Tajná hroší kolona

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Tajná hroší kolona

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Říká se, že dnes seženete všechno, stačí mít peníze. Ale jak už jsem se několikrát přesvědčil, není to až tak pravda, obzvlášť když potřebujete něco zcela obyčejného nebo kvalitního. Řádná cena, líbivý vzhled, ale žádná výdrž. Kdekdo má určitě své zkušenosti, předmět si dosadí každý sám. Vzít prachy a vlítnout do supermarketu, to není umění. To v tom předešlém režimu, to byla jiná zábava. Skoro by se dalo hovořit o jakémsi masovém sportu. My, jezdci křižující republiku, někteří snad i Evropu, jsme na tom byli o trošičku lépe, takže před každou delší cestou se nezřídka hlásilo několik spolupracovníků či známých se seznamem žádaného tovaru z oblasti předpokládaného pohybu.

Podotýkám, že nákupy s dovozem probíhaly až na výjimky nezištně, neboť klient se mohl kdykoliv stát naopak dodavatelem. Fungovalo to perfektně, s trochou skromnosti bylo možno získat cokoliv. Jen mi dodnes není jasné, proč byly nutné ty okliky, když byl nakonec vlastně každý uspokojen, z čehož vyplývá, že zboží bylo dost, ale jinde. Já vím, už mnohokrát jsem se o tomto nákupním systému zmiňoval, ať však vzpomínám na jakoukoliv etapu svého života, vždycky se mi to tam nějak vetře. Snad ono kouzlo spočívalo ve faktu, že z každé takto nabyté věci měl člověk větší radost, musel-li vyvinout větší snahu k jejímu vlastnění, a dovedl si jí považovat.

Na seznamu žádaného zboží byl například i placatý salám. Dlouhé týdny, ba i měsíce, jste se bez něj celkem dobře obešli, ale stačil jediný pokyn dopraváka k cestě do Písku nebo do Včelnice a v tu ránu se našlo nejméně deset lidí, samozřejmě včetně onoho dopraváka, kteří zjistili, že bez „lovečáku“ nemohou nadále existovat, aniž by nedocházelo k újmě na zdraví. Odjížděl jsem směr jih vždy vybaven vybranými penězi a konceptem se jmény uzeninychtivých osob. Ten lahůdkový pokrm se nakupoval v Žirovnici, městečku, které bylo kupodivu vyhlášené výrobou knoflíků. Ty po mně nikdy nikdo nežádal. Kličkoval jsem tím krajem rád, je tam nádherná příroda a v nedalekém Pelhřimově mám dodnes hodně kamarádů trempů.

Jednou se se mnou na výlet mezi uzenáře vydal i přítel Jiří, už ani nevím proč. Zda bylo k nakládce třeba více rukou, nebo jestli chtěl zažít na cestách nějaké nevšední dobrodružství, už si nevzpomínám. Zato si dobře vzpomínám, že co se toho týče, jsem ho rozhodně nezklamal. Zažil se mnou scénu jak z amerického filmu a možná nechybělo moc k tomu, abychom byli rozstříleni na cimpr campr, což by mu dozajista doma nikdo nevěřil, až by to dával u večeře k lepšímu.

Vyjeli jsme z Kutné Hory za ranního chládku, cílová stanice Nová Včelnice, Avie polykala zlehka kilometry a my s Jirkou pišingry. V družném rozhovoru, v němž převažoval sex nad politikou, cesta příjemně ubíhala a jen občas nás předjelo rychlejší osobní auto nebo cyklistka na ukrajině, spěchající z kravína připravit manželovi snídani a vzbudit děti do školy. Jinak takřka minimální provoz, což si dnes lze jen velmi těžko představit. Až kousek před Pelhřimovem nás neminul skoro dopravní kolaps. Dojeli jsme totiž policejní Volhu, naplněnou příslušníky až po okraj. No, abych pravdu řekl, seděli v ní celkem tři, ale ten, co byl rozvalen na zadním sedadle, mohl při nádechu hravě vyplnit prostory vozu zcela sám. V první chvíli jsem se domníval, že policie převáží hrocha, když jsme se však dopracovali na vzdálenost pěti metrů, hrouda se otočila a já měl možnost popatřit do pichlavých oček v brunátném vepřovém obličeji, které nepříjemně sjely kabinu Avie i s obsahem. Ani na plicním rentgenu jsem se nikdy necítil tak obnažen. Po obou stranách býčího zátylku se červenaly zlatem lemované výložky s hvězdou, což hroši nemívají. Došlo mi, že ten dvoumetrákový kolos patří ke sboru a není to evidentně pucflek. Volha se sunula snad dvacítkou. Při jejím nákladu mě to skoro nepřekvapovalo, ale necítil jsem se pod dohledem VB zrovna nejlépe. Mohl jsem si vybrat ze dvou variant. Buď zastavit, předstírat nenuceně poruchu a nechat protivné vozidlo zmizet, nebo pokud možno předpisově předjet a zmizet sami. Já blbec zvolil tu druhou, páchnoucí rizikem. Ta táhlá rovinka byla prošpikována terénními vlnami, ze kterých se co chvíli jako naschvál vynořilo v protisměru nějaké auto. To byl ten dopravní kolaps. Až sem se dalo pohodlně předjíždět, jenže nebylo koho. A teď je koho a pro změnu není možno.

Konečně volno! Pohled jistoty do zpětného zrcátka, blinkr a vyrážím. Než se ta nepružná mrcha rozhýbala, už je v dálce zase něco proti. Zablikám vpravo a nerad se řadím před kavaleristy. Mám je za zadkem a to mě znervózňuje. Nejsem sám. Teprve teď si všímám, že přede mnou jede krokem dvanáctsettrojka, zástěrky táhne po asfaltu, jak je přeložená, a posádka se otáčí na nás. Vidíme vykulené výrazy, pasažéři živě gestikulují a zaznamenávám, že jsou o poznání nervóznější než já. Cítím průšvih. Něco tady nehraje. Muž z předního sedadla se cpe dozadu, drží vysílačku a cosi do ní vykřikuje. Jirka vedle mě sleduje cvrkot a zdá se být pobaven.

„Ty fízlové je hlídaj a tys mezi ně vjel, takže neviděj. Myslej si, že to je přepadení,“ uvádí mě celkem zbytečně do reálu. „To vidim, ty vole, moc se netlem, aby nevysunuli kulomet,“ opáčím zdvořile a koukám, jak z té šlamastiky co nejrychleji vybruslit. Na dohled čisto, směrovka, za dvě a razím. Napravuji chybný postup a juknu dozadu. Rázem mám o pět šedivých vlasů víc. Poldové za mnou dostali stejný nápad a zrovna je tlačím zadním kolem ze silnice. Strhnu volant doprava a mandle zamezují přístupu vzduchu do plic. Jako bych cítil oprátku. To nevypadá na pokutu, spíš na Špilberk. Nasávám vůni vězeňské kobky. Sovětská mašina s rozeřvaným motorem hbitou myškou kopíruje můj nárazník, z okénka je kupodivu do pasu vykloněn vepřík, panovačně máchá ukazovákem ke krajnici a od klektáků mu létají sliny na až na přední sklo Avie.

Přes sníženou viditelnost si nedovoluji pustit stěrače, abych zbytečně neprovokoval. Zpomaluji a v duchu se loučím s blízkými. Prasátku praská kravata a připomíná mi papiňák před výbuchem. Jestli křápne, půl „Pejru“ je bez oken. Vtom mezi pomyslným mřížovím cely zahlédnu jiskérku naděje. Ve škodovce, na čele kolony, velitel vozu kouše do mikrofonu a nejspíš ruší manévry doprovodu, a ač civilista, jeho povely mají zřejmě váhu, neboť třetí uniforma tahá kyklopa za opasek dovnitř. Ten se nechce vzdát, nebo to prostě zpátky nejde. Vtáhnout také pětku tělo trojkou okénkem zpět se jeví technicky neproveditelné a mně se vybavuje dávno zapadlá poučka profesora Jokla: „zde hovoříme o přesahu“.

Vzdor přírodním zákonům je manipulace zdárně dotažena do konce a modrý maják se vzdaluje. Já pro jistotu zastavuji, vypínám motor a roztřesenou rukou se snažím vylovit Spartu. Zapaluje mi raději Jirka, abychom nevyhořeli. I tak slyším, jak mi praská bíbr.

Skrze ostatky hmyzu na předním skle sleduji zklamaný kukuč prasátka, očividně nemohoucího přenést přes srdce ztrátu kořisti. Jsem vlastně kanibalovo sousto, vyplivnuté ještě před rozžvýkáním, a to mě uklidňuje. Za hodinu jsem dostal odvahu pokračovat a pro jistotu jsem jel na jedničku, aby ta četa měla dostatečný náskok. Co převáželi za cennosti, čert ví. Snad jeli doplnit tajné dokumenty do Černého jezera, nebo Praha dodávala mletý bůček do žádaného loveckého salámu. Ale v Žirovnici u udírny jsem je už nepotkal. Naštěstí.

Asi po pěti letech převážení hadříků jsem se nechal kamarádem zlanařit k rozvozu potravin. Manželka si musela tím pádem kupovat noční košile v obchodě, ale zato odpadlo socialistické shánění žvance. Pravda, tovar pro domácnost jsem si musel poctivě zaplatit, tedy většinou, avšak byl pro mě rozhodně dosažitelnější než pro řadového občana, pracujícího mimo obchodní síť. Sparty jsem kouřil velkopansky pouze tvrdé, čočku nebylo třeba vozit až od Balatonu a před vánocemi nemusel nikdo z rodiny stát frontu na kokos, lískové oříšky, mandarinky, vinnou klobásu, lososové plátky z obarvené tresky, ba ani na veky na chlebíčky. Ani na vánoční kolekce, kterých také býval v předsvátečním shonu nedostatek. Po začátku roku se ale v mnoha obchodech objevily v dostatečném množství a ještě na Velikonoce jste si je mohli zakoupit patřičně zlevněné. Tam už bych viděl první nesmělé náznaky přiblížení se Západu – ty dnes tak běžné sezónní výprodeje.

Později však, v éře rozmachu prodejen typu Eso, kde bylo možno za poněkud vyšší ceny zakoupit i reprezentativní laskominy, do té doby nabízené snad jen v kantýnách vedoucích představitelů, objevil v sobě kdosi z manažerů obchodního ducha. Hit roku – kolekce s celoročním motivem. Pohádkové postavičky, džbáneček, žabička. Nic o stromečku, nic o Vánocích, figurky platné i pro červenec, tudíž netřeba slevy. Neotřelá finta, vynikající nápad, leč zákazník je mrška, nějak nám po nich neskočil. Zbývalo jich tolik, že se v květnu šlo s cenou dolů, a to tak markantně, že i já se nechal zlákat a dvě škatule jsem zakoupil dětem k večerní kávě. Po vysypání obsahu mně vytanuly dávno zapadlé vzpomínky a uvědomil jsem si, že ten džbáneček a šálečky jsem viděl kdysi jako dítě. To samé se opakovalo, když jsem v Esu skládal čokoládky v krabicích s emblémem „Lidka“. Někdo prostě také zavzpomínal, oprášil staré formy a na trhu byla novinka. I čaje v plechových krabičkách nebyly žádné novum. Ale „šumáky“ Tiky nebo Energit, který jsme si kdysi kupovali do kina za pět haléřů kostičku, ty už mi znovu nikdo nevyrobil.

No, máme teď markety nadupané k prasknutí, od každého kusu několik druhů, ale stejně bych chtěl ještě někdy ochutnat třeba prachobyčejné mejdlíčko (myslím to původní, opravdové, ne ty náhražky, co se dnes prodávají na poutích). Stýská se mi i po normálním lančmítu, o čínském ani nemluvě. Máma ho dělávala k obědu na chatě, s klukama jsme si jej opékali později na čundrech a i v naší rodině, pokud bylo třeba něco rychlého a stravitelného, servírovali jsme tuto sekanou během půlhodinky s bramborem a do růžova opečený i chutnal. Bývávalo. Dnes si můžete vybrat. Táborský, drůbeží, vídeňský, Clever, Hamé a spoustu jiných, ale já osobně jsem už tuto pochoutku z dětství oželel. Nemám již odvahu zkoušet, který z nich lze usmažit, notabene s kůrčičkou. Bublající vodnatá hmota, eliminující již v zárodku jakýkoliv pokus o obrácení vcelku, vzdáleně připomíná spíše produkt, nazývaný dříve ve školních jídelnách hašé. Víte-li někdo o poctivém, trempském „luncheonu“, dejte mi vědět.

Ale to jsem si jen namátkou připomněl zlomek zboží, které mi za ty roky zásobování prošlo rukama. A nejen při skládání v obchodech. Novinkou pro mě byla vykládka vagonů. Tuny čokolád, tuny pití, cukru, soli, na co si jen vzpomenete. Přebrat, naložit na palety, odvézt do skladu, vytahat a znovu. Přes den i v noci. Zlaté časy ČSD. I silnic. Pro nás dřina, ale i legrace. Ze začátku jsem jezdil s Avií, později si troufnul na větší Ifu, pětitunu. Nebyl to špatný vůz, nenáročný, silný a oproti Avii, řekl bych, snadněji ovladatelný. Volant se točil lehce, ať byl náklad po celé ploše nebo jen vpředu. U vagonu byl tento výtvor dělníků z NDR sice vyšší, ale český kutil si umí poradit.

Stačilo sklopit mezi vrata zadní čelo, položit plechy a po nich tahat naložené palety na korbu. Do kopce a ztuha. Sem tam tabule ujela a proviant se rozsypal. Dostal jsem tedy lepší nápad. Na „sajtnu“ jsem přišrouboval ocelový plát. Sám jsem byl zvědav, jak se osvědčí v provozu. Zatím jsem pouze zjistil, že máme se závozníkem co dělat ji zdvihnout a zavřít. S trochou cviku jsem ji dokonce zvládnul sám. Ne však trhem, nýbrž nadhozem, jak jsem kdysi vypozoroval na obrazovce Ametystu, když si s činkami pohrával borec Vlasov. Dokázal jsem to i třikrát po sobě, ale pak jsem byl na hodinu nepoužitelný.

Za dva dny nám modří chlapci přisunuli hnedle pět vagonků a naše pohotovostní četa vyrazila do boje. K mému opancéřovanému vozidlu jsme vzali ještě jednu plechuprostou Ifu, aby práce odsejpala. Dozor nad hladkým průběhem akce byl svěřen panu Bílkovi, vedoucímu skladu. Starší muž, tři krůčky od důchodu, nevelké, kulaťoučké postavy, modrý šusťáček a nezbytné víko značky tyrolák na lebce se zbytky srsti. Byl to dobrák a trpělivě snášel drobné žertíky od nás, nevycválané mládeže. Ten, který jsem pro něj uchystal na onen den, byl nechtěný, ale o to vítanější přítomnými diváky. Sám Bílek vymyslel kyvadlový systém, který měl podstatně urychlit vyexpedování zboží z nádraží. Naložíme jedno auto, on se mnou pojede palety vytahat a parta zatím navrší auto druhé. Odjedeme a bude se plnit opět vůz číslo jedna.

Klapalo to perfektně. Přijeli jsme s první várkou do skladu, šusťák vyskočil a šel po rampě odemknout a já otevřít prostou, dřevěnou sajtnu. A už frčíme zpět. Moje Ifa už čeká naložená stranou a já couvám rovnou k vratům, kde už pokuřují čekající borci. „Seď,“ zavelí Bílek, opouští kabinu a spouští čelo, abych mohl rovnou najet. Přesedáme a jedeme s druhou fůrou. Ve skladech stejný obrázek, on jde na rampu a já si otevírám pancíř. A začínám tušit zpestření.

Ve slastném očekávání přijíždím na nádraží a plavným obloukem přistávám. Čekám na klíčové slovíčko a vrtím se nedočkavě na sedačce. Nezklamal. Vedle mě se ozve „seď“ a už kluše dozadu. Moje oči se škodolibě vpíjejí do zpětného zrcátka. V několika vteřinách se ozývá rána, auto se laškovně zhoupne a do hurónského řevu z vagonu se ozve výkřik „hergot, co to je?“

Po kolejích se kutálí tyroláček a kdesi pod zadní nápravou se zvedá zaprášená postavička a pátravě se rozhlíží po obloze v domnění, že na stanici Kutná Hora město právě dopadl meteorit. Jakákoliv groteska s Haroldem Lloydem byla po právě předvedeném výstupu mistra Bílka jen slabým odvarem. Do konce šichty neopustil ten dobrý muž sedadlo a vždy, když jsem zastavil, kousal si nehty a cosi nesrozumitelného mumlal.

Plechování jsem po týdnu sundal. Onemocněl mi závozník a mně po dvou dnech začala praskat trička v ramenou. Mimoto se k nám doneslo, že Milius se chystá natáčet Barbara Conana“ a já jsem nechtěl připravit Schwarzeneggera o flek. To by mi Vídeň neodpustila. Co kdybych tam zase chtěl navštívit ples v Opeře?

Harcování u Potravin mě odnaučilo konzumovat pivo, bydlel jsem blízko a vlastnil jsem telefon, takže jsem býval první na ráně, jakmile bylo třeba vyjet. Zato jsem se naučil pít kávu, která se vařila takřka na každé štaci, když se předalo zboží. Pět krámků, pět kafíček. A můj závozník Jára pět piv. Někdy stihnul i víc. Není sice už mezi námi, leč nemohu se o něm nezmínit podrobněji, byl to svérázný chlapec a patřil prakticky k inventáři podniku.