Souboj ve staré pískovně

Zdeněk „Fakír“ Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Souboj ve staré pískovně

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Jako nezralá, snadno ovlivnitelná dítka jsme napodobovali takové hrdiny, jací nám byli měrou vrchovatou servírováni v učebnicích, knihách i kinech. Pominu-li dávnou historii, kde se mihnul Přemysl Oráč, Žižka a v neposlední řadě Ilja Muromec, nejfrekventovanějšími tvrďáky, vedle Vládi Lenina a Pepíka Stalina, se stali Čapájev, Buďonnyj, Vaska Trubačov, kapitán Dabač a nadporučík Jaroš. K nim se pochopitelně řadila celá lajna bezejmenných vojínů, potírajících zprvu bělogvardějce a později fašisty. Jedním dechem jsme hltali zkazky o tom, jak se vrhali pod pásy tanků omotáni granáty, prokousávali esesákům hrdla, když vystříleli náboje, a podobné kousky. Vedle partyzánského komisaře Vasila Kožuchova by si musel i Rambo dnes připadat jako učeň.

Na kus šikmého klacku jsme si navlékli pikslu od zavináčů, což představovalo pohledný ruský samopal, a proháněli nepřítele po parku. Zvuk zbraní se napodoboval zatím jen ústně.

V dalších etapách našeho vývoje bylo již patrné přesycení sovětismem. Tu a tam se vloudila zprávička o nějakých Američanech v Plzni, našich letcích v Anglii a do toho Vlasovci a Banderovci, a dětské mozky ten guláš začaly třídit a pochybovat.

Naštěstí právě včas nastoupili Tři mušketýři. Nastalo mezidobí chladných zbraní. V rukách se objevily upravené klacky simulující kordy a doma se každý večer ošetřovaly omlácené klouby. Mě a Láďu to dokonce natolik sebralo, že jsme se přihlásili do šermířského oddílu, leč scházela nám výdrž. Domnívali jsme se mylně, že vyfasujeme ojeté meče a budeme to mydlit hlava nehlava pod vedením odborníka, který po našich prvních fintách, nacvičených v opuštěné cihelně, sedne úžasem na zadek. Nesedl. Bylo to naopak. My seděli a poslouchali nezáživné camrání trenéra a poté jak blbci mávali rukama, vykročovali a uskakovali, a to beze zbraní a bez dresu. Nic pro nás, nejlepší muže královské gardy, jaké kdy Brod nosil. Po třech lekcích tak přišel tým o dva zkušené chrabré bojovníky a moc bych za to nedal, že právě proto se nikdy nedostal na olympiádu.

Dřevěné tyčky upadly v zapomenutí a nastalo indiánské období, živené převážně pány Cooperem a Mayem, jejichž knihy putovaly z ruky do ruky. Naše silné paže třímaly luky a tomahawky. Luk se vyrobil celkem snadno, zato získat nefalšovanou siouxskou sekeru nebyla legrace a bojovník byl nezřídka nucen nastavit nepříteli tvář. Přes svůj náčelnický titul jsem takto inkasoval zprvu pár facek za rozštípnutou lyži od otce a vzápětí stejný počet od dědy, který týden marně hledal nástroj, jímž by naštípal dřevo. Nenapadlo ho, že jeho dřevník navštívil cizí kmen.

Na jaře jsme svlékli rudé kůže a přestoupili ke kovbojům, i když nutno dodat, že se tyto role dle okamžité nálady prostřídávaly. K honákům dobytka nás nasměrovala četba zakázané sešitkové literatury, nalezené v kufru na půdě domu určeného k demolici, kde jsme prováděli nezbytný průzkum, aby buldozer náhodou nešťastně nezahrnul nějaké dokumenty státní důležitosti. A krom toho prý tam býval hanbinec, takže jsme se právem domnívali, že v té barabizně mohou být k mání obrázky spoře oblečených slečen. Rodokapsy naše očekávání sice nesplňovaly, ale lepší vrabec v hrsti. Pátrání razantně ukončil třetího dne nevrlý soused střelbou ze vzduchovky přes zahradu na pavlač, po které jsme se dostávali dovnitř. Šlo o kejhák. Pavlovi lízla diabolka tepláky v nadstehenní výši, což průzkumnou četu odradilo od dalších akcí v ruině.

Vrhli jsme se raději na vybavení mužstva. Vyřezat ze dřeva něco jako kolt, toť hračka pro zručné zbrojíře. Zbývalo pouze vyřešit, co nacpat do laufu a čím to odpálit, ale fyzika byla spolu s chemií oblíbený a ctěný předmět pro většinu z nás. Hlaveň z trubičky, oblíbená guma a hřebík, patrona do startovací pistole a před ni vložit kamínek coby projektil. Netvrdím, že medvěd by lehnul po první ráně, ale přijít o oko mohl. Okolo Brodu se tenkrát sice už žádný nepotloukal, my jsme však oči měli. Vzhledem k našim debilním hrám, zaplaťpánbůh, že vydržely všem dodnes.

Ve starém pískovém lomu jsme se rozešli každý na jinou stranu a skryti se plížili, využívajíce rafinovaně terénních vln a přilehlého lesíka, a bojovali proti sobě. Vystrčená pátrající hlava, rána odkudsi a už hvízdala střela kolem ucha. Tehdy legrace a vzrušení. Teď se mi při vzpomínce ježí pěšinka.

Úderníky se za čas omlátily a rána pokaždé nevyšla. O to pestřejší hra. Protivník tak získával výhodu. Pokud mu revolver taktéž neselhal. Plížil jsem se třeba porostem a opatrně vykukoval, hledaje pohyblivý terč, když vtom nade mnou – cvak. Pohlédnu vzhůru a ve větvích smrku se krčí Láďa a natahuje znovu údernou pryž. Neváhám a pálím. Křemen cvrnknul banditovi o loket. To jej ochromilo, ale jen na moment. Rána, a koupil jsem to do kotníku. Kulhal jsem až do večera, avšak byl to bezvadný zážitek.

Selhávání našich výtvorů nás inspirovalo k ještě větší konině. Vymysleli jsme si souboje. Vždy dva si nabili, odkrokovali patnáct metrů a zády k sobě vyčkávali na povel. Sekundant dal znamení, nato se soupeři otočili čelem a stříleli. Přebíjet bylo dovoleno. Mrtví padali k zemi, a přesto jsme tady. Dokonce nikdo nepotřeboval chirurga. Přešlo nás to včas, ale určitě ne proto, že bychom náhle dostali rozum. Jenom se blížila doba, kdy se my plnoletí rozejdeme do škol. Tím nás opouštěl humor a věnovali jsme ty poslední společné chvíle raději korzování po městě a dospělému pokuřování před dívkami.

Láďa po prázdninách vyrazil na studie do pardubické chemičky, a tak jsme měli na hodně dlouho postaráno o nové a nové recepty na petardy a bengálské ohně, ovšem už pod „odborným“ dohledem. Žádný travex a dřevěné uhlí, nastala nová éra plnohodnotných třaskavin, mezi nimiž nechyběl Láďův majstrštyk, a to bouchací kuličky. Užili jsme ještě mnoho horkých chvil, než jsme zjistili, že žena předčí veškeré výbušniny...

* * *

Nejen třaskavinami živa je mládež. Už od malička jsem přímo miloval biograf, na jehož účinky na mou dobrou náladu si občas i dnes vzpomenu před blikající bedýnkou, pokud se v ní pohybují třeba obrázky ze Saint Tropez, obývaného nezapomenutelným Louisem de Funesem. Jestliže je doma klid, není už do čeho píchnout, rodina si sedne do křesel, na stolek nějaký dobrý žvanec a to je pak podívaná. Čeká se na gesta, vychutnává se mimika, pokřikujeme, už víme předem, co bude následovat směšného, mlátíme se smíchy a napovídáme hercům. Jako malí Jardové.

Otec se mnou chodíval pravidelně v sobotu na pohádky, aby si mamka v klidu uklidila, a jelikož jsem i rád a hodně četl, obzvlášť historické knihy, vzal mě tu a tam i na některé filmy pro dospělé. Někdy to byla síla i pro dětskou fantazii.

Když jsme spolu například byli na jakémsi ztvárnění Ruských bylin, ještě dlouho poté jsem večer nenápadně nakukoval pod postel, jestli tam nečíhá Ilja Muromec, bohatýr. Zajímavé, že záporní Tataři mi na mysl ani nepřišli. Silné stopy ve mně zanechala Vojna a mír, v tom poctivém francouzko-italsko-španělském zpracování a dokonce Tichý Don, a to mi mohlo být tak devět, deset roků.

Pod dojmem z filmů jsem si okamžitě nelenil přečíst tyto romány, a že to byly slušné bichle. Do kina se chodilo v rámci výuky i se školou, což bylo velice oblíbené, už vzhledem k tomu, že odpadla nějaká ta písemčička či zkoušení. Ale mělo to určitě dobrý dopad i na znalosti, obzvlášť pokud se bezprostředně dotýkalo probíraného učiva, jako například Jan Hus, Žižka, Proti všem a nevylučoval bych ani některé válečné kousky převážně sovětské provenience. A nemuselo se nutně jednat jen o Velkou vlasteneckou, ještě před Meresjevem tu byl Buďonnyj, Čapájev a spousta bezejmenných vojínů, odolávajících náporu bělogvardějských gard, lačných po skalpu soudruha Lenina. Nebýt takových lidových bojovníků pod rudými prapory, kdoví, jak by dopadla elektrifikace i těch nejzapadlejších vesnic širé matičky Rusi.

Poprvé jsem takto spatřil klasický western Dostavník, pouze název, místo děje a osoby doznaly drobné úpravy. Nevím už, který slavný východní režisér toto dílko zplodil, lépe řečeno obšlehnul, ale pamatuji si, že jsme na tu kovbojku zírali s otevřenou pusou a ani náhodou by nás nenapadlo, že má původ ještě dál na východ. Jmenovalo se to Přepadení ve stepi. Klasická ruská trojka táhla bryčku s rudoarmějci, nechyběl lidový komisař na kozlíku a těžký „maxim“ se střelcem na zádi.

Na jejich pouti ke svému bojovému útvaru byli zaskočeni jízdním oddílem pana Kerenského a honička mohla začít. A tady již je pro znalce patrna mírná odlišnost od původní předlohy, neboť oproti originálu zde běloši pronásledují rudochy. Pochopitelně nelétaly šípy, whisky nahradila vodka a místo koltů rachotily nagany. Maxim chrlil olovo do nepřátel, pás s náboji se několikrát zaseknul, aby si divák přišel na své, koně odpadávali, bryčka se zvrátila, a když se zdálo, že zlo zvítězí, přicválaly – nikoliv stetsony a modré kabáty – ale rubášky a papáchy s pěticípou hvězdičkou a dobře to dopadlo. Ženský živel chyběl, ale na takové excesy jsme stejně nebyli naučeni. Tento napínák zastínil i do té doby vedoucí čínské Partyzány na železnici. Když jsem doma líčil, s očima navrch hlavy, co jsme shlédli místo tělocviku, táta kupodivu ihned věděl, o co jde a vyprávěl mi o slavné verzi, tuším s Johnem Waynem, kterou viděl už kdysi. Uplynulo hodně času, než jsem i já mohl porovnat, ale mohu se s vámi aspoň podělit o vzpomínku, která mi utkvěla v kinematografickém oddělení mého mozku. Mám tam z té doby nahuštěno hodně metrů celuloidových obrázků, počínaje Timurem, Vaskou Trubačovem, Zojou Kosmoděmjanskou a konče třeba pionýrským, přírodním Šedým lupičem o tříprstém vlkovi, jeden z mála filmů, které nevychvalovaly válku.

Už jsme si stejně dovedli, i přes svůj věk, leccos přebrat a socialistickou propagandu dokázali vyloučit. Ostatně současní američtí hrdinové v podání hollywoodské výrobny si v ničem nezadají se svými rudými předchůdci a naše děti se při jejich neprůstřelnosti baví zrovna jako my tenkrát. Řekl bych však, že je škoda, že se od filmových produkcí ve školách upouští, mělo to určitě svůj efekt, být tady ještě Komenský, věřím, že by byl pro. A nešlo jen o přínos duševní, dokonce i o věcný. Jednou, v rámci jakéhosi festivalu, losovaly se lístky a já jsem snad poprvé a asi naposledy vyhrál, a to hodnotnou knihu Večery se soudruhy od Vladimíra Šachy. Sice jsem ji nikdy nečetl, ale mám ji dodnes. Možná se do ní ponořím před volbami, abych do urny nehodil něco nepatřičného.

Když jsem začal navštěvovat kino sám, rozuměj bez rodiče, strana polevila v ostražitosti a do kin se dostávala i západní kinematografie ve větší míře, možná už kvůli tomu, že za získáním dalšího náruživého diváka, jakým jsem byl, tušili promítači tučné zisky, neboť mé dvě až tři koruny za představení plnily pokladnu i třikrát v týdnu. Britské, francouzské, německé a především italské komedie dokázaly pobavit mezi sovětskými válečnými trháky nebo psychologickými thrillery o rozervaném nitru tápající kolchoznice, která hledala sama sebe, až se na závěr šťastně našla a obvykle vstoupila do Komsomolu. Přišlo i období šermovací, Scaramouche, Fracas, Mušketýři a další, což se okamžitě odráželo v našich hrách. Běhali jsme v opuštěné pískovně s klacky v rukách, mydlili se hlava-nehlava a vraceli se domů s omlácenými klouby, ale s rameny Porthose. Nemohu nevzpomenout éru němých grotesek, to málo z americké produkce, co bylo dovoleno, aniž by to narušilo náš charakter. V Brodě byla kina dvě. Městské Oko a okrajový Svět. Grotesky se promítaly většinou ve Světě a tak nějak se k němu hodily. Malý sálek, řady sedadel v bývalé tělocvičně, pěkně na rovině, bez stupňovitého uspořádání, takže jsme vtipně obsazovali první řadu, aby byli vyloučeni přečnívající jedinci z našeho zorného pole, v koutě pod plátnem velká kamna, která v zimním období hučela do děje, a za budovou vedla trať na Prahu a každý vlak ohlašoval svou jízdu duněním a chvěním plátna. Přesto jsme sem pro příjemné, domácké prostředí rádi absolvovali zhruba tříkilometrovou cestu; a v neposlední řadě i vstupné měli o celou korunu menší. Cestou zpět jsme měli spoustu času na probrání děje a přehrávání situací, které nás zaujaly. V partě, pochopitelně, je i větší zábava, a tak je k smíchu všechno, i to, co normálně není. Stačí si pak vybavit tyto chvíle a absolutně mě nemůže rozházet roztlemená a řvoucí mládež na ulici, historie se pouze opakuje. Když pak distributoři přivezli „Četníky“, nelenili jsme oželet chlapské radosti, tou dobou už potají vyhledávané, a – opouštějíce půllitr a starší kamarády – dokázali jsme jít na stejný díl třeba třikrát. Bylo to něco úplně jiného než teď v pohodlí u televize, jenže tehdy se do děje nemixovaly nynější starosti (přestože jsme nějaké také měli, ale poněkud jiného rázu).

* * *

Je zajímavé sledovat občas inzertní rubriky. Co všechno lidé shánějí a naopak, čeho se zbavují. Nejvíce se snad prodává současná elektronika, přebytečné či postradatelné věci z domácnosti a oblečení, z kterého nositel vyrostl nebo které se okoukalo. Někoho k tomu tlačí nouze, jiný chce obmněnit „vozový park“, jiný z toho má kšeft. Ale všimněte si, co se ve velké míře objevuje ve sloupcích „koupím“. Maskáče, staré zbraně, uniformy, pohlednice, nábytek, motoveteráni a podobné atributy let minulých. A některé nabízené sumy až vyrážejí dech. Pro spousty překupníků se tento obor stal velice výnosným obchodem, ale nutno podotknouti, že se takto alespoň zachová mnohé, co by jinak další generace znaly jen z vyprávění nebo vůbec ne. Není to ale zase tak dávno, kdy tyto, dnes tak ceněné kousky, měly hodnotu nepotřebné veteše, zabírající místo nebo lákající moly, červotoče a myši.

Vzpomínám, že od chvíle, kdy jsem začal vnímat dění kolem sebe, až zhruba do doby mé docházky do páté třídy, jsme bydleli v Havlíčkově Brodě, ve čtvrti Žižkov, v činžovním domě. Jenom co se týče vozidel, nynější sběratel by zajásal. Nájemník z přízemí, profesor Karban, vlastnil Populára, pan Trenkwicz od naproti Tudora, Cikhart, kousek výš, Aerovku. Každý z nich určitě tenkrát toužil po Spartaku. Já jsem polehával v kuchyni na gauči a louskal mayovky, které mi otec vypůjčoval od kamaráda, a každý z těch kousků by dnes byl ve sbírce ceněn. Vedle v pokoji hřála nádherná kachlová kamna. Tento výtvor byl po našem odstěhování do paneláku rozbit a vyvezen na smetiště panem domácím, hned jak si začal dům přestavovat. Jednu kachli jsem si ukořistil a dlouhá léta ji jako vzácnou relikvii uchovával v bunkru, postaveném s kamarády na kraji lesa za městem. Děda s babičkou, bydlící na druhém konci Brodu, mě a později i sestru vozili k sobě do domku na malém žebřiňáčku, vlastnoručně dědem vyrobeném, krásné ukázce lidové tvořivosti a zručnosti. Dodnes ho máme na chatě a vozili jsme na něm děti po lese, na což vzpomínají stejně jako já.

Děd na půdě přechovával ledacos. Jednou z mně neznámých důvodů přivezl od něj otec knihy a dovolil mi odevzdat je do sběrny. Já jsem pochopitelně ze zvědavosti balíky rozvázal a provedl inventuru obsahu. Knihy byly německé, leč některé z nich bohatě ilustrované. Dětské srdce krvácelo nad ztrátou hodnotné obrázkové literatury a tak jsem si tajně vybral dvě nejobrázkovatější a zahrabal je na dno své krabice s hračkami. Byly to asi nějaké dějiny prušáckého militarismu, co stránka, to voják, uniformy, jezdci a zbraně. Pastva pro klukovské oko. Kde by mě napadlo, že se doma uklízí, a to tak, že všechno. Když na ně táta přišel, myslel jsem, že mě přerazí. Tak rozčileného jsem ho snad nikdy neviděl. Knihy okamžitě spálil a já jsem z postele mezi pobrekáváním ještě dlouho slyšel, jak se s mámou o něčem v kuchyni šeptem dohadují. Vždy, když se později mluvilo o procesech v padesátých létech a řádění komunistických Koniášů, uvědomil jsem si teprv, co se mohlo stát, kdybych knihy vzal ukázat kamarádům do školy. Když jsme se přestěhovali, babička už byla sama a měli jsme to k ní takřka přes ulici. V baráčku měla však živo, až jí z toho šla kolikrát hlava kolem. Rodiče chodili do zaměstnání, a tak vyvářela pro několik hladových krků. Denně jsme k ní chodili na oběd já se sestrou Zuzkou a často oba starší bratranci se sestřenicí. Když si vzpomenu na borůvkové knedlíky, kterých jsme jen my, kluci, snědli každý kolem dvaceti, byl to od ní úctyhodný výkon. Když vyrazila na nákupy nebo s ostatními babkami do lesa pro dřevo, víceméně ze zvyku, než pro potřebu, prohrabávali jsme půdu, která byla plná pokladů. Po dědovi tam zbyla velká truhla, kde měl uložené vzpomínky na své vojančení. Rakousko-uherská uniforma, dva korkové klobouky, přesně takové, v jakých býval zobrazen každý správný cestovatel, vyznamenání, sumky, bodák a množství pohlednic, dopisů a fotografií z první světové války. Na jedné z nich byl vyfocen se svou četou v zákopu, jako velitel u strojní pušky, což byl jakýsi předchůdce těžkého kulometu. Oči nám svítily, když jsme se probírali tou historií. Kde je však konec těmto vzácným exponátům. Část jsme postupně vytahali a poztráceli, něco vyhandlovali a zbytek se zlikvidoval později, při vyklízení a přestavbě, když domek zůstal jednomu z bratránků.

Militárie z druhé války, to zas byla další kapitola mého života, a to čas trampování. Jenže pro nás to nebyly sběratelské kousky, anobrž věci denní potřeby. Trojúhelníkové celty se pořídily za pětku nebo pět piv, battle bunda tak za kilo, dýky se vyráběly ze šavlí rakouské armády nebo z bajonetů wehrmachtu, maskáče se nosily německé i české, co kdo sehnal, a věci se zabalily do torny americké, někdo měl i starší „tele“ po dědovi. V neustálém obměňování výstroje a výzbroje se mi jednou dostala do výbavy i jakási „švédská“ košile ze zásob US army a velice se zalíbila příteli Lachtanovi. Nechal jsem mu ji za pade den před pátečním čundrem. Vyrazili jsme tenkrát do Zruče „Posázavským pacifikem“ a dál po svých na Borovsko. Dnes už je v těch místech přehrada. Polezli jsme po skalách, pokochali se pohledem na Želivku, prošli si torza dálničních mostů po Němcích a večer nás žízeň hnala do nejbližší vesnice za občerstvením. Bylo narváno, plný sál, převážně pražské party pořádaly každoroční „bál vagabundů“, jak tuto akci nazývali. Zapadli jsme mezi ně, zpívalo se, vyprávělo, zkrátka pohoda a přátelská atmosféra, až přišla půlnoc. Koukáme, co se to děje, jaké všeobecné veselí se zdvihlo mezi přítomnými. Jeden z našich spolustolovníků nás uvedl do situace a osvětlil zlatý hřeb večera. Dle letité tradice se o dvanácté hodině všem přítomným rozřezávaly košile na proužky. Nebudu vás napínat, Lachtan si svůj nákup neužil dlouho. Cestou domů se tvářil netečně, kdežto já byl v dobrém rozmaru. Měl jsem pod battlem totiž rolák. Ten byl z obliga.

Jezdívalo se doplňovat i do Jihlavy, kde byl bazar převážně s vojenskou výprodejí. Celty, deky, ešusy, feldflašky a jiné součásti vojenské provenience. Mimo jiné i poctivé, těžké, kožené holiny, takzvané půllitráky, za neuvěřitelných deset kaček. Nekupte za tak směšný peníz nepostradatelnou terénní pomůcku ortodoxního kovboje! Opatřili jsme si každý pár této obuvi pro tvrdé chlapy a hned příští čundr v nich absolvovali noční výšlap od Humpolce přes Lipnici na sázavská Stvořidla. Od té doby jezdíme v polokeckách, ať je hezky, nebo bláto. Ty křápy letěly do sklepa a na světlo boží byly vytaženy až v pozdějších dobách, pro jízdy na Jawě 250 v případech psího počasí, s tím, že od motorky se vzdálíte maximálně na deset metrů, protože dojít delší vzdálenost bez puchýřů v těchto futrálech nebylo možno. Nosit je naši vojáci ještě v osmašedesátém, věřím, že by neustoupili ani o píď.

Co se týče motoveteránů, stačilo mít velkou stodolu, do ní snášet bezcenný šrot a dnes jsem mohl vlastnit muzeum milionové hodnoty. Tehdy to však byl skutečně dosluhující odpad. Líbilo se mi, když kamarád Česťa přijížděl od Chotěboře na potlachy se strojem BMW Sahara s postranním vozíkem, ve kterém jsem měl tu čest taktéž několikrát usednout. Já sám, když mi přibylo do řidičáku razítko opravňující používat motocykly od 50 ccm, měl jsem možnost výměny svého Pionýra za mašinu od starého pána z vedlejší ulice, pěkný kousek pro dnešní fajnšmekry. Dřevěné rukojeti, šaltrpáka jak z náklaďáku, kardanka, zpátečka, i ta sajdka byla závdavkem. Stařík už na tu sedmsetpadesátku neměl sílu. Což o to, pěkná, i Česťa by mi ji záviděl, ale tahej tu potvoru v paneláku do kočárkárny. Takže zvítězila štíhlá Jawa.

Později nás lákala čtyři kola. Ideální a stylové auto a dokonce finančně nejdostupnější pro mládež naší krevní skupiny byl Jeep Willis! Dnes neuvěřitelné! Stačilo se složit a za nějakých čtyři, pět tisíc jsme si mohli vybrat. Nakonec jsme tuto myšlenku zavrhli, neboť i při tehdejší láci benzinu nebylo v našich možnostech každý týden živit takového žrouta. ČSD se v oněch dobách jevily pro naše potřeby nejideálnějším dopravním prostředkem.

Výčet historických předmětů by mohl pokračovat dalšími vzpomínkami. Považuji za zajímavé, jak se mění pohled na věci postupem času a je jen dobře, že se najde dost lidí, kteří se snaží zachránit a uchovat alespoň některé z nich a nacházet to kouzlo doby, ze které pocházejí. Tím pochopitelně nemyslím ty, co pomáhají za pár marek vybavit sbírky v cizině. Kdo ví, co my vyhodíme a naši vnuci to horko těžko budou dávat dohromady. Kdybych to tušil, asi bych si pořídil tu stodolu...

* * *

Zatímco my, dospělí, sedíme v zimě u kamen, sledujeme tu činu z okna a vylezeme pouze tehdy, není-li zbytí, mládež slídí po venku a nečiní rozdílu mezi teplem či zimou. Jsou však i výjimky. Dcera Adéla například přijede ze školy a nevystrčí paty z domu, dokud zase nemusí odjet. Pomalu už by mohla klofnout nějakého milionáře, aby mi zajistili slušný vejminek s doživotní rentou, ale u nás v bytě jsem ještě žádného nepotkal. Zato toho našeho šílence (rozuměj syna Matouše) lze zahlédnout, jen pokud se jde najíst. Jeho aktivity a akční rádius neznají mezí. Zrozen v Beranu, nedělá rozhodně svému znamení ostudu. Pokud dostane nápad hodný Bohnic, nezastaví jej v jeho realizaci žádný rozumný argument. Leč, co je to rozumný? Kdyby dal třeba Einstein na rozumné argumenty, přišli bychom o spoustu užitečných věcí. Takže vše je relativní, že? A v neposlední řadě musím sebekriticky přiznat, že v letech svého syna (a možná i později) nemohlo mé nápady také nic zviklat, ať byly jakkoliv praštěné. Co tedy já, rodič, jsem mohl učinit, jsa postaven před se zdravím si zahrávající skutečnost, že se potomek před měsícem ve sněhové kalamitě (kdy mnozí nevyjížděli ani autem) rozhodl přivázat ke kapotáži lyže a vyrazit s kamarádem na motorkách na víkend na šedesát kilometrů vzdálenou chatu? Měl jsem ho seřezat nebo spoutat řetězem? Domnívám se, že by se to minulo účinkem. Mládí si musí „nabít ústa“ samo. Znám to, paměť mi slouží dobře. Stejně by si cestičku našel, jako jsem to dělával i já. Vzpomínám na jeden z takových úniků z rodičovské péče, a i když už teď vím, že našim tenkrát do smíchu asi nebylo, mně zůstalo dobrodružství navíc.

Bylo to sice v letním čase, ale na faktu, že jsem jednal po svém, to nic nemění. Vlastnil jsem krátce řidičák a od Vánoc dvousedadlového Pionýra. Výlety po okolí mě brzy přestaly uspokojovat, chtělo to pořádnou prověrku stroje a jezdce. Jak už to tak v tomto věku bývá běžné, zkoušeli jsme s kamarády zušlechtit vozidlo různými fintami a dostat z něj lepší výkonové parametry, než dokáží stereotypem svázaní konstruktéři Jawy. Jedním z taháků bylo použití technického lihu, půl na půl s benzinem. Láhev za šedesát haléřů. S rychlostí to činilo divy. Přímo to volalo po dálkové jízdě a tak jsme s přítelem Pavlem vymysleli výlet na Vranovskou přehradu – vyzkoušet znojemskou panelovou autostrádu a při té příležitosti omrknout jihomoravské děvy a nepoznaný kus naší vlasti. Jen jedinou drobnou překážku v našem rozletu bylo nutno překonat. Tu tvořili rodiče, kterým by se takto velkoryse pojatý výlet zcela jistě nezamlouval, proto jsme se chytře rozhodli hned od začátku mlžit, čímž předejdeme rezolutnímu zákazu ještě v zárodku. Oba jsme oznámili svým chlebodárcům, že nás pozval otec spolužáka Mirka na chatu, kterou měli prakticky za humny. Kromě toho byl pan inženýr solidní a známá osoba. Vyslechli jsme si fádní rady, jak se máme chovat, a bez stínu podezření byli vypuštěni z hnízda. Lihobenzin byl natankován, bagáž připoutána, nálada výtečná, obtěžkaný stroj začal polykat první porce kilometrů. Líh se časem oddělil, takže přepínáním na rezervu či zpět bylo možno regulovat, na jaké palivo pojedeme. Překonali jsme hravě kopce Vrchoviny a vrhli se do náruče moravských rovin. A teď teprv začalo to správné vzrůšo. Před námi Oktávie plně obsazená rodinkou a kempingovou výbavou. Pavel za jízdy přepnul na líh, za námi se objevil obláček modrého kouře a ručička tachometru ťukala o kolík. Bravurně jsem předjel, s výrazem továrního jezdce, a ubral plyn. Řidič škodovky se opět vítězoslavně posunul do čela pelotonu. Následoval náš lehký dým a malý konvoj zase vedla Jawa. Když nás mírně přiopilá posádka automobilu míjela podruhé, klepal si její vůdce významně na čelo, čímž nám chtěl zřejmě dát najevo, že už nehraje, neb mu klepe něco v motoru. Předvedli jsme mu tedy poslední, perfektní únik a nechali ho mizet v modrém blankytu jemných výparů z laděného výfuku našeho stroje.

Proletěli jsme Želetavu a za námi zůstávali rozjaření chodci ve sladkém opojení. V mírném kopečku se najednou ozvalo jakési zvonění, až jsem se lekl, jestli jsem neusnul při hodině matematiky, ale Pavlův výkřik „spojku!“ mě uvedl do reality. Zmáčknul jsem reflexivně páčku přesně v tom okamžiku, kdy ztichnul i motor. „Kousnul se píst,“ ozvalo se za mnou. Pochopitelně, líh je suchý, tudíž to chtělo přidat více oleje. Ale po bitvě je každý generálem. Nálada mě přešla a hlavou se mi honily myšlenky, jak všechno dopravíme zpět domů.

Kolem profrčela oktávka a hajzlíci za zadním sklem si dovolovali vyplazovat na nás posměšně jazyky. Pavel nepropadl skepsi, vyndal vercajk a začal sundavat hlavu a válec. Promáznul ho, očistil kroužky a za půl hodinky jsem si, už opět v sedle, zhluboka oddychnul. U nejbližší pumpy jsme dodali olej a v klidu doprskali do Vranova. Užili jsme si nádherné dva dny, utratili veškerou skrovnou hotovost a vyhládlí, leč spokojení, se vydali na cestu zpět. Benzin vystačil tak tak na hlavní tah, byli jsme však vybaveni prázdnou lahví od mléka a na naše mávání zastavil hned první řidič, cvrknul nám litránek a mohli jsme pokračovat. Pro zpestření, nebo snad jako boží varování, že jsme se k rodičům nezachovali dobře, praskla „šaltrpáka“. Mládí nic nevyvede jen tak z míry; šroubovákem zařadit dvojku, roztlačit, naskočit a hurá. Když se objevil kopec, zastavit, šroubovákem za jedna a jede se dál. Tímto způsobem, na dva kvalty, dohrkali jsme na konec Moravských Budějovic a znovu došlo palivo. Ochotný pán z Prahy na naši prosbu, že jsme na suchu, zda by nevypomohl, udiveně ukázal na nedalekou benzínku. Museli jsme s barvou ven: „Nemáme peníze...“ Pokýval hlavou, vytáhl padesátku a nadiktoval nám svou adresu. Zde musím podotknout, že jsme ihned další týden bankovku poctivě poslali, avšak kupodivu přišla zpět. Netroufám si odhadnout, jak by se akce vyvíjela dnes, i když v onom čase byl litr za dvě kačky a nebylo o strach někomu zastavit. Takže bylo možno ukrajovat další kilometry, ale obě půlky křečovitě svíraly sedlo v tušení průšvihu, neboť čas nebezpečně pokročil a tudíž bylo lze se nadíti, že doma už se žhaví linky. Kousek od Jihlavy, už silně po desáté večer, spustil liják a nic nenasvědčovalo tomu, že by chtěl přestat. Blesky křižovaly oblohu a my stáli pod okapem hostince s náladou na bodu mrazu, když se nás ujal místní kovář a nabídl nocleh v seně. Nebylo už co ztratit, proto jsme nabídku s povděkem přijali. Ráno nás probudil k teplé snídani, opravil řazení a nezbylo, než abychom se s díky rozloučili. Blížíce se k domovu, teprve nám přicházelo na mysl, že jsme mohli alespoň odněkud zavolat. Teď to tedy po svých dítkách vyžaduji. Také se tomu pochopitelně diví, čím že si je to dovoluji zatěžovat. No, mám to zpátky, jednou to třeba napíšou do knihy...

Jak to dopadlo, netřeba snad ani dodávat. Vplížil jsem se opatrně do bytu a byl nepříjemně zaskočen matkou, která ani nešla do práce. Na mých tvářích bylo pak možno ještě dlouhou chvíli vyčíst velikost jejích dlaní. Na čas jsem byl donucen stát se prostým pěšákem a nechat se od kamarádů potupně vozit na tandemu. Má tedy smysl synovi něco vymlouvat? Měl bych pocit, že mu upírám stát se plnohodnotným a samostatným jedincem. Jak by zakřiknutý, v kleci držený synek, mohl jednou budovat naši mladou, rozvíjející se kapitalistickou společnost?

Když vyjížděli, motorky ověšené až hrůza, tvářil jsem se jakoby nic, ale přitom něco. Navečer poslali „esemesku“, že v pořádku dojeli a bylo klidněji (přece jen jsou ty mobily k něčemu dobré). V neděli živly zblbly a dalo se do deště. Kluci se vrátili promočení, ale bohatší o další dobrodružství a zkušenosti. Ty se jinak prostě sbírat nedají.

* * *

Vzpomínám-li na dětství, nemohou pominout etapu, předcházející mé proměně v divokého skauta neboli trempa. Než chlapec získal svůj pohled na svět a učinil si vlastní úsudek na komunistickou klec, byl ponejprv přičleněn k masové organizaci, která neustálým, navíc cílevědomým huštěním pouček a zásad snažila se vychovat nové ovečky do svého poslušného stáda. Být pionýrem bylo samozřejmostí, jako že po jaru přichází léto.

Vstupovali jsme dobrovolně, protože se nás stejně nikdo neptal. Jiné cesty nebylo a my, dokonale zpitomělá dítka, jsme se těšili, až houfně vyfasujeme rudé šátky. Kdo nebyl přijat, byl vyvrhel. I takový element se mezi námi vyskytoval – nic mu nepomohl srdceryvný pláč, rodiče měli vroubek, k tomu sourozence na západě, tudíž bylo nutno tento živel držet na distanc od zdravého jádra. Co bylo platno, že vlastnili první televizní přístroj, jeho starší bratři se proháněli na nových „Nortonech“ a maso mívali i ve všední den. Šátek a odznak nedostal ani za libry od strýce. Bylo nám ho líto a nechápali jsme dost dobře souvislosti, zvlášť když byli jeho táta a strejda v našich očích hrdinové, neboť za války létali v anglických stíhačkách a sestřelovali Němce. Těžko jsme si to rovnali v hlavě, seriál Zdivočelá země ještě nebyl k dispozici a doma si s námi o těchto socialistických nedorazech ještě netroufali hovořit.

Tak se pionýr zvolna učil samostatnosti, hlavně „držet hubu a krok“. Legitimace nás opravňovala k působení v různých kroužcích, kde bylo možno se seznámiti s vyspělou vojenskou technikou naší i Rudé armády, modelovat, stavět makety, ba i vařit a přátelit se při té příležitosti s pionýrkami z jiných škol. A že mezi nimi byly pěkné kočky, ne jako ty slepice ze třídy. Jedna fešanda po mně evidentně jela, dokonce to dospělo tak daleko, že po jakési lekci vaření, kde se zřejmě probírala studená kuchyně, trpělivě počkala, až vedle skončíme telegrafování, a přinesla mi vlastnoručně uplácaný obložený chlebíček. V životě jsem nejedl tak božskou krmi. Doprovázel jsem ji zasněženým parkem domů, měla krásný plyšový kožíšek a chlupatou čepici a moc pěkně se s ní povídalo. Nemohl jsem se dočkat dalšího radiotelegrafického kurzu – kuchaření přece probíhá ve stejném termínu. I ona se těšila. Řekla mi to cestou domů. Druhé rande v jednom týdnu, to už byl počinek, který nutně musel vyvrcholit jednoho krásného dne svatbou. Alespoň mně to tak připadalo. Leč tehdy jsem ještě netušil, jak jsou ženy nevyzpytatelné a jak vrtkavá je jejich náklonnost; když jsme s kamarády v sobotu sáňkovali, přišla s přítelkyněmi i ONA! Samozřejmě nebylo možno se jí věnovat na plný úvazek před partou, to bychom se dostali do řečí a naše iniciály by se objevovaly vyvedeny křídou na plotech. To jsem jako rodilý džentlmen nemohl připustit, a tak, aby netrpěla mou nevšímavostí, učinil jsem to jediné, co klukovský bonton dovoloval, aniž by utrpěla pověst dámy. Vyválel jsem ji v závěji a vycpal sněhem, za souhlasného mručení mužů a pištění žen. Toto něžné vyznání však nebylo oceněno. Nazvala mě pitomcem a uraženě odkráčela z placu a tím i z mého života. Dolejzání by nebylo hodno pionýra. Ostatně, tratila ona. Ještě dnes si dovedu živě představit, jak trpce lituje, o co pro pár studených vloček pod svetříkem přišla. Beztak jí manžel ani nevyluxuje, jestli se vůbec nějaký našel.

Další z výsad organizované mládeže byl pionýrský tábor. Konal se o letních prázdninách, obvykle pod vedením ROH té které fabriky (v mém případě n. p. Pleas, nositele „Řádu práce“, kde byl zaměstnán otec). Dítka se tady svěřovala do péče odborníků, aby byla zocelena a naučila se reagovat na základní povely jako pozor, nástup, vlevo hleď a podobně, pro další život tak nepostradatelné. Po čase jsem však nabyl podezření, že si rodičové chtěli od potomků odpočinout a pracovat na rozšíření rodin, protože když jsem například já byl v červenci na svém prvním táboře, narodila se následující březen sestra. To ale předbíhám, tento jednoduchý výpočet mi přišel na rozum, až když pro mě skončilo období těchto výcvikových kempů.

Pleas měl toto středisko kousek od Zruče. Podnikový autobus nás provezl přes Světlou, Ledeč a na kraji lesa za Čejticemi jsme vyložili své kufry s povinnou výbavou a cestou přes malou osadu Hrádek došlapali na louku k řece, kde byly pěkné, srubové chatičky. V každé z nich šest postelí, stůl, židle, skříňky, prostě komfort. Nechyběla ani jídelna, klubovna a kruhové ohniště. Měli jsme kliku i na vedoucí. Mám teď po letech pocit, že se jednalo o skauty, převlečené za odboráře, neboť já se každý rok na stejné místo těšil, což nebývalo běžné. U táboráku se nezpívaly častušky, dodnes si odtud pamatuji několik čistokrevných trampských písní, v přírodě jsme byli vedeni coby zálesáci, nikoliv jako Vaska Trubačov, a v okolí deseti kilometrů jsme znali každý kámen. Na výlet do Zruče se nešlo po silnici, ale vždy zásadně takzvanou indiánskou stezkou, táhnoucí se ve skalním masivu, což bylo dost nebezpečné, ale pro nás to mělo punc dobrodružství. Nesmazatelný, jak vidno. Každý rok jsem netrpělivě očekával přepravu na pramicích přes Želivku a výšlap k Hulicím, kde přes údolí trčelo torzo mostu z dob války (z Němci započaté stavby dálnice – dodnes se tomu místu říká „Hitlerova dálnice“). Ještě za deset let jsem na to místo při čundrování několikrát zavítal.

Nezapomenutelným zážitkem bylo i putování k Nesměřicím, korunované podívanou na soutok Sázavy s Želivkou. Doma jsme to neměli. Matně vzpomínám i na den, kdy každý vyfasoval sklenici od kompotu a do ní sbíral z natě na bramborovém poli u Hrádku mandelinky, kterých bylo víc než borůvek, čímž jsme pomohli zoufalým zemědělcům a zároveň uštědřili tvrdou ránu západním imperialistům, strkajícím svůj prasečí rypák do naší růžové socialistické zahrádky. Tehdy to pro mě byl ovšem pouhý boj s přírodou, o „americkém broukovi“ jsem četl až později.

I povodeň jsem na vlastní kůži okusil. I v té době, podobně, jak to dnes známe z médií (či v horším případě osobně), několik dní nepřetržitě pršelo a prý se dokonce u Želiva protrhla přehrada, která nestačila pobrat to množství vody. Sledovali jsme ze srubů valící se živel, nikdo nesměl ven a kufry s věcmi stály připraveny na palandách. Řeka unášela kmeny stromů, ohrady, králíkárny a různé trámy a prkna, voda zaplavovala údolí a navečer už stoupala k chatám. Dospělí drželi hlídky a nás zahnali spát oblečené do tepláků, pouze obuv směla být odložena. Nikdo nic neodkládal, nikdo nezalehnul. Jen pošetilec by usnul a připravil se tak o divadlo, neviděné od doby požáru havlíčkobrodského pivovaru. A že to bylo tenkrát také něco: hořící eternitové šablony, létající až na náměstí, toť pastva pro klukovské oči. Pro hasiče sotva. A zde naopak ukázka, co dovede nepřítel ohně. Pak si vyberte.

Špízovali jsme za okny světla pobíhajících baterek. Prudký liják neustával. Netrvalo dlouho a ozvaly se píšťalky. Poplach! Voda postoupila až ke schůdkům. Evakuace probíhala zadními okny do lesa a ostrým pochodem se kráčelo v pláštěnkách a holínkách nahoru k silnici. Tam už čekaly zelené Tatry 111 a vojáci nás odvezli do města obuvníků, kde jsme v jakési ubytovně všichni ve chvilce usnuli jak medvědi v zimě. Ráno, hned po snídani, cesta autobusem zpět, ale pouze pro zavazadla, turnus tímto předčasně končil. Louka byla k nepoznání a bahno až v chatách. Za rok jsem opět přijel, vše vypulírované, kdo tu byl poprvé, nevěřil našemu pamětnickému vyprávění. To krásné údolí jsem však viděl naposledy. Už mezi námi totiž běhali zeměměřiči a tábor zpíval svou labutí píseň. Indiánské stezky zmizely pod hladinou přehrady a v místech, kde jsme si opékali vuřty, se nejspíš prohání nějaký sumec. To poslední, co jsem později při našem vandrování na Borovsko pod obrovským mostním obloukem zahlédl, byly smutné pařezy na stráni a rostoucí hráz mezi kopci.