra na mé výplatní pásce kladně hodnotila dřinu s odtahováním bezvládného těla na ubytovnu v časných ranních hodinách. Nakonec i po mém odchodu k těžké vozbě mohl se napájet stále dle libosti, k volantu už se nevrátil. Řidičák totiž odevzdal do "čistírny" po své spanilé noční jízdě z vinárny od Bílého koníčka, když ho hlídka VB v centru posunky upozorňovala, že si zapomněl rozsvítit světla. Stačilo je zapnout a děkovně pokynout, leč šéf byl družné povahy, a to se mu vymstilo. Ač nevybízen, zastavil, chtěl zřejmě s příslušníky prohodit několik nezávazných vět o počasí, a korunoval tuto frapantní situaci vystoupením z vozu. Vlastní tělo jej zradilo, nohy se podlomily a asfaltová přitažlivost dokonala dílo zkázy. Nakonec i řeč vázla. Při následujícím odběru krve službu konající lékař projevil nelíčený údiv, že jeho klient žije, neboť měření prokázalo takřka tři a půl promile alkoholu.

Já jsem pilně střídal vétřiesky a mohu zodpovědně prohlásit, že v té době nebylo lepšího vozu do terénu. Pokud fungovaly náhony a redukce a bylo dobré obutí, projela ta potvora všude. I Tatry jsem s ní několikrát vysvobozoval z blátivého pole. Těžké podmínky vyžadovaly neustálý cyklus práce a oprav. Deset dní v kuse na stavbách, poté návrat na základnu v Pardubicích, tam mechanici čtyři dny léčili neduhy vozů a opět následující dekáda devastace materiálu. Trosky jsem odevzdal ve čtvrtek na dílnu, přesednul do svého nového staršího Moskviče a do úterka se mohl vyřádit s kamarády, nezřídka i s kamarádkami. V zimním období na náš návrat ze všech koutů republiky, kde se tahaly roury, čekávala soukromá vozidla pod příkrovem ledu a sněhu před ubytovnou, a to byla chvíle, kdy můj "Ivan" zářil a demonstroval sílu poctivé práce sovětského lidu. Mezitím, co náklaďáky se zapřaženými škodovkami nebo fiaty a jinými kapitalistickými výrobky kroužily v oblacích dýmu okolo Svítkova, já jsem osekal led z oken, napumpoval palivo, jemně protočil klikou a na první otočení klíčkem se ozvalo těžké hýknutí a motor se rozkašlal, aby za minutu něžným vrněním dal všem okolo najevo, kdo je stavěn pro krušný provoz orenburských plání. Konkurovat mohl snad jen Béďa se svým žigulem, na kterém byl použit materiál ze stejných východních oblastí a jeho funkčnost zaručovaly tytéž komsomolské myšlenky a finty stachanovců. Krom toho byl o jedenáct let mladší, z letošního vrhu. Nesporné výhody jeho novoty se projevovaly i minimální poruchovostí, ale nutno zvážit, zda to nemělo spíš záporný vliv na připravenost majitele. Jestliže se dlouhou dobu nic neděje, řidič zakrní a při prvním problému hrozí psychické sesypání. "Ragulin" udržoval mou nervovou soustavu v neustálém střehu drobnými záludnostmi, čímž mě nutil postavit se ke každé prekérní situaci čelem a dojet do cíle, i kdyby to mělo být na dvou kolech. Častokrát jsem dojížděl do zaměstnání na ruční brzdu, která ovšem dovolovala takřka plynulý pohyb i nadoraz zatažená, když trubičky opustila kapalina, což pro jejich zpuchřelost bývalo dvakrát do měsíce. Tímto způsobem jsem postupně zrenovoval celou brzdovou soustavu a navíc se naučil jízdě bez použití pedálu. Pravda, nebýval tak hustý provoz jako nyní, ale vypočítat si zdálky dojetí k semaforu na zelenou vyžadovalo trochu cviku. V této disciplíně jsem byl zakrátko mistrem a dobrá natrénovanost mně brzy byla k užitku i na vejtřasce...

Dojet s moskvičem dvacet, třicet kilometrů bez brzdění, to s trochou tréninku lze. U nákladního auta je to horší, ale okolnosti mě donutily vyzkoušet si to i s ním. Já vím, mnozí možná namítnete, že se jednalo o hazard, teď to vidím stejně, ale v pětadvaceti?

Byl jsem vyslán do Pohořelic pro maringotku, kterou bylo třeba odtáhnout na pardubickou základnu. Jel jsem s Pragou V3S valníkové verze, což byl vůz, se kterým jsem již déle než rok rajtoval, takže by se dalo říci, že jsem ho měl v ruce. Některé časté vrtochy už jsem si sám dokázal odstranit, ale to, co mně ta mrcha provedla cestou zpátky u Meziříčí, bylo nad moje síly. Jezdím dobře, jezdím rád, jako automechanik však žádná velká sláva. Rozeberu, poskládám a smontuji. Pokud zjistím pohledem, v čem je problém, většinou si poradím, ale neničím si mozek poučkami proč a nač.

Sjížděl jsem z kopce do města, dálnice byla tehdy asi jen na papíře, přišlápnu brzdu - a nic. Ta zapřažená kráva mě tlačila, tak jsem sundal nohu z plynu, zatáhnul za ruční a dole na rovince se spřežení zastavilo. Závozník ani nevěděl, že se něco děje. Už byla tma, pod lampou toho moc vidět nebylo, a i kdyby, moc bych si nepomohl. Motor běžel, kompresor bublal jak parní strojek Igra z Budějic, ale nevytvářel snad ani vánek. Rozebrat jej nebylo čím a jestli se v něm něco ulomilo, tak stejně náhradní díl nemám. Všude zavřeno, chytrý lid šel spát a blbec by nám neporadil. Nechat povozy osudu a vydat se stopem nepřipadalo v úvahu, druhý den by polovina věcí chyběla. Socialistické vlastnictví bylo na svém vrcholu. Mobily nebyly a tak jsem rázně rozhodl. Jedeme dál. Probijeme se pomalinku po okreskách do Žďáru a dál to půjde šupem. Na Dářko je parádní nová asfaltka a znám tady z čundrů každý keř, přes Kamenici až na Svítkov. Rozjel jsem ten cirkus a hurá vpřed. Živly byly proti nám, začalo pršet. Stěrače samozřejmě zrovna u tohohle krámu poháněl vzduch, kterého bylo v trubičkách tak na foukání do polévky. Jel jsem krokem, mezi stékajícími kapkami sledoval temnou silnici a kolega občas zahýbal ručně ramínky stěračů, nebo vystrčil ruku s hadrem a trochu rozmáznul maglajs na skle. Ten úsek neznámou krajinou jsme hopsali tři hodiny, ale za Žďárem, prakticky na domácí půdě, to už byl jiný šupec. Nikde nikdo, dokonce ustával déšť, potom jen opatrný sjezd od Nasavrk k Chrudimi a dvě hodiny po půlnoci náš kočár vjel na dvůr. Usnul jsem hned po dopadu na postel.

Častokrát bylo hůř, přesto, že se nic nerozbilo. Stačily krkolomné sjezdy v blátě nebo sněhu a ještě třeba s oplenem naloženým rourami, kdy si klouzanice dělala s autem, co chtěla, ale vždycky to nějak dopadlo a pro příště byl člověk zase o něco chytřejší. Kupříkladu vím, co dokáže baterie, jaká je to bomba. Nevěděl jsem to, dokud mi neprskla do obličeje pár deci kyseliny. Naštěstí se nic nestalo, ale běžel jsem na umývárnu řádně vyděšen a držel obličej dobu pod roztočeným kohoutkem. Stačila chvilka nepozornosti při povolování šroubu na kontaktu, klíč se smeknul a spojil plus s minusem a já, nevěda, co to dokáže, koukal jsem na létající jiskřičky jak puberťák na stránky Playboye, než se ozvala rána a rozhýbala mou kostru, ukolébanou mladickou ležérností. Zátopek by mně nestačil. Podařilo se mi dokonce také zjistit, že pro šoféra může být nebezpečný i obyčejný prsten. Našel jsem jakýsi výtvor, snad napodobeninu středověké práce, masivní kousek s kroucenými ornamenty, tvářící se jako stříbrný, i když o byť minimálním obsahu tohoto kovu by se dalo s úspěchem pochybovat. Normálně nesnáším ani odznak na klopě - proto jsem nebyl ve straně - leč z frajeřiny jsem si ten šperk navlékl a získal tak vzezření rytíře. Při každém pohlédnutí na ruku probouzel se kdesi uvnitř kousek Přemysla Otakara II.; ještě meč a saháme od Baltu k Jadranu. Moje Moravské pole se jmenovalo Tatra 138 valník. Po složení nákladu, seskakuje plavným obloukem přes zvýšené "sajtny" stylem instruktora amerických mariňáků, zachytil jsem zcela nestylově rukavicí za čouhající hřebík, který projel jejím koženým materiálem, provlékl se prstenem a po pár sekundách prodlevy, kdy přihlížející na vlastní oči spatřili, jak asi vypadal Ježíš na kříži, sedřela královská ozdoba kožený materiál mého prstu a poté jsem políbil pevnou zem. Krve jak ze staženého králíka, jemuž se ostatně můj prsteník při troše představivosti podobal.

Vozidla v socialistickém podniku se nepoužívala pouze k výkonu zaměstnání. Jejich užitečné vlastnosti se hodily i k uspokojení osobních potřeb, což pod laskavým dohledem strany patřilo prakticky k folklóru oné doby. Takzvané černé jízdy, sloužící buď k výletům nebo bezplatné přepravě materiálu, většinou taktéž bez placení získaného. Nechci užívat výrazu "ukradeného", neboť se jednalo o jednu z možných cest ke komunismu, ne-li přímo o převratnou myšlenku, jak k němu co nejsnadněji dospět. Pakliže by se vše rozkradlo a lidé by si to mezi sebou začali půjčovat, byl by tu. Nejsem si zcela jist, ale tak nějak to určitě Marx myslel.

Sem tam se něco nepovedlo a potom bylo nutno vyvinout nemalé úsilí k zakamuflování vzniklých problémů, čímž se postižený procvičoval a posiloval své sebevědomí a dával tím i příležitost nadřízeným přimhouřit oko, aby ho posléze mohl mhouřit nad jejich prošvihnutými lumpárnami. Mladším ročníkům se může tento systém jevit příliš složitým, ale mohu potvrdit, že fungoval řadu let skoro bezchybně a dovolil bych si spekulovat, že mnohde přetrvává dodnes a ani vrcholový management jím při svém řízení nepohrdá. Maně vzpomínám na pár příkladů, kdy jsme se při průšvihu stávali jednou rodinou, dalo by se říci, že Československo byla velká Cosa Nostra ještě před Italy. Kamarád z týmu měl třeba doma v nedaleké obci zabíjačku, a tak celá parta nasedla do "skříňovky" a vezl jsem je těch necelých sto kilometrů na lehkou večeři. Sníh, led, nikde ani esenbáčka, takže bez úhony jsme se dostali na místo a předpokládali, že obdobně dopadne i cesta zpět. Avšak neříkej hop, dokud nepřeskočíš. Když jsem v cíli pouze couval do dvora statku, aby služební vůz nedráždil cizí zraky, cosi při zastavení cinklo o zem. Byla to kardanka. Seknout za jízdy do silnice, tak se zapíchnem a letíme do škarpy. Až mě zamrazilo. Nezbývalo, než se přiznat a volat dopraváka, aby přivezl náhradní díly a dodatečně schválil zájezd. Zamhouřil obě oči za balík výslužky. Nikdo neškodoval, doktor Husák nic nevěděl a spokojenost byla na všech stranách. Jindy zase objevil bagrista pod lesíkem u trasy políčko okurek a zlanařil mě k zavařování. Zajeli jsme tedy mezi stromy a seběhli ze stráňky na pole pro vyhlédnutý tovar. Hnedle na kraji v roští jsem zakopl o dvě naplněné přepravky, umně zamaskované, popadl je, hodil do auta a spokojeně čekal, až si kolega natrhá. Okradl jsem nejspíš zloděje a tím se vyhnul nepříjemnostem, které následovaly. Jen jsem si zapálil, ozvalo se prskání, v zrcátku se zjevil Velorex, vyskočili z něj dva chlapi a než jsem mohl varovat černého česáče, už si ho vedli. Po delší diskuzi se vrátil bez lupu a s ultimátem. Nic na něj prý nenahlásí, když jim přes sobotu vybagruje jímku. A tak bagroval. Spokojeni byli skoro všichni. Ale aspoň tak. Teď se krade, ale bez systému a individualisticky. A mimoto já už mám asi jiný pohled a nějak mi to vadí. A černé jízdy? To už snad ani nejde. Takže třeba i ten polní pych časem vymizí. Bez tajemníků a sekretariátů to stejně není ono.

* * *

Za volantem nebývá legrace. V legraci se zážitky mění až s odstupem času. Když upadne při jízdě kolo, málokdo se začne smát. Ale pokud se nic nestane a odezní trauma z přemýšlení, co všechno se stát mohlo, pak se stresová situace postupně mění ve veselou historku.

Když jsem se s vétřieskou smekal lesním průsekem blátem a sněhem z prudkého svahu, šlo o kejhák. Vzpomenu si na to teď a můžu se potrhat, jak ta bedna rozkošně klouzala a předjížděl mě zapřažený kompresor. Byl jsem obyčejný rozjívený mládenec, beroucí práci jen jako tu poslední možnost, jak sehnat peníze. Takových kovbojů jezdilo u Plynostavu dost. Celý den v sedle na "pastvinách" a večer se naladily kytary a v saloonu to jen dunělo. Netvrdím, že ráno z toho nikdo kapánek nemarodil, ale na trase, která vedla přes pole, louky a lesy, se žaludek s mozkem vyklepal a probral za chvilku. Početnou část party tvořili borci ze Slovenska, z krajů, kde už tehdy byl problém sehnat práci, i když o nezaměstnanosti se nedalo hovořit. A ani nesmělo. V našich krajích se však daly vydělat slušné peníze a nezanedbatelnou složkou platu bylo i takzvané odlučné, které adekvátně stoupalo s počtem kilometrů vzdálenosti od domova. Tato částka stačila k divokým dýchánkům, díky nimž často účastníci nebyli schopni ráno vstát z postele, natož vytvářet hodnoty nebo dokonce sednout za volant.

Čas od času laťka tolerance vedoucích pracovníků zakolísala a v rámci vykazování manažerské činnosti učinila se opatření k uchlácholení stranických špiček podniku. Vše se pochopitelně pozvolna opět vracelo do starých kolejí, aby se posléze znovu utáhla dělnému lidu uzda, tím si šéfové připsali další bodík k dobru a cyklus se opakoval a bodíky naskakovaly, i když šlo vlastně stále o stejnou věc. Tato metodika všeobecného bordelu a chaosu byla do detailů vypracována odborníky z KGB, jak jsem se po "sametu" kdesi dočetl, a srovnával-li jsem své zkušenosti se čteným, nezbylo mi než se ztotožnit s autorem.

Při jednom z takových "cuků" našeho laskavého velitelství dovezl stavbyvedoucímu posel z podniku krabici detekčních trubiček a balónků, že prý má dávat podřízeným před šichtou dýchnout a při pozitivním nálezu delikventa vyřadit na ten den z pracovního procesu a napsat absenci. Chudák se z onoho prakticky nesplnitelného úkolu div nezhroutil, neboť mu bylo naprosto jasné, že by si musel plynovod pokládat zcela sám. Vešel zdrcen do dveří hotýlku, takto našeho štábu, hodil inkriminovaný balíček na stůl a řka: "Dělejte si s těma krámama, co chcete," sesypal se na židli a objednal si dvanáctku s velkým rumem. Do duše nikomu promlouvat nemusel, věděl své od oné památné jízdy z vinárny U bílého koníčka, při které přišel o papíry a sebevědomí, jak už jsem informoval. Přijali jsme onu hozenou rukavici coby pobídku k výzkumu vlivu alkoholu na tělesnou schránku socialistického úderníka, jehož výsledky jsme mínili v závěrečné fázi předat ke shrnutí odborníkům z Československé akademie věd, kteří by pomocí této studie mohli zasadit tvrdou lekci imperialistickým zemím, kde obyvatelstvo není schopno v pět hodin vstát a jít křepce k píchačkám. Nakonec i na Bajkonuru by nám třeba byli vděčni za poznatky, kolik stakanů vodky může zdolat kosmonaut před vysláním na oběžnou dráhu, aniž by utrpěla jeho schopnost manévrovat mezi americkými špionážními družicemi bez sebemenšího škrábnutí karoserie svěřeného modulu.

Bohužel, týden pečlivého zkoumání, přesného zapisování veškeré konzumace a obětavého vyprazdňování peněženek všech respondentů nevedlo k žádným závěrům v matematické rovině. Kupříkladu Eda po vypití deseti Plzní a odchodu po půlnoci ráno trubičku ani nezabarvil. Já, po pěti desítkách, lahvi červeného a šesti koksákách - neznatelně zabarveno v úrovni sotva tří promile. Jarda po čtyřech deckách bílého a důkladném spánku už v kavárně na stole měl tester zelený jak brčál. Došli jsme k závěru, že nelze učinit žádné závěry. Jestliže se tedy někdo domnívá, že po flámu je z obliga, mohu zodpovědně tvrdit - možná ano, možná ne. Dáte si po obědě jedno a nadýcháte. Nebo ne. Zodpovědně tedy mohu prohlásit, raději nepokoušet. Vím, o čem mluvím. Netrvalo dlouho a pověstné ucho se utrhlo pár týdnů po výzkumech. Řekl bych za pět minut dvanáct. Není na škodu občas dostat za uši, příště si rozmyslíte, než uděláte další kopanec. Bagrista hrabal při měsíčku a překopl vodovod do místního kravína. Svářeč zjistil, že nemá plyn, a nenapadlo jej nic lepšího než vzbudit mou maličkost po sobotní prohýřené noci. Nebyl jsem zvyklý odmítat jízdy a krom toho jsem byl jediný řidič, který neodjel domů. Jako dobře trénovaný flamendr nepociťoval jsem únavu, mozek pálil dobře a slunce venku ještě lépe. Nastartoval jsem véesku a vyrazili jsme z Hořic do Turnova půjčit si od druhé party potřebnou láhev. Cesta uběhla bez sebemenšího zaškobrtnutí, leč na jejím konci nás čekalo rozčarování nad tím, že byla naprosto zbytečná. Připravenost kolegů k případnému sváření byla na stejné úrovni, tedy nulová. Vyrazili jsme zpět a učinili krátkou občerstvovací zastávku v nádražní restauraci. Původně se mělo jednat o lehkou snídani, ale můj pohled v tom vedru spočinul zálibně na orosené sklenici piva a jazyk se začal protivně lepit na patro. "Vždyť si dej, ať si spravíš chuť," popíchnul spolujezdec, "kdybys dejchal, tak to tam máš stejně." Neměl pravdu. Šoupl jsem tam dva kyblíčky, bylo mi nádherně, ale ujel jsem sotva deset kilometrů a už na mě čekali dva zelení chlapci. Evidentně měli teplou informaci. Dýchnul jsem nula sedm, takže kdybych si já blbec dal guláš a limonádu, nemusel jsem chodit pár měsíců pěšky. Dvakrát do stejné řeky už jsem nevstoupil.

Ne každý z party byl divoch. Bylo mezi námi i pár slušných otců rodin, trávících večery spořádaně u televize nebo knihy. Vyloženě poustevnickým typem byl Jožko někde od maďarských hranic, kterému činila potíže i slovenština, natož čeština. Rozuměl, co se po něm chce, ale komentovat to v žádném případě nedokázal. Jezdil si svým tempem, které nikdy nepřesáhlo třicet pět kilometrů za hodinu, takže poslat ho do Chebu, dříve než za týden se nevrátil. Pokud se vyptával v Praze na cestu, nerozuměli mu ani cizinci, včetně Maďarů. Do důchodu mu mnoho let nechybělo a v rodné vísce na něj nikdo nečekal, i když tam žila jeho dcera, které pravidelně posílal výplatu i odlučné a sám žil pouze z diet o výši třiceti dvou korun denně. Uvařil hrnec brambor, část zkonzumoval, a co zbylo, schoval. Druhý den ohřál a opět pojedl. Třetí den znovu, a když se blížilo dno prádeláku, doplnil drahocennou okopaninu o nové kusy a tak stále dokola. Jeho schýlená postava nevážila ani tolik kilo jako vaťáky, jimiž byl obalen i v létě, ale nepamatuji, že by měl třeba i jen prostou rýmu. Jeho opakem byl horal z Tater, před jehož žravostí neobstál ani pohozený mastný papír, a pokud do tábora s jeho maringotkou zbloudil některý z místních psů, nikdy už se ke svému páníčkovi nevrátil. Předpokládám, že v této nové době provozuje kdesi psí útulek a určitě má stále volné kotce.

Dalším z krajánků, na kterého nelze nevzpomenout, byl Oravák Stano, prototyp slovenského zbojníka, mistra v jízdě s trubokladem a s mozkem kšeftaře a veksláka. My bažanti jsme se od něj ledacos mohli přiučit.

Stano byl v jízdě s trubokladem opravdu mistr. I to je možná slabý výraz pro kousky, které s tím kolosem na roury předváděl. Kdyby se s tímto malým tankem, jenž měl ale místo laufu pouze jeřábové rameno na straně, objevil v pětačtyřicátém u Dukelského průsmyku, skončila by válka určitě o pár týdnů dříve. Když si ho představím, jak se řítí se svým strojem, napůl vstoje, s vlajícíma ušima erární beranice a svým typickým širokým úsměvem, který z dálky připomínal tlamu rozřehtaného štýrského hřebce, museli by Němci ve fofru minout i Berlín. Takhle nějak na mě zapůsobil, když jsem ho spatřil poprvé v akci. "Trubec" tenkrát zůstal opuštěně trčet na vrcholu prudkého svahu kdesi u Hodkovic nad Mohelkou, neboť před jeho stále odkládaným přesunem zaskočila vedení stavby nenadálá nadílka sněhu. Jeden z buldozeristů se pokusil hned druhý den po chumelenici sjet dolů, ale po pár metrech opatrné jízdy v břečce skončil v lese, bokem opřený o dva statné smrky. Ještě že byly opravdu statné, jinak by se převrátil a raději nedomýšlet, co by následovalo.

"Přivezeme Stanka," navrhnul kdosi. Nevěděl jsem, co to znamená. Domníval jsem se mylně, že se jedná o jakýsi vyprošťovací tank na stahování opuštěného materiálu, odtud název S- tank. Druhý den přijel statný chasník, neustále roztlemený, a já jsem marně vyhlížel, kdy dorazí jeho stroj.

"Říkají mi Stanko," napřáhnul ke mně svou medvědí tlapu a usmál se tak, že jsem mu zahlédl přes mandle, co měl dnes ráno ke snídani.

"Mně říkají Fakír," vycenil jsem na oplátku svůj předkus. Tím bylo bontonu učiněno zadost a navíc mi došlo, že žádný vyprošťovák už nepřijede. Chápu totiž poměrně rychle díky své sečtělosti, což mám po dědovi, který vlastnil dokonce dvě knihy. Jednu měl pro sebe a druhou na půjčování. Sice mu ji za čas kdosi zapomněl vrátit, ale často mně o ní vyprávěl, ještě když mě matka kojila.

"Nastartuj skříňovku a jedem," plácnul mě mistr po rameni. Půl tábora, natěšeného na nevšední podívanou, naskákalo do "bedny" a jelo se k Hodkovicům pod krpál. Tam posádka vyskákala a šlapalo se pěšky na vrchol. Filcáky se smekaly a bořily a vzápětí nabalovaly kilogramy jílu, což nejednoho nositele strhlo k zemi, takže k cíli dorazilo sedmero hliněných trpaslíků těsně před vypálením. Jen slovenský zbojník zůstal netknut zeminou, byl čisťounký jak Sněhurka. Vykráčel v čele průvodu širokým námořnickým krokem, aniž by mu nožka podhrábla, jen občas mávnul k ústům pravicí, ve které třímal láhev tuzemského rumu, a zlehka polknul. Proto měl asi tak bílý úsměv, jelikož rum, krom jiných zdraví prospěšných minerálních látek a vitamínů, obsahuje též nemalé procento peroxidu, jak s oblibou tvrdíval můj bývalý spolupracovník na střechách, známý pod něžnou přezdívkou Kravčák. Nakolik byla jeho teze pravdivá, nebylo možno posoudit, neboť ve svých pětačtyřiceti letech, kdy jsem ho poznal, neměl už chrup žádný. Faktem však je, že od cmrndání destilátu po bradě bylo jeho strniště bílé jak dederonová košile z NDR.

Stano odhodil prázdnou láhev směrem k průseku, aby netvořil v lese nepořádek, a vyšplhal na zpola převrácenou mašinu s bystrostí lemura. Čtvrt hodiny pufání bylo završeno hebkým černým dýmem, stoupajícím větvemi lesního velikána vzhůru k obloze, což přivodilo pád kašlajícího datla, dřímajícího v koruně. Utrpěl pouze lehký otřes mozku, od těžkého jej ochránila červená čepička, kterou nesundává ani před spaním. Motor se rozeřval a Stano začal masírovat páky nahrazující volant. Kolos se pohnul a obkroužil jehličnan jako strojní loupač kůry, kecnul na oba pásy a sunul se šikmo k vykácené dálnici plynovodu. Pomalá jízda nepřipadala v úvahu a přibrzdit znamenalo skutálet se ze svahu. Mistr to věděl, proto vykvaltoval a nechal tu potvoru utíkat podle svého, jenom lehce šimral rajčáky, aby jakž takž udržel směr. Železo se rozeběhlo, nadskočilo v místech, kde se kopec lomil a padal dolů ještě ostřeji a zmizelo nám na chvíli z očí i se svým velitelem. Nechápu, jak to bylo možné v tom sněhu a blátě, ale mám svědky, že se zdvihnul při tom skoku oblak prachu. Slyšeli jsme jen hukot a vteřiny čekání nám připadaly delší než minuty. Konečně se v našem zorném poli objevil řítící se ocelový oř s nahrbenou figurou kaskadéra nad sedlem. Na mírně stoupající bílé louce zvolňoval tempo a velkým obloukem se vracel k úpatí, až konečně přitáhnul uzdu a zastavil. Seskočil na pevnou zem a vítězně směrem k nám mávnul paží, způsobem, který dnes vídáme běžně v amerických filmech, když se hrdinovi něco povede. Obvykle ještě následuje výkřik "jóóóó!"

Vítězství nad hmotou jsme kolektivně večer zapili a druhý den hrdina odjel ke své partě. Setkal jsem se s ním opět asi za měsíc, když mě vyslali na pomoc týmu operujícímu okolo Mladé Boleslavi. Tábor byl hned vedle automobilky a mým domovem se stala na čas maringotka, kde jedním z nájemníků byl právě Stanko. Hned třetí večer jsem byl svědkem mezinárodního obchodu, který v zemích RVHP čile probíhal, ale do té doby jsem ho znal pouze z doslechu. Na co nestačil Motokov, Tuzex či jiné státní organizace, lid si k naprosté dokonalosti vypracoval sám. A tak se například z Maďarska nevozily jen zážitky od Balatonu, ale i čočka, která u nás bůhvíproč nebyla, ze Svazu sovětů laciné zlato a nářadí, od spřátelených Němců optika, hodinky a šusťáky a mezi obchodníky kralovali Poláci, kteří ihned vyplnili takřka jakoukoliv mezeru na trhu a zboží dodávali až pod nos.

V čase, na který vzpomínám, frčela zrovna užitková elektronika. Tesla vyvíjela kazetový magnetofon AV 4, neboť konstruktérům došlo, že tahat na mejdany Sonet Duo není to pravé ořechové a bateriový kufříkový Uran nestačil na večer s dechem, ale pašeráci na oslnivou novinku nečekali a plnili hladový trh. Kolem půlnoci se ozvalo zaklepání a do našeho pojízdného příbytku vešli dva obchodníci. Přátelsky se pozdravili se Stanem, nedůvěřivě sjeli pohledem mě a Pepu a po uklidnění jakousi oravskou hatmatilkou vybalili vzorek. Tuším, že to byl Philips a pěkně to hrálo. I cena byla hluboko pod celostátním průměrem. Stano kývnul na souhlas, převzal zásilku, předal další objednávku a balíček bankovek. Kdyby ten Lechův potomek dostal ve Zlaté kapličce roli Harpagona, sklidil by jistě bouřlivý aplaus a diváci by vyžadovali přídavek. Tak svítící oči a rozklepané ruce při přepočítávání peněz by nesvedl ani sir

Olivier.

V tom tichu, narušovaném pouze lehkým šustotem, si nikdo nedovolil byť jen zakašlat a měl jsem pocit, že kdybych učinil rychlý pohyb, byla by dřevěná stěna v okamžiku provrtána zvenčí několika dávkami ze samopalu. Konečně tření výběrového papíru ztichlo, oči zhasly a balíček zmizel pod koženou bundou. Gangster souhlasně zamručel, neznatelně pokynul na rozloučenou a vycouval i se svým kumpánem ze dveří. Ještě pár sekund vydržela v místnosti hustá atmosféra, ale postupně se vytratila komínkem od nafťáků a osazenstvo se pustilo do tlumeného hovoru, měnícího se v nadšené výkřiky a netrvalo dlouho a do mrazivé tmy zazněly první tóny Elvisových hitů z polské kazety. Já jsem šel prostartovat náklaďák, protože ráno by nepomohl ani éter, rtuť se už skoro týden držela na patnácti mínus. Nevím, jak pokračovaly Stanovy obchody, jenom párkrát jsem byl svědkem jeho aktivit, když jsem v Pardubicích zaznamenal překládání škodováckých blatníků do jeho vozu. Pochybuji, že je koupil v Mototechně.

S příchodem jara se práce posunuly za město a v sílících slunečních paprscích se posunuly i obchodní transakce, neboť v okolních hvozdech bylo pole působnosti prodavačů mluvících azbukou.

Posedávali jsme tehdy u výkopu s ventilem, vystavovali tváře jarnímu sluníčku a bez zájmu, jen tak mimoděk, sledovali cvrkot okolo nedaleko stojících budov se sovětskou posádkou. Nějakých sedm, osm let po vpádu k nám už ty ušmudlané baráky bez záclon a poflakující se čeládka v rubáškách patřily pomalu ke koloritu české krajiny. Ta lepší vrstva našeho lidu, nosící v náprsní kapse rudou legitimaci, měla již dávno své příbytky vybavené lednicemi Minsk a televizory Šilelis, pořízenými výměnným obchodem od bratrských důstojníků nebo výhodnou koupí v kantýnách ruských vojsk. Prostý Brežněvův vojín se už ve své cizí zemi také rozkoukal a začal uzobávat ze společného krajíce armádních zásob a vtrhnul na černý trh se vším, co bylo možno zpeněžit. Český občan nezaváhal a nakupoval. Antipatie stranou, kšeft je kšeft. Při troše snahy by se ony aktivity daly klasifikovat jako společný boj proti komunismu.

I mně bylo ten den dopřáno si zabojovat. Ještě jsme ani nedokouřili a v remízku za plotem kasáren se objevily dva obličeje v lodičkách s pěticípou hvězdou. Opatrně zkontrolovaly situaci za sebou a plazením a přískoky, umně využívajíce terénních vln, vyrazily směrem k nám. V první chvíli jsem se leknul, že ve mně poznaly nepřítele socialismu, avšak když se ocitly na dosah za výkopem, uklidnily mě jejich přátelské výrazy.

"Benzin, chóčeš?" špitnul jeden z vojáků. Proč bych nechočel, říkal jsem si. Můj Moskvič měl žízeň snad větší než já, proč tedy váhat.

"Da," blýsknul jsem se znalostí cizích jazyků. Vojín se otočil, než jsem mohl pokračovat v nenucené konverzaci, a dal rukou znamení. Hloh u pletiva obživnul. Pětice přikrčených bohatýrů vyběhla z krytu a každý z nich držel dva kanystry. Museli běhat stovku za deset, v cukuletu byli u nás. Pepa zkušeně čichnul k obsahu a kývnul. Dvacet litrů dvacet korun i s obalem. Nekupte to. Pět jsem si vzal já, pět Pepík a Jarda koupil za pár šupů dvě nejetá, tranzistorová rádia, kterými naše elektroprodejny též zrovna nehýřily. Popravdě řečeno, čímpak hýřily?

"Závtra tóže prijéchajetě?" optal se zdvořile cizinec, zasunuje mou stokorunovou bankovku do uniformy.

"Da, prichadítě," povzbudil jsem živnostníky a v duchu počítal lacino najeté kilometry. Přijechali jsme ještě pětkrát a moje skříňovka skrývala v útrobách slušné zásoby pohonných hmot s typizovanými plechovými obaly grátis. Ty jsem zpeněžil později na burze. Po volnu se kšeftmani neobjevili, buď spadla klec, nebo byla jednotka na suchu.

Netrvalo však dlouho a klec spadla za mnou. Máma vypátrala v Kutné Hoře v pobočce závodu Pleas práci pro muže a ženu, dotovanou bytem, ale podmínkou k získání střechy nad hlavou byl manželský svazek. Takovou nabídkou se nedá dost dobře pohrdat ani dnes. Samozřejmě mám na mysli byt. Manželek je stálý nadbytek. Otázkou je, jak poznat tu vhodnou. Přistoupil jsem k tomuto faktu čelem a během tří dnů se v tichosti oženil. Až dva dny poté jsem si uvědomil, že kdybych nebyl ženatý, nepotřeboval bych bydlet. Pozdě.

V Pleasu jsem začal jezdit s dvanáctsettrojkou. Uštval jsem dvě, neboť nákladní vůz vykouzlený z osobního nemůže přestát bez úhony nároky na něj kladené. Tento škodovácký "Transit" tahal materiál do čtyřiceti tisíc kilometrů a pak musela nutně následovat generálka. Na opoužívaném voze od sedmdesátikilometrové rychlosti kmitalo řízení, na což jsem byl z vétřiesky zvyklý, a krom toho jízdy do Brodu s balíky hadrů nebyly tak dlouhé, aby drobné nedostatky nebylo možno s úsměvem přehlédnout. Jen jednou, při zpáteční cestě, mi úsměv zmrznul na rtech. Přijížděl jsem k Habrům a v místech, kde bývalo parkoviště, známé pod názvem U třech soudků, pořádala VB, k nemalé radosti řidičů, VTŠ neboli velkou technickou šťáru. Plácačka příslušníka mě nasměrovala na první stanoviště, kde mi byly zkontrolovány doklady. Popojel jsem na dvojku, zabrzdil a ozval se jemný zvuk, jako když rosíte muškáty za oknem nebo batole nočník. Pedál zůstal na podlaze a osvědčení o technickém průkazu v montérkách dopraváka. Pod předním kolem šuměla loužička a chyběl nejen nočník, ale i brzdová kapalina v trubičkách. Fíbrovou podložku, pomocí které bylo hračkou závadu na místě odstranit, nebylo problém vyštrachat v bedýnce všehochuti, provázející mě na cestách. Ale plechovku s kapalinou mi mohl poskytnout až řidič, který tu zastavil těsně před tím, než chlapci v zeleném sbalili svá fidlátka. Zákon schválnosti pozdržel můj návrat o několik hodin, ale možná mě zachránil přinejmenším od nemocnice.

Občas jsem se projel s "vládním vozem", když jeho pán měl volno. Byla to Volha a až na výkon jsem neshledal výraznějšího rozdílu mezi ní a mým Moskvičem. Při prvním otočení volantem a šlápnutí na pedály dýchla na mě důvěrně známá práce sovětského lidu. Možná, když byla nová, nevyčachtaná, nelišila se třeba od Bentleye, ale v té jetosti, jak já jsem ji poznal, připadala mi příjemnější jízda na velbloudu. "Panský kočí" Jiří měl silně nadmetrákovou figuru a břicho kvůli volantu házel na stranu. Po najetí několika desítek tisíc kilometrů získala sedačka tvar jeho postavy v negativu, takže jsem byl nucen vyplnit dolík dekou a přesto má dolní partie těla svírala s tou horní úhel pětačtyřiceti stupňů. V tomto směru, bohudíky, byl můj Ragulin nažehlený mládeneček, i přes svůj věk mou postavu nikterak nedeformoval. Do rodiny však přibyla dcera a tak jsme se rozhodli obměnit soukromý vozový park, což nám mimo jiné dovolovala finanční částka, ušetřená díky skromné dvoučlenné svatbě a absenci vlastního bytového vybavení. Vše, co jsme měli, bylo služební, včetně topení a elektřiny. Nepřehlédnutelná deviza pro mladou rodinu, o které se těm dnešním může jenom zdát. I tak se však domnívám, že nám komunisté zůstali ještě hodně dlužni.

Bez dlouhého uvažování jsme zvolili osvědčenou značku, jak jinak než Moskviče. Dostupnější vůz požadovaných parametrů ani neexistoval. Novinkou na trhu byla patnáctistovka, bratru za směšných padesát čtyři tisícovek. Silný, rychlý, pohodlný a hlavně prostorný. Do jeho útrob se hravě vešel kočárek i deky a tašky s proviantem. Vybrat spořitelní knížku, skočit do obchodu, koupit a jet, to byla v té době ovšem utopie. Nejprve bylo nutno vyčkat, až bude vyhlášen prodej, potom tři dny po sobě časně ráno vstávat a dostavit se do kolínské Mototechny k zápisu. Pokud jste jen jedinkrát vynechali, vypadli jste z kola. To se samozřejmě týkalo i domácí produkce, nejen dovozu. Za měsíc, dva přišlo třeba pět Moskvičů, osm Žigulů a deset Škodovek. Jestliže bych byl v pořadníku šestý, mohl bych čekat klidně další půlrok, až velký bratr dodá další. Měli jsme kliku, začátkem května přišlo pozvání k převzetí a za dva dny jsme si vezli domů nablýskaného modrého krasavce. Za týden, na křtiny dcery Adélky, jsme mohli vyjet v novém. Měl jsem to ale s odřenýma ušima. Rozšiřoval jsem si zrovna řidičák o kolonku na autobus a jako z udělání mi testík vyšel pouze na osobní automobil. Komisař neúprosně posbíral průkazy a hodlal si je odnést. To byl nepříjemný škrt v mých plánech.

"Na osobák jsem snad udělal?" ozval jsem se zdvořile a očekával řešení v podobě nějaké náhradní kartičky.

"Bez něj nevydržíš?" zazněla méně zdvořilá odpověď kapitána z Prahy, zbrunátnělého nad tou drzostí. Vztekle proškrtal veškerá razítka až na motorku a osobák, hodil mi růžovou knížečku k nohám a zařval: "Přijď si za čtrnáct dní a dones si zrovna dvě fotky!" Co se týče výletu, měl jsem vyhráno. Horší to bylo s autobusem, u té šarže jsem prohrál. Ale to mě teprve čekalo.