Robur dojitel

Zdeněk Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Robur dojitel

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Kutnohorský Pleas vlastnil dva nákladní vozy. Avii na dlouhé tratě a na ty docela krátké Robura. Nedomnívám se, že by nedokázal přejet republiku naštorc, zvlášť pokud by se součástky vystavované enormnímu chvění zajistily preventivně drátem. Nikdo z dispečerů by si však nevzal na svědomí zadržení technického průkazu, kterému by zcela jistě tato perla silnic byla vystavena v cizích okresech, kde dopraváci nemají možnost vyfasovat pro své manželky a dcery teplé spodní prádlo z produkce závodu, aby přimhouřili oko nad drobnými technickými nedostatky. Roburek jich měl dost a nebylo divu, neboť byl už dvakrát odepsán do šrotu, ale v rámci úspor opět vrácen do provozu. Brzdy fungovaly, zrovna tak řízení a motor nevynechal ani v těch největších mrazech. Střídali jsme se na něm s kolegou ob čtrnáct dnů a byl to náš miláček, šetřící tajné mužské fondy.

Dík jeho nemalé produkci nazývali jsme jej něžně "dojná kráva". Papírově daná a každým půlrokem zvyšovaná spotřeba benzinu vyznívala více než kladně ve prospěch šikovného řidiče a stačilo jen trochu slušné zacházení a kravička se odvděčila litry drahocenné tekutiny. I když pohonné hmoty v té době bylo možno pořídit více než třikrát levněji než dnes, přeci jen to už nebyly ty dvě koruny, jako když jsem proháněl Pionýra. Našim východním přátelům stoupaly provozní náklady a státní kasa také nebyla bezedná, proto i vlídná, lidu nadržující vládnoucí strana musela občas chtě nechtě sáhnout k nepopulárním opatřením. Nevím proč, nikdy se snad vláda nehojí třeba na ředkvičkách a salátu, vždy to odnese pivo a palivo. Mnozí z vás si jistě pamatují na fronty u pump před každým avizovaným zvýšením cen, kdy spořílkové tankovali do všech nádob, které byly doma k dispozici a celý den se trpělivě točili mezi čerpadlem a garáží.

U tohoto národního sportu vznikalo i nemálo žertovných situací, kdy praskaly čelisti nervózních frontových bojovníků či nárazníky jejich plechových oblíbenců v zápalu boje o výhodnější pozici u stojanu. I naskladňování v domácích provizorních podmínkách nezřídka doznalo vtipného zakončení. V mém soukromém žebříčku o nejlepší pointu bezpečně zvítězil spořivý chytrák, který nedostatek kanystrů nápaditě vyřešil prozatímním tankováním do vany. Než se vrátil s poslední várkou, jež měla konečně ukojit jeho syslí povahu, stavila se u nich babička, která iniciativně koupací nádobu vypustila v domnění, že obsahuje špínu z odmáčení montérek.

Možnosti ctitelů pěnivého moku, co se týče nákupu "do foroty", byly vzhledem k rychlé ztrátě kvality prakticky nulové, takže o zástupech před hospodami a plnění konví nemohla být řeč, přestože koruna šedesát za půllitr desítky z dob mých dorosteneckých výbojů dávno nebyla pravdou a Gustáv si dovolil, navzdory Haškovu varování, zvýšit cenu národního nápoje bez strachu, že se svou partou padne.

V těch časech viditelné ruky trhu byl tedy každý naturální příspěvek ke mzdě vítán a dá se říci, že v každém slušném socialistickém podniku se s ním počítalo. Nejenže kravička dávala dížku za dížkou, ale nikdo se nepozastavil ani nad tím, když se na zimu na vzduchem chlazený motor fasoval Fridex, nebo v případě Avie sada svíček. A na druhou stranu, ani dost dobře nešlo normovanou spotřebu nevyčerpat, budilo by to podezření, že se kdesi šidí práce. Přišel však den, kdy oblíbená stračena byla vyřazena definitivně z provozu a mateřský podnik nám přidělil další Avii. Vše špatné je, jak známo, k něčemu dobré, a tak jsem si zase více užil světa. Často jsem jezdíval až na Moravu, kde pro nás kooperující družstvo šilo jakési polotovary. Někdy jsem si z těch vzdálených zemí dovezl slivovičku, jindy zase meruňky, a na oplátku dodával do tamních krajin kutnohorské tvrdé Sparty. I k hotovosti se dalo přijít, pokud člověk nebyl neruda a neostýchal se použít služebního vozu při pomoci bližnímu svému.

Čekal jsem takto na nádvoří onoho moravského podničku, než mi připraví náklad, a jeden ze skladníků mě poprosil, zda bych nebyl ochoten zajet s ním do opravny pro televizi do nedalekého Kyjova. Nezištně jsem kývnul na souhlas. Zabil jsem čas a tušil jsem, že zadarmo to nebude. Skutečně. Nejen že se po návratu postaral o rychlé naložení, ale věnoval mně i platnou bankovku v hodnotě padesáti korun československých, což nebyla zanedbatelná částka, neboť prezentovala cenu kuřiva na celý týden. Potěšen dvojprospěšností akce uháněl jsem v dobrém rozmaru k domovu. Zastavil jsem se v Brodě u mámy na drobné občerstvení a poklábosit, jelikož bezpečnostní přestávku po dlouhé jízdě nelze opomíjet a mimoto přesčasy tvořily nemalou položku na výplatní pásce. Dobře naladěn pokračoval jsem za tmy k rodinnému krbu. Lehce získané půlkilo hřálo v náprsní kapse. Přes Radostín jsem ze zvyku ubral, od radaru a ležícího dopraváka mají v této obci vytlačený dolík a dodnes jej poctivě prohlubují. Na plný plyn jsem vydupal haberský kopec a za Frýdnavou vykvaltoval a nechal náklaďák utíkat vlastní setrvačností s kopce k Jeníkovu. Na kraji, pod benzinkou, bylo další ožehavé místo, kde často a rádi zelení chlapci stavěli trojnožku s teplometem, ale vzhledem k pokročilé době jsem zkušeně usoudil, že na ručičku měřiče rychlosti by v tom šeru mohl mžourat jen debil. Ani jsem neobtěžoval převodovku zařazením rychlosti. Červené světlo baterky, kroužící u zámecké zahrady, mi nekompromisně dalo najevo, že debil mžoural. Tou příjemnou padesátkou jsem byl nucen zaplatit svůj prohřešek nepříjemnému esenbákovi. Nechci-li použít sprostý výraz, musím říci, že jsem byl velmi rozčarován a domů jsem dorazil značně nevrlý.

Naopak o vrlost se postaral jiný příslušník o týden později mému kolegovi, když jsme se spolu vraceli z Krnova. Počasí tak akorát na příjemnou turistickou jízdu, za volantem jsme se střídali, pro dva to tedy nebyla šichta, nýbrž brnkačka, ale jen se přiblížil parádní stoupák k Červené Vodě, dojeli jsme asi pět ZILů s cizími vojáky a ta plazící se monstra bylo nemožno předjet, neboť to nedovolovala soustavná plná čára, zatáčky a svědomí. Představa, že budeme drhnout kopec až na vrchol na jedničku, naprosto pominula čáru, zablokovala svědomí a zatáčky nás nelekaly. Z pozice velitele vozu jsem při točení doleva viděl vpravo kus dopředu a tak jsem vydával povely. Postupně za námi mizel jeden "chlastoun" za druhým a těsně před obcí jsme na brzdy dostali posledního. Chvilkovou radost z vítězství ihned po návratu na naši půlku vozovky surově pokazila vztyčená plácačka v ruce příslušníka VB. Nezbývalo než zastavit a než přítel nervózně vytahal doklady, smutně jsem sledoval, jak nás ty "pekáče" spojenců opět míjejí. Orgáni byli dva a řádně napřed obešli vůz, což byla zřejmě jakási dělostřelecká příprava. Neshledali závad, auto bylo takřka nové, a to jim zřetelně spravilo náladu. Poplakali jsme, jak to ještě máme daleko do cíle, že se vozidlo v té nedobrovolné koloně přehřívalo, a hlídka změkla.

"Dej jim to za dvě stě," navrhnul ten starší.

"Já už mám jen stovku," zkusil přiškrceným hlasem licitovat spolupracovník.

"Tak sto," mávnula blahosklonně uniforma. Rotný aktivně sáhnul do brašny a strnul. "Už máme bloček jen na pade," prohlásil, sám tím faktem překvapen, a veliteli dua to připadlo tak vtipné, že nás nahnal do kabiny a vyprovodil výkřikem "zmizte!"

Zmizeli jsme rádi, obohaceni o ušetřený peníz a poznání, že není polda jako polda.