Avie na Titanicu

Zdeněk "Fakír" Bartl

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Avie na Titanicu

Zdeněk „Fakír“ Bartl

2001-2002

Chcete-li autorovi něco sdělit, můžete tak učinit na e-mail: z.bartl@centrum.cz

Když na mě jednou zase vyšlo období dálkových jízd, byl jsem vyslán na mimořádnou misi, až do Aš (já vím, do Aše, ale tohle se hezky rýmuje). Normálně se do těch vzdálených končin, načichlých zvrhlou západní kulturou, pro nic nejezdilo, ale tentokrát vlivem jakési nenadálé krizové situace bylo vyjednáno, že nám místní textilka vytrhne trn z paty a vypomůže materiálem. Ta štreka se mi zamlouvala, to si lze užít jízdy a člověk pozná nové končiny a vidí spoustu zajímavých věcí. Jenom ta Praha nemusela stát zrovna v cestě. Malinko kazila mé nadšení, jelikož jsem se v této metropoli jako prostý venkovan dvakrát nevyznal a na můj vkus zde býval zbytečně velký provoz. Stačilo chybně se zařadit před křižovatkou a už jste mohli uhánět třeba k Boleslavi. Vyrazil jsem tedy raději kolem třetí hodiny a matku měst jsem projel ještě před ranním mumrajem. Nikde ani esenbáčka, auta se mi nemotala ve výhledu a chodci neodírali nárazník. Za cedulí konec obce jsem setřel z čela sedlácký pot a hodlal se soustředit na krajinu. Zůstalo však pouze u hodlání. Vjel jsem do čarokrásné, mléčné mlhy a jen občas se pokochal žlutými kužely světel protijedoucích vozidel. Ta jsou u nás k vidění každý večer také, takže nic světoborného mi jízda neznámým krajem nenabízela. S ubíhajícím časem začal provoz houstnout, což přineslo zpestření v podobě červených koncovek, které se čím dál tím častěji objevovaly v mém zorném poli. Z jedné strany jsem byl rád, neboť stačí je sledovat jako bludičky v močálu, je možno zrychlit tempo a dát odpočinout napnutým smyslům. Ale z druhé strany vzato, nechápal jsem, jak mě mohl někdo předjet a dokonce mi po chvíli zmizet. Domníval jsem se, že jedu tak akorát, co viditelnost dovoluje, přesto kolem mě každou chvíli profrčel nějaký šílenec, a to nezřídka i s náklaďákem. Začal jsem mít mindrák a pociťoval touhu vrátit se nejbližším vlakem k mamince. Za volantem nemám co dělat, nejsem schopen prokouknout obyčejnou mlhu a postrádám asi představivost, která by naznačovala směr vozovky pro následující kilometr a netopýří radar upozorňující na překážky. Za hodinu mě to přešlo a dokonce jsem ještě zpomalil tempo. Jeden z těch profíků, co se kolem mě prosmekl jak Fitipaldi, stál totiž napůl převrácený ve škarpě, pod dohledem policejního majáku blikajícího varovně do bílé tmy, a v něm byl zaklíněn další auťák. S netopýrem měl společné snad jen to, že visel hlavou dolů. Žádný radar. Nebyla to ten den jediná nehoda, okolo které jsem projížděl, z čehož jsem usoudil, že kvalt opravdu nebyl na místě. Mnou zvolené tempo a opatrnictví tedy mělo opodstatnění.

Za prvním domem v Aši jako by byla hranice, náhle jsem se ocitnul v nádherném, slunečném dni. Po krátkém bloudění jsem naložil bedny s přízí až po vršek a vydal se zpět. Konec obce a zase bílo. Jak v hororu. Už to ale nebyla ta neproniknutelná stěna a brzo se začala protrhávat a slunce zalilo svými paprsky celé okolí. Avie se pohupovala, řízení šlo díky zatíženému zadku samo a jemně vrníc ukusovala z koláče cesty díl za dílem. Poprvé jsem spatřil na vlastní oči Cheb, Karlovy Vary a mnoho obcí a vísek západu naší republiky, v dobrém rozmaru jsem ukusoval ze zásob a směřoval k domovu. Plechová placka se šipkami mě právě nezištně informovala, že kdesi vpravo leží Rakovník a já mírně znejistěl. Blížila se druhá hodina a Praha. Tato konstelace nevěstila nic dobrého. Představil jsem si tisíce občanů spěchajících ze zaměstnání. Tisíce žíznivých mužů chvátajících na pivo, tisíce hladových žen nemajících co na sebe, ženoucích se na nákupy potravin, ošacení a obuvi, a tisíce rozjívených děcek vypuštěných ze školních tříd. Štrúdly aut a nadupané prostředky MHD. Stovky nepozorných důchodců a neohrabaná batolata. Koleje, křižovatky, semafory a příslušníci. Mezi tím chaosem já, jak cizí brouk v mraveništi. Polil mě studený pot, ztrácel jsem cit v noze a ve svěrači a naopak cítil žaludek a gumu od trenýrek. Do rytmu bušícího srdce mozek začal vyťukávat dávno zapadlou poučku „a tramvajím v obou směrech“. Z posledních sil jsem přistál na malém parkovišti mezi listnáči a opustil kabinu. Uprostřed zeleně si servíruji z láhve pana Thermosa naplněné „turkem“ od vlastní ženy, a po pár uklidňujících doušcích opět myslím hlavou. Vytahuji autoatlas a při zapálené tvrdé Spartě studuji klikaté čáry, simulující silnice. Tvář se mi rozjasňuje. Jak prosté. Uhnu doprava, seznámím se s krásami křivoklátských lesů, minu zahlcené hlavní město, po okreskách dosáhnu Jesenice a kdesi u Říčan se napojím na tah Kostelec-Kutná Hora. Nasedám a vítězně mířím k Berounce. Poznal jsem během hodiny asfaltky i prašné cesty v celém regionu, neboť mapa a reál se vždy poněkud liší a o směrovkách se dá pouze snít. Už jsem uvažoval o tom, že otočím, vyhledám Beroun, který přece jenom na několika místech značen byl, a pokusím se Kutnou Horu ztéci od Tábora nebo Jihlavy, když vtom se na kopci proti mně vyloupnul Karlštejn tak, jak jsem jej znal z obrázků. Sláva, Jesenice musí být nutně oním směrem! Sjíždím do údolí nějakou vesničkou, dvě, tři zatáčky, koberec vozovky se mění v prach a kamínky, protahuji se mezi ploty a přede mnou se otevírá pohled na louku, kde stezka končí, jen vyjeté koleje vedou k řece.

No jo, tak jsme naučeni na mosty, že je v atlase ani nevnímáme, natož abychom je vyhledávali. To je čára přes rozpočet. Vystupuji z kabiny a jdu obšlápnout drny, abych při otáčení kolem šťovíků nezapadl do bahna. Sytá zeleň nebudila důvěru a ty baráčky za mnou nevypadaly na to, že by skrývaly traktor či jinou vyprošťovací techniku.

„Už jedu,“ probouzí mě z chmurných myšlenek sytý baryton nesoucí se od vody. Z druhého břehu, napříč tekoucím živlem, směřuje ke mně jakýsi prám, na jehož zádi stojí starší muž a odstrkuje se bidlem. Otáčím se, na koho volá, a nikoho nevidím. Že by to platilo mně? To snad ne! Na ten placatý kajak bych měl strach vzít rodinu a ten pomatený stařík se tváří, jako by mínil naložit mě i s náklaďákem! Zřejmě se domnívá, že Avie je prázdná. Přiráží a poutá ty necky ke kolíku.

„Kolik to váží?“ kývne hlavou k autu.

„Asi šest tun,“ děsím ho.

„To jde,“ nevzrušeně kontruje sladkovodní vlk a velí: „Najížděj, já ti budu ukazovat.“

Zůstávám vyděšený, ale nemám už sil odporovat. Lezu za volant a snažím se trefit se na prkna. Určitě se mi to podařilo, neboť kapitán se rázem ocitnul ve výši mých očí. Jeho dlaně pobízely k postupu. V duchu jsem viděl auto na boku vedle lodice, vlnky šplouchající rozverně v kabině, šupináče hrající si na korbě mezi bednami a duhovou říčku kolorovanou tuzemskými barvivy z utopených přaden. Navzdory této vizi pokračuji v naloďovacím manévru; vůz vjel zplna na palubu, soustava se totiž zhoupla a velící důstojník zmizel z výhledu.

„Vypni to a jedem,“ dával najevo svou přítomnost na palubě. Se zataženým krkem, bez dechu a bez sebemenšího cuknutí, pouze lehkým posunováním zornic, sleduji ve zpětném zrcátku kývající se konec bidla, snažím se vyvarovat trhavých pohybů a nadlehčuji svých šedesát čtyři brutto, abych nenarušil těžiště vratkého soustrojí. Za hodinku bych si možná zvyknul. Naštěstí lodní výlet skončil a já jsem si dovolil přehodit přebrnělou a odkrvenou končetinu do přirozené polohy. Pevná půda pod koly mi vrátila na tvář můj původní obličej, zbývalo jen chlapsky se vyrovnat s majitelem té dřevěné ponorky. Žmoulám v kapse padesátku vyfasovanou od ženy na svačinu a přemýšlím, co nabídnu, jestliže to bude málo. Nemám představu, kolik se ve světě platí za trajekt.

„Co jsem dlužen?“ táži se vyschlým hrdlem.

„No, někdo mi dá búra, někdo pětku,“ odtušil baryton a mně to znělo jak slavičí trylek. Na můj údiv jsem dostal vysvětlující odpověď, že přívoz provozuje ČSAD a od této organizace je také zdejší admirál honorován. Vrazil jsem mu asi sedm korun v drobných a radostně mávaje se ztratil v první zatáčce. Minul jsem sídlo českých králů takřka bez povšimnutí, neboť ani tento historický skvost neměl na to, aby přetloukl čerstvé dojmy z mé první plavby v nákladním autě...

Modrý levhart ve službách Pleasu

Nákladní automobil nemusel v minulém režimu nutně sloužit pouze k přepravě nákladu, ale bylo možno použít jej i na okrasu a to jednou za rok, do prvomájového průvodu. Nejinak tomu bylo i u Pleasu. Elán a nadšení, jak jsem si pamatoval z dětství, ovšem dávno z lidí vyprchalo a z oslav se stala povinnost, což bylo znát i na oněch alegorických vozech.

Vzpomínám, jak kdysi otec s partou svých šikovných spolupracovníků pomocí latí, hobry a barev převléknul starou Pragu RN a v ulicích Havlíčkova Brodu projížděl tank obsypaný dětmi a s harmonikářem v uniformě ruského osvoboditele. Do šedesátého osmého bylo daleko, takže se všichni zúčastnění ještě bavili. Byl jsem tehdy asi i prvním československým, ne-li světovým kosmonautem, to když pod vlivem sovětských úspěchů na poli kosmického výzkumu vytvořil táta s kolegy zeměkouli na kabinu podnikové espětky a na korbě trčela raketa, na níž jsem stál já ve skafandru. Jako kluci jsme se vždy těšili, co si který podnik vymyslí, a čekali jsme na nazdobené vozy. Po druhém „osvobození“ se radost vytratila, my už jsme nebyli kluci a věděli jsme své a tátové po prohlédnutí vrátili červené legitimace, čímž se pasovali do rolí řadových pracujících bez možnosti výtvarně se projevovat, a ani na to vlastně neměli chuť.

Aby se zamezilo dvojakosti významu oslavných hesel na panelech, rozesílal sekretariát s předstihem do každé organizace přesné znění textu, kde se nesměla změnit ani čárka. Různost byla ta tam, jeden vůz jako druhý, dětem to nic neříkalo a dospělí nad těmi „hámotinami“ kroutili hlavou, pokud si jich vůbec všimli. My, čtyři kolegové řidiči, jsme vždy v půli dubna losovali, kdo vyjede s tou nádherou do průvodu a kdo bude moci zmizet na prodloužený víkend na chatu, i když to bývalo skoro trestné.

Jednou, to už dcera projevovala neskrývaný zájem o jízdu v kabině náklaďáku a sledování okolního cvrkotu z výšky, jsem si tuto „dobrovolnou“ službu vzal bez losu, abych ji svezl. Na takový důležitý den bylo třeba vozidlo řádně připravit. Šéf dopravy sehnal od známého z ČKD modrou barvu, jakou měla Avie, a čtrnáct dní před slávou jsme udělali generálku nástřikem. Auto bylo jako nové, ale každý den muselo odkroutit svůj díl kilometrů pro podnik, nemohlo stát, než to vypukne. Počasí si nelze vybrat, takže během týdne se služební kočár jen málo lišil od traktoru, vyvážejícího kejdu v nesledovaném JZD. Dovolil jsem si upozornit na tento fakt, znehodnocující lakýrnické snažení, dostalo se mi však uklidňující odpovědi, která ve mně navíc vzbudila technickou zvídavost.

„Ráno před zdobením zajedeš do Brodu na podnik a tam ji umejete. Koupili novou vapku, to budeš zírat, co to je za mašinku!“ pravil se shovívavým úsměvem nadřízený a významně vztyčil ukazovák, z čehož jednoznačně vyplývalo, jak má pokrokové novinky v malíku.

V den „D“ jsem zajel na štáb a opravdu jsem zíral. A zírali všichni okolo a po návratu nejvíc zíral průkopník nových metod a měl co dělat, aby do termínu stačil vypůjčit nějaký lesklejší nosič stranického panelu. Což o to, ten kosmetický přístroj se mi líbil. Obsluha do toho šoupla naftu, cmrndla šampónek, pár cvičených pohybů a k mému úžasu agregát pral pod tlakem vařící vodu na auťák, až se kroutily sajtny v páře. Když to saunování skončilo, musel jsem ocenit kvality pro mne dosud neznámého aparátu. Na voze nebylo stopy po prachu či blátě. Jen tu a tam se našla stopička po nedávno aplikované modři, visela totiž ještě na několika místech v neúhledných cárech, takže zrestaurovaná Avie vypadala jako šmolkový levhart, napadený navrch skvrnitým tyfem. Rezavá místa na blatnících po očistě zcela zmizela, neboť vypadla úplně. Jen zívající díry naznačovaly, kde se bude případně moci vyřádit zkušený svářeč. Šikovný strojek, kus práce nadělá, ale já po této příhodě nedám dopustit na košťátko a flanelový hadřík.

* * *

Už jsem se zmínil, že jízdy Prahou nebyly zrovna mým oblíbeným koníčkem, jenže jako naschvál zrovna zde měl podnik dva sklady. Jeden v Nuslích a druhý prakticky v centru, v Melantrichově ulici. Stačilo popojít a koukal jsem na orloj. Často bylo nutno zajet pro materiál, což mě donutilo zmobilizovat veškeré vnitřní brzdné síly a postavit se k syndromu hlavního města čelem. Silnice, značky a křižovatky jsou všude stejné, ale musíte vědět, kudy do cílového bodu. A to mi usnadnil starší, délesloužící a oraženější skladník Venca. Do „Melantrišky“ už jezdil léta, takže mě mohl s přehledem navádět. Já si hlídal provoz a on určoval směr. V této symbióze byla cesta metropolí cucavým bonbónkem a za čas jsem ji mohl absolvovat poslepu. Ovšem chraň pánbůh, aby někde uzavřeli silnici.

Dostat se na místo však ještě neznamenalo mít vyhráno. V té neprůjezdné uličce stávala auta a někdy se čekalo třeba hodinu, než se uvolnilo místo co nejblíže skladu. Tam potom posádka pod Vendovým velením skládala nitě a jinou droboť do klecí, ty se v závěru vyvezly na chodník a „růčo“ házely do palet na voze. S touto mechanizací šichta na celý den. Mně se na tom nejvíce zamlouvala ona přípravná fáze, kde jsem byl zhola zbytečný, nechával jsem tedy Václava a jeho mužstvo žen rabovat regály a vydával se na poznávací pochůzky po městě měst. Obchody byly o poznání zásobenější než naše kutnohorské a nakoupit věci nevídané a potěšit rodinné příslušníky nečekaným dárkem bylo vždy mou libůstkou. Ostatně dodnes rád okukuji a nakupuji, pokud se nejedná o hadříky či křápy. Časem jsem věděl kde bezpečně sehnat nedostatkové zboží jako čočku, banány, plátek do pilky, knihu od Maye či Švandrlíka nebo dámské vložky, ba i bůček. Z každé takové návštěvy jsem se vracíval coby Ježíšek.

Pouze jednou, při seznamování se s obchodním domem Máj, vrátil jsem se domů ochuzen o část své kořisti a to zrovna o tu, jež měla tvořit chutnou večeři a tím korunovat můj návrat k rodinnému krbu po celodenní dřině. Než mě nohy donesly do útrob obří samoobsluhy, podařilo se mi naplnit tašku věncem lahůdkových špekáčků, malínským křenem, o který jsem přesto, že Malín je od naší kuchyně vzdálen nějakých třista metrů, nezavadil, jak je rok dlouhý a navrch čtyři lahve „Kozla“, aby bylo čím tu zdravou masitou krmi zapít. Světácky jsem vstoupil do velkoprodejny, tváře se, že jsem tu každý den pro svačinu a nenápadně okouknul, jakým způsobem vejít mezi regály, přetékající lákavým tovarem. U vstupu nebylo možno přehlédnout zdobnou latinkou umně vyvedený nápis, že „nákupní tašky se zbožím zakoupeným v jiné prodejně zanechte prosím zde“ a šipečka směřovala kolmo k pultíku, za tímto účelem tu přichystaném.

„Nejsi žádný buran hochu, ukaž těm Pražákům, že se vyznáš a víš, co se sluší a patří i bez befelu“ řekl jsem si a zkušeně odložil nákup pořízený jinde. Vešel jsem mezi lačný dav a naposledy se ohlédnul na svou kořist, zda se lahve nepřekotily. Nepřekotily a ani dost dobře nemohly, protože tam nebyly. Rázem mě přešla chuť vizitýrovat a hbitě jsem vyběhl, jat neblahým tušením, že místo křenu ostrouhám mrkvičku. Tušil jsem správně. Můj poklad během pár vteřin zřejmě odjížděl tramvají někam do Karlína nebo na Smíchov. Vracel jsem se rozčarován s vidinou namazaného chleba a nějakej syčák zatím zapíjel buřty dvanáctkou.

Přestal jsem věřit úředním nápisům a oprostil se od venkovské důvěřivosti. A celkem vzato, byla to ještě poměrně laciná lekce. Někdy se člověk učí dráž. Dnes to platí dvojnásob.

S Prahou jsem se pak střetl ještě mockrát. O jeden vskutku adrenalinový zážitek se zasloužily vratné, respektive nevratné láhve.

Problémy s obaly se táhnou určitě už od příchodu starých Slovanů k Roudnici. Napadá mě otázka, do čeho asi stáčeli medovinu. Těžko si představit Kroka, jak upíjí před kantýnou oblíbený nápoj ze soudku. Musel mít flašku, jinak by si pocmrndal vietnamky.

I já jsem se setkal s tímto ožehavým tématem hned, jen jsem nastoupil do n. p. Potraviny. Na dvoře stály vyrovnané palety s přepravkami plnými lahví a každý den se přivážely z prodejen další a další. Ty od minerálek, ty se dlouho neohřály, ale s ostatními byly neustálé trable. Výrobci si v rámci inovace vymýšleli nové tvary, které zanedlouho opět změnili a přestali vykupovat, jednou odebírali hladká hrdla rumových lahví, pak zase pouze tvarovaná, tu se objevila Ovona v kovových bednách v lahvích s prolisy, aby během roku byla vystřídána Mirindou s odlišným dyzajnem a jiné a jiné výrobní kotrmelce. Zákazníci se rozčilovali, vedoucí prodejen byli na infarkt, ve velkoobchodech se hromadilo sklo a ti, kteří vyráběli a měli odebírat, neslyšeli. A proč taky. Láhev se vykupovala za kačku a novou ze skláren dostali za osmdesát haléřů. A čistou.

Když jsem se poprvé podíval k Balatonu, s batohem, stanem a konzervami, jako člověk od „fochu“ jsem zíral. Maďaři vykupovali všechno. I háble a skleničky od kompotů. I sklo z dovozu. A v obchodě nastrkali třeba láhve od šampusu do originál krabic a odeslali do Čech. Pro nás to byl Západ. K nám přijel vagon tokajského, zaplatilo se i balení, a to pak v lepším případě skončilo ve sběru, v horším v hlohu.

Jeden čas se pár sodovkáren „utrhlo“ a po vzoru západních imperialistů se začala v prodejnách objevovat limonáda, či, lépe řečeno, BZPRŽV (bublinkový základ pro rozeběh žaludečních vředů) v litrovém balení. Samozřejmě nikterak cenově zvýhodněno, jak jsme dnes u většího množství navyklí. Veškerá výhoda spočívala pouze v tom, že abnormálně žíznivá rodina neuložila polovinu výplaty do obalového materiálu a ve špajzu byla lépe využita skladovací plocha.

Konzervativní zákazník nám však tento průlom nedokázal dostatečně ocenit, takže po dvou třech pravidelných dodávkách následovaly dvě tři nepravidelné, až ustaly docela. Prázdné lahve se nahromadily v několika samoobsluhách a v nich trčely. Trčení by probíhalo dodnes, nebýt nové sháňlivé řiditelky, která si vymohla odběr tohoto ležáku. A to přímo v Praze. Ani by mi to nepřišlo ničím zajímavé, kdybych na odvoz nebyl vybrán zrovna já. Zde však končila zajímavost a nastupoval opět stres a frustrace z pražské dopravy. Nebyl jsem však naučen cokoliv odmítat, vrhnul jsem se tedy do nepříjemné situace tím jediným možným způsobem – prostudoval jsem si večer doma v klidu mapu hlavního města a vštípil si do hlavy trasu postupu. Jak prosté. Tadyhle to profrčím od Kutné Hory přímo k Vltavě, neuhnu-li, trefím ten správný most směr Plzeň a jsem v Košířích – a tam už se doptám.

Lahví bylo tolik, že jsme vytvořili kolonu dvou If. Já a kolega Jindra. Vedení zůstalo na mně, neboť jsem byl o pět let starší a Prahou už jsem několikrát projel. Jindřich znal bezpečně pouze Krchleby a Chedrbí. Okolo desáté naše plně vytížené stroje míjely olšanské hřbitovy a má ruka vedla volant neochvějně kupředu, tak, jak itinerář zanesený v mozkových závitech velel. Vzápětí byla však celá pracně nastudovaná koncepce zcela rozmetána – jednosměrné ulice nešetrným, ba řekl bych až neomaleným způsobem, narušily pomyslnou přímku mezi výchozím bodem A a cílovým B. Byl jsem donucen vařit z vody a řídit se jen instinktem. Jindra za mnou zrovna zastavoval, byv také donucen, jemu se ale pro změnu voda vyvářela sama a skutečně. V chladiči. Chtělo by to zajet kamsi na stranu a věnovat se odstranění poruchy, jenže zajeďte v Praze na stranu... Ještě tak na Malou. I to nás dnes čekalo, to jsme ale ještě ani zdaleka netušili. Sundali jsme tedy jen víčko od chladiče, aby byl eliminován tlak, a spolehli se na chlazení vzduchem, vrtule vrněla naplno. Několik nervních řidičů za námi týralo klaksony, pobídli jsme tedy oře a vystartovali vpřed.

Příměra k ořům se mi ihned vymstila. Mezi domy se mi v tu chvíli zjevil jeden skutečný, i když kamenný. Seděl na něm kníže Václav. Ten pohled mi nebyl až tak neznámý. Tak tam tedy v žádném případě! Mumraj Václaváku a na něm dvě špinavé Ify s přepravkami, to přímo páchlo pokutovými bloky. Zachytil jsem poslední možnost odbočit vlevo a nezaváhal ani sekundu. Druhý vůz za mnou tak tak stíhal. Vtipně jsem jel tam, kam jela ostatní auta, a kupodivu jsme za moment sjížděli k řece. Bál jsem se, jestli to není Botič, ten mně včera mapa naznačila až moc doleva, možná skoro až nazpátek, ale dle šíře toku jsem správně usoudil, že se jedná o Vltavu. Stačí se dostat přes most a jsme doma.

Myšlenka byla dobrá, ale pro rekonstrukci tahu na Plzeň zcela neproveditelná. Šipky nás hnaly vpravo, dál a dál od tušeného cíle. Několik zatáček zelení do kopce, levým okem jsem zahlédnul věžičky Husákovy garsonky a domy okolo pomalu řídly, jako by se město měnilo v obec. To se mi nezdálo. U jakési hospůdky na výpadovce kolegové od konkurence skládali pivo, zastavil jsem tedy na radu. Té se nám nezištně dostalo:

„Jeďte zpátky, rovně, nikam neuhýbat, vykašlete se na značky, sjedete z kopce na Malostranský a rovnou a doprava a jste tam.“

Držel jsem se dobré rady až do té doby, než se před úzkou stezkou dolů pod Hrad objevila značka „zákaz vjezdu do jednosměrné ulice“. Trošku jsem zaváhal, pak na ni tedy začal kašlat dle doporučení, jenže držte se ho, když se proti cpou auta a troubí a jejich majitelé si klepou výmluvně na čela. V hluku motoru nebylo lze rozeznat tón ani obsah výkřiků adresovaných mému boltci, ale dle brunátných obličejů to zřejmě nebylo nic lichotivého. Naštěstí se kousek za mnou zrovna otevřela vrata nějaké lepší chalupy a než se snědý vrátný vzpamatoval, využil jsem nabízeného únikového prostoru k nacouvání. Vyjíždějící chalupníkovo vozidlo s americkou vlaječkou zabrzdilo na poslední chvíli. Otočil jsem a pryč. Jindra si ponechal uctivý rozestup, takže se jen nahoře culil. Teď si vzpomínám, že spíš blbě šklebil. Dojel jsem k němu a pokynul k následování. Zkusíme hned vedlejší cestu.

Nebyl to šťastný tah – proti nám kráčely hloučky zelených uniforem a počet zlatých hvězdiček na červených náramenících dával jasně najevo, že se nejedná o řadové dopraváky. Jejich divné pohledy a otáčení mi na špici té ušmudlané kolony nedodávaly klidu. Raději jsem si jich nevšímal a podíval se dopředu, kam jedu. Když jsem před sebou zahlédl nehnutě stojící stráž před doktorovou rezidencí a fotografující turisty, vyklonil jsem se napůl z okna, mávnul na Jindřicha a točil volantem, co to šlo. Nechtěl jsem být první, kdo projede s Ifou Zámecké schody. Před očima se mi tvořily mžitky a policejní důstojníky jsem míjel na půl plynu, abych na sebe neupozorňoval. Ještě že to byly tak vysoké šarže. Nestáli jsme jim nejspíš za zdržení. Chvátaly určitě na oběd.

Známé zatáčky pod Hrad jsem projel jako Fittipaldi a nacpal se do jakési průrvy mezi domky. Najednou se ta rokle rozšířila a poznal jsem Malostranské náměstí.

V Košířích se naše duo ocitlo pod dojmem právě minulých horkých chvil tak rychle, že ani nevím kudy, ale ještě hodně bloků jsme obkroužili a mnoho domácích znalců vyzpovídali, než se nám podařilo najít perfektně zastrčenou a před případným nepřítelem zamaskovanou sodovkárničku, kde jsme se konečně zbavili svého skleněného nákladu, a to těsně před koncem šichty. Zržet se půl hodinky na Vikárce, museli bychom v Praze asi přespat.

Zlaté PET lahve. Ta koruna za sklo nestojí za to.

Vratné obaly, to ovšem nebyly u n. p. Potraviny jen přepravky a lahve, ale i kartonové krabice, palety a dokonce i pytle. Ne, že bychom fušovali podniku Ovoce-zelenina do řemesla a rozváželi brambory, to ne, avšak naší snahou byly stoprocentní služby, což mimo jiné znamenalo postarat se i o zásobení venkova a tam se myslelo i na domácí zvířectvo. V sortimentu tedy nesměl chybět šrot, pochopitelně nikoliv železný. Nebyla to každopádně legrace mít Ifu „nabouchanou“ padesátikilovými pytli a navíc je ještě skládat na vlastním hřbetě. Bylo sice pár dobře postavených prodejen, kde projektant počítal s eventualitou, že k nim třeba budou zajíždět nákladní auta a možná i vykládat nějaké zboží, to se potom vjelo s celou paletou do skladu a za půl hodinky bylo hotovo a bez velké dřiny. Těch nepovedených staveb byla bohužel většina. Pokud se stavařům povedla rampa stejně vysoká jako náklaďák, instalovali hned za ni šedesátky dveře, nebo byla uzoučká a nevešla se na ni paleta, natož obsluha; ale z větší části býval vůz buď vysoko nad, nebo pod. Machr si dokázal poradit soustavou plechů a rudlem.

Nejhorší a nejčastější variantou ovšem bývaly „náručové markety“, kde se tovar natahal na kraj ložné plochy, plavně se seskočilo, odnosilo se v náručí do skládků, kuchyní, stodol, sklepů, ba i na půdu a takto se skákalo, přibližovalo a nosilo až do úplného vyložena. Pytle v tomto případě bývaly lahůdkou, obzvlášť po schodech vzhůru. Přesto rozvoz šrotu měl svou kladnou stránku, která spočívala právě v jeho váze, neboť výši výdělku tvořily tunokilometry a zde naskakovaly celkem rychle. I přebírka nečinila časové potíže, kusy spočítal ten největší blbec „ancvaj“. Sto kusů jedna fůra, a když si člověk máknul, dokázal se třikrát otočit a zapsat si ten den milou sumu do kontrolního notýsku.

Zvídavé povahy (neorientující se v problematice dodávek krmiva dnů dávno minulých, kdy ve zdejších zeměpisných šířkách chovatelé a drobní zemědělci netušili ani zbla, co je to pedygrý a kytekat, takže slepice nemohly mít hebkou srst) se jistě táží, jakým způsobem se k nám onen pytlovaný výrobek dostával. Existovaly dvě možnosti. Buď přijely vagony, a to vždy nejméně pět, a o celodenní práci jsme měli vystaráno. Nebo pokud se dodávky zasekly a z chlívků se ozývalo hladové kvičení, vedení zasáhlo a operativně vyslalo záchrannou četu přímo do mlýna.

Tak jsem se jednou dostal k této zásahové jednotce i já. Jel jsem poprvé, netuše, co to obnáší. Kolega Jiří, ostřílený kozák, řídil druhou Ifu a navigoval. V Kolíně jsme sjeli k Labi, přistáli na dvoře u mlýnice a Jirka mne nasměroval pod šoupačku. Došel nahlásit počet a druh, vylezl za mnou na korbu a dali jsme „kouřovou“, že prý shora houknou, až bude připraveno. Ještě jsem ani netípnul, když se bez varování z patra ozvalo ječivým dámským hlasem „jedééém!“ a po toboganu svištěl pytel.

„Honem, chytej,“ škubnul sebou Jirka, ale to mi bylo jasné i bez jeho upozornění. Leč řítící se těleso bylo rychlejší než naše odpočívající myšlenky. Stačil jsem se pouze natočit směrem k ústí koryta a jakž takž rozpřáhnout ruce. Následoval tupý náraz do mého hrudního košíčku, ta dělová koule narušila mé těžiště a já se rozutíkal pozadu s náloží v náručí. Na zpátečku se běží špatně, zvlášť když se něco těžkého snaží nalehnout na tělo.

Tančil jsem kdysi tango s devadesátikilovou dívkou, která navíc neuznávala fakt, že pán dámu obvykle vede, a ježto nešla ubrzdit, ani když mi kdosi nechtě podrazil nohu, přimáčkla mě plnou vahou k parketám. S pytlem ječného šrotu to byla takřka stejná situace, jenom s nepatrným rozdílem. Pytel je lehčí, poddajnější a nefuní. Navíc jemně voněl po mletém obilí, což se o slečně nedalo říci, tam to spíše připomínalo tlející listí.

Vypadalo to na stovku za devět sekund, naštěstí můj běh zarazila přední sajtna, u ní jsem se sesunul a mých šedesát čtyři kilo přikryl půlmetrákový žok. Jiří později, když si utřel slzy a popadnul dech, podotknul, že to vypadalo jako hubená želva.

Sám však nebyl smíchy schopen řešit nastalou kalamitu a při sténavých výkřicích se zmohl jen na tahání za šňůru zvonku, aby ty baby na expedici přestaly házet. Daly si na čas. Moc dobře věděly, co se pod nimi děje, mrchy. Vysoukal jsem se zpod závalu, rozhýbal končetiny a jali jsme se odstraňovat hromadu pod šoupačkou. Další smršť už mě nepřekvapila. Stačí se naklonit vstříc letícímu projektilu, správně nakročit, uchopit ve vzduchu, ladnou otočkou zjemnit náraz, nezastavovat, využít setrvačnost a po jakési hyperbole společně přistát, ne ale vleže, pustit a směle vyjít v ústrety dalšímu kusu lehkým, tanečním krokem. Jak prosté. Jen si to osahat a vžít se do pocitů padajícího pytle. Za slabou hodinku jsem se stal odborníkem, škoda, že se víc do auta nevešlo.

Starat se lidem a domácím mazlíčkům jenom o „žvanec“, to by byl příliš jednoduchý úkol. Ke spokojenosti zákazníka bylo třeba rozšiřovat sortiment i o mnoho jiných nezbytných položek, a to se v socialismu dalo říci snad o každé druhé. Některé obchody patřící do sítě Potravin, stejně jako konkurenční Jednoty, mívaly i oddělení s průmyslovým zbožím a k tomu patřily například i televizory. Dnes si vyberete značku, zvážíte, jak má vypadat, co musí umět a kolik hodláte vložit do té nepostradatelné dekorace bytu peněz, jdete a koupíte, zrovna jako housku. I když tento příměr jaksi skřípe, neboť odpoledne mnohde pečivo nemají, kdežto TV dostanete i v tržnici.

Není to zas až tak dávno, kdy byl průšvih nemít v pět hodin „na krámě“ ani rohlík, to se hnalo až k tajemníkovi, ale televize velké i malé měl jen Tuzex.

My jsme chtěli domů malou, československou, žádný obrovský Rubín. To byla utopie. Dívali jsme se na černobílý obraz Junosti, který nám poskytoval nebývalou zábavu s příchutí hádankářského kvízu, neboť černá dávno byla tmavě šedá a bílá světle. Tipovali jsme u každého filmu, jestli se na obrazovce hýbe člověk nebo zvíře, domy se jen s velkou fantazií daly rozlišit od pozadí a všechny hlasatelky měly snědou pleť. Až v začínajícím období pěrestrojky se obchody pohnuly a snaživý menežment dostal zelenou. Kdo měl známosti a zdravou drzost, směl vyrazit i mimo okres a nakupovat na vlastní triko, bez přídělového systému. To se zdařilo i naší ředitelce a tak se vydala první výprava až na Slovensko, pro náklad televizorů do Oravy. Celá várka byla rozebrána převážně zaměstnanci našeho podniku, já jsem si musel počkat až na další, Tesla právě chrlila mnou nepreferované velikosti. Za necelý měsíc už jsem si však pro ni jel osobně. O půlnoci výjezd a před šestou jsme stáli u bran závodu. Tu svoji jsem si naložil až ke kabině a nemohl se dočkat, až se ty ostatní konečně rozvezou po prodejnách. Vrátil jsem se domů jako Ježíšek a únava neúnava, sledovali jsme do noci barevné programy a žasli nad každou pihou znatelnou na tvářích hvězd, to nám naše dosavadní domácí technika neumožňovala. Ten přijímač po drobných opravách ještě slouží, ale na každé přepnutí je třeba opustit „pelech“, což ten nový, kapitalistický stroj, co je v kuchyni, již nevyžaduje. A koupili jsme jej za rohem a bez fronty. Kde se to tady najednou bere?