Orientační jízda výcvikovým prostorem

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Orientační jízda výcvikovým prostorem

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

První větší signál nové éry v prodeji jsem zaznamenal nedlouho poté, co OF vystřídalo komunisty a trh se otevřel směrem na západ. Do našeho velkoobchodu vtrhlo s kapitalistickou vehemencí Tchibo kafe. Vytížilo mě pracovně na několik příštích týdnů.

Jistě, do prodejen Eso již za starého režimu přicházelo zboží z ciziny, ale jen tak, jako okurky z Bulharska. Bez reklamy, letáčků, natož s takovou výbavou, jež provázela tuto první vlaštovku, předzvěst budoucího přísunu všelikého tovaru v lákavých obalech a zaručené západní kvality. Jsem optimista, ale ortodoxní Čech. Reklamu považuji za vyhozené peníze, o které by každý nabízený kousek mohl být lacinější. Nepotřebuji, aby ze mě někdo dělal blbce, jemuž je nutno vysvětlit, co je pro něj nejlepší a bez čeho se nemůže absolutně obejít. Jediný klad spatřuji pouze v televizních spotech, kde je nám, divákům, nabídnut touto nenásilnou formou prostor k vykouření cigára na balkoně či vystřídání se rodinných příslušníků na toaletě, i když pětkrát za film nemusím, zdraví mi zatím slouží. Nutno přiznat, že ono socialistické „vajíčko“ nebo televizní písničky mě z kanape zdvihnout nedokázaly. Snad jen hrající si koťátka.

Jsem typický nostalgický prevít. K novinkám se stavím nedůvěřivě a zásadně preferuji naše výrobky. Ochutnal jsem po začátku pouze tyčinku Bounty, a to ne díky neustálým nabídkám na obrazovce, nýbrž proto, že jsem ji obdržel po úslužném vyložení jako prezent na krámě. Můj okamžitý verdikt zněl: kam se hrabe na Margot. Netřeba se snad zmiňovat o obuvi, poctivé české pohorky nosím dodnes, v botaskách mi nikdy nohy tak nezaváněly jako v křápech z ciziny, nemluvě o jejich trvanlivosti, a o textilkách Jitex, Veba, Pleas a dalších nemusíme diskutovat. Při pohledu na plastové hračky mi naskakuje kopřivka a vzpomínám na dřevěný vláček, na který se nakládaly kostky, parní stroj a autíčka z plechu nebo stavebnici Merkur. Čtrnáctiletá bruska Elko přežila i synovo broušení kramlí, ta německá, co máme v dílně, se za týden spálila. Starý mixér Eta mixuje, silonové ozubení v Moulinexu se dozubilo. Každý má určitě své zkušenosti, mnohým se možná zasteskne po leckterém zmizelém produktu českých výrobců. Bývalo jich nemálo dobrých, ba i lepších. Od brambor až po lodě. Vynechal bych snad jen elektroniku, ale kdo ví, kdyby nás nebrzdil východní nadřízený.

No, ale dostal bych se od Tchiba možná až k senátu, což je snad dnes i aktuální, avšak mou snahou jest zavzpomínat na svá proježděná léta a některým z vás těmi tlachy třeba i něco hezkého připomenout.

Mimochodem, ta káva mi zrovna moc nechutnala, zůstal jsem věrný standardu, který nabízel za menší peníz totéž, ale přinesla trošku svěžího větru do každodenní jednotvárné práce.

Kamion přivezl malé palety čehosi, obalené fólií, a od druhého dne se staly mým džobem. Návdavkem mi byla přidělena kolegyně z obchodního, nebo možná já jí, naložili jsme si porci onoho mně neznámého materiálu a vyrazili do terénu. Drahuna samozřejmě věděla, o co kráčí, ale ještě to neměla ohmatané. Na první, předem určené prodejně, se po rozbalení vyloupnul obsah. Modré papírové trubky, skládačky, letáky, plastové výlisky a jiné čičorádičky. A krabičky s kávou. Přiložený návod zručného řemeslníka, tedy mě, informoval, kterak několika tahy sestavit stojan a napěchovat jej vonným výrobkem. Systémem RAZ (rozdělat a znovu) jsem tu papírovou budku dal do kupy a dílo korunoval pestrými kartonovými plakáty, vyzývajícími k soutěži. Zdatný piják kofeinového moku si mohl vyhrát i zájezd do Paříže. Pokud by ovšem byl vylosován.

Každopádně, taková akce pro nás byla novinkou. A nezůstalo jen u stojanu. Firma zapůjčovala kávovary po určitém odběru, dodávala k nim filtry a sypala postupně z rukávu další a další finty. Zírali jsme na ty nezvyklé metody asi tak, jako ve stáncích na příliv hanbatých časopisů. No a vidíte, zvykli jsme si na obojí a už nevnímáme ani jedno, zrovna tak jako donedávna Lenina v každé výloze. Já si dnes nevšimnu ani poutačů na zboží, ani těch slečen. Myslím ty v trafice.

Papundeklové krasavice jsem v příštích dnech montoval takřka poslepu a brával jsem často na tyto výlety i děti. Pro ně to byla hra se zábavnou stavebnicí a pro mě oddech.

Další zpestření, díky němuž jsem byl vypraven za hranice okresu, mi poskytl rozbitý vysokozdvižný vozík. Opravami tohoto typu se zabývalo jakési družstvo až u Mnichova Hradiště a moje Ifa s vysokou konstrukcí na plachtu byla k přepravě toho maroda jako stvořená. Usadili jsme ji na ložnou plochu, obložili paletami, zajistili pomocí trámků a s vedoucím skladu coby velitelem vozu vyjeli podle mapy kurz Mladá Boleslav. Improvizace nás neminula hned u Poděbrad, na Nymburk byla objížďka. Dle šipky jsem namířil k Lysé a nechal Ifu bublat krajinou. Času dost, netřeba kvaltovat a krom toho, vysoký náklad se kýval, kopíruje nerovnosti vozovky, a mně se nějak zrovna nechtělo ležet na boku v příkopě. Zdrbli jsme s Emilem práci, politiku a zvolna přešli na baby, když se před námi vylouply Milovice. Nevím, jestli mě tam nasměrovalo dopravní značení nebo jsem při diskuzi přehlédnul odbočku, ale fakt byl, že jsme se ocitli mezi sovětskými paneláky. O jejich osazenstvu nebylo pochyb. Čí je to městečko, to věděl každý, a na těch domech to bylo i dostatečně čitelné. Odlišnosti v kultuře bydlení mi byly známy již z dřívějších dob, kdy jsem se občas pohyboval v „Mejtě“. Všudypřítomná azbuka, hvězdy, okna bez záclon, ba i s pergamenem, toť atributy jasně dávající najevo, jací zde žijí nájemníci. Nebylo jich tu však už tolik jako před nedávnem a ti, co zůstali, měli vlastně kufry v pohotovosti. Pšenka přestala kvést a Kocáb tlačil.

Silnice se rozdvojila. Kam teď? Ukazatel na Boleslav nikde. Obě asfaltky končily v kasárnách. Podařilo se mi odchytit nějaké děti a ty na můj zeměpisný dotaz ukázaly neurčitým směrem, podél betonového plotu k lesu. Moc jsem nevěřil, ale nebylo na výběr a vracet jsem se nehodlal. U hvozdu se povrchová úprava magistrály pozvolna vytrácela a měnila v prostou cestu. O strom se opírali dva rudoarmějci, pokuřovali machorku a pozorovali nablýskanou modř blížícího se náklaďáku. Tvářili se netečně, asi jsme jim připadali málo khaki. Stáhnul jsem okénko a celkem zbytečně se zeptal plynnou ruštinou: „Molódaja Bólesláv?“

Zbytečně proto, jelikož jsem správně předvídal, že mávnou rukou dál dopředu, i když asi ani netuší, na co se ptám. Ostatně co bych od nich čekal, také jsme jim otáčeli cedule, když nás přijeli zachránit.

Pokračoval jsem dál spíše po čuchu. Ona prostá lesní cesta dostávala ráz lehčího tankodromu. Náklad se neposedně vrtěl a chvílemi jsem jel snad po dvou kolech. Začínalo se mi to nelíbit. Když jsem vydřel další díru zavěšenou rezervou, napadly mě myšlenky na miny. Emil ani nedutal a snažil se každý výmol vyvažovat nakloněním těla, což vyznělo jako pšouknutí do vichřice. Odřel jsem plachtou smrk a na následující křižovatce si vybral tu vzhlednější stezku. Chyba. Končila po kilometru hopsání u brány, střežené ozbrojeným vojínem. To na Boleslav nevypadalo. Otočil jsem těsně u závory a po očku sledoval kalašnikova v rukách strážce. Byli jsme mu naprosto ukradení. Nevzrušil by ho nejspíš ani kačer Donald. Ještě dvě hodiny jsem kličkoval lesem, uhýbal rozjetému Zilu a míjel trosky Rudé armády, než se objevilo pole, pět bytovek a před nimi pár moskvičů a jedna volha a za tou evidentně lampasáckou osadou vyčníval kostelík uprostřed české vesnice. Tváře se nám rozjasnily a za pět minut už kola laškovně šuměla po státovce.

Trávím rád volný čas v lese, ale raději pěšky a bez asistence uniforem. Jakýchkoliv. A zaplaťpámbu, že ty, co jsem potkával při té terénní vložce, nespatřím už ani ve městě.

* * *

Nic netrvá věčně. Skončil socialismus a mimo jiné končily i leckteré státní podniky. Časem došlo i na Potraviny, ani jim se nevyhnula privatizace. Postupně se šířila šeptanda o připravované dražbě, což ani tak moc nepřekvapovalo, neboť jich proběhlo v různých koutech republiky až dost a bylo jen otázkou času, kdy se dostane i na nás. Že se termín blíží, bylo všem jasné. Honem se rozprodávalo vše, co bylo možno zpeněžit, a co jen trochu za něco stálo, končilo samozřejmě v „dobrých rukách“. Lid se pochopitelně k lizu nedostal, lid čekal, jak to dopadne, až podnik padne.

Někdo optimisticky očekával, že s novým majitelem přijde čerstvý vítr, nové možnosti a lepší platy, jiný naopak viděl sedřenou kůži, málo peněz, ba i vyloučení z pracovního procesu. Já jsem stál mezi. Nedělal jsem si zbytečné iluze, ale ani jsem nevěšel hlavu. Nejsem zvyklý házet flintu do žita. Až ten zlom přijde, uvidíme, co s tím. Byli i tací, kteří nečekali, jak to všechno dopadne a v duchu nové doby se vrhli po hlavě do takzvaného podnikání, což spočívalo především v tom, že se na fakturu, čili bez financí, odebralo auto zboží, nejlépe piva, a jelo se do Prahy prodat. Vyrojilo se tenkrát mnoho obchodníků s čímkoliv, někdo se rozjel, někdo padnul a někdo se i zadlužil. Pokud měli čisté úmysly, klobouk dolů, nechyběla jim odvaha. Ve většině případů to byl krok do neznáma a chtělo to odvahu. My, co jsme hráli na jistotu, jsme možná i zaspali, ale mít rodinu a riskovat vyžaduje buď veliké nadšení, nebo málo přemýšlení.

Další sled událostí nás však stejně donutil rozhodnout se, zda táhnout, nebo být tažen.

Nastal den „D“ a podnik byl v dražbě přiklepnut zbrusu novým majitelům. Ti si v dalším týdnu roztřídili personál na potenciální zaměstnance a plevel. Plevel byl nucen odejít, ti potenciální čekali na druhé síto. Setí probíhalo formou pohovoru. Napětí v našich řadách vrcholilo. Mnozí z vás to jistě poznali na vlastní kůži, a kdo ne, ještě i dnes se může dočkat. I otrlé povahy jsou jak struna. Já jsem nejistotu z neznáma zaháněl tím, že jsem zlehčoval situaci a povzbuzoval ostatní. Mám to v genech a doufám, že mi to vydrží až na pitevní stůl.

Do jámy lvové jsem byl pozván jako první od „vozby“. Později se mi šéf přiznal, že sám byl jak tětiva luku a můj přístup k jeho návrhu měl být signálem buď pro výhru, nebo prohru. Evidentně měl zmapovanou situaci, pomocí špionáže snižoval rizika. Mezi námi byl Bond. James Bond. I ten se časem prozradil. Byla to žena.

Probrali jsme spolu možnosti a... vyhrál. Jeho vize se mi jevila býti rozumnou a tak jsem po chvíli mohl sdělit dychtivým kolegům, že jdu do toho. Většina se nechala strhnout, přesto, že se naskýtala i možnost odejít do sousedního města a pokračovat ve starém duchu. Ale nezkuste něco nového, co se servíruje na tácku přímo pod nos. Nabídka zněla: „Já vám prodám auta, banka na ně půjčí, ručit bude můj velkoobchod, můžete být soukromými autodopravci.“ Kdo by nepodnikal? A ještě k tomu prakticky bez investic. Počítali jsme, sumírovali, a i když jsme se drželi takticky při zemi, nevypadalo to špatně. Nikdo z nás stejně netušil a ani bez zkušeností nemohl, o co jde. Všechno přišlo až později. Dopravcem se stal tehdy snad každý druhý řidič v zemi, čímž podniky snadno překlenuly své začátky, aniž by musely strkat peníze do starého vozového parku. A kolik těch soukromých udržovatelů Avií, Trambusů, If, Romanů a všelijakých jiných šunek si z tolerovaných tarifů dokázalo naspořit na nový vůz? Každý taxikář s dalece menšími náklady měl vyšší sazbu na kilometr než provozovatel náklaďáku. I státní úředníci přicházejí se stále novějšími nápady, jak zpestřit podnikajícím řidičům život. To by však bylo na celou další knihu a určitě nejen o dopravě. Nejsem však odborník ani kritik. Pouze vzpomínám.

Tak jsem se stal skoro ze dne na den živnostníkem. Oproti kolegům jsem byl ve výhodě. Měl jsem takřka nový vůz a největší tonáž. Díky tomu jsem byl vysílán na „dálkové“ jízdy. Odvážení obalů – dědictví nashromážděné předchozím vedením – dovoz zboží od výrobců a pendlování mezi velkoobchody. Korunky utěšeně naskakovaly na účet, půjčka od banky ztrácela počet nul a děti tloustly. Na konci roku, po šesti měsících činnosti mé „firmy“, vyloudil stav konta spokojený škleb ve tváři manželky a ani o sobě nemohu říci, že bych chodil po ulici podmračen. Koketoval jsem i s myšlenkou na milion, který se, dle mých prognóz, mohl v kasičce objevit koncem příštího léta. Nechybělo mnoho a podzimní plískanice bychom přestáli na Riviéře.

Ministerstvo financí však mělo na věc diametrálně odlišný názor. My ti dáme pláž, živnostníčku. Proklamované daňové prázdniny a podobné předvolební medy zapadly kdesi pod složkami nových zákonů a nařízení. Podnikatelský účet hubnul a chřadnul. Daň z příjmu, sociální a zdravotní pojištění, povinné ručení, silniční daň, pojištění vozu a nákladu a úrazu, splátky a úroky, pokuty a penále, nájem za garážování, k tomu gumy, náhradní díly, opravy a školení, zkrátka teprve teď jsme zírali, co je to podnikání. Výsledky této státní podpory ostatně potkáváme na silnicích dodnes. Kouřící, líné, sflikované a nebezpečné rachotiny.

Sny se rozplynuly, nastala tvrdá realita. Každý drátoval svého veterána, aby to jezdilo co nejdéle a modlil se, ať se nic nerozbije. Stačilo sjet gumy a už byl v „podniku“ finanční kolaps. Jestliže se dva, tři dny nevyjelo, nebyl výdělek. Nebyl-li výdělek, nezbylo na opravu ani na naftu. Kola se musela točit. Čím víc, tím lépe. Odpočinek, údržba – přepych. Kolotoč, ze kterého se vystoupí buď s infarktem, jako můj kolega Slávek, nebo s dluhem na pojištění, které následně dobíhá, což byl zase můj případ (zato jsem zkušenější).

Kladné stránky nemohu ale pominout. Osvojil jsem si prvky raného kapitalismu, naučil se jednat sám za sebe a rvát se o chléb. A chtě nechtě konečně došlo i na lekce pohybu po Praze. Cesta do metropole může vyvolávat průjem u prostého okresního šoféra, ale u majitele soukromé autodopravy s vlastní technikou v hodnotě sto třiceti tisíc je odmítnutí nemyslitelné. A řídká stolice jakbysmet. Naštěstí první krůčky vedly po okrajích, tudíž zákazy a jednosměrky nesrážely mou chuť poprat se s tvrdým světem byznysu. Kolikrát jsem dostal zakázku dovézt víno z Nuslí, tolikrát se mi vryly nuselské stezky do paměti. Zajet k vinařům na Vinohrady, to bylo vlastně tamtéž, jen o kousek blíž. Musím ale přiznat, že jsem je hledal dlouho. Na mé otázky „kudy kam“ nedokázali poradit ani domácí z vedlejší ulice. Na stopu mě přivedl až nakládající kamion, který zůstal pro svou délku před průjezdem. Fabriku, vtipně zastrčenou ve dvoře činžovního domu, označenou nepatrnou vizitkou u vrat, by nevystopoval ani Děrsu Uzalla. Výrobci ve Vysočanech tak skrytí nebyli, jen viadukt před nimi mě poprvé vylekal, neboť výška mé plachtové konstrukce neskýtala záruky k hladkému podjetí. Měl jsem ještě v živé paměti mohutnou, trčící větev ztepilého jírovce maďalu, jež si hravě poradila s neztepilou východoněmeckou ocelí na trubkách kostry. Po střetu s tím pitomým kaštanem v šedesátikilometrové rychlosti jsem se málem stal jediným vlastníkem nákladního kabrioletu Ifa ve střední Evropě.

Mostek vydržel, dokonce se dalo hovořit o malé vůli. Přičtu-li několik předešlých jízd na nákladové nádraží Žižkov, výlet pro papír do Hostivaře a závoz Stodůlek, nebál bych se říci, že hlavní město mě přestávalo strašit. A to jsem zdaleka netušil, jak mě má nová koncese naučí křižovat jej jak náves v Termesivech.

Velkoobchod v soukromých rukách nabíral tempo, což vyžadovalo neustálý přísun nového zboží. K mé nemalé radosti zbytečně mnoho výrobců umístilo své závody na území hlavního města. Postupně jsem si však zvykal a využíval k cestám na nová místa známé trasy. Bylo-li mým úkolem zajet pro těstoviny do Vysočan, nešlo už zdaleka o problém, neboť u vinařů jsem byl doma a pekárny stály nedaleko. Když mě závoz nahnal do Libně, stačilo vlastně pár kilometrů popojet. Lihovar na Smíchově, směšná záležitost. Omakaná trasa na Stodůlky a včas před „Barranďákem“ uhnout. Pekárna na Pankráci naopak vyžadovala neuhýbat. Netrvalo dlouho, otrnulo mi a Praha mě nejen přestala děsit, ale dokonce se mi zalíbilo ji objevovat. Každý nový cíl jsem si luštil jak křížovku. „Tak kudypak to bude nejlepší,“ honilo se mi hlavou už za Kutnou Horou a jen se ze smogu vynořily siluety paneláků Jižního města, připadal jsem si jak Vasco da Gama pár mil od Indie.

Za nějaký ten týden přiostřilo a síť abonentů houstla. Pracovní povinnosti mě stále více strkaly do centra. A já se ho nebál! Troufal bych si dovézt obrok oři knížete Václava. Ale přesto mi třeba první zájezd do Kotvy dal trošku zabrat; směr jsem chytil dobře, z Karlína k Vltavě, minout tu přikurtovanou lodičku, jak se na ní už jen popíjí, nějak jsem se dobře zařadil, leč do špatného pruhu a proud automobilů mě unášel po mostě přes řeku. Tam jsem však nic nepotřeboval. Navíc na obzoru zíval jakýsi tunel a já se bál, že z něj vyjede rychlík. Ohnul jsem to raději doprava, abych se nikomu nepletl do cesty, a jel v koloně, co to dalo. V tom kvaltu jsem ani nevěděl kudy. O dodržování předepsané rychlosti v obci nebylo možno uvažovat, všichni přede mnou i za mnou chvátali, jako když je žene hlídač z třešní, a nervózové za mým nárazníkem působili dojmem, že mě každou chvilku podjedou. Nehodlal jsem riskovat výdaje za utržený výfuk, takže devadesátka se zdála přiměřená provozu okolo. Napadlo mě, jestli by případní příslušníci s radarem dokázali zastavit najednou zhruba těch padesát vozů, kolik by to hodilo na pokutách a zda by ten poslední v řadě po česku ukazoval na prvního, že si začal.

Naštěstí dopraváci tak ujetý nápad jako já neměli, a tak jsem bez újmy na úsporách vysvištěl na kopec, tam se mi podařilo opustit pestrobarevnou kolonu, odbočit do takřka klidné ulice a dát si orientační pauzu. Můj zrak bloudil po okolí a hledal záchytný bod. Tím se posléze stala „Vlachovka“. Znal jsem ji z televize a vzápětí i z mapy. Barevný propletenec na rozložené papírové harmonice z Kartografie n. p. Praha hovořil jasnou řečí: chlapče, Kotva je někde ÚPLNĚ jinde. Ano, minul jsem ji. Ale jen o pár nepatrných kilometříčků. Ostatně, Ifa je můj majetek a krom toho je demokracie, tak si mohu jezdit, kde chci. Drobně jsem se povzbudil půlkilem salámu s pěti rohlíky a nasadil pokus číslo dvě. Vtipně jsem trefil mé staré dobré Vysočany a namířil zkušeně k centru. Šipce k mostu jsem se vysmál a zamířil rovnou k obchodnímu domu. Je jasné, že zboží se skládá zezadu. Odhaduji tedy příslušnou uličku, sunu se zvolna, s ohledem na zmatené turisty, a sleduji a poctivě dodržuji dopravní značky. Ty však se mnou hrají falešnou hru. Jednosměrky mne vláčí tam, kam nechci. Navíc domorodci parkují po obou stranách a to tak hustě, jako by nepočítali s průjezdem těžších strojů. Mám se co protáhnout, nehodlám-li otrhat dveře nablýskaných tuzexových krasavců. Dva esenbáci na pochůzce, jdoucí mi v ústrety, vyvolávají chvilkové opocení mého čela, ale netečně mě míjejí, zabráni do lustrace vysokých nohou vězících v minisukni a patřících prsaté blondýně. Mé oko znalce by se snad také pokochalo, kdyby se před ním náhle nevyskytnul mnohem poutavější objekt. Ne, že by ta figura měla kypřejší tvary, navíc je kamenná a na podstavci, zato ale mocněji přitahuje zornice, které se zděšeně rozšiřují.

„Staroměstské náměstí, orloj, pěší zóna, kam jsem se s tou krávou nacpal?!“ nadávám si šeptem a se zježenými vlasy šmíruji kolem sebe, jestli to nesmrdí pokutou. Zatím ne, ale kudy se rychle a nenápadně odklidit? Z dřívějších pochůzek si vzpomínám na takovou poměrně širokou ulici, vedoucí k vodě, a neváhám ani na moment. Plavně se vyhýbám bryčce s ofotoaparátovanými cizinci a padám. Se zvýšenou ostražitostí opakuji kolečko a tentokrát neomylně objevuji závoru a zadní vjezd pod kýžený cíl.

Další mise, tentokrát kamsi na Evropskou, se bohužel neobešla bez ztráty kytičky. No, nebyla to kytička, nýbrž dvě krásné, šustivé pětistovky. Proměnit je v masně za naturální požitky, byl by to pěkný kus uzené krkovičky. Na bločcích si nepochutnáš, přestože mají hezké kulaté razítko. Pouze nechutný suvenýr k pobavení kolegů.

Jel jsem zcela podle čichu, intuitivně jsem zabočil z hlavní silnice a skutečně, Delvita, kterou mám obšťastnit svou přítomností a objednaným zbožím, vykukuje vesele za řadou domků. Značka „zákaz vjezdu vozidlům nad tři a půl tuny“ se mi jeví býti přehlédnutelnou drobnou překážkou. Pražáci se takovými prkotinami beztak také nezabývají. Mně však čouhá sláma z bot a krom toho espézetka je neklamným důkazem původu řidiče. Jinak si nedovedu představit, co jiného by přitáhlo jako magnet dvojici policajtů zrovna sem, do tak zapadlého koutku velkoměsta. Ledaže by se zašívali před náčelníkem. Každopádně blížící se venkovská kořist rozjasnila jejich zasmušilé tváře.

„Pane řidiči, pro vás neplatí dopravní značky?“ klade mi jedna z uniforem řečnickou otázku. Nasazuji provinilý výraz a snažím se zlehčit přestupek. Zbytečně. Jsou to neústupní tvrďáci a evidentně venkovany nehodlají tolerovat. Zatímco starší z dvojky kontroluje mé doklady a zkoumá poslechem, poklepem i pohmatem technický stav mého majetku, mladší odtrhává za pětset. Bankovka nerada opouští svého pána a pán rád tu nepříjemnou dvojici. Otáčím a vracím se za tu pitomou ceduli. V zrcátku sleduji, jak mě vyprovází čtvero pronikavých očí zpoza štítků brigadýrek. Za rohem si oddechuji a uražen operativně řeším vzniklý zádrhel. Nehodlám jako blbec hledat jinou přístupovou cestu, když mám cílovou stanici na dosah. Ulice mezi vilkami tvoří pravoúhlé spojnice, tudíž objedu-li blok o jednu dál, vyhnu se hlídce a jsem na místě. Na mě si nějací dva tupouni nepřijdou.

Přišli. Asi je napadlo totéž a nelenili si popojet. Zřetelně se opájeli svou mazaností, když jsem jim jel do náruče. Ksichty měli roztažené od ucha k uchu, debilové. Ani nemuseli zdvihat ruku. Rezignovaně zatahuji ruční brzdu a stahuji okénko.

„Pane řidiči, vám to zřejmě nestačilo, co?“ slyším známý jedák s ironickým podtextem. Mumlám si tiše pod vousy nelichotivá slova a nasazuji obličej, z něhož musí oba vytušit, že až budou jednou potřebovat mou pomoc, nepomohu. Těm ignorantům je to však zřetelně šumafuk. Znovu slyším vlezlý zvuk trhaného papíru a druhé pětikilo mění majitele.

„Doufám, že už se neuvidíme,“ neodpustí si jedovaté rozloučení kasírující polda.

„I já,“ odtušil jsem a již podruhé jsem obrátil. Jako správný muž jsem dodržel slovo a skutečně jsem ty loupežníky nedráždil další ztečí. Mimo to má portmoné zela prázdnotou. Má příští turné po matičce se už kupodivu obešla bez finančních ztrát, ne však bez problémů.