Kompresor z piksly od paštiky

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Kompresor z piksly od paštiky

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Koupíte nové auto, jedete s ním z prodejny domů, těšíte se, že takové trable jako se „starou šunkou“ se vás už netýkají a dlouho nebudou, ale nemusí to tak být. Mělo by, je to však teorie. Máte smůlu, kápnete na nepovedený kousek a o běhání je postaráno. Nevím jak teď, nemohu sloužit, příliš často nový vůz nekupuji. Lépe řečeno, koupil jsem naposledy zhruba před šestnácti léty. Tenkrát se to však stávalo. Nedoléhaly dveře, nešlo lehce řadit, sem tam něco upadlo kvůli špatně dotaženému šroubu a podobné prkotiny. Žádné palubní počítače a řídicí jednotky, jediný počítač býval na kilometry, vrcholem elektroniky snad ekonoměr a za řídicí jednotku mohla snad být, v některých případech, považována manželka či tchýně na sedadle spolujezdce. Každý, kdo si svého plechového miláčka vybojoval a byl jen trochu zručný, vychytal mouchy sám, a co bylo na výměnu, nechal do první „garančky“. Proč si přidělávat starosti a ochuzovat se o kilometry. Kdo na to nebyl, běhal, urgoval, dohadoval se a vztekal.

Přítel Ludva měl čich na problémové žigulíky. Pracně si vystál pořadník, dočkal se a odvážel si krasavce z Mototechny. Nedojel daleko. „Rusák“ si pokašlal, pokuckal a zastavil. Na špagátě se vrátil do prodejny. Maličkost – vadná membrána, mechanik vyměnil a Ludva si pár roků pojezdil. Byl to přičinlivý chlapec, naspořil a zachtělo se mu silnějšího stroje. Zůstal věrný značce, i když se už jmenovala Lada. Absolvoval známý kolotoč, fronty a týdny čekání, až nastal ten sváteční den, kdy byl pozván k převzetí kýženého zboží. Zaplatil, i barvu si směl vybrat, a zamířil šťastně k domovu. Nedojel daleko. Rusák si pokašlal, pokuckal a zastavil... Ludvík zůstal jak opařený. To snad ani nemůže být náhoda. Že by znamení? Dobré, nebo špatné? Nejspíš dobré – žigul sloužil dlouho a spolehlivě, tak když Lada stejně začala, měla by i stejně pokračovat.

Když si to tak logicky vysvětlil, uklidnil se a s rutinou postupoval dle známého scénáře. Pro jistotu ještě zkusil zapumpovat, aby ze sebe náhodou neudělal vola, ale čerpadlo nečerpalo. Naprosto stejná situace. Pravděpodobnost snad jedna ku milionu, ne-li více, neuvěřitelné, leč skutečné. Nechal se odtáhnout zpět a cítil povinnost informovat opraváře, v čem je závada, aby ti hoši zbytečně netápali. Hoši netápali.

„Auto je v pořádku, pane,“ oznámil technik Ludvovi v pěti minutách, „dáte mi dvacet korun a stavte se u benzinky, měl jste prázdnou nádrž!“

Ludvík zčervenal jak spařené prase, nechal dobrý „tringelt“ a zmizel od okénka rychlostí geparda. Po třech dnech se vzpamatoval ze šoku, nevydržel a svěřil se nám. Zachovali jsme se jako správný kolektiv a kdykoliv jej někdo potkal, nejdřív se ho zdvořile optal, zda mu šlape pumpa.

Já měl na auta kliku, nemohu si stěžovat, reklamace se mi vyhýbaly. A to jsem vystřídal šest zbrusu nových kusů, samozřejmě včetně služebních. Ty po generálce nepočítám. Tam už služby v socialismu pokulhávaly, nad čímž se však nikdo nepozastavoval, patřilo to k bontonu; vezl jsem si třeba čerstvě zrenovovanou Ifu a při zastávce v Mejtě se pod ní objevila kaluž oleje. Bodejť by ne – zjistilo se, že montáž byla svěřena učňům a mistr chvilku nedával pozor. Jeden doveda strhnul závit na bloku, tak tam šroub jen chytře lípnul, aby neschytal pohlavek. Nakonec se mu, díky mému brzkému návratu, stejně neubránil. Hermetik tlakem ztratil přilnavost a následně mistr trpělivost.

Generálky se obvykle prováděly tím způsobem, že se všechno rozebralo, třeba deset vozů najednou, špatné díly se hodily do šrotu, použitelné se opravily a dobré označily a pouze očistily. Pokud se při demontáži myslelo na pivo a na baby, leccos se přehlédlo. Tak se mi vrátil stroj, u kterého stříkala voda z chladiče, tlakem i praskla hadice a nakonec podfoukla hlava. U motoru. Nám se jen vrtěla údivem, co se děje.

Když jsme ji na dílně demontovali, v těch našich se vyjasnilo. Kanálky, kterými mělo protékat chladicí medium, jaksi neexistovaly. Instalatér by konstatoval, že je zarostlé potrubí. Díry byly vyplněny rzí.

Šestituna, jejímž majitelem jsem se stal po privatizaci a jež mě pasovala do role soukromého autodopravce, byla prakticky nová a mnou od počátku dobře vychovaná. Za odměnu mi dlouho sloužila bez poruchy, vyjma běžných drobných závadiček, na jejichž odstranění má zručnost stačila. S počtem najetých kilometrů, a ty při podnikání naskakovaly jak hovorné v automatu, se začala únava z práce objevovat i na součástech stroje, neboť nic nevydrží věčně, ani když to každý den otřete hadříkem.

Takto se mi unavil vzduch, zrovna v tu nejnevhodnější chvíli, což bývá pravidlem. Koneckonců, žádná chvíle není vhodná. Vzduchu je kolem nás nepřeberné množství, dalo by se říci, co hrdlo ráčí, tu čistý, tam zas přismognutý, ten si ale proudí, jak chce a kam chce. Mě však vypekl onen, co jest kompresorem hnán do výrobcem určených komponentů za účelem funkčnosti připojených dílů daných soustav. Zrovna jsem zahnul ve Vysočanech z hlavní silnice, jsa vyslán do tamních pekáren, a nějak se mi nedařilo řadit. Ručička na tlakoměru cestovala povážlivě směrem dolů a brzdy také jevily známky neposlušnosti. Větřil jsem cosi nekalého, zahnul jsem tedy mezi vilky, stranou veškerého ruchu, a v ten moment stroj vypověděl zcela službu. Copak brzdy, bez nich bych někam krokem dojel, ale pneumatická převodovka pohyby pákou naprosto ignorovala a spojka jako by nebyla. Ta plechová potvora stála opřená zadkem o okrasný javor a odmítala pohyb vpřed. Navíc blokovala vjezd do garáže, ke které samozřejmě zrovna přijel majitel a vehementně se dožadoval uvolnění prostoru, v čemž jsem mu nemohl vyhovět, ani kdyby platil. Daroval mi půlhodinové ultimátum a nakvašeně opustil svůj samohyb. Chvilku jsem fackoval ventil kladivem v domnění, že se vzpamatuje, ale bez valného výsledku. Něco mi našeptávalo, že zakopaný pes bude v kompresoru. Bylo to divné. Vždyť před půlhodinou ještě fungoval.

Pokud nedovezu objednané zboží, jel jsem do Prahy zadarmo. S tím jsem se již smířil. Ale co dál? Jak ten krám dostat domů? Týrám plynový pedál a snažím se vymáčknout pár potřebných atmosfér. Kravál zaniká v prudké bouři, která se přidala ke spiknutí. Najednou, snad povzbuzena bleskem, Ifa se rozjíždí. Je tam vražená dvojka, nepokouším osud a jsem rozhodnut na ni dojet třeba až do Kutné Hory. Pomalu, ale jistě.

Snad by se to povedlo, nebo bych toho odpravil víc. Naštěstí mi cestu zkřížil kamion vyjíždějící ze vrat. Nad nimi zářil nápis ČSAD. Poslušen náhlého vnuknutí, zajel jsem dovnitř a muže na vrátnici se zeptal na možnost opravy. Zavolal toho pravého – zručného českého kutila. Žádné výmluvy – nemáme, nevedeme, nejsme na to zařízeni – než jsem se rozkoukal, vypustil vodu, sundal kompresor, pokýval hlavou a zvědavě zkoumal, jak to ti Němci vymysleli. Na pokřiky kamarádů „co to tady máš za Volvo?“ nereagoval a jen si tiše pohvizdoval.

„Nojo, propálený planžetky,“ informoval sám sebe. „Ty tady nemáme,“ ujistil se vzápětí. Klesnul jsem na mysli, ale zbytečně. Mistr prohrábnul odpadkový koš, vytáhnul plechovku od paštiky a zručně vystřihnul dva plíšky. Podložil ty propálené a za čtvrt hodiny mašina bublala a hlavně foukala!

„Tohle sice nějakej týden vydrží, ale sežeň si nový a vyměň je,“ přidal nezištně radu a rozloučil se. Šťastně jsem zaplatil a s radostí vnutil malé „všimné“. Zlaté ruce si zasloužily i většího ocenění, kdyby bylo v mých tehdejších možnostech. Alespoň tímto způsobem tedy ještě jednou děkuji za pomoc v nouzi. Skláním se před lidmi, kteří si dovedou poradit i jiným stylem, než prostým handlem kus za kus. Když občas prolistuji přeložené knihy pro kutily, kde se „vyrábí“ podomácku smontováním nakoupených hotových dílů, jsem rád, že u nás zručnost, kořeněná fištrónem, zatím ještě zcela nevyhynula.

Snadná zranitelnost mého stroje mě zaskočila. Dva propálené plíšky, zvící ledva dvou centimetrů, a naprosto paralyzují pohyb celého vozu. Vzpomněl jsem si na bývalou přítelkyni vejtřasku, kterou při stejném problému bylo možno dokočírovat z Meziříčí až do Pardubic, o čemž jste se již v předchozích kapitolách měli možnost přesvědčit. Tehdy jsem zkušenosti sbíral, tentokrát, po létech ježdění, bylo třeba jednat s použitím usazeného rozumu. Ten velel uposlechnout rady mistra. Nepodceňoval jsem jeho dobře míněná slova, nad čímž bych kdysi v mladické nerozvážnosti mávnul rukou, a sehnat nové plíšky do hlavy kompresoru byl v následujících dnech můj úkol číslo jedna. Kupodivu i po zániku NDR se v republice našla firma, kde díly na Ifu nejen prodávali, ale dokonce i zasílali. Pravda, bylo nutno zakoupit celou hlavu, to mě však nevyvedlo z míry. Když žena potřebovala uhlík do šlapky k šicímu stroji, byla jí též nabídnuta celá. V tomto případě nebyl rodinný rozpočet narušen, jako náhradu jsem do útrob pedálu vpravil několik tabletek živočišného uhlí a to přenáší pokyny nohy k jehle dodnes.

Leč na vadný kompresor je krátký i Gutalax a plech z paštiky, jak jsem byl varován, mohl dosloužit klidně za týden, i přes fakt, že konzervy našich výrobců jsou z poctivého materiálu.

To je mi známo již z juniorských časů, kdy občas na plátna kin laskaví kulturní činitelé propustili americký western a já mohl obdivovat drsné muže, kteří svlažili před odstřelením padoucha hrdlo pivem z plechovky, kteroužto po vysátí do dna recyklovali zmáčknutím v ocelové pěsti s následným odhozením mezi kaktusy. Jelikož pěnivý mok se v té době u nás stáčel pouze do lahví, nezbylo mi než napodobit oblíbené hrdiny jediným nápojem na našem trhu, jenž měl takřka totožný obal, a tím bylo mléko Tatra.

Prorazit dvě dírky pomocí dýky a s trochou sebezapření prohodit obsah piksly přes mandle, až potud jako bych kovbojům z oka vypadnul. I odhazování mně šlo dobře, pouze s nepatrnou úpravou, neboť vzhledem k nedostatku kaktusových porostů ve zdejších končinách bylo nutno vzít zavděk tuzemskými kopřivami. Ale etapa „sevřít a rozmáčknout“, na tu mé síly nestačily ani po třífázovém týdenním tréninku. Získal jsem sice sametový hlas, zpevnila se mi kostra, a když jsem se potil, voněl jsem po másle, výrobek českých válcoven však odolával mé pravici i pokud jí pomohla levá. Nedokázal to ani starší člen party zvaný „Lopata“, jehož přezdívka vystihovala zčásti vzhled dlaní majitele a zčásti profesi, kterou zdědil po matce. Oba totiž pracovali v kotelně místního podniku. Pod nánosem mouru byl někdy problém zjistit, kdo z nich to jde na Růžek.

Dlouho jsem se domníval, že se jedná o jednoduchý filmový trik, kdy kamera je vypnuta v momentě mačkání, pak přejedou plechovici parním válcem a vzápětí je drsňák zabrán s torzem v prstech. Po několika letech jsem se setkal s tím západním mokem u Balatonu, kde nám staré dobré ROH umožňovalo trávit dovolenou ve vlastních stanech v komfortním a laciném kempu pod kolejemi. Jakmile jsem ten směšný plíšek uchopil do dvou prstů, bylo mi to jasné. Jako bych držel staniol od čokolády. To se hollywoodské hvězdy kasaly! Chtěl bych je vidět, jak poulí oči po dojedení leča nebo vepřovky v marné snaze slisovat obal v dlani. Už by asi, pro následující křeč, pětačtyřicítku nebyli schopni vylovit z pouzdra.

Ale to jsem poněkud odbočil. Mít můj vysočanský zachránce k dispozici kapitalistický materiál, možná bych sotva dojel domů. Takto jsem výměnu z nedostatku času (a toho je vždy málo, když se jedná o protivnou práci) neustále odkládal a poctivé paštikové díly vzduch dodávaly o sto šest. Až, pochopitelně v tu nejnevhodnější dobu, foukání opět ustalo. Zima, mráz a sníh, auto naložené po okraj zbožím pro pět prodejen a navíc tři hodiny odpoledne. Čtyři z nich, jak u nás dodnes káží dobré mravy, zavíraly o páté a ta poslední, s nočním provozem, v šest. Právě jsem sjížděl s kopce do rodného Brodu, když ručička manometru dostala zpětný chod. Poučen, věděl jsem ihned, která bije. Využívaje znalosti místního prostředí, na zbytek tlaku jsem se uklidil do postranní ulice před gymnázium a neodkladně začal jednat. Potřebné díly ležely od léta pod sedačkou a praxi jsem nabyl sledováním šikovných prstíků pražského fachmana. Jemu ovšem nepřimrzaly k dílcům. Já hopsal po motoru pod odklopenou kabinou a snažil se po každém úkonu nahřát končetiny na vlažném bloku, který však rychle přestával temperovat. Vypuštěná vařící voda se takřka ihned měnila v led. Taktéž můj plnovous kolem oddechových otvorů ojíněl. Jistota, že to zvládnu vlastními silami, vyvolávala však hřejivý pocit v mém nitru a jsem pevně přesvědčen, že teplé nitro je nad jektající zuby.

Každou chvíli jsem hledal spadlý klíč ve sněhu pod vozem, ale oprava se nakonec zdařila a po čtvrté hodině jsem již roztával na první štaci a operativně obvolával ty ostatní, ať se laskavě zdrží přesčas. Pak už bylo hračkou rutinně se vypořádat se zbytkem nákladu a zbývalo jen, pro zdárné zakončení veselého dne, stavit se u mámy na dobrou a hlavně teplou večeři a napojit konečně svého oře, který od sněhového servisu absolvoval cestu zatím bez vody v chladiči.

Tato neblahá zkušenost mi znovu potvrdila pravdivost klasikovy věty „co můžeš udělat hned, neodkládej na zítřek“. S touto hlubokou myšlenkou jsem ten večer utahán usínal, přesvědčen, že od zítřka se jí začnu bezodkladně řídit. Kdo hádá, že druhý den již vítězila verze „co můžeš odložit, odlož“, hádá dobře. Já vím, nevyplácí se to. Ale lze to snadněji dodržovat.

Každý z motoristů si určitě mnohokrát sliboval – jako já – že ten děravý výfuk by potřeboval do zimy dát do pořádku, a pak se válí ve sněhu pod autem – jako já – aby ta trubka neupadla úplně. Teď se zrovna od května chystám rychle vymontovat u Forda karburátor a před prvními mrazy ho přetěsnit, ještě za teplých dní zgenerálkovat startér a honem vyměnit řídicí jednotku, kde odešel tranzistor a za vlhka dává nedostatečnou jiskru. Doufám, že se mi to podaří, než zem pokryje rozsolená břečka. Mou montážní jámou je totiž ulice. Netvrdím, že mám auto v havarijním stavu nebo že mu nedopřeji, co jeho jest. Jen času se jaksi nedostává a tak se neodkladné záležitosti odkládají a řeší se ty dávno odložené, které se zatím staly neodkladnými. Ale to určitě mnozí z vás dobře znají.

Ifu jsem nakonec, již před pár roky, odložil též a usadil se do teplé židle, neb jsem usoudil, že provozovat autodopravu v daných podmínkách je drahý koníček pro milionáře a další výplody ministerstva a jeho úředníků můj uvážlivý krok jen potvrzují. Mimoto nepotřebuji od té doby užívat Gastrogel nahusto, zlepšilo se mi trávení, nehvízdá mi v levém uchu, netrápí mě „volantový“ loket a děti mě přestaly oslovovat „strýčku“. Jenom hřbet už není, jako býval.

Tu teplou židli jsem po létech ztrácení nervů s kolegy řidiči taktéž opustil a dělám si ředitele i personál v oboru, o kterém jsem předloni ani nevěděl, že existuje. To jen na dokreslení pro zvídavé čtenáře a zvlášť pro povzbuzení těch starších. Nikdy není na nic pozdě. Znáte to. Učit se, učit se, učit se...

Mládí s třaskavinou

Mikuláš už se mnou dvakrát nehýbe. Pravda, dáme si se ženou nějakou tu laskominku do fusekle, aby bylo ke kafi a nepřišli jsme zkrátka, ale ten svatý muž je tady hlavně pro děti. No, děti – mladá žena a mladý muž, ovšem ne zas tak dospělí, aby si cukrlátka odpustili. Jen si myslím, že nejspíš již nevěří v prostupnost hmoty a tuší zřejmě, jak se ty pytlíky za okno dostaly, přestože dovedně využívám znalosti terénu a umím se do jejich komnat vplížit takřka nepozorován. Ten kolotoč, co kolem býval, když to byla malá pacholata, ten je neodvratně za námi. V posledních letech je již předem jasné, že Matouš se vší určitostí půjde na rande, aby svou slečnu ochránil před pouličními čerty, a Adéla, jestli nebude tou dobou laškovat s andělem na koleji, stráví večer doma v teple.

Pryč jsou časy, kdy se za úplatu sháněla nadělovací trojka, před níž, ve výparech destilátů, recitovala vyplašená dítka naučené verše. Ne vždy se podařilo nějaké ochotníky uhnat a tak, aby se předešlo zklamání, oblékli jsme se a vyrazili s dětmi do ulic sledovat čertí přesuny. Matesovy zvídavé dotazy nám dávaly zabrat. Proč je tolik Mikulášů, proč jsou různé velikosti, jak to, že někteří jezdí ve škodovkách, proč anděl nelítá, kde berou dárky, když nic nenesou a jiné otázky na tělo. Odpovídal jsem s vypětím sil. Snad bych lépe vysvětlil, jak vznikají děti, o tom už jsem ledacos věděl.

Přehnalo se pár zim a rodičové byli vyměněni za partu. Sedíme večer u kávy se Studentskou pečetí z ponožky, a co se děje venku dává tušit řev mládeže, provázený výbuchy různých třaskavin. Snad k tomu vedou geny pravěkých lovců či pobíhající pekelníci nabuzují atmosféru. Nevím, zda je to starý slovanský obyčej nebo jestli již Bójové nakupovali u Vietnamců petardy, ale fakt je, že ač se starší generace pohoršuje, strážníci nahánějí delikventy a ochránci zvířat metají blesky, já si pamatuji, že v mých kůzlečích létech probíhal pátý prosinec v obdobném duchu. Trh ovšem nenabízel nepřeberné množství všelijaké munice jako dnes a tím byla mládež vtipně vedena k samostatnosti a zručnosti. Strážci socialismu nás vlastně nenásilnou formou nutili vynalézat a vystačit si s dostupnými prostředky. MacGyver od nás mohl brát hodiny. Podle dlouhodobé statistiky i jedniček z chemie a fyziky bylo tehdy vepsáno do formuláře vysvědčení mnohem více, než je tomu dnes.

Každému soudnému člověku je jasné, že zhýčkanému jedinci, majícímu možnost dostat vše hotové až pod nos, zakrní mozek. Český koumák by nevymyslel ani semtex, kdyby si ho mohl běžně koupit v krámě.

Začínali jsme od píky, jednoduchými ohňovými efekty. Těžko říci, kdo na to přišel, ale když si na ty koniny jen vzpomenu, nemohu dva dny usnout a prohlížím se v zrcadle, jestli jsem opravdu celý. Nabrali jsme totiž do úst benzin, určený původně na plnění zapalovačů, a pak stačilo prsknout a ve správný moment škrtnout. Nádhera! Po dopadu chvilku hořel i sníh, pokud nějaký byl. Podařilo se nám vyděsit nejen čerty, ale i drbající babky. Ječely „uhoříme, uhoříme!” a z toho bylo možno usoudit, že naše vystoupení není propadák, což nám působilo nesmírné potěšení. To vyprchalo ihned po příchodu domů. Lépe řečeno, bylo eliminováno soustavou dobře mířených úderů vařečkou, vedených vycvičenou pravačkou matky, která byla o incidentu zpravena jednou z živých kronik čtvrti Kokořín, nositelkou letité přezdívky „Hlásná trouba”. Takto ji znal již můj otec a já bych věřil, že i děd. Přitroublá byla každopádně a hlásila vše, mimo vlastní průšvihy. Že šlohla v konzumu becherovku a byla přistižena, musela v zastoupení vytroubit její nejlepší přítelkyně.

Drsné muže nemohl absolutně výprask odradit od dalšího metání oblíbených plamenů a krom toho bylo třeba vypilovat vystoupení na vánoční půlnoční mši, aby holky valily oči a umíraly touhou mít vážnou známost s azbestovými tvrďáky. Nechybělo skutečně mnoho a mohli jsme si vybírat budoucí manželky dle vlastních parametrů, ale pro malou závadu v plivací technice jsme byli nuceni od dalších experimentů upustit, neboť hrozily svátky na chirurgii. Pepíkovi se totiž nezdařila ústní fixírka tak, jak bylo zvykem, místo naučeného rozptylu si poslintal bradu a bundu, takže začal hořet a pohled na něj nás odradil od dalších pokusů v tomto odvětví. S flekatým obličejem se kloudná ženská neklofne a navíc, byl jsem hrdý na své pučící chmýří a nerad bych o tuto mužnou ozdobu přišel tak drastickým způsobem. Postrádat tento neklamný znak dospělosti by ostatně mělo neblahý dopad na celou naši partu, neboť jen díky mému knírku nám byli ochotni načepovat v nádražním bufetu desítku, protože neoholená chlapská tvář bezpečně vykompenzovala drobný nedostatek v datech občanské legitimace.

Silvestra jsme již slavili s novým vynálezem, který byl mobilnější, finančně dostupnější, zaručeně bezpečný a navíc slyšitelný. Alespoň zpočátku všechny tyto atributy vykazoval. Stačilo na jednom konci roztemovat asi deset čísel trubky, malinko ji zploštit, aby sedla do dlaně, dno zalít olovem, připevnit kus gumy z trenýrek a uvázat na ni zahnutý hřebík. Tento jednoduchý úderník se zapřel o protilehlou stěnu a cvrnknutím se uvedl v pohyb. V olovu na dně se po několika dopadech vytvořil důlek a tím byla bouchačka připravena k použití. Zbývalo doplnit střelný prach, a v tom právě spočívala ona genialita a laciná jednoduchost. Dvě, tři hlavičky obyčejných zápalek se umně odrolily o kraj aparátu tak, aby se naplnil důlek, šprajcnul se hřeb – ťuk palcem, trenclpryž ho stáhla na láduňk, a řach. To byly rány jako z děla.

Při prvních zkouškách jsme velice brzy zjistili, že není radno nechávat nad otvorem obnažené části těla jako je ruka či obličej. Pokud by se někdo snad mermomocí chtěl stát snadno slepcem, byla to vhodná příležitost. Nikdo však po tom netoužil, ba ani po opálených prstech, takže napřažená končetina se zbraní se stala, po drobných zkušebních šrámech, nutností. Určitě i Nobelovi párkrát křápnul nitroglycerin, než jej napadlo nacucat jím hlínu. Nechápu, jak starý ostřílený vědec mohl tak dlouho tápat nad tak prostou věcí, když my kluci jsme to už dávno znali. Zřejmě neměli ve Švédsku žádnou knihu o dynamitu.

Nový rok jsme oslavili s patřičnou hlučností, jak dodnes káže dobrý mrav, a po vydatné dělostřelecké přípravě jsme zmařili třílitrový demižonek bulharské Gamzy za třicet, naštvali pár spoluobčanů z ulice a rozhýbali člena VB, jemuž jsme sice unikli, ale rodičům opět nikoliv.

Než došlo k patentování onoho vynikajícího výrobku, bylo Pavlovi umožněno jako prvnímu zjistit, že bezpečnost zaručena není. Snad únava materiálu či nevhodná jakost oceli zavinila rozšklebení roury vespod a ostrostřelec málem přišel o malíček. Já vím, zrovna tento prst je celkem bez užitku, ale přesto nás pud sebezáchovy donutil nepokračovat. Byl čas přijít s novými nápady. Ani v Pentagonu neusínají na vavřínech.

Zemětřesení v kanalizaci

Snad každému správnému klukovi je do vínku dána notná dávka „blbovin”, jež se s ním táhne dlouhé roky a mnohdy z nich vůbec nevyroste. Znám případy, kdy usedlí otcové rodin, u kterých by každý předpokládal, že veškerý svůj mozkový potenciál nasměrují k výchově dětí, případně manželky, překvapí často okolí i sebe sama až do nebe volající hovadinou. Nepočítám běžné úlety, jako když jinak vzorný taťka vyfasuje peníze na koberec, jde do obchodu za rohem a vrátí se rozpumprlíkovaný za tři dny, bez koberce, bez peněz a bez sebevědomí, eventuelně s partou vyhládlých kamarádů. I my jsme kdysi, když už někteří z nás nasadili manželský chomout, vystavěli na takovém „tébichovém“ úletu nádhernou vánoční tradici. Přítel sice po té nákupní anabázi nesměl týden před svátky z domu, ale my svobodní jsme ještě dlouhá léta s úderem půlnoci burcovali na Štědrý den jeho famílii a nakvartýrovali se k nim, abychom jim do rána dělali takzvaně radost. Popilo se, poklábosilo a jeho ženě šťastně svítily oči od prskavek, které jsme nezapomínali vehementně pálit. Z toho vyplývala další potřeba nové podlahové krytiny, ale nevím proč, Ála se tomu bránila a raději šlapala po propáleném.

Měl jsem spíše na mysli kmety, kteří si hráli s nebezpečnými materiály. Například starý rozšafa, pracující v pohledském kamenolomu jako střelmistr, takto vášnivý rybář, vzal na pracovišti trhavinu, v hospodě kamaráda a vyrazili s touto výbavou na kapříky. Rybník dával do pořádku místní svaz, mistra havlíčkobrodská chirurgie, na jeho přítele stačila náplast a družka. Nakonec si přišla na své i kriminálka.

Jiní čtyřicetiletí puberťáci jezdili na pole k Roušťanům sbírat patrony po Němcích, kterých tam místní traktorista vyoral víc než brambor. I tlupy kluků vyrážely na samosběr a chybělo jen málo k tomu, aby naše četa uspořádala výpravu k úrodnému lánu též. Naštěstí jsme se ještě nechávali ovlivnit agitací učitelů, takže než bylo překonáno stadium úvah a plánování a pocity něčeho nedovoleného, došlo k úrazu dvou dospělých sběratelů, což se ihned rozneslo a nás přešla chuť. Ti dva průkopníci, o nichž bych se nebál tvrdit, že o životě už ledacos věděli, se dostávali do útrob munice pomocí kladiva a svěráku. Jeden přišel o oko a druhý o tři prsty. V brázdách pak začali slídit esenbáci a mnoho domácností objížděly služební „stejšny“ a svážely ctitele militárií na okrsek. Při pomyšlení, že jsem mohl být účastníkem zájezdu, mi běhal mráz po zádech, a když máma míchala guláš vařečkou, jako bych ji cítil na hýždích.

K všelikým výrobkům vojenského průmyslu jsem choval respekt. Páchly krchovem. Ale kupodivu lidová tvorba se mi nikterak nepříčila. Plápolající brada, ožehlá ruka a seškvařené obočí nemohly soupeřit, jak jsme si namlouvali, s droby rozhozenými po louce továrním granátem. V tomto ohledu byly zřejmě podceněny naše výpočty, neboť roura napěchovaná travexem a na obou koncích zatemovaná po odpálení dokázala skoro totéž co rakouskouherský šrapnel. Bohudík jsme z opatrnosti tento recept zkoušeli hned napoprvé v podzemí, k čemuž nás nejspíš inspirovaly americké pokusy v nevadské poušti. Nemajíce vhodné písečné duny v okolí, padla volba na městskou kanalizaci. K dobru se nám mohl připočítat při kladném výsledku i vedlejší produkt této premiéry, a to částečná deratizace čtvrti Kokořín.

Nálož byla připravena, kanál odvíkován, zápalná šňůra z pijáku nacucaného sanytrem nádherně syčela a vzápětí letěla dolů do neznáma. Chvíle slastného očekávání a napětí a... nic. V Nevadě asi nemají takové vlhko. Nebo používají jiné náplně. Ale než byla naše odborná konzultace ukončena, ozvala se tlumená rána a škvírou stoupal proužek dýmu. Hurá! Vyšlo to! Prostá poučka o přímé úměrnosti, kterou naše hlavy schopných matematiků měly v malíku, tímto velela: větší obal, více nálože, a to se rovná tuplovaná detonace. Hodinka horečných příprav a echt mina se třásla na odpal. Potkani, těšte se!

Dlouho bylo ticho a už už to vypadalo, že povrchové zkoušky budou vzhledem k lepší vizuální kontrole vhodnější. Pavel nedočkavě kleknul na víko, aby mohl přiložit ucho k litině a zjistit tak sonarovým stylem situaci v katakombách.

To neměl dělat. Ještě dlouho si budu pamatovat tu detonaci a jeho vyjevené oči. Rána ho zjevně zaskočila a přiznám se, že její razance překvapila i nás, v uctivější vzdálenosti rozmístěné pozorovatele. Tlaková vlna nadzdvihla dekl a ten praštil předsunutého pracovníka našeho realizačního týmu do čéšky. Hádám, že celé rodiny myšovitých z okolí prchaly s perforovanými bubínky směrem k Sázavě, na rozdíl od nás, volících opačný postup mezi temná zákoutí činžovních domů, neboť zvuk razantně otvíraných oken dával tušit případné nepříjemnosti. Podvečerní klid domácností byl se vší určitostí narušen rezonancí toaletních mís, které šířily zvuk coby porcelánové tlampače. Možná i lehký závan ze systému vypudil nejednoho klienta oné místnosti, konajícího v ten moment svou důležitou životní potřebu. Rozčilené hlasy tomu nasvědčovaly, takže náš bystrý únik měl opodstatnění.

Několik dní jsme si raději dali pauzu, tak silný vliv na nás měl nevymazatelný pohled na ten létající poklop a rozvášněné obyvatele, v nichž bylo možno spatřovat potenciální práskače.

Týden se nic nedělo, strach tedy vybublal a časopis pro pionýry a mladé techniky ABC nám vnuknul novou myšlenku k využití těžce nabytých znalostí v pyrotechnickém oboru. Raketka „Píďa“, vypouštěná do atmosféry pomocí letecké gumy, zdála se býti hračkou pro batolata a bylo na nás dát nedotaženému modelu tu patřičnou šťávu. Redaktorovi zmíněného periodika evidentně scházely zkušenosti. Původní těleso z papírové čtvrtky jsme nahradili poctivým duralem, který, jak známo, je v letecké výrobě jedničkou mezi kovy. O výbušném médiu po stokových cvičeních nebylo pochyb, zbývala tedy pouze malichernost, jíž byla startovací rampa. Jestliže to zvládali bratři na Bajkonuru, pro české mozky to bylo jak domácí úkol vyšvihnutý v pěti minutách pod lavicí. Vyslání psa do kosmu jsme si odpustili, jednak nevyhovovala velikost zamýšleného projektilu a druhak, to už tu bylo. Chroust se nám zdál málo inteligentní, nedokázal by dostatečně ocenit svou jedinečnost, zvolili jsme zatím tedy let bez posádky s tím, že pokud se operace zdaří, postavíme totéž v nadživotních proporcích a na astronauty pasujeme sebe. Dvě vyřazené židle u babičky na půdě staly by se dobrým základem pro stavbu pilotní kabiny.

Zatím jsme zůstali u metrové miniatury. V ten den, významný nejen pro havlíčkobrodské obyvatele, ale prakticky pro celý socialistický tábor, sešlo se nás u té světové akce pět. Pepík, Pavel, Slávek, Láďa a já. Prezident Novotný scházel, nechtěli jsme jej tahat od státnických povinností dříve, než odzkoušíme prototyp.

O nic nepřišel. Od aktivace ke startu vše fungovalo dle předpokladů. Raketoplán dokonce i vzlétnul s neobvyklou razancí. Ne však kolmo k nebesům, nýbrž při zemi k našemu chabému krytu za drnem, což nás donutilo zbaběle prchat před vlastním výtvorem, a vyplašiv babku s pasoucí se kozou, namířil skrz děravé pletivo do Dolákovy sběrny druhotných surovin. Už se zdálo, že svou misi ukončí v poklidu mezi hromadou pneumatik, ale perfektně vypracovaná křídla jej nadnesla a vrhla proti oknu kanceláře. Sklo nevydrželo atak a ustoupilo hrubému násilí. Totéž jsme okamžitě vykonali i my, jelikož brunátný Dolák rozrazil dveře a vzhledem k poměrně vysokému věku až příliš rychlým tempem neochvějně mířil k naší pětici. Nehodlajíce čekat na dopady pajzru, varovně trčícího v jeho pravici, zvolili jsme taktický ústup do předem připravených pozic přes přilehlé bažiny a dále k Břevnici. Kdyby se nesmrákalo, proběhli bychom se možná nedalekou Chotěboří. Když však převládla jistota, že hbitý stařík ztratil kontakt, uctivým obloukem jsme se roztřídili do svých rodin. Po několikadenním opatrném oťukávání rodičů bylo jasné, že k hlášení nedošlo a delikventi zůstali nepoznáni. To nás uklidnilo a myšlenky oproštěné od nicotných starostí mohly se opět soustředit na novou tvorbu.