Na čtyřech kolech

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Na čtyřech kolech

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Tak jsem si tak vzpomínal na své tykání s několika druhy sportu a dostal se takřka plynule ke svým motoristickým začátkům, až se skoro nedá hovořit o sportování, ale spíš o pohodlí. Vozidlo spoustu věcí usnadní, umožní ušetřit někde čas, jinde ho však zase ubere. Otevírá nové obzory i starou peněženku. Smrdí, řve i zabíjí. Ale i pomáhá a zachraňuje životy. Zkrátka něco za něco. Nepochybuji, že jsou jedinci, kteří se bez tohoto výdobytku civilizace zcela obejdou. Můj táta například se nechal svézt v čemkoliv, leč řidičák nikdy nevlastnil a ani o něj nestál, i když ho máma mockrát hecovala, ať "si udělá aspoň na toho prskoleta, když je to doma", že by nemuseli na chatu autobusem. Ale on by nesedl ani na kolo, kvůli balancu, prostě se narodil jako chodec. A tak to i zůstalo.

Pamatuji se na dny, které jsme trávili v letním příbytku, kdy otec-muzikant hrál s kapelou v kavárně a přišel z města těch sedm kilometrů pěšky (nebo ho některý z kamarádů dovezl). Když bylo období dešťů a ráno ležely na židli kalhoty od bláta, věděl jsem bezpečně, že taxikáře simuloval jeho spolupracovník Drvota se svou Aerovkou, které se na výmolech pohnul kus hobry zakrývající díru v podlaze, čímž docházelo k jemnému nástřiku pasažérů. To vozidlo ve mně zanechalo hluboké stopy, neboť coby malé pachole jsem při pánských výletech měl to potěšení být přepravován v jeho kufru, samozřejmě za tímto účelem uzpůsobeném, a ještě k tomu bylo lze slýchat při řazení nádherné cink, cink. To nedovede ani Rolls Royce. A krom toho ho nikdo ze známých neměl, aby mě svezl. Jinak jsem okoštoval jízdu v lecčems, co se dokázalo pohybovat samo. A neměl bych teď o čem psát, kdyby soudruzi nedbali o náš dobrý vkus a pouštěli do své východní rezervace kdejaký šmejd chrlený z pásů kapitalistických fabrik v tisících kusů. Být naše silnice již v mém dětství přeplácané tucty mercedesů či fordek, jak bych se mohl kochat s rodiči krásnou bublavou jízdou zadýchaným a vrzajícím autobuskem Praga RN? A později jej ještě trumfoval dálkový bus z vlastnictví ROH, n. p. Karla Havlíčka Borovského, nositele Řádu práce! To byl kousek. Byl to tuším maďarský výtvor aerodynamického tvaru, jakoby velký Tatraplán, tupý čumák tvořený chladičem a za ním jakási rozšlápnutá kapka. Škoda, že si nevzpomínám na značku, všichni mu říkali Hurvínek a tak si ho pamatuji i já.

Absolvoval jsem v něm s otcem výlety do pražské zoo, na Konopiště, ba i na polské hranice (snad kdesi v Orlických horách). Pro mě to byl neopakovatelný zážitek, neboť na kopci s výhledem do ciziny Hurvajzovi selhaly brzdy a řítil se s námi rychlostí býka zdrhajícího z jatek směrem k celnici. Hravě přerazil závoru, proletěl před udivenými zraky hraniční ostrahy a zvolna ztrácel švuňk na následující rovince ve spřátelené, leč cizí zemi.

Vzápětí nás dohnaly džípy a nadávky strážců, domnívajících se, že se jedná o jakousi hromadnou emigraci ugrofinského národa, k čemuž sváděl typ vozidla a vzezření vystupujícího řidiče tmavě popelavé tváře, vypoulených očí a převislých rtů. Šofér po půlhodině resuscitace kávou z termosky získal zpět svou civilní podobu, incident byl vysvětlen a závada odstraněna v dílně místních rolníků, majících letité zkušenosti s opravami kombajnů od Uralu, na nichž byl užíván obdobný systém, vysoko překonávající již zastaralý vynález ing. Ráfka, známý v lidové podobě jako ráfková brzda.

Ještě jedno vzrušení mi Hurvínek nachystal, při večerním návratu z matičky Prahy, kdy se před Čáslaví ozvala rána a předním sklem proletěl bažant až k zadním sedadlům. Asi se uhodil do hlavy, protože už neodletěl. Stal se válečnou kořistí řidiče, který si kousek té divočiny určitě zasloužil, neboť než nás dovezl domů, dostal pořádnou rýmu. Není divu, když bacily a viry kroužící nad vozovkou mohou za jízdy pohodlně naskakovat dírou po okně. To ale byla nejspíš labutí píseň tohoto unikátního zájezdového monstra, těžko sehnat náhradní díly na zřejmě jediný kus v republice. Nevzpomínám si aspoň, že bych se v něm někdy později ještě projel.

Jako další výletní prostředek jsem měl možnost poznat Spartaka, jehož vlastnil rozvedený otec sousedovic Jirky a s nímž občas přijel vyfasovat svého syna na víkend. Mě někdy přibalili, aby si moji rodiče odpočinuli. A kamarádův táta naopak více užil. Nezklamal jsem ho. Pokud nás učil střílet z vojenské vzduchovky na zahradě svého domku, končívalo to obvykle rvačkou, jelikož měl jenom jednu. Příště tedy naplánoval poznávací výlet. Projeli jsme se do Přibyslavi, byla tam zrovna pouť a štědrý Jiříkův tatík nelitoval pro děcka koruny. Ochutnali jsme cukrovou vatu, turecký med, párek s hořčicí i červenou a žlutou limonádu, na které měli soudruzi z našich sodovkáren tajný recept a neprozradili by jej starému Pepsikolovi ani za sto dolarů, což je dnes běžné. Na zpáteční cestu jsme měli žužu a barevná mejdlíčka. V zatáčkách před Pohledem jsem mu všechny ty dobroty vrátil částečně na sedadlo, něco na koberečky a ještě zbylo na mé sváteční oblečení. Dlouho jsem pak jejich škodovkou nikam nejel a jak tvrdil kamarád Jiří, táta si pořídil Octávii, neboť u Spartaka prý valem prorezly prahy. Mě už stejně nebavilo sedět od té příhody vzadu a to ani v hromadných dopravních prostředcích, takže jsem na školních výletech obvykle před jízdou dostal kinedryl a měl jsem rovněž z toho důvodu výsadu sedět vedle šoféra. Vzadu se sice vždycky odehrávalo nějaké to laškování s děvčaty, nabité zárodky sexu, ale lepší klidný žaludek než neklidné hormony. Na ty se časem také dostalo. Ale bavíme se o motorismu.

Se zráním v mladého muže mé cestovatelské zdravotní výkyvy pominuly, ale to už jsem byl spíš nadšeným zastáncem pěších túr. Dalším neopominutelným zážitkem byla až při mé závoznické praxi, po opuštění rodného hnízda, cesta traktorem z Jihlavy za Brno, kam nás vyslal soudruh náměstek za účelem přepravy laciných prken na stavbu jeho chaty. Prvních deset kilometrů na odpružené sedačce nad blatníkem se zdá, oproti tvrdé hospodské židli, na které jsem dokázal v dobré partě strávit celé hodiny, poměrně příjemným hopsáním a leckteré silnější ženy se pomocí přístrojů sestavených na podobném principu dodnes snaží shodit přebytečná kila, a to zcela dobrovolně, neřku-li rády. Ale já jsem měl tehdy 64 kg živé váhy a mám je dodnes. Proto mi už daleko před moravskou metropolí jízda přestala působit radost a nepomáhala ani padesátikorunová bankovka od našeho vedoucího, zastrčená v zadní kapse, kterou každému z nás před zahájením melouchářské akce se spikleneckým mrknutím oka vlepil do dlaně. Do kopců jsem seskakoval a šel podél funícího spřežení a pak střídavě postával skrčen v kabině nebo na oji. Kdo to nezkusil, neví, jak se daří máslu, když ho stloukají. Já to znám, proto z kolegiality smažím na sádle. Zpět jsem ty nekonečné kilometry trávil na fůře prken a liboval si, jak je dřevo měkké, když chce.

Do doby, než jsem se propracoval k vlastnímu automobilu, jezdil jsem jako pasažér v celkem normálních strojích a v normálních pozicích, pouze snad z toho normálu ještě vybočoval Rochňův plátěný Mercedes, což byla čtyřkolová verze Velorexu, technicky dokonalý, a přesto jednoduchý vůz s jedinou chybičkou. Byl totiž dvoumístný, takže když jsme objížděli okolní zábavy ve třech, byl jsem nucen jako nejskladnější člen posádky trávit přesuny na ložném prostoru u zadního okénka nad nápravou. Vždy než jsem se po výsadku rozbalil do vztyčené polohy, tančil jsem první kousky "na skrčku" a některé nevychované dámy dokonce odmítaly jít do kola s mrzákem. Když si vzpomenu na tuto anabázi, jsem pevně rozhodnut dát v letošních volbách hlas té straně, která nabídne zvýšení počtu sedadel ve čtyřkolových Velorexech.

Promítaje si na mozkovém diaprojektoru "blbiny", kterých jsem byl když ne přímo strůjcem, tak alespoň účastníkem, nemohu nevzpomenout řádění v "zeleném Jaguáru". Tak jsme pojmenovali - pod vlivem filmů s agentem Jerrym Cottonem, které se u nás v té odlehčené době okolo vpádu přátel promítaly - brčálové autíčko DKW, jež vlastnil otec člena naší party, přezdívaného Filin. Ježto právoplatný majitel dlel většinu času buď v práci, nebo v hospodě, přímo to vybízelo naše dobrodružné povahy k tajným cestovatelským aktivitám. Stačila chuť a pěkné počasí, Filda švihnul klíče od garáže a zbývalo jen vybrat trasu. V neposlední řadě byl důležitým faktorem kamarád Bob, jediný vlastník řidičáku. Filin, ač budoucí dědic veterána, tedy prakticky provozovatel, jako šestnáctiletý neměl na papíry dosud nárok, já jsem - jak jsem již popisoval - tuto příležitost, již skýtal branecký kurz Československé lidové armády, velkopansky zahodil, Fanda s ještě neoschlým razítkem měl strach z tak rychlých vozů a víc se nás nevešlo.

Vezmu-li v potaz stáří dekávky, byla to čiperka. Chvilku jí trvalo, než se její malý motor rozpovídal, ale pak uháněla jak kardinál od Domažlic. O to větším kumštem bývalo ji potom zastavit, a k tomu v situaci, která to přímo vyžadovala. Žádná ábéeska, nýbrž poctivé táhlo a vytrénovaná noha. Měli jsme možnost tuto symbiózu techniky se svalovou hmotou vyzkoušet kousek od Pelhřimova. Zelený Jaguár s námi uháněl Vysočinou, do svištícího větru si prozpěvovala opotřebovaná ložiska svou chraplavou častušku a průvan si staženými okénky pohrával s jemným chmýřím našich imitací mužných knírů a rošťácky rozptyloval popel ze startek v pevně sevřených rtech tvrdých chlapů. Převodovka vydávala charakteristický zvuk starších kočárů (asi jako když se mele písek) a měnila jeho frekvenci na mletí štěrku pouze v momentech, kdy Bob pomocí jakési zahnuté kliky trčící z palubovky vyvíjel snahu o změnu rychlostního stupně. Později jsem se s podobnými tóny setkával i u Moskviče.

Sjížděli jsme právě lesem po prašné vozovce typu "v zimě se neudržuje" a zrovna když jsme překračovali MACH 1, objevila se v průzoru zatáčka tak blízko a tak prudká, že by při dobré vůli nešla projet ani na jednom kole. Bob vytřeštil oči a postavil se na brzdu, ale jediným výsledkem tohoto úsilí byl rachot v kufru, jak se mezi sebou hádalo nářadí s heverem, a hořící ostrůvky asfaltu z dob první republiky, vznícené třením poctivé pryže. Takřka na poslední chvíli mé cvičené oko stopaře postřehlo vlevo mezi maliním stezku vyšlapanou od zvěře a nesouvisle artikulovanými zkratkovitými skřeky orangutana ze Sumatry jsem strohým, leč důrazným gestem nahnal kočího tím směrem. Prosvištěli jsme zelení, přibrali do kabiny poctivou smrkovou větev a pár borových šišek, očesali nárazníkem kapradí v délce sedmdesáti metrů, rozmetali hajnému polena naskládaná do metru, uložená tak debilně uprostřed trasy pro terénní vozy, a když už jsme pomalu nabývali jistoty a stávali se pány situace, nadskočilo přední kolo na pařezu po statné sosně a mladá břízka zachránila vynořivší se krmelec před katastrofou.

Ještě drahnou dobu jsme seděli v kokpitu a snažili se každý sám za sebe porovnat v hlavách tu smršť rychlého sledu událostí, které se v těch několika vteřinách stačily odehrát. V nastalém tichu se mi dokonce zdálo, že slyším v dáli výt vlky, ale to jen Fandovi vzadu z právě prožitého stresu začalo kručet v břiše. Po uvolňujícím smíchu jsme se vysoukali ven a zjišťovali škody na autě, které nám neříkalo pane. Když byly odstraněny veškeré maskovací prvky z bohaté okolní flóry, udivil nás dobrý stav vozu. Řekl bych, že příroda dopadla mnohem hůř. Les za námi vypadal jak po přípravě na stavbu plynovodu. Ale i když se podařilo vytvořit srnám dvouproudovou dálnici namísto neznatelné cestičky, dostat tu zapadlou mrchu zpět na okresku byl vpravdě nadlidský výkon. Celé dvě hodiny jsme dobývali píď po pídi našeho cizího veterána jak chrabří námořníci Sevastopol ze spárů fašistů. Podařilo se nám nemožné i bez pomoci těžké techniky, jen díky dokonalé souhře celého týmu, dvou pák z dubových haluzí a strachu ze zákona schválnosti, který praví, že policajti jsou všude, jen ne tam, kde by měli být.

Pelhřimov jsme po krátkém hlasování vypustili. Domů jsme jeli polovičním tempem, vedeni částečně čerstvě nabytou nedůvěrou ve schopnost brzdicích prvků a částečně vyplašeni neobvyklým vrzáním linoucím se od kola naraženého pahýlem borovice, kterého tam před karambolem nebylo. Navzdory chmurným myšlenkám dosáhli jsme cíle bez jakýchkoliv dalších trestných bodů. Na rohu, před restaurací U Vašáků, vylodila se naše posádka bez šrámů na těle či na duši, s vidinou spláchnutí nebývalých zážitků, a Filin nastartoval s bohulibým úmyslem vrátit přibližovadlo do stáje a obratem doplnit naši společnost u pěnivého moku. Už jsem sahal na kliku dveří osvěžovny, když se do vrnění odjíždějícího dvoutaktu ozvala tupá kovová rána. Jen neradi a s neblahým tušením jsme se otočili po směru krátkého, avšak pronikavého skřípotu a spatřili rýhu v dláždění, na jejímž konci stál zelený Jaguár na pravoboku, opřen o obrubník, zatímco kolo vesele poskakovalo směrem k Sázavě. Z opláchnutí jazyka ten den už sešlo, měli jsme co dělat, abychom uvedli stav techniky do nenapadnutelné pojízdnosti. Od dalších výletů bylo raději upuštěno a do nástupu k obraně vlasti jsme využívali jen nohy a vlak. Ještě jednou se mi však dostalo privilegia použít služeb zeleného nezmara - asi rok poté.

Týden dovolené placený ministerstvem obrany mi skončil a návrat od civilního života jsem vědomě protahoval až do krajnosti. Dobře rozjetý večer bylo škoda utnout v nejlepším a nepřítomností mé kytary by společnost očividně strádala. Přítel Filin navíc rozmařile prohlásil, ať si nelámu hlavu s hromadnými prostředky, že mě odveze starým dobrým zeleným Jaguárem, ale až kolem půlnoci, to že už aspoň nikde nebudou chlapci ve stejnokrojích téže barvy. Byli. Před Hradcem zakroužilo nad silnicí červené světlo služební baterky a nás v první chvíli napadlo, jestli nebude nejlepší vletět do pole a ujíždět.

To první by nejspíš nebyl problém, ale o druhé části bleskově vypracovaného plánu by se dalo s úspěchem pochybovat, proto řidič nejistou nohou sešlápl brzdový pedál a nasadili jsme nevinné výrazy. Vsadil jsem na kolegialitu uniforem a rozehrál etudu zkroušeného vojáčka, nestíhajícího návrat k posádce. Ten starší se podíval na hodinky a chápavě se chystal pokynout k odjezdu, leč mladší, pilný člen hlídky si nechtěl nechat ujít příležitost zkontrolovat papíry. Nahlédl do řidičáku vytaženého ochotně z kastlíku, kouknul na Filina a na fotku a zase na Filina, načež se podezíravě přeptal, kolik je mu let. "Devatenáct," přidal si kamarád bez mrknutí oka dva roky a podíval se s líčeným údivem příslušníkovi přes rameno. "Ježíšmarjá, já v tom fofru vzal tátovy papíry, budeš asi muset dojít pěšky," otočil se ke mně. "Víte co, jeďte a udělejte si v tom doma pořádek," zbavil se vtipně tušených komplikací zkušenější esenbák a my jsme s díky vystřelili směr Jaroměř, než si to rozmyslí. Po ukončení povinné služby pro svou vlast jsem se s kamarádem Fildou vídal takřka denně, ale dekávku jsem tu noc spatřil naposled. Ani nevím, kde složila své staré plechy.