Mé sportovní doteky

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Mé sportovní doteky

Zdeněk "Fakír" Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Olympiáda je už pár dní za námi, emoce vyprchaly, odborníci vyvozují závěry a sportovci se (po vylízání ran) budou připravovat na další klání. Ortodoxní divák opět přejde na český čas, večer spát, ráno vstávat. Já jsem byl v klidu, pouze některá hokejová utkání jsem si nenechal ujít, pochopitelně hlavně ta, kde hráli naši. Tentokrát to sice nevyšlo tak, jak jsme si všichni přáli, ale není každý den posvícení, kluci rozhodně nezklamali. Zvlášť zápas se "sbornou" se mi velice zamlouval, jen je škoda, že protivníkův brankář měl zrovna svůj velký den. A i když jsou pro nás od osmašedesátého tyto duely jakousi prestižní záležitostí s politickým podtextem, po našem vypadnutí ze soutěže jsem si poprvé v životě přál, snad z nostalgie, aby zlato tedy získali Rusové, když už ne my. Ale naposledy. Příště už je naše. Viděl jsem Katku, jak si jela pro bronz i Alešův zlatý skok. (Mimochodem, vzpomínáte na Rašku? Disciplína to byla sice trochu jiná, ale skok stejně krásný...) Pochopitelně i mě, jako asi každého Čecha, těší každý podobný úspěch našich sportovců. I když já sám si se sportem zrovna dvakrát netykám, u televizoru neřvu a na stadionech nemávám vlajkou, fandím každému, kdo naši zem ve světě nějak proslaví.

Já na to nemám buňky, mě už by nedostali ani na boby, natož metat salta na prkýnku. Nepocházím z rodiny sportovce, nýbrž hudebníka a umělce, tudíž jsem nebyl honěn po ránu na tréninky, pouze odpoledne na piáno do hudebky, ale na reprezentaci to nebylo. Pokud tedy nepočítám své známé pěvecké extempore, odměněné namísto medailí soudem. Mým nástrojem tehdy už byla kytara, klavír upadl v zapomnění, vozit ho na čundry by ostatně bylo technicky obtížné.

Co se sportu týče, první pokus jsem učinil již dávno před muzikantským obdobím, a to ještě v předškolním věku. Máma si byla poklábosit s kamarádkou a já jsem dostal míč, abych se zabavil. Během pěti minut jsem se postaral o dobrou zábavu všem okolo. Můj pokus o zkrocení toho kulatého mrštného futrálu na vzduch skončil zlomenou nohou. Nějak mrška sjela po tom zaobleném nesmyslu, já, nemaje opory, padnul jsem na zem, končetina se pode mnou zkroutila a nevydržela nápor těla. Od té doby mi fotbal nic neříká. Jako školní dítko jsem pokoušel brusle, lyže i sáně. Snad bych si ještě dovolil rozvinout čas lyžování o skoky. Na okraji Havlíčkova Brodu byl perfektně členitý terén, kde se jezdívaly motokrosové závody "Zlatá tryska Vysočiny", a to byl vynikající areál pro testování atletické všestrannosti: od sáňkování až po sex, dle věku a zaměření uživatele. Tam jsme si vždycky v zimě zbudovali ze sněhu skokanský můstek, pěkně na prudkém svahu, který končil v rozsáhlé bažině. Soutěžilo se o nejdelší skok, bez ohledu na styl či provedení dopadu. My zkušenější borci jsme padali až mezi suché rákosí na zmrzlé bahno, kde rozhodovaly o vítězi centimetry. Ti méně zdatní a odvážní končili v půli kopce a dolů se dokutáleli. Padalo se na záda, na hubu a zřídka na nohy. Mimo vyraženého dechu a tu a tam zlomené lyže se ovšem kupodivu nikdy nic vážného nestalo. Když řádně mrzlo, polila se dráha vodou a vytvořily se podmínky pro bobování. Na prkýnko se přišroubovala želízka od starých bruslí a jezdilo se po ledě dolů. Mistrovské boby se skládaly ze dvou prken a tří bruslí a byly říditelné. V létě stačilo místo želez přidělat kolečka od kočárku a takto boby přeměnit na soutěžní káry.

Hokej měl pochopitelně své místo mezi kluky snad v každém koutě republiky. O tom jsem se již také zmiňoval. Ale nemuselo se nutně hrát na rybníku, řece, nebo "zimáku". Pamatuji se, když pár nadšených otců v paneláku využilo zatravněnou plochu před domem, přes noc chodili kropit a nás děti ráno překvapilo parádní kluziště hned přede dveřmi. Hrálo se dlouho do noci za umělého sídlištního osvětlení. A k naší velké radosti se tátové aktivně do zápasů zapojili. Hokejem v té době žil celý Brod. Zimní stadion byl postaven z převážné části díky brigádníkům z místních továren, a tak snad každý třetí občan na něm měl svůj podíl. A když hrála Jiskra, bývalo plno. Čečetku, Kubáta, Beránka, Chytráčka a spoustu dalších znali všichni. A nejen doma. Vždyť i v Jihlavě Broďákům od nepaměti přezdívají Chytráčkovci. A nelze opominout bratry Holíky, Suché, dnešního slavného trenéra Augustu, Chalupu a řadu jejich následovníků. Těžko potom najít kluka, který by hokej nevyzkoušel. A když nebyl led? Stačil plácek, hokejka a tenisový míček, hrálo se bez bruslí. Teď je to, myslím, také jeden ze špičkových sportů.

Ve škole se zase v hodinách tělesné výchovy hrávala tzv. vybíjená, košíková se tehdy ještě moc nenosila, snad byla moc americká. Z nářadí mi vyhovovala tak akorát švédská bedna a žíněnka. Hrazda se svými výmyky a shyby nebyla mým přítelem. Ať jsem mrskal nohama sebevíc, nahoru jsem se nepřitáhnul, i když ruce v mém případě nikdy neměly moc co zdvihat. Mohu se cpát od rána čímkoliv, gram sádla se na mně neudrží. Vyšplhat na tyč nebyla též moje doména, ale stromy mi potíže nečinily. Dokonce jsme jednu dobu měli v lese přírodní sportoviště, kde byla skupinka jakýchsi stříbřitých jedlí, přičemž naší oblíbenou zábavou bylo vylézt na vrchol stromu, obkročmo nasednout na větev, chytit se rukama a sjíždět dolů jednu větev po druhé, neboť rostly pěkně nad sebou. Po mnoha tréninkových hodinách vypilovali jsme tuto disciplínu téměř k dokonalosti. A pak se sjíždělo už jen na čas. Možná bych jednou se svými skvělými výsledky v tomto odvětví udělal díru do světa, kdyby začátek konce nepřivodila jiná díra, kterou jsme objevili cestou na naše kolbiště. Byla na břehu rybníka pod pařezem a létaly z ní divoké včely. Nebo vosy? Už ani nevím. Vím ale bezpečně, že nás to přitahovalo a nenechávalo v klidu, až jsem musel předvést svou vůdčí osobnost a zašťoural v té dutině hrdinsky klackem. Malý moment, jsa sledován svým fanklubem z uctivé vzdálenosti ze silnice, opájím se pocity vojevůdce, který právě převedl slony přes Krkonoše, a zálibně naslouchám stupňujícímu se hučení v kořenech. Poté vyletěla četa průzkumníků a já jsem nepatrně znervózněl. Pomalu ustupuji, abych nevypadal jako srab, a sleduji kroužícího nepřítele. Jeden z nich asi podal zprávu do hnízda, že objevili toho kreténa, co jim boural kvartýr. A v tu ránu vyrazilo na zteč několik stovek krvelačných bojovnic. Svůj ústup měním v obstojný sprint. Teprve když hravě předbíhám své mužstvo, odvážím se otočit. Nikde nikdo. Těm bodavým mrchám jsem uniknul. Zvolním krok a ledabyle vyčkávám příchod kamarádů. Vzápětí se objevují v zatáčce a můžou se potrhat smíchem. Z toho usuzuji, že nebezpečí je za námi. Nebylo za námi, nýbrž za mnou. A to velice těsně. Kluci ztuhli a řvou na mě: "Sundej bundu!" Jat neblahým tušením, v mžiku stojím v tričku a lehce pobledlý sleduji větrovku, mizící pod tmavým rojem. Ty potvory se mi usadily na zádech a celou tu stovku běžely se mnou.

Kupodivu jsem neutržil ani jeden štípanec. Letka se zvolna odtrousila domů a my mohli pokračovat do svého areálu. Zaujali jsme pozice na svých jehličnanech a na písknutí zahájili obvyklou soutěž ve sjezdu. Ve chvíli, kdy jsem obemknul horní větev, a tím pokrčil nohy, bylo mi jasné, že zvítězím. Jedno žihadlo jsem inkasoval pod koleno, druhé do stehna, třetí do jedné z půlek a čtvrté do oněch míst, kde dívky mají volný prostor, ale náš půdorys tam přečnívá. Ty první tři bodné rány bych ustál, ale ta poslední vyslala k mozku tak silný signál, až vyrušila povel "drž se" a já se řítil k zemi rychlostí kondora bez křídel. Byla to taková prda, až spadlo několik veverek z okolních smrků. A nedivil bych se, kdyby naproti nám vypadlo z kapes pár klokaních batolat. Chvíli jsem lapal po dechu, ale štiplavá bolest v rozkroku mě rychle postavila na nohy. Módní široké tepláky s vypáranou gumou v dolní manžetě, v jejichž záhybech se skrývaly celou cestu čtyři kusy drzého hmyzu, jsem svléknul snad ještě před dopadem. Když jsem se námořnickým krokem a se zkřivenou tváří, navíc za neutuchajícího pochechtávání svých bývalých přátel, kolébal k domovu, věděl jsem bezpečně, že s tímto druhem sportu končím. Je nebezpečný, a to zejména vzhledem k možné alternativě budoucího založení rodiny. Svou tělesnou zdatnost mohu jistě zdokonalovat vhodnějším způsobem. Existuje mnoho dalších disciplín, kde není třeba se obávati jakékoliv újmy na zdraví sportovce.

Alespoň jsem si to myslel.

Člověk za pradávných časů, když ještě neexistovali zedníci, byl nucen žít a pohybovat se v přírodě a při té příležitosti, i díky tomu, že nemusel chodit do práce, mohl vynalézat různé sportovní náčiní a soutěžní disciplíny. A tak třeba z házení šutrem po kořisti či nepříteli vznikl vrh kladivem a koulí, vypilovalo se metání oštěpem a lukostřelba, odkopnutí připáleného masa na kraj osady dalo signál k prvnímu fotbalovému utkání a zimní sjezd s kopce s kusem zmrzlého mamuta k "Veliké řece" byl prvopočátkem sáňkování či bobování. Naše lezení po stromech tedy nebylo žádné novum, pouze jsme to měli v genech. A sprint před divokými včelami určitě objevilo již dávno mnoho našich předků.

Tudíž je možno s jistotou usuzovat, že i plavání přišlo na svět už před Kristem a určitě se nemálo průkopníků tohoto odvětví muselo utopit, než náčelník kmene uznal za vhodné styly prsa, kraul, motýlek, ouško či znak. Lze však předpokládat, že se začínalo tzv. čubičkou. Já jsem, kupodivu, tuto variantu vstřebal až jako druhou. První bylo "splývání", což nás učili zkušení vedoucí oddílů na pionýrském táboře. Na první pohled se to zdálo celkem snadné. Stačilo se nadechnout, položit se po proudu Želivky na vodu jako prkno a s nataženýma rukama se nechat unášet proudem, dokud stačí kyslík. Vymakaní borci dokázali za jízdy vynořit na moment hlavu, nasát vzduch a pokračovat v plavbě tímto způsobem třeba až na Slapy. Já ne. Po třech metrech mi nohy sjely ke dnu. Buď je mám těžší než zbytek těla, nebo mi musel unikat vzduch někde těsně před nimi. Ale kdo dosáhl mety deseti metrů, získal titul plavec a k tomu na plavky nášivku se třemi vlnkami. A to byl motor, který mě hnal kupředu. Vrátit se domů bez této ozdoby zdálo se mi býti velice potupné. Vím, že sudí přimhouřil oko, možná i obě, ale před odjezdem se můj plavecký dres pyšnil skutečně vlastnoručně našitou ozdobou.

Dmul jsem se pýchou, když jsem rodičům na chatě předváděl v rybníku svůj um. A do konce prázdnin už se rozhýbaly i končetiny a psím stylem bych si troufnul přeplavat i La Manche. Samozřejmě po proudu. Tímto jsem si začal s vodou tykat a bylo jen otázkou krátkého času podmanit si zcela tento živel a zařadit se mezi obojživelníky. Skoky do vln na sebe nedaly dlouho čekat. Nemám ovšem na mysli ty nohama napřed, nehodné celého muže. Dívkám, polehávajícím na hrázi rybníka Hajdovec, imponovalo, když jsme mezi nimi proběhli a vrhli se do vody stylem "starťan", což jsme za jejich nepřítomnosti pilně trénovali. Pár dní jsme sice měli skoro všichni zarudlá břicha, přítel Láďa se dokonce přetočil nad hladinou tak efektně, že měl do červena i záda, ale nakonec jsme přípravu zvládli a mohli se směle předvádět. Machrovali jsme až do té doby, než si Jirka při běhu mezi svršky našich obdivovatelek navlékl na nohu tašku jedné z nich a sklouznul po kamení jak vyplašený lachtan, sedřel si kožešinu od hlavy až k patě a obsah kabely cestou ke dnu utopil. Nevím proč, ale skákání nás přestalo nějak zajímat.

Avšak muži jsou vynalézaví, takže nový druh sportu na sebe nedal dlouho čekat. Na strom, který se nakláněl nad vodu, bylo upevněno lano s navlečenou trubkou coby držadlem a efektní vzdušná cesta ke koupeli byla na světě. Na té houpačce se řádilo dlouhé roky a vyřádily se na ní všechny věkové kategorie, od dětí až po dospěláky. Podobný nápad nám přišel na mysl při našich toulkách v nedalekém opuštěném lomu. Vedla do něho zarostlá cesta údolíčkem, obešel se kopec a druhým úvozem ven. Na jednom vršku stál vysoký modřín a naproti urostlá bříza. Mezi kamením se povalovalo různé haraburdí, pozůstatky z doby, kdy se tu lámal kámen. Vozíky, kolejnice, lana, trubky, kladky a jiné zajímavé poklady, svádějící klukovské duše k aktivitě. Vyčistit kus kolejí, nakulit na ně zrezivělý vagonek a navzájem se vozit a vyklápět bylo pro nás maličkostí, ale na dlouhé vyžití to nebylo. Dali jsme se tedy na vzpírání, k čemuž přímo vyzývaly jednotlivé nápravy s kolečky, poházené mezi kamením. Každé volné odpoledne byl poctivý trénink a nedali jsme si pokoje, dokud se nám nepodařilo činku dostat nad hlavu. Ale nic zdravého v tom také nebylo, neboť Láďa s ní jednou pozadu odpochodoval do křoví a měli jsme co dělat, abychom jej zpod ní vysvobodili. To už nám však nedopřával klidu pohled na modřín a protější břízu, jejichž umístění v terénu bylo jako stvořené pro jednoduchou lanovku. Tu jsme nad údolím přímo viděli. Od vize k činu jsme ve svém mládí neměli daleko, teorie byla ihned uváděna v praxi. Klubko kvalitního lana jsme vlastníma rukama vyrvali zpoza kamení, umně ho připevnili ke statnému stromu na vršku pomocí nalezených svorek a natáhli jej až na protější kopec. I po řádném napnutí docházelo k poměrně velkému prověšení, což nás netěšilo, ale nakonec bylo dobře, že nebylo v našich silách dosáhnout dokonalého "vyšponování". První a zároveň poslední jízda nás o tom brzo měla přesvědčit. Nastal den "D". Kladka, s vtipně navlečenou hadicí coby držadlem, byla nasazena a pojezd byl připraven k akci. Petřínská přepravní společnost by zbledla závistí. Zbývalo jen vyřešit, kdo bude mít tu čest být prvním vzduchoplavcem. Nelosovali jsme. Rada starších chytře určila nejmladšího, protože se přeci jen jednalo o pole nezorané a pud sebezáchovy u nás vyspělejších měl navrch.

Benjamínek neodporoval, aby stoupnul v ceně, i když bylo patrno, že by se nezlobil, kdyby o tuto výsadu přišel a i jeho tepláky se zdály býti mezi půlkami jaksi přiskřípnuté. Ale couvnout nešlo. Chlácholili jsme se navzájem, že je to sice vysoko, ale krátký úsek. A akce! Jezdec se zavěsil, pokrčil nohy, my, spolutvůrci náčiní, jsme mu postrkem dodali "švuňk" a Jára vyrazil. Do půli cesty nabral slušnou rychlost. Vše nasvědčovalo tomu, že se jedná o dokonale vymyšlenou novou kratochvíli, kterou by se dalo s úspěchem konkurovat barrandovským kaskadérům. Průkopník se blížil nezadržitelně k cíli, naprosto bez úhony, dokonce s nadšenými výkřiky na rtech. Jejich intonace se však začala znenáhla měnit. My, stojící na pevné zemi, jsme na sebe pohlédli a bylo nám jasno. Dráha končí na tvrdém kmenu! Jardův zděšený výraz jsme zezadu mohli jen tušit, ale určitě tam byl. Zahlédli jsme pouze vystrčené nohy, které jen chabě simulovaly airbag, ozvalo se tlumené žuchnutí a pak už ticho. Jen několik větviček se sneslo k zemi na ležící tělo pokusného králíka s naraženou pánví a zubem vyraženým vlastním kolenem. Vyplašeně jsme ho běželi sebrat, ale než jsme se k němu vyhrabali, s úlevou sledujeme, jak se zdvíhá ze země a dokonce se směje. Nejspíš z radosti, že přežil.

Mohlo to dopadnout hůř, ale s tím si nikdo tehdy rozhodně hlavu nelámal. Cestou domů se všechno ještě několikrát probralo, lano bylo čím dál tím víc napnuté, trasa mnohem delší a Jarda byl hrdinou dne. Tento výkon nikoho už ale ani nenapadlo opakovat, takže naše skvostné dílo od té doby sloužilo jenom unaveným vrabcům.

Většina sportů je zkrátka zdraví nebezpečná. Dokonce i pasivní sportovec, prostý divák, se často dostává do situací, kdy mu jde o život. Ale ještě jsem neslyšel o nebezpečném úrazu třeba při stolním tenisu. Pravda, i zde si lze vyvrtnout kotník, získat bouli na čele úderem o hranu stolu, otok oka od prudce letícího míčku či odřené ucho od špatně provedeného backhandového úderu. To všechno mám odzkoušené. Můj otec, jak jsem již dříve předeslal, ač nesportovec (pokud nepočítám vrcholový mariáš), měl tvořivého ducha. A tak jednou zachránil před likvidací dvě velké desky z jakési silné překližky, pečlivě je vykytoval, vyhladil a natřel a vyrobil tak parádní pingpongový stůl. Vyřezal pálky, potáhl je mechovou gumou, zakoupil míčky a síťku a před chatou probíhaly urputné souboje. Táta řádil se strýcem, který i přes čtyřky prsa a devítku břicho překvapoval svou pohyblivostí a já, nemaje adekvátního soupeře, jsem jen zíral a čekal, až některý z nich osiří a vezme mnou zavděk. Sestra nepřipadala v úvahu, neboť měla výšku stolu. Přesto jsem se časem slušně vypracoval v obstojného sekundanta oběma dospělým borcům a dokázal je nejednou porazit. Že platí, co se v mládí naučíš..., jsem zjistil nedávno na horách, když mě vyzvaly synovy spolužačky k zápasu v klubovně. Rozhodně jsem si neudělal ostudu.

Stůl nebyl jediným sportovním náčiním, které šikovný tatík vyrobil. Jednou, když už jsem čundroval a víkendy trávil jinde a jinak, přijel jsem za rodinou načerpat sílu a finance a na rybníku ségra proháněla kutilsky sestrojené šlapadlo. Už se na něm projížděly její děti, naše děti a čeká na další generace, neboť tento unikátní kousek udržujeme s Matoušem v chodu. Jednou ho možná dokonce věnujeme Muzeu Přemka Podlahy.

Neopominutelnou kapitolou mého sportování byla samozřejmě i cyklistika. Když mé nohy dorostly do patřičné výšky, dostal jsem k Vánocům kolo zn. Pionýr. Byl to tehdy výkřik socialistické techniky pro mladší žáky. Jako takové se vlastně udrželo až do sametu, než k nám kapitalisté začali vozit své výtvory. Nic jiného v této kategorii náš trh nenabízel. Ale vlastně toho ani nebylo třeba. Bicykl byl pevný, lehký a poctivě vyrobený, takže je mnoho exemplářů ještě v provozu. I my máme jeden kousek ve sklepě, možná se ještě dostane ke slovu.

Ten, co mi přinesl Ježíšek, byl už také několikrát děděn, ale lakýrník a písmomalíř Fialka si s ním pohrál a už tenkrát mu dokázal stříknout metalízu, že kolo vypadalo jako právě vyjeté z fabriky. Naučil jsem se jej mistrně ovládat a odložil ho, až když jsem škrtal koleny o řídítka. Pak bylo delší dobu utrum, na jiné nebylo. Tento handicap jsme překonali s přítelem Láďou hned, jak na nás přišlo kutilské období, což zná zajisté nejeden kluk. Do lomu u Hajdovce totiž začali svážet železný šrot, což podněcovalo náš zájem o vědu. Nepřeberné množství všelijakých vraků, hejblat, vyřazených strojů z továren i prosté občanské železo bylo uskladněno na hromadách, bez oplocení a bez hlídače celé roky. A tuší někdo, za jakým účelem? Pro nás to byl ráj. Netrvalo dlouho, než jsme při probírání pokladů přišli na to, že haldy obsahují i různá torza jízdních kol. Při troše umu nebyl problém vytahat lepší kousky a sestavit z nich velocipedy schopné pohybu. Pravda, o gumách na ráfku se nám mohlo jen zdát, ale to nám nemohlo zabránit v osedlání našich nových ořů a testovací jízdě přes park do města. Netvrdím, že to bylo pohodlné, cítili jsme na těch kostitřasech každý kamínek, ale za tu psinu to stálo. Na náměstí stroje nádherně rachotily po dlažebních kostkách, my jsme vesele pokřikovali na známé a vytahovali se před holkama. Kolemjdoucí se pobaveně usmívali, až na jednoho. Ten ovšem nešel kolem, nýbrž vyloženě po nás. Měl nevlídnou tvář a modrou uniformu. Pamětníci a znalci historie zajisté tuší, že se nejednalo o ajznboňáka, v modrém se tenkrát vyskytovali i příslušníci SNB. Ti dbali (kromě jiného) o bezpečnost silničního provozu. A tu jsme my na svých samohybech evidentně ohrožovali. Ruka zákona nás vyzvala k sesednutí a přísně počala vyjmenovávat hrubá porušení pravidel - přední brzda, světlo, odrazka, pláště, no, bylo toho pro každého na dobrých dvacet korun pokuty. A že to byl pro nás sakra peníz. Přesvědčili jsme toho neúprosného strážce pořádku, že naše kapsy zejí prázdnotou, načež nás vyzval, nechť si příslušný obolus zaběhneme vyzvednout domů k rodičům, on že si počká, ale naše dopravní prostředky si ponechá do zástavy. Nasadili jsme zkroušené tváře a simulovali odchod pro pokutovné, orgán si doličné předměty opřel o kašnu a vartoval. Nevím, jak dlouho čekal, než mu došly souvislosti, ale za týden, když jsem dostal odvahu vkročit na rynek, už tam nebyl. Možná pomáhal zakládat oddíl jízdní policie, když tak lacino pořídil pomůcky. My jsme neváhali a dali jsme si dohromady nové stroje. Za pomoci klukovských handlů a kapesného už byly patřičně vybaveny a přesto, že měly dámské rámy, dokázali jsme na nich najezdit spousty kilometrů. Odpolední výpravy na trase Česká Bělá, Chotěboř a zpět do Brodu byly běžnými výlety. Dnes mě vyděsí jeden kilometr.

Jeden ze členů naší party, Slávek, měl přísné rodiče, lépe řečeno otce, a tak nepřipadalo v úvahu, aby si sestrojil a přitáhnul domů vlastní samohyb. Když však sekal dobrotu a jeho táta byl v dobrém rozmaru, mohl si vyjet na jeho pánském kole, na němž denně cestoval do práce. No, na kole, byla to vlastně taková plečka, nejspíš válečná kořist, nebo snad na něm dokonce rozváželi komunisté pozvánky ke "Kaštanu", když tam v jedenadvacátém zakládali stranu. Chraň však Bůh, kdyby ho odřel nebo snad jinak poškodil. To by ho čekal postih řemenem, rodič byl sedlář, tudíž měl na tyto výchovné pomůcky dobrý materiál. Jednou po večeři, jako už mnohokrát, byl Sláva odvolán z našeho zevlování na rohu ulice. Dostal obvyklý příkaz: zajet pro trávu králíkům. Stačilo ušlápnout zhruba dvě stovky metrů na naše rejdiště, kde se jezdívaly motokrosové závody, tam bylo zeleného na výběr. Vyfasoval šlapacího veterána, košík a dobře míněnou radu: "Ať jseš za půl hodiny zpátky. A žádný voloviny!" První volovinu udělal hned za rohem, když mě vzal na rám. Druhá následovala vzápětí, konkrétně při sjíždění mírného kopce. Něco křuplo, let vzduchem, pak chvíli nevím... a najednou se probírám v prachu cesty, s nosem zarytým v zemi.

Mozek pomalu naskočil. Přemýšlím, co se vlastně děje. Vedle mě vstává můj řidič a já sleduji, že má místy potrhanou pleť, ze které se dere z těla krev. Ohledávám opatrně sebe a zjišťuji totéž. Roztržená nohavice, odřené koleno, naražená polovina pánve, sjetá kůže na rukou, ťuknuté rameno a odkapávající obličej. Na ten nebylo vidět, ale Slávek byl jak zrcadlo. U nedalekého domku registruji několik lidí, z nichž jeden seběhl k nám a nabídnul odvoz do nemocnice. To už víme, že nám vše funguje, a tak odmítáme. Slávu žene špatné svědomí domů. U vehiklu praskla při nadskočení v dolíku vahou dvou osob vidlice, tudíž ho čekalo vysvětlování. Posbíral trosky a košík bez trávy a na rozcestí jsme se rozešli s tím, že se u nich nebudu ukazovat, než mi zmizí z obličeje silniční lišej, aby rodičům nedošly souvislosti.

Máma byla u vytržení, když mě spatřila, to si jistě každý dovede představit. Důkladně mi vydrbala z ran prach a škváru a zalila mě kysličníkem, což se dokáže vrýt do paměti na dlouhou dobu. Celý následující den mi bylo šoufl, zřejmě lehký otřes mozku, i když táta tvrdil, že je to nemožné, protože žádný mozek nemám. S kamarádem jsme se tajně sešli, a to už jsme měli legraci z toho, jak máme strupy na stejných místech. Jenom dodnes nechápu, že můj trčící orlí nos zůstal zcela nepoškozen a pod ním mám trvalou jizvu. Slávek prý kupodivu nedostal ani výprask, dokonce ho litovali a nalili mu panáka slivovice, což jsem mu záviděl. Zajít k nim jsem si troufnul, až když byly naše tváře jako prdelky nemluvňat. Až za čas nám Slávkova starší sestra prozradila marnost našeho konspirativního chování, neboť jeden z čumilů rodiče aktivně informoval, ještě než přítel došel s vrakem domů.

Později jsem zdědil po starším bratranci "sportku", sice bez přehazovačky, ale oproti ostatním klukům jsem byl o kategorii výš. Stopařky na rám jsem ovšem nikdy nebral. Není nad vlastní zkušenosti.

Když vyťukávám do klávesnice svoje vzpomínky, nestačím se divit, když to tak shrnu, ke kolika sportovním odvětvím jsem přičichnul, ač se považuji za sportovní antitalent.

Jako účastník pionýrského tábora jsem byl zasvěcen do tajů hry gorodky, hrával jsem kuželky i šipky, tehdy ještě pod názvem "Býčí oko", a jako školní dítko jsem býval členem orientační hlídky, která sbírala medailová místa v okresních přeborech. Nemohu pominout volejbal, který mě držel dokonce několik roků, a i když už si nevzpomínám, jak jsem se k němu dostal, hrával jsem ho nakonec aktivně za dorostence. Ze začátku bylo podstatné, že jsme měli tréninky společně s děvčaty, a to v dobách, kdy se nám zapalovala lýtka.

První tykání s touto míčovou hrou probíhalo v zimě a z toho důvodu se konalo v tělocvičně zemědělské školy na konci města, domů se odcházelo v houfu už za tmy a to byla velice vhodná příležitost k utužování kontaktů, které byly navazovány během hry. Hned ze začátku jsem padl do oka jedné přírodní blondýně, sice trochu vytáhlé, ale už dobře vyvinutých tvarů. Byla o rok starší, chyběl jí už poslední semestr do dokončení povinné školní docházky, perfektně smečovala a nádherně se smála. Bohužel, nejvíc k smíchu jí bylo, když mi trenér hodil medicinbal, ten mi vymknul palec a udeřil mě do nosu, až jsem si zakrvácel triko. No, prostě holky. Ne že bych se urazil, ale čekal jsem spíš, že mně bude litovat a nějak hezky ošetřovat. Ještě párkrát jsem ji vyprovodil, aby se neřeklo, ale pak jsem ten slibně se vyvíjející vztah ukončil. Stejně se mi do chomoutu ještě nechtělo. A dobře jsem učinil. Netrvalo dlouho a všimnul jsem si, že na ni čekává nějaký voják, nosí jí bágl a každých dvacet metrů se oblizují. Kdybych včas necuknul, byla by to mohla chtít i po mně. A zase by se tak blbě smála.

Zjara už se hrálo venku na hřišti a už se na nás dalo koukat. V létě jsme dokonce vyhráli jakýsi turnaj, trenér nám děkoval a každý z nás dostal padesát korun, jakési startovné, nebo snad diety, už nevím. Ale vím docela přesně, jak jsme naše vítězství oslavili. Koupili jsme si pomerančový likér, neboť měl nádhernou barvu, a ve třech jsme ho zmařili. No, to se jen tak říká. Ve skutečnosti zmařil ten likér nás. Zápasy mužů už jsme viděli v mlze z nedalekého houští šeříků, které kupodivu vonělo ještě asi týden pomerančovou kůrou. Chtěl jsem po tomto zážitku skoncovat s volejbalem, ale pak jsem své rozhodnutí změnil. Přestal jsem pít likéry oranžové barvy.

Aktivní dospěláci zrovna v tom roce vytvořili mezi paneláky, kde jsem bydlel, volejbalové hřiště a kdo měl chuť, šel si tam po večeři zapinkat. Byl jsem tam pečený vařený a moc se mi to líbilo, už vzhledem k tomu, že ač mládě, držel jsem díky své profesionální průpravě krok s tatíkama a dokonce je i předčil. Plácalo se do míče až do tmy a scházelo se i hojně fanoušků. To už teď vidíte málokde.

Mou volejbalovou kariéru časem přetloukly jiné zájmy, a to v první řadě trempování. I tam by se však dalo mluvit o sportu. Když si jenom vybavím, co se nachodilo kilometrů, tak mě jenom ze vzpomínek bolí nohy. I když ty přesuny se odehrávaly přeci jen ve volném tempu a nic nás nehonilo. Žádné organizování, jen dle chuti. A to je rozdíl. To jsem měl možnost si ověřit později, kdy se mým dočasným působištěm stalo městečko Luže. Seděli jsme tak náhodou u piva, samozřejmě po těžké práci pro svou socialistickou vlast, a kulturně se vybíjeli mlácením do kytar, když někdo, snad žertem prohodil: "Zítra se jdou Ležáky." - "Tak jdeme taky," kontroval jsem, "a rovnou padesátku!"

Dvacet nadšených hlasů přislíbilo účast. Na večerním startu v Chrudimi se nás objevilo pět, včetně dvou otrlých žen. Vyfasovali jsme mapku s místem pro razítka kontrolních stanovišť a svižným krokem vyrazili od divadla do ulic. Hodinka lehké chůze nebyla v našich tvářích nikterak vepsána. Hravě jsme předcházeli babičky z turistických oddílů s okovanými holemi. Po patnáctém kilometru jsme zvolnili krok a dovolili si malou svačinku. Dvacátý už začínaly nohy vnímat. Ponožky v teniskách začaly nepříjemně klouzat. Na třicátém bylo nutno udělat pauzičku a opět se posilnit. Živě diskutující báby prošly kolem svým nenuceným tempem a to nás zvedlo od pikniku. Nohy se mrchy nechtěly nějak rozejít. Přestali jsme sršet humorem a zamlkle se sunuli vpřed. Chodidla reagovala na každou vlnku v terénu a připadal jsem si nějak dřevěný a špatně okovaný. Pomalu se rozednívalo. Vymetli jsme zbylé čokolády, které každý zkušený maratonec bere kvůli kaloriím a dopili rum i minerálku. Další hodina se vlekla a my také. Jazyky se lepily na patro, když jsme se dobelhali k předposlední kontrole na kraji vesnice. Dostali jsme štempl a ujištění, že nás čeká necelých šest kilometrů do cíle. Po této informaci naše tváře zůstaly kamenné, ale rozjasnily se vzápětí při sdělení, že hospoda u kostela má otevřeno a nabízí borcům občerstvení. Mozky v tuto chvíli zvítězily nad končetinami a v okamžiku jsme diktovali své požadavky k boubelatému strejcovi za výčepem. Pivo, buřty, pivo, tatranky, pivo, pivo... Úvahy, kdy asi pojede první autobus, rázně zatrhla Jitka s Marcelou. Mužská část našeho týmu se tedy neochotně zvedla a všichni společně jsme se snažili donutit těla k pohybu. Šlo to ztěžka, ale už nám bylo všechno jedno. Na pietní místo v Ležákách přiklapalo pět strojů, které se po obdržení pamětních listů skácely k zemi. Osvobodili jsme zmačkané, pálící nohy z cviček a odhodili do trávy tekuté ponožky. Jedné paní, co seděla nalevo ode mě, začalo v ten moment slzet pravé oko. Odpoledne nás kyvadlová doprava doručila zpět do Luže a moje první cesta vedla do vany, kde jsem znaven usnul. Večer už jsme však v "Liďáku" líčili své zážitky v plné síle a svěžesti.

Další ze sportů, který se mě dotknul, bylo karate. Jenže tenkrát jsme o něm věděli jen to, že se jedná o údery nohou či rukou a dobrou ranou lze přerazit cihlu. V televizi nám Belmondo nabídnul tak nejvýš pravý hák a major Kalaš řešil všechno po dobrém. Pouze Old Shatterhand se svým úderem do spánku poněkud vymykal, ale i jeho umění bylo pro Divoký západ málo východní. Ani antický hrdina Herkules nebyl tehdy od asiatů ještě vyučen. Měli jsme na vojně judistu, zápasníka i vzpěrače, ale karate na svůj posametový boom muselo ještě skoro dvacet let počkat. Byl jsem už pár měsíců mazák, když jsme zcela náhodou seděli se spolubojovníky v restauraci a pivní debata nás zavedla k tomuto málo poznanému sportovnímu odvětví. Vášnivá diskuse se stočila především k úderu nohou. Je proveditelný, nebo ne? Já, coby lídr skupinky, jsem se uvolil naprostým laikům předvést, že pro mrštného jedince není nic nemožného. Abychom zbytečně nerušili nezúčastněné hosty, zvolili jsme vtipně za předváděcí manéž pánské záchodky.

Povzbuzen několika půllitry chmelového moku vymrštil jsem před užaslými zraky přihlížejících pravou nohu do výše obličeje imaginárního protivníka s jistotou, kterou by mi i dnes ranger Walker záviděl. Nepočítal jsem bohužel s tím, že ta levá - stabilizační - podklouzne na mokrých dlaždicích. Zajisté je všem znám Archimédův zákon, který říká, že pokud se ocitnou obě nohy ve vzduchu současně, následuje pád. A pád nejenže skutečně následoval, ale navíc jsem chytnul lýtkem o pisoár a po následném tupém úderu o tuto sanitární keramiku se mi neudělalo dobře. Vypajdal jsem ven na vzduch a dostal tam takovou motolici, až jsem si sednul. Kamarádi pro jistotu přivolali sanitku a ošetřující lékař konstatoval spirálovou frakturu pravého bérce. Přesně v tom místě, kde byla kost zlomena v mém předškolním věku při seznamování s fotbalovým míčem. Tato nepříjemná událost však měla poměrně příjemnou dohru. Místo strážní služby jsem byl na ošetřovně jak na krmníku a po několika komisích jsem byl předčasně propuštěn do civilu, což mi vzhledem k nastávajícímu letnímu období přišlo docela vhod, i přesto, že Varšavská smlouva byla dočasně oslabena o jednoho muže.

Nevím, jestli můžu mezi sporty počítat i houbařství - snad ano, však se mu někdy u nás přezdívá "národní sport", ač na olympiádu se zatím neprobojoval. Kilo žampionů v obchodě se zeleninou nám připadá drahé, ale neváháme vydat třeba dvakrát v týdnu dvě tři stovky za benzin do nejbližšího lesa, riskujíce i drahou pokutu za vjezd na lesní pěšinu, pakliže jsme líní na krok. Ruku na srdce, ani já nevybočuji. Pamatuji však časy, kdy se používaly vlaky, autobusy a nohy, a to při daleko menším počtu sběračů na větší množství hub. A tak, když jsme jezdili s partou na čundry, byl-li plánován oběd v kotlíku, sesbíral jsem cestou, co rostlo, a guláš či polévka hned dostaly zcela jinou chuť, než nabízela Vitana.

Jednou jsme takhle táhli z Humpolce na Sedlickou přehradu a krátili si cestu lesem. Houby měly zrovna svůj čas, po lese bylo barevno. Mé srdce znalce jásalo, v každém pestrém kloboučku jsem viděl řízek. A jelikož spolubojovníci byli, co se stravy týče, taktéž fajnšmekři, dohodli jsme večer u piva strategický plán na příští víkend. Já vezmu strouhanku, Kablo vejce, Bob mouku, Lachtan pánev, Svojsa sůl a všichni řádné pytlíky nebo jiné nádoby na sběr potravy. Budou řízky.

V sobotu ráno jsme se tedy, jako vždy, sešli na nádraží v "tulácké krčmě", překontrolovali, zda máme veškeré kuchařské náležitosti a v devět hodin havlíčkobrodského času už nás motoráček, zvaný "humpolačka", unášel blíže ke kýženým kulinářským hodům. V cílové stanici jsme si dovolili jedno na cestu a vyrazili směr Sedlice. U hněvkovické hájovny byl nabrán kurz les, zde vytvořena rojnice a v tomto spořádaném tvaru jsme postupovali zkratkou k přehradě. Na dotazy těch zabedněných laiků, co mají sbírat, jsem odtušil: "všechno, co vidíte, já si to pak přeberu". Stalo se, jak jsem velel. Když jsme se na kraji lesa sešli a všichni vysypali do trávy své úlovky, přecházel nad tou pestrostí barev a tvarů chlapcům zrak. Vytřídil jsem muchomůrky zelené, červené a pantherové, taktéž tovar nedosahující velikosti řízku a několik podhřibů žlučových, neboť mi nechutnají, a to, co zbylo, tvořilo přesto slušnou hromadu. Některé citlivější povahy mezi námi při pohledu na ty prašivky tvrdily, že vůbec nemají hlad. Leč nenažraná většina je okřikla, když zcepenět, tak celá skupina. Rozdělil jsem úkoly, přičemž remcalové museli loupat klobouky, aby si zvykli na fakt, že převážná část lupenatých hub jest jedlá, ať jsou fialové, nebo zelené. Já jsem solil, neb mám cit, další obaloval v mouce, jiný máčel do vajec, dva proháněli strouhankou a někteří smažili a přikládali na oheň. Na konci pásu se hotové výrobky ukládaly pod celtu, jelikož houbové řízky jsou nejlepší teplé. To mi určitě potvrdí jak Novotný, tak i Vodochodský.

Náhodný turista by musel utrpět lehký šok, kdyby spatřil onu první českou lesní manufakturu. Škoda, že v té době se u nás ještě nezaznamenávaly rekordy do Guinnessovy knížky.

Práce tolika rukou v kuchyni je znát, obzvlášť je-li řízena manažerem mého formátu, tudíž za hodinku mohlo dojít k tomu hlavnímu, což jest konzumace. Opláchnuli jsme nádobí lopuchem a odkryli celtu. Z pokrmu se vyzývavě kouřilo, žaludky si hlasitě dělaly místo, my tiše taky a vleže jsme natahovali ruce k hromádce a slastně křoupali. Po prvotním ukojení hladu a slintavého reflexu (zde bez červeného světýlka), se už vychutnávalo a zbýval čas na debatu. Pochopitelně téma "otravy houbami". Probíral jsem právě muchomůrku zelenou a informoval strávníky o její nebezpečnosti, jež spočívá především vtom, že se na otravu přichází, až když je pozdě na jakoukoliv léčbu. Svojsa zblednul a prohlásil, že některé kusy, které loupal, byly zelené. Snažil jsem se ho ukonejšit: "mohly to být i holubinky, jejich nohy nerostou z hlízy". "Nohy měly odkrojené," prohlásil ponurým hlasem a bloudil roztěkaným pohledem po ostatních, marně hledaje psychickou podporu. Všichni ti zpustlíci se však drželi starého českého přísloví "můžeš-li někomu uškodit, uškoď mu". Padaly rady, že do Pelhřimova je blízko, někdo ho podpořil tvrzením, že se mu začíná točit hlava, jiný dobrák přidal křeče v břiše.

Já si dovolil dát do placu poznatky o léčení králičí metodou, která spočívala v tom, že postiženým se podávaly ke konzumaci syrové žaludky a mozky králíků, protože tato zvířata stráví tu jedovatou mršku bez následků, ba dokonce s požitkem. Výsledky léčby však byly nevalné, neboť pacient dostával dávivý reflex při spatření oné hmoty ještě dříve, než ji mohl pozřít. To už Svojsík vypadal, jako by měl ty mozečky na talíři před sebou. Dojedli jsme, poklidili ležení a vyrazili do vsi. Houby chtějí plavat. Cestou ještě padaly na Svojsův účet poznámky, jak se někomu rozklepaly nohy, ať ho do hospody doneseme, jinému zapadal jazyk a Lachtan nás zcela vážně přesvědčoval, že cítí po celém těle brnění. Po krátkém nedůvěřivém pohledu jsem mu jedinému uvěřil, protože jsem zjistil, že po celou dobu hodování seděl zřejmě v mraveništi. A tak předvedl na návsi zmateným domorodcům krátký striptýz a my, dobráci, jsme ho pomocí kopřiv ometali od mravenců. Po této očistě ho kupodivu svrbělo tělo ještě víc. Ale určitě nedostane revma. V restaurantu se zábava rozproudila v obvyklých intencích a za zvuku kytar trvala jako vždy až do rána. Všichni zpívali a bavili se, jen jeden muž seděl tiše v rohu, nemluvil, nezpíval, pouze měnil barvy obličeje. Ano, Svojsík. Zůstal zamlklý i druhý den a stěžoval si na žaludek a tvrdil, že má motolici a polévá ho každou chvíli horko. Pochopitelně jsme si přidávali. Večer jsme se sešli po očistě v domovské hospůdce a probírali, co jsme prožili, aby i ti, kdož s námi nejeli, nebyli ochuzeni o zážitky. Jeden však chyběl. Nemusím snad podotýkat, kdo to byl. Neviděli jsme ho týden, měl prý příznaky lehké otravy. Doktor však nezjistil, po čem.

A tak jsme z tohoto experimentu zjistili, jaký vliv má na některé jedince sugesce. Později jsem tuto metodu zkusil na některé učitele neoblíbených předmětů, leč zcela bez výsledků. Tak nevím. Možná jsem jim měl nasbírat houby!