Zrcadlo, zrcadlo…

Již sám pohled do zrcadla je občas pěkný horror. Obzvláště, je-li to v pátek třináctého. Nebo je-li vám třináct a v jeho odrazu spatříte první jebák, rašící hned vedle vašeho nosu (a to vědomí, že je to jen první ze třinácti, které se za ním přijdou podívat, než dojdete do školy…). Hádáte správně, v tomto čísle jsme tématické zrcadlo nastavili právě třináctce a zrcadlům v horroru. Jak bychom také mohli ve třináctém čísle jinak. Obzvláště, když to jsou tak výživná témata. Nevěříte? Zalistujte dál…

Kromě toho, že je to nominálně sympatické číslo a toho, že je to v podstatě jubilejní číslo (už to s námi táhnete celé tři roky), je to také číslo předvánoční a tak jsme se pokusili naservírovat vám toho jako dárek více. Abyste měli co číst schovaní na záchodě, až se vaše početná rodina u uschlého koštěte (které stejně za chvíli vzplane od odborně zapálené svíčky) bude trapně pokoušet békat nějaké ty koledy, nebo když se zdravotníci budou pokoušet vytáhnout kapří klíční kost z krku vašeho hysterického otce.

Všeho je tedy více.

Rozhovory se nám povedly hned tři a v mezinárodním rozměru. Na tělo jsme se dostali japonské herečce Asami, vyzpovídali sympatickou autorskou dvojici Petr Boček & Miloslav Zubík a po bolševicku si došlápli na dva z  tvůrců současného slovenského horrorového hitu Socialistický Zombi Mord, Rastislava Blažka a Romana Mališku.

Více, celkem šest, je i povídek. Tentokrát jsme zůstali na domácí půdě. Na stránky Howarda se svým příběhem vrací Robert Poch, nováčkem je Daniel Barták, ke svému článku tradičně tématickou povídkou přispěl Josef Blažek. Dali jsme prostor i prvním třem výherním povídkám halloweenské soutěže stránek Horor-Web a vy si je můžete přečíst v pořadí od prvního místa po třetí (Matějka, Vojtíšek, Neuvirtová).

Kromě tématické povídky přináší Choze  hloubkový rozbor horrorové a strašidelné tématiky v díle Jaroslava Foglara. Caelos se podělí se svou alkoholovou paralelou horrorového festivalu v Chotěboři. Více je samozřejmě i recenzí, jak na filmy, tak i na knihy. Ta herní je sice jen jedna, ale zase na celou sérii. I těch osobnostních profilů je více.

A aby toho nebylo málo, jako vánoční dárek souběžně s tímto číslem vychází i naše elektronická antologie českých a slovenských horrorových komiksů „Kreslený strach“, kterou si můžete zdarma stáhnout současně s tímto číslem.

Můžete se tedy již teď těšit, že dostanete tradiční dávku zajímavého horrorového čtení.

Stejně jako můžete věřit, že se s dalším číslem přiřítíme dříve, než se stihnete postavit před zrcadlo a třináctkrát vyslovit jméno Howard. A možná přijde i Skippy…

Honza Vojtíšek

Honza Vojtíšek

Třináct zastavení Pátku třináctého

Čím jiným uvést třinácté číslo vašeho oblíbeného magazínu než textem o nejvýznamnější třináctce filmového horroru. O té, kterou nosí na dresu hokejový brankář a příležitostný táborový vedoucí Jason Voorhees.

Zastavení první – o Jasonovi bez Jasona

Poprvé se začali teenagěři v okolí Crystal Lake ztrácet ve velkém v roce 1980 (Friday the 13th), kdy se naplno rozeběhly snahy o znovu otevření dětského tábora. V něm se před lety utopil malý chlapec Jason, když táboroví vedoucí místo dohlížení vesele kopulovali jako králíci. Pomsta na sebe nechala čekat dlouho, ale stála za to. Vraždy jsou vynalézavé, triky správně mlaskavé a mezi mlaďochy zařve i takový borec, jakým je Kevin Bacon. Režisér Sean S. Cunningham byl se svým snímkem ve správný čas na správném místě a jako jeden z vůbec prvních surferů naskočil na obří vlnu slasherů, které tehdy právě začínala. Jistě netušil, že právě pokládá základy jejímu nejdůležitějšímu pohonu.

Zastavení druhé – pytel pyčo!

Jednička měla úspěch, ale něco jí chybělo. Tím něčím byl ikonický zabiják, schopný utáhnout sérii skrze dekády. A tak přichází Steve Miner v jedné ze svých světlejších chvilek (Friday the 13th Part 2, 1981) a naplno představuje hlavní hvězdu a bezkonkurenčně nejlepšího slasherového zabijáka všech dob. Příběh je samozřejmě naprosto podružný, opět skupinka mlaďasů, opět vraždění a opět zábava. Navíc netrpí neduhem současných vyvražďovaček, tedy postavami, které divák touží zavraždit více než zabiják. Jason po plátně pobíhá s hlavou ovázanou pytlem a působí tak dostatečně zlověstně, i když dokonalé to ještě není.

Zastavení třetí – maska

Dokonalé to totiž začne být až ve chvíli, kdy si nasadí svou proslulou hokejovou masku, za kterou by po zbytek série schovával své emoce, kdyby nějaké měl. S Jasonem se vrátil i režisér Miner a to rovnou v nejlepším horroru své kariéry (Friday the 13th Part III, 1982). Ten je prezentován v, z dnešního pohledu legračním, 3D a tak to Jason pálí proti divákům s nebývalou vervou. Trojka je mým nejoblíbenějším dílem i proto, že naprosto dokonale naplňuje žánrová schémata v naprosto všech směrech. Od postav, přes posloupnost děje, až po adoraci záporáka, který si pro sebe krade celý snímek pouhým mrknutím svého jediného oka.

Zastavení čtvrté – poslední kapitola?

Po Stevu Minerovi přichází na režisérskou stoličku další šikovný řemeslník, Joseph Zito, který své kvality dokázal úžasným Vrahem Rosemary. Na povel dostává řadu zajímavých a v žánru zkultovnělých herců jako Corey Feldman nebo Crispin Glover, který zde mimo jiné předvádí nejúžasnější taneční kreaci v historii celého žánru. Čtyřka (Friday the 13th: The Final Chapter) jede v kolejích hluboko vyjetých předchozími díly a jako původně plánované zakončení celé série funguje skvěle.

Zastavení páté – nudný začátek

Jenže tvůrci míní, ale peněženky producentů mění. A tak se rok po Poslední kapitole objevuje Nový začátek (Friday the 13th: A New Beginning), který se bohužel svým pojetím až zvráceně odchyluje od původních dílů. A to i kvalitativně, protože vraždy jsou unylé a nekreativní a zásadní pojítko se čtvrtým dílem, Tomy Jarvis, je jen slabou nálepkou na divákovu bolest. Pětka se prostě nepovedla a fanoušci toužící po krvi vzývali Satana, aby jim vrátil Jasona.

Zastavení šesté – Jason žije!

A Satan jako správnej kámoš samozřejmě fandy vyslyšel a v roce 1986 se tak pan Voorhees vrací v plné polní (Jason Lives: Friday the 13th Part VI). A protože se nacházíme v druhé polovině osmdesátých let dvacátého století, na vše je nahlíženo hezky odlehčeně. Takže i tento Pátek dostává facelift ve formě drobných vtípků, které se tu a tam již dostávají na hranu trapnosti, ale nikdy ji výrazně nepřekračují. A dovolte mi citovat největšího znalce série, tedy mne: „Po shitové pětce se vrací Jason Voorhees v plné síle, aby dokázal, že zdaleka nepatří do starého železa. S ním samozřejmě jeho nemesis Tomy Jarvis, který se tímto stává možná nejsympatičtější postavou série (pomineme-li Jasona).“

Zastavení sedmé – seriálový krok stranou

V roce 1987 byl na vrcholu síly jak Jason, tak celý slasherový žánr jako takový. Producenti se toho snažili využít, jak jen to šlo a přišli tak s ideou seriálu (Friday the 13th), který se nakonec dočkal tří sezón, čítajících dvaasedmdesát epizod. Bohužel, název je to jediné, co má seriál s příhodami slavného brankáře společného. Tady sledujeme sourozence, kteří zdědí starožitnictví, kdysi plné prokletých předmětů a v jednotlivých epizodách se snaží tyto předměty získat zpět od osob, které si je zakoupily. Je to lepší, než to zní, ale k sérii o Jasonovi to nepatří ani vzdáleně. Jako marketingový trik ale název funguje skvěle.

Zastavení osmé – čáry máry

V sedmém díle (Friday the 13th Part VII: The New Blood, 1988) přichází na scénu někdo ještě šílenější, než Jason – režisér John Carl Buechler. Ten totiž přivádí na plátno hlavní kladnou hrdinku vybavenou telekinetickými schopnostmi a celý snímek se místy od Křišťálového jezera přesouvá někam do Bradavic. Na režisérovu obranu musím dodat, že ona tele-dívenka je pouze rychlým zástupem za Freddyho Kruegera, na kterého autoři nakonec nesehnali práva. A vyřešili to opravdu kuriózně.

Zastavení deváté – výlet do New Yorku

Osmý díl (Friday the 13th Part VIII: Jason Takes Manhattan, 1989) vypouští Jasona mimo jeho přirozené loviště a on se tak na palubě výletní lodi vydává až do největšího amerického města. Bohužel, Jason není žádný zapálený turista a jeho dovádění ve velkoměstě postrádá eleganci lesních honiček. Působí unaveným dojmem a z jeho smutného pohledu je cítit touha po návratu domů, do panenské přírody v okolí Crystal Lake.

Zastavení desáté – do pekla a zpět

Jestliže výlet na Manhattan jsme ohodnotili jako nudný a nepovedený, o devátém díle (Jason Goes to Hell: The Final Friday, 1993) toto tvrdit nemůžeme. Je totiž ještě mnohem horší a osmička je proti němu esencí slasheru. Tady totiž Jasonův duch přeskakuje z člověka do člověka, aby se dostal ke svojí sestře, se kterou chce zplodit sebe sama. Nebo tak něco, většinu detailů se mi podařilo vytěsnit. Tedy až na ty zábavné, jakými jsou odkazy na slavné osmdesátkové horrory. Jenže ty tu jsou dohromady asi tři a zbylý průjem rozhodně nezachraňují. Tohle se opravdu nepovedlo a s devátým dílem tak přichází nejhorší Pátek třináctého vůbec.

Zastavení jedenácté – vesmírné dobrodružství

Po sračkoidní devítce se série na dlouhých osm let odmlčela, snad v hledání ještě šílenějšího nápadu. A zadařilo se. Co takhle poslat Jasona do budoucnosti a rovnou do vesmíru. Překvapivě to vypadá a funguje o poznání lépe, než zní. Jednak se vrací nejslavnější Jasonův představitel, Kane Hodder, jednak se tu v drobné, ale výrazné roli mihne sám David Cronenberg a jednak mají autoři evidentně cit pro původní díly. Na ty odkáží například v zábavné scénce s hologramem. Výrazným krokem vedle je až vylepšený „future“ Jason, který mé sympatie opravdu nezískal. Coby tečka za klasickou sérií to ale funguje docela dobře.

Zastavení dvanácté – rozbít hubu Freddymu

V dalších Jasonových příhodách se konečně podařilo naplnit sen, který v hlavách producentů osciloval někdy od poloviny osmdesátek. Totiž postavit proti sobě dvě velké slasherové ikony, Freddyho a Jasona (Freddy vs. Jason, 2003). Rozpaky budil Ronny Yu na místě režiséra, ale v jeho prospěch mluvila povedená Chuckyho nevěsta. A byla to dobrá volba. Crossover funguje prakticky ve všech myslitelných aspektech, oba borci mají dostatečný prostor a Freddyho řádění v depresivních Jasonových snech je něco, při čem musí každý pravověrný fanoušek hýkat blahem. Škoda, že plány na další díl této přesdržkové zůstaly dodnes u ledu.

Zastavení třinácté – remake

Své mapování života Jasona Voorheese uzavřeme v roce 2009, kdy režisérský nýmand Marcus Nispel, který měl za sebou už znásilnění Texaského masakru motorovou pilou, přivedl na světlo světa předělávku Pátku (Friday the 13th). Opět mi dovolte citovat komentář, napsaný bezprostředně po prvním (a navždy posledním) zhlédnutí. Lépe bych to totiž dnes nevystihl: „Jason Voorhees, rychlý jako blesk a mrštný jako kočka, si ve své podzemní dílničce vyrábí pasti a poplašná zařízení. Občas si tam donese nějaké to tělo (k večeři?) či zajatce. Marcus Nispel si natočil další (ukecaný!) Texaský masakr, aniž by bral sebemenší ohledy na sérii Pátek 13 a její tradice. Michael Bay je rakovinou současného horroru a nový Pátek pak jeho zatím největším vyprodukovaným nádorem. Děcka ovšem budou hýkat nadšením.“

Děcka sice nadšením hýkala, ale ne dostatečně a na další zářez do série se zatím čeká. Modleme se u oltáříku s ostatky Jasonovy maminky, ať jde o něco podobně šíleného jako crossover z roku 2003. Pokračování remaku nás totiž nezajímá.

Roman Kroufek

Co nám na/v horroru pije krev?

Ano, je to tak. Pokračujeme v negativním duchu. Protože ač jsme nekompromisní a ti úplně nejvíc největší horroroví fandové a horrorové fanynky, jsou věci, které nás na horroru prostě vytáčí. Ať už to je cokoliv. Zde tedy našich patnáct plivnutí.

Roman Kroufek

Vybrat tři věci, které mě štvou na horroru? Hmm, a proč ne třináct, nebo třicet? Možná bych jich vymyslel i tři sta. Ale budiž, zkusím se zaměřit na to, co mne opravdu dokáže vytočit, anebo spíš rozesmutnit, protože nač se kvůli tomu vztekat. Začnu srdeční záležitostí. Remaky. Moc dobře vím, že předělávka nijak neubírá originálnímu dílu na atraktivitě, ani nesnižuje jeho kvality. Ale prostě nejsem s to akceptovat pošlapávání, poplivávání, poblití a bůhví co ještě snímků, na kterých jsem vyrůstal, které formovaly jak žánr, tak mne, a které dnešním fanouškům už nic neřeknou.

A hopla, hned jsme u druhého aspektu současného pojetí žánru, který mne mimo jiné nutí zůstat mimo horrorový fandom dneška. Fanoušci, houfy a houfy mladých (jo, jsem starej, vím to) diváků (o čtenáře jde jen v případě upírských ság), pro které je Vřískot snímek z doby před jejich narozením a Úsvit mrtvých znají jenom jeden. Jejich kolbištěm je Facebook, věrným nástrojem uložto a místo deníčku slouží csfd, kde se dohadují o tématech nudnějších než velikonoční Urbi et Orbi. Jejich výhodou pak budiž fakt, že dospějí, tu a tam si dokonce najdou partnery či práci a fanoušky horroru zůstanou jen výjimečně. A těch pár výjimek, které přetrvají, pak má smysl poznat.

No a totéž lze říci o současných autorech, kteří se z těchto fanoušků často rekrutují. Cápek odkroutí dvacátý rok a už, už stát se slavným. Je celkem jedno, jestli je přesvědčený o svém umu spisovatelském či režisérském, důležité je prorazit něčím velkým, něčím, co změní svět. Udělat ebook či vytisknout pár knih nebo koupit digitální kameru je dnes snadnější než vyplnit sudoku v Blesku a internet tak zaplavují tuny a tuny balastu. Jeho největší chybou není, že vznikl, ale že mu autoři nevěnovali další půlrok pokorné práce. Fakt, že místo snahy postupně se vypsat sérií povídek či vytočit (ehm) pomocí kraťasů, se rovnou vrhají na ságy a celovečeráky, je pak jen smutným dokreslením jejich přebujelých eg.

Lucia Andaľová

Keď vidím, že na začiatku filmu sa sformuje skupinka aspoň štyroch ľudí s politicky korektným zastúpením rás a pohlaví, je mi všetko jasné. Ideálne mi už v prvej tretine zrýchli pulz veta „Musíme ostať pokope!“. Vo väčšine prípadov sa totiž hrdinovia krátko na to rozdelia, aby ich mohol vrah/príšera/duch po jednom pohodlne odstrániť, lebo v USA sa v najnevhodnejšej chvíli a) pokazí baterka, b) zaseknú dvere, c) pokazí štartér na aute. A samozrejme, „dobré dievča“ vždy prežije. Alebo dobé dievča a černoch, ako naznačili v rasovo citlivom Event Horizon (1999).

Mlčky tolerujem ešte ďalšiu vec, ktorá sa do horroru tlačí zrejme z akčňákov s Vinom Dieselom (sorry, Arnold, si už za zenitom). Kladný hrdina so smrteľným zranením (otvorená zlomenina, tri guľky v bruchu a podobne) nielenže nepadá na zem a nezvíja sa v agónii, ale zvláda fyzicky náročné činnosti. Strata dvoch litrov krvi evidentne neovplyvňuje schopnosť šoférovať auto, oháňať sa motorovou pílou alebo kladivom a zachraňovať kamarátov. Z vlastnej skúsenosti pritom viem povedať, že dokázať sa udržať na nohách po výstrele z brokovnice môže byť problém aj bez noža v chrbte.

Ale to, čo ma otravuje zo všetkého najviac, sú dlhé erotické scény, pri ktorých človek zabudne, že vlastne pozeral horror. Najhorší je ten moment, keď si to uvedomí a začne sa cítiť v spoločnosti spoludiváka trápne. Ak si chcete ten pocit vyskúšať, odporúčam The Ganzfeld Haunting (2014), kde vlastne dobré dve tretiny filmu budete pozerať na dve zdrogované bozkávajúce sa a obchytkávajúce sa dievčence a keď už to vyzerá, že si to rozdajú na gauči, vo dverách sa objaví tretia. „Fíha, bude trojka? Či príde aj inštalatér, policajt a sused? Jáááj, to je ten duch, čo bol na začiatku... škoda.“

Honza Vojtíšek

Znáte to. Hlavními hrdiny horroru, na který zrovna koukáte, je banda škaredých, vylízaných nesympatických hovádek, ale jedna z těch postav je přeci jen skvělou kombinací vámi vyznávané krásy a neskutečných sympatií (což někdy, díky intelektuálně-vzhledové výbavě ostatních, není něco zas až tak obtížného). Prostě vás ta postava zaujme, hrozně moc, buď vzhledem, nebo chováním, nebo kombinací obojího. Uhrane vás její charisma, dokáže ve vás vzbudit přesně ty pocity, co by kladná postava v horroru měla – bojíte se s ní, bojíte se o ni, rádi byste ji přitulili a schovali ve vlastním náručí. A pak bum, odkráglují ji jako první a vy máte zkažený film. Protože vám vzali to nejmilejší z něj a ještě musíte do konce přetrpět s těmi nesympatickými hovádky. Tedy, v první řadě mě štve, že v horrorech dost často mně nejsympatičtější postavy umírají zpravidla jako první.

Zastávám názor, že kdo v příběhu zemře, měl by zůstat mrtvý, pokud jeho vzkříšení či obživnutí není nosnou linií příběhu, zápletky, pointy. Zkazit veškerý požitek z filmu, často již tak pošramocený odkráglováním nejsympatičtější postavy, mi zaručeně dokáže závěr, v němž hrdina/hrdinka porazí zlo a jako mávnutím kouzelným proutkem najednou zázračně obživnou všechny postavy, které zlo předtím během děje již sejmulo. Dojemné happy endy v horroru? Ale fuj…

Chuť mi zaručeně zkazí tu více, tu méně spoileroidní úvodní předtitulkové scény. Však víte, ještě jste se ani pořádně neusadili, nesetřeli překvapivě vyteklou pěnu ze zrovna otevřeného piva, na obrazovce, monitoru, plátnu, vyžehlených fotříkových trenclích nebo na čem všem horrory sledujete, ještě ani pořádně nenapsali, kdo to natočil a jméno herečky, u níž budete celý film doufat, zda je ukáže, ale už vám v několikaminutovém, zpravidla rychlém a akčním sestřihu naservírují to nejpodstatnější z celého filmu. Dívka prchající lesem, neustále se ohlížející, látky na sobě mnohem méně než krve, záběr na ostří, plující lesem za ní, pak hlasitý výkřik, cákanec krve a náhle znehybnivší tělo dívky padající do mechu, objímané roztahující se kaluží krve. V úplně tom nejhorším případě záběr na jejího vraha. Pak střih, rozjásaná kinderpunková hudba, holka v kalhotkách a triku (a v tom úplně nejhorším případě ta samá, co před chvílí prchala v těch samých, jen mnohem více znečištěných kalhotkách, lesem) poskakující na posteli, prolínající se s úvodními titulky, bavící se/telefonem se s kýmsi, domlouvající na ten úplně nejvíc nejlepší víkend někde na samotě v lesní chatě. Atmosféra? Jak z toho můžou vykřesat nějakou atmosféru, když všechno podstatné (kde, co a jak se jim stane, případně z čích rukou) vykecají hned na začátku? A zkazí tak, alespoň mně, veškerý možný požitek stran napětí a pointy? Tohle nezachrání ani sebesympatičtější postava. Jediným kladem je, že v těchto případech zcela určitě na závěr nikdo zázračně neobživne.

Andrea Parezová

Klišé, klišé a ještě jednou klišé. Některá jsou snesitelná, jiná velmi otravná. Kupříkladu takový syndrom nesmrtelného či náhle oživšího záporáka patří do kolonky uvedené v pozdějším pořadí. Ne, tohle se prostě nevyhne snad žádnému slasheru. Jestli se nechají nachytat postavy ve filmu, tak podprůměrně inteligentní šimpanz už prostě ne. Každý dneska přece ví, že toho zmetka je třeba rozcupovat alespoň na 13 kousků a rozemlít mu palici na kaši, aby znova nevstal! Vážení tvůrci, vymyslete něco nového!

Natočit dobrý horror není jednoduché. Na tom se myslím shodneme. Jen mi pořád nejde do hlavy, proč si to nemyslí začínající filmaři, amatéři a dokonce i filmová studia. Ti totiž horror przní, jak se dá a tak se k nám dostává záplava levných špatností, které žánr slušně devalvují. Čest výjimkám. Je škoda, že když už se ukáže, že někdo umí, bývá horrorový žánr zpravidla jen jeho odrazovým můstkem. Horror je nejspíš masami spojován s určitou mírou brakovosti, a tedy odsouzen být na okraji zájmu. My jsme s tím vlastně i spokojeni, ale stejně si občas při sledování některého z velkofilmů pokládám otázku, jak by asi ten který režisér či studio mohlo horrorový žánr pozvednout.

„Jé, ty máš ráda horrory?“ „A jaký je podle tebe nejstrašidelnější horror?“ Tak tuhle otázku slyšel snad téměř každý fanda horroru. Autorem je zpravidla průměrný filmový konzument, který jednoduše lační po jednorázovém receptu na strach. No a za otázku bych zabíjela především proto, že na ní, podle mého, neexistuje jednoznačná nebo snadná odpověď. Člověk může zkusit sestavit žebříček nejstrašidelnějších filmů, ale každého děsí něco jiného a jednoduše neexistuje nadfilm, který bych mohla doporučit všem jako 100% naháněč strachu. Navíc takový člověk za vámi ještě zpravidla přijde a řekne vám, že ten film byl nudný. A váš status znalce klesne na nulu!

Martin Skuřok

HORROR

Na horroru mě, když nad tím tak přemýšlím, sere sám horror. To je věta, co? Nuže, nevím, jak to pojmout, aby mne alespoň část z vás pochopila, nicméně pokusím se o to, jak nejlépe mi to má roztěkaná mysl dovolí.

Nejsem klasický fanoušek horroru. Jsem fanoušek filmu, knih, divadla her, fotografie, jednoduše umění celkově. Nezaměřuji se na jeden žánr, ale na všechny. Není to o tom, že bych koukal pouze na horrory, byt měl plný merchandisingu (i když něco se najde), zdi by mi zdobili horrorové plakáty a nevylezl bych ani s košem, aniž bych na sobě neměl tématické tričko. Horror je prostě jen jeden z žánrů, který mám opravdu rád. To, že jsem obecně zařazen jako nějaký ortodoxní fanoušek, za to já nemůžu, to mě vtáhl horror sám. Nicméně štve mě jeho postavení v kultuře, které se mi nelíbí.

Horror jakožto žánr má imho v sobě obrovský potenciál, který ještě zdaleka nebyl vytěžený. Nabízí pohled na odvrácenou stranu světa, na temnou stranu lidské duše, která je magicky přitahována ke všemu, co by vás v reálném životě nutilo utíkat, až by se vám od podrážek kouřilo. Tu stranu duše, která si libuje v trhání muších křídel, násilném pornu a škodolibě se směje, když spadne dítě a vybije si všechny zuby. Kdyby se horroru chtělo, mohl by být rovnocenným soupeřem jakémukoli jinému žánru. Jenže…

Vždy čtete SCIFI-FANTASY-HORROR. Ten prokletý nápis, ta naprosto mimózní kategorie, která k sobě sedí jako kyselá okurka s jahodovou šlehačkou. Nějak nejsem sto pochopit, co má taková fantasy společného s horrorem. Já prostě nechci, aby mí oblíbení horroroví pajduláci stáli ve stejné rovině s trpajzlíkama, elfama v legínách a třeba draky. Fantasy by měla pod svá křídla vzít spíš pohádky, k těm má nejblíže. Jenže horroru se tohle postavení zřejmě líbí, protože se asi bojí být něčím víc a tak je rád, že je pod křídly někoho většího, díky kterému si taky užívá tu svoji chvilku slávy.

Jde mi o to, že ať si to chceme přiznat nebo ne, horror je tak trochu béčkový žánr. Ale nemusel by jim být. Teď jako bych slyšel davy s pochodněmi, které sborově křičí a chtějí upálit toho kacíře Caelose. Jasně, já to beru a možná je to čistě můj subjektivní názor, který se mnou nikdo na téhle planetě nesdílí. Na to můžu říct jen: No a co.

Osobně nejsem, lépe řečeno absolutně nejsem, fanouškem exploitation. Tenhle subžánr mi prostě vadí naprosto zbytečným zobrazováním násilí. Film založený pouze na samoúčelném násilí je pro mě nudný. Další věcí, co mi na něm vadí, je to, že jeho velká obliba podle mě stahuje obecný horror do béčkových vod, dál od cesty čistokrevného umění.

A třeba takový Srpski film. Oblíbené to téma všech horrorových diskusí. Mnohokrát jsem o něm slyšel jako o moderním horroru. Že je to budoucnost a žánr to posunulo dál. To možná jo, ale je důležité kterým směrem, že jo. Vždyť on to ani není horror (ostatně jako 90% exploitation). Je to jen slepenec technicky dobře natočených násilných scén, okolo kterých je jako výplň neoriginální příběh, který lidi zajímá asi jako příběh v pornu. Protože nejdůležitější informací kterou vám někdo poskytne, že to je přece ten film, ve kterém se šuká kojenec.

Opravdu si myslím, že podobné filmy klasický horror poškozují. Myslím samozřejmě v očích veřejnosti. Podle mě by se horror měl prezentovat trochu víc než jako „krvák“. Horror je přeci styl umění jako každý jiný žánr. Tak proč mám pocit, že je z pohledu nehorroráře vnímán jako divný kámoš, kterého ostatní berou pro jeho divnost, ale moc se s ním nebaví? SCIFI-FANTASY-HORROR. Jak já tohle spojení nesnáším. Schválně se podívejte na nějaký magazín s tímhle označením. Horror tam má asi tak velké zastoupení, jako jedna sekunda v hodině. A já o to nestojím, díky. A neskutečně mě štve, že horror má tohle postavení a že když se třeba mí přátelé dozví, že píšu horror, myslí si, že jsem přinejlepším blázen a přinejhorším je chci všechny zabít. Ne, že by mi to nějak zvlášť vadilo, přeci jen je to z části pravda.

Bohužel si myslím, že horror se tohohle nikdy nezbaví a vždycky bude mít tuhle „vedlejší“ roli zlého bráchy ostatních žánrů. Není to ani tak o neschopnosti, jako spíš o tom, že tenhle žánr na to, aspoň v nynější době, nemá. No a to mě prostě štve.

FANOUŠCI

Jo, přesně tak, serete mě vy. Teda, nemyslím to až tak ostře, víceméně všichni lidé fandící horroru, které, jsem měl tu čest za svůj život různě poznat, jsou skvělí, inteligentní a zábavní lidé. Myslím spíš fanoušky jako jistou energii, tvarovatelnou hmotu, masu.

Na letošním Bloody Xmas Festu (mimo jiné zřejmě posledním), kde jsem taky trochu přemýšlel o tomhle článku, uvědomil jsem si jednu věc. Fanoušci mě serou. V téhle zemi se určitě najdou tisíce fandů horroru, z nichž minimálně stovky budou ti praví, kovaní fandové, u nichž není alfou a omegou jejich fanouškovství stáhnutí filmu z internetu. Tohle samozřejmě trochu zavání elitářstvím, nechci říkat, kdo je lepší a kdo horší jen proto, že má doma o pět dévédé víc. Ale vyčkejte, dostanu se k jádru kólie.

De facto vše tvoří fanoušci, tedy my. Když se děje něco, co nemá své fanoušky, spotřebitele, nemůže to existovat. To díky nám, fanouškům, může existovat to, co máme rádi, díky naší podpoře. Teď to zní jako bych psal o pirátství, co? Ne, štve mě jiná věc.

Štve mě příšerná neaktivita horrorových fandů. Názorný příklad, horrorové akce. I když pořádáte malou akci, kde je účast dvaceti lidí ta nejvyšší meta, stejně vám těch lidí přijde pět a jsou to ještě kamarádi, kteří přišli jen, protože jste to do nich hustili měsíc v kuse. A teď si vemte, že uspořádáte ambiciózní velký festival, kde dorazí známý zahraniční host, tuzemští zajímaví hosté, jsou tam kvanta kvalitního programu, projekcí, přednášek a další a další věci. A ono vám tam dorazí tolik lidí, že to nepokryje ani náklady na vodu, která se tam za dobu akce proplachovala na záchodech. A další rok dorazí méně lidí, další ještě méně, až to skončí jako letošní BXM, kde bylo tak třicet lidí a 99% procent byli tvůrci nebo účastníci programu. Samozřejmě, že se absolutně nevyplatí takovou akci dělat. A hlavně nemá smysl pořádat něco, co pořadatel musí dotovat z vlastní kapsy, nemluvě o tom, že pak vypadá pořadatel jako kretén. A toho kreténa z něj dělají fanoušci. Znám to i z vlastní zkušenosti a člověk se pak před majitelem prostoru, kde se akce koná, cítí jako debil. A to mě štve. Řešení je samozřejmě další akci nedělat, že jo. Přivádí mě to ještě k bodu jedna, samozřejmě to není příliš dobrá propagace horroru.

Na druhou stranu na internetu, tam jo. Tam je každý druhý odborník a největší fanda. Jenže jakmile má zvednout sedinku a jít někam, kde by se seznámil s ostatními, kde by si rozšířil obzory, pobavil se a co je důležitější, podpořil horror a také lidi, kteří se na československé komunitě podílí aktivně, to už ne. Vždyť ono je doma teplo, že jo.

Tenhle text není o tom, že bych chtěl někoho shazovat. Je to o tom, že chci, ať sakra všichni zvedneme prdel a ukážeme kolik nás je. Ať se podporují tuzemské věci (kterých skutečně není málo), ať jsou horrorové akce narvané až k prasknutí. A další věci. Možná potom bychom trochu pozvedli horror z toho místa, kde se v Česko-Slovensku momentálně nachází. A pak bychom mohli třeba vidět v televizi filmy, na které koukáme na youtube. Spisovatelé by si nemuseli vydávat knihy vlastním nákladem a prodávat je z kapsy, ale vydavatelství by měla zájem. Bohužel tohle všechno stojí a padá na fanoušcích. Kde není poptávka, není samozřejmě ani nabídka. Vystupme a ukažme kolik nás je. Bez toho se budeme plácat pořád stejně. A to mě štve.

ZVUK

A teď přestanu kázat a opřu se do něčeho jiného. Co se týče ozvučení, štve mě více věcí, takže bych si, snad to nebude ctěnému čtenáři vadit, dovolil pojmout tenhle bod víceúrovňově.

Zvukové lekačky. Nenávidím je. Nesnáším, když je ticho jako v posteli po velmi špatném sexu a najednou se ozve vžuuuum! Jasně, čekal jsem to. Ale jasněže se do prdelky leknu, protože to je sakra přirozená reakce do psích koulí! Myslím si, že horrorový žánr jako takový nabízí mnohem širší spektrum možností, než se spoléhat na úplně základní lidský pud a děsit takhle laciným způsobem. A přitom mi přijde, že existují stovky filmů (nebo možná desítky, jsem zvyklý přehánět), které na těchhle pitomých vžum lekačkách staví celou děsivost snímku. A to je hodně špatně. Jistě, nemám nic proti tomu, když je tenhle efekt použit správně a tam, kde se opravdu hodí. Nebo když je lekačka jedna. Jinak je to bohužel jen podobný efekt, jako s takovou tou prankovou aplikací, kterou jistě všichni znáte, musíte najít nějakou červenou tečku uprostřed vlajky sovětského sojuzu, čumíte na monitor z jednoho centimetru, když v tom na vás vybafne nějaká trapná držka a ozve se řev, ze kterého dostanete infarkt, protože kamarád, který byl tak hodný, že vám tuhle aplikaci chtěl ukázat, nastavil zvuk na reprobednách na akustickou demolici zdi. Prostě každý se lekne, pokud to nezná. Jak jsem už psal, je to pud, jenže vylekat někoho tímhle způsobem prostě není žádné umění, je to laciné jako thajská pouliční šlapka. Vždy když něco takového ve filmu vidím, hned mě to otráví a ihned mi v hlavě vybouchne despektová bomba, která mě nutí film předem zařadit do kategorie „Chcípněte všichni, co se na tomhle filmu jakkoli podíleli“.

Druhou věcí u zvuku, jež horrory doprovází a která mě štve, je řev. Nebetyčně nenávidím uřvané hysterické krávy, které půlku filmu proječí, jako kdyby jim někdo vyměnil venušiny kuličky za padesátimetrový ostnatý drát, což je třeba jeden z důvodů, proč bytostně nesnáším žánr found footage, který je ve většině případů založený hlavně na tom, že nějaká hysterická ženská hodinu ječí do kamery. Oh yeah, děsivé, opravdu děsivé. Přitom nejděsivější mi přijdou rty oné uřvané hrdinky, protože moc dobře vím, že když se od sebe odpojí, budou mé zvukovody opět torturovány jejím odporným hlasem. Abych tedy nehaněl jen ženské pohlaví, úplně stejně na mě samozřejmě fungují i mužští protagonisté, kteří mají ve scénáři pouze „áááááááá“ a „Všichni tu chcípneme!“. U nich je to spíš ale takový pocit trapnosti, poněvadž každé malé dítě ví, že muži jsou drsní, zásadně se ničeho nebojí a nikdy nebrečí.

Ohledně audia v horrorových filmech by mě toho napadlo víc, nicméně tyhle dvě věci jsou na vrcholu pomyslného TOP žebříku.

Asami: „Byla jsem docela plachá japonská školačka.“

Ujíždíte-li na japonských horrorových krvácích, s Asami jste určitě již měli tu čest. Charismatická gravure modelka, pornoherečka, stylová záporačka, malá vzrůstem ale velká zápalem, charismatem a schopnostmi. (Polo)nahá, drsná, uřvaná, zalitá krví. Takovou ji můžete znát z filmů. Pokusili jsme se ji prostřednictvím rozhovoru představit i z jiné stránky. Pravda, rozhovor je to poměrně skoupý, Asami však evidentně patří k herečkám, které za sebe nechávají raději mluvit své role a tělo. Děkujeme Kurandu Mitsutakemu, že nám rozhovor zprostředkoval.

Chce-li našinec vyhledat nějaké informace o vás, zpravidla narazí jen na dvě základní: točila jste filmy pro dospělé a hrajete v horrorech. Mohla byste, pro ty z nás, kteří by rádi věděli víc, o sobě něco říct?

Byla jsem docela plachá japonská školačka. Když jsem byla menší, hodně jsem se zajímala o masky a speciální efekty v horrorových filmech. Myslím, že tohle mě ovlivnilo, když jsem si vybírala kariéru a zaměřila se na žánrové snímky.

Bylo by strašně jednoduché, a pro mnohé zcela jistě zajímavé, ptát se Vás na vaši pornokariéru, ale to, samozřejmě, dělat nebudeme. Jen by nás zajímalo, z čeho pramení ten boom obsazování bývalých pornohereček a gravure modelek (Minase Yashiro, Sasa Handa, Mihiro, Aino Kishi, Aya Kiguchi atd.) do nové vlny japonského gore a akčních filmů? Je to protože, přiznejme si, jsou podobné japonské filmy plné erotiky, a herečky s podobnou zkušeností s tím nemají problém? Nebo to je v Japonsku naprosto přirozený kariérní přechod od jednoho filmařského žánru ke druhému?

V nedávné době mělo mnoho hereček nebo jejich zastupujících agentur s nahotou problém. Bylo tak jednodušší obsadit herečky, které nemají s filmy pro dospělé problém, případně gravure modelky, aby hrály v erotických scénách žánrových filmů.

Jak a proč jste se vlastně dostala k herectví? Co se vám na něm líbí? Věnujete se herecky i něčemu jinému než filmu (televize, divadlo)?

Dveře do světa filmu mi otevřel Noboru Iguchi a já se tak mohla stát herečkou. Dělali jsme společně snímek Oira Sukeban. Miluji hraní různých rolí v různých filmech. Stejně tak zbožňuji akční scény. Dělala jsem už nějaké televizní zakázky, ale doposud žádnou divadelní produkci. V budoucnu bych to ale ráda zkusila.

Ke klasickému filmu vás prakticky přivedl Noboru Iguchi, hodně jste točila i s Yoshihiro Nishimurou. Filmy obou těchto režisérů vypovídají o jejich až na hranici bizarní nenormálnosti bujné fantazii. Jací jsou oba ve skutečnosti? Jak jste se ke spolupráci s nimi dostala a jak se vám s nimi spolupracovalo?

Jsou to vskutku prapodivní lidé. Ale vážně, myslím si, že to jsou velmi talentovaní a vizionářští filmaři. Jak jsem řekla, s Iguchim jsem se poprvé sešla u filmu Oira Sukeban, s Nishimurou jsem poprvé pracovala na snímku Akanbo shôjo. Podílela jsem se i na vizuálních efektech, a tak jsem s Nishimurou pracovala velmi úzce. Oba považuji za své mentory.

Když je ta příležitost, tak mi to nedá se nezeptat. Na IMDb i na jiných filmových databázích jste uváděna jako herečka i u filmu Akanbo shôjo. Já ten film nedávno viděl, ale nikde jsem si vás tam nevšiml. Opravdu jste tam hrála?

Hrála jsem tam hrdinku Tamami, která je zrůdou. Se vším tím mejkapem a digitálním zkreslením obličeje jsem k nepoznání.

V závěrečných titulcích filmu Karei naru erogamike no ichizoku: Shinsô reijô wa denki shitsuji no yume o miru ka jste uvedena i jako „Action coordinator“. Podílíte se tedy na filmech i jinak, než jen herecky?

Kaskadéřinu, bojová umění a choreografii soubojů jsem se začala učit po natočení Oira Sukeban. I z toho důvodu mě pro tento snímek najali nejen jako herečku, ale zároveň i jako koordinátorku kaskadérských scén.

Ve filmech hrajete postavy různé, kladné (Kataude mashin gâru), neutrální (Deddo sushi) i záporné. U těch záporných bych se rád chvíli zastavil, protože jde vidět, že si je hrozně užíváte a v některých případech (Robo-geisha, Fasshon Heru) si pro sebe kradete celý film. Že mají herci a herečky raději záporné role je známé, proč je tomu tak u vás? Co vás na tom tak baví?

Zbožňuji, když můžu ve filmu hrát záporačku! Je to zábava. Děláte věci, které v reálném životě dělat nemůžete.

Která z vašich záporných rolí je Vaše nejoblíbenější? Který váš film máte nejraději - dobře, je nám jasné, že to je vždycky ten poslední film, takže který jiný váš film, než Gun Woman, máte nejraději?

Musím říct, že Mayumi ve filmu Gun Woman je zatím moje nejoblíbenější role. Je to i proto, že mi role a scénář byly psány přímo na tělo, ale kdybych měla vybrat i další filmy, tak Kataude mashin gâru a Oira Sukeban jsou mí dva favorité.

Hrajete převážně v horrorech nebo ve filmech, které mají k horroru více či méně blízko. Jaký máte vztah k horroru? Bojíte se ráda? Zahrála byste si třeba ráda i v nějakém klasickém atmosférickém horroru nebo vás baví spíše ta komediálně-bizarní rovina, v níž se často objevujete?

Jako herečka zbožňuji divné komediální krvavé snímky. Ale jako divačka nemám horrorové snímky moc ráda. Jsem pokaždé hrozně vystrašená.

Miluju scénu z Deddo sushi, v níž si se sushi šéfkuchařem přehazujete z pusy do pusy syrové vejce. Je to tak nechutně bizarní, až je to nádherné. Při podobných scénách vypadáte, že vám to nečiní vůbec žádný problém, objevila se ale v nějakém vašem filmu scéna natolik ujetá, že jste si i vy sama už říkala, jestli už to není moc?

Hmm… Myslím, že ne. Pokud scéna do filmu patří, je třeba ji udělat. Myslím.

Často jezdíte své filmy podporovat osobní účastí na filmové festivaly různě po světě (USA, Německo). Jistě ten zájem těší. Existuje nějaký zásadní rozdíl mezi Vašimi fanoušky tady u nás na Západě a Vašimi domácími fanoušky?

Jsem velmi šťastná, že mám tolik skvělých fanoušků po celém světě. Nemyslím si, že jsou rozdíly mezi fanoušky v Japonsku, Evropě nebo Spojených státech. Jedno příjemné překvapení během fanouškovské akce ve Spojených státech bylo, že za mnou přišlo velké množství fanynek. Většina mých fanoušků jsou muži, takže tohle bylo skvělé.

Japonsko je u nás někdy vnímáno jako země podivných a zvláštních zálib, koníčků a mód (např. Kaopan, Takameri, Burusera). Jaké bylo nejpodivnější nebo nejbizarnější přání vašeho fanouška? Už chtěl někdo poslat použité kalhotky?

Když jsem točila pornofilmy, měla jsem dost divných fandů, ale teď jsou moji fanoušci skvělí. Žádné bizarní požadavky. Akorát jeden chlapík v Německu chtěl, abych mu napsala svoje jméno v japonštině na jeho rameno. Tak jsem to udělala. Později si podle toho mého podpisu nechal udělat tetování, aby to měl napořád. Bylo to celkem překvapení, ale vlastně mě to docela dojalo. Řekla jsem: “Páni, díky, že jsi tak velký fanda!”

Sledujete nějak, jak si vaše filmy stojí mimo Japonsko? Je ten zájem o ně a o Vás jako herečku ze zahraničí velký?

Ano. Chci hodně cestovat, více se potkávat s fanoušky po celém světě. Zároveň mám strašně ráda navštěvování různých festivalů v různých zemích. Jsem velmi vděčná, že se mým filmům daří tak dobře v zámoří a že mám svoje zahraniční fanoušky. V budoucnu bych ráda pracovala na více filmech v mezinárodní produkci.

Zatím vaším posledním filmem, je akční Gun Woman. Už z jeho traileru je očividné, že pro vás příprava na natáčení a samotné natáčení nebylo asi zrovna jednoduché, spíše poměrně náročné. Mohla byste o tom filmu říci pár vět? O čem vypráví? Koho v něm hrajete? Jak se vám natáčelo? Co bylo na natáčení nejhorší? Nějaká zábavná historka z natáčení?

Můj poslední film Gun Woman je jeden z nejskvělejších filmů, jaké jsem kdy dělala.

Co máte v plánu do budoucna? Na co se můžeme těšit? Nějaký další horror?

Několik nových projektů je v produkci a o několika dalších se mluví. Horror, akce, komedie… Spousta různých žánrů. Určitě očekávejte další filmy s Asami v blízké budoucnosti! Velice děkuji!

Ne, to my děkujeme!

Honza Vojtíšek

překlad:

Martin Štefko

Kurando Mitsutake

Asami. Polonahá královna japonských krváků

Ve svých rolích Asami působí jako akční, drsná, tvrdá, ukřičená děva, která vám bez mrknutí oka nakope sedací soupravu, ustřelí koule a ojede vás připínacím penisem. Když se s ní však setkáte osobně, vyloupne se z ní příjemná mladá usměvavá dívka, s typickou japonskou úslužností, věčně se uklánějící hlavou s ještě typičtějším japonským „Hai“ a roztomilou pihou na špičce nosu. Ve filmech ostrá drsňačka, v níž je cosi mužského, ve skutečnosti dívka, kterou byste rádi přivedli ukázat domů mamince.

Pouhých 160 cm vysoká Asami Sugiura se narodila v Tokiu v srpnu 1985. Z toho mála informací, které o jejím soukromém životě lze dohledat, vyplývá, že má ráda zpěv, karaoke a bojová umění. Jako mnoho jejích žánrových kolegyň, i ona se k filmu dostala v Japonsku ne zcela netypickou cestou. Začala jako modelka, později gravure modelka. Gravure modeling je specifický tím, že ačkoliv v něm jde v podstatě o erotiku, nejde v něm o nahotu. Dívky na fotkách a krátkých videích se mnohdy sice svlékají, ale pouze maximálně do spodního prádla nebo plavek, někdy však ani to ne, někdy si prostě s divákem jen povídají. V Japonsku jde o věc velmi oblíbenou. Gravure modelky mají své internetové stránky a profily a vydávají i desítky DVD s krátkými filmy. Je třeba říci, že v dobách bezskrupulózní internetové pornografie, kdy během pouhých několika kliků zhlédnete od oslíků kopulujících s Mexičankami v lidových krojích až po Obituse kochajícího se orchidejemi, může návrat na začátek erotického průmyslu (kterým svým způsobem gravure modeling je) působit velmi funkčně.

Od gravure modelingu je již jen krůček ke klasické pornografii. Tzv. filmy pro dospělé začala Asami natáčet v pouhých devatenácti letech v dubnu 2005. Natočila jich, různého ražení, skoro pět desítek. O jejich schopnostech svědčí např. ocenění za nejlepší herecký výkon v kategorii Pink Grand Prix v roce 2008 nebo nejlepší herečka o rok později. Pornofilmy přestala natáčet v listopadu 2008 a začala se věnovat „klasické“ kinematografii. I když ona sama tvrdí, že pornografii nijak neopustila, jen prostě začala točit trochu jiné filmy. V mnohých z nich však na svou průpravu nezapomněla a nedělá ji problém nadále se objevovat v lechtivých filmech v ještě lechtivějších situacích. Zatím má na kontě zhruba 53 rolí v komediích, horrorech, akčních filmech, sci-fi a romantických dramatech.

Formulace „přešla od pornofilmu k normálnímu filmu“ však není zcela pravdivá. První film totiž natočila již v roce 2005, tedy v roce, kdy začala s filmy pro dospělé. Jde o romantické drama Kiss me or kill me: Todokanakutemo aishiteru (2005), v němž ztvárnila hlavní roli mladičké fotografky, která na ulici balí chlapy, vodí si je domů, kde s nimi spí, přitom si je tajně natáčí na video a tyto nahrávky pak prodává obchodům a půjčovnám s pornofilmy. Přitom se však zaplete s ženatým úředníkem, který se do ní zamiluje. Celé je to hozeno do takového příjemně milého rozpoložení, že případný český remake by asi nejvíc sedl v podání dua Jarchovský-Hřebejk, i když ti by určitě ubrali na tom souložení.

Hned následující rok se však Asami setkala se svým takřka dvorním režisérem Noboru Iguchim, který ji obsadil do jedné z jejích nejlepších rolí v jednom z jejích nejlepších filmů. V typicky japonsky bizarně ulítlé krvavé komedii Oira Sukeban (2006) Asami hraje hlavní roli chlapce (!), který má neustálé problémy s místními gangy a z každé školy ho dříve či později vyrazí. I díky své dívčí tváři (pro kterou se stává častým terčem posměchu) se rozhodne nastoupit jako dívka na jednu dívčí školu, ovšem i zde se mu nakonec problémy nevyhnou, dojde na nějaké ty potyčky, střílení, mutace, krev, kulomety v prsou a pahýlech nohou a dokonce i na transgenderové proměny a nezbytný závěrečný souboj dvou nahých školaček (Asami má na sobě jen tenisky a díky tajemné látce, která jí byla vstříknuta, jí, coby chlapci, kterého hraje, narostla prsa, její protivnice má zase jen kozačky a jelikož i jí byla vstříknuta ona látka, zmutovala pro změnu v dolních partiích, takže tu máme rvačku dvou sličných japonských transek). Úvodní půlhodinu si Asami ukradla zcela pro sebe, svého puberťáka, vydávajícího se za holku, kolem něhož se motají polonahé školačky (a samé Japonky, jen považte!) a hrozně na něj/ni letí, zvládla výborně.

Zřejmě už takovou tradicí Japonců je dotáčet klasickým celovečerním filmům, již tak dost ujetým, ještě ujetější kraťasy, které daný příběh buď ještě rozvíjí, nebo prostě jen projektují ještě větší psychické narušení tvůrců. A tak jako má Tôkyô zankoku keisatsu svůj 63-fun-go a Kataude mashin gâru svůj The Hajirai Machine Girl, k němuž Asami namluvila prolog, má svůj sequelový kraťas i mutantně cyberpunkový krvák Mîtobôru mashin (2005). Jmenuje se Meatball Machine: Reject of Death, má 10 minut a v roce 2007 jej natočil Yoshihiro Nishimura. Začíná dívkou, která si rozřeže zápěstí a najde v něm podivný vypínač. Když ho zapne, sledujeme muže, souložícího s Asami, která se později změní v šílené zmutované polonahé monstrum, které se plouží ulicemi a kosí vše živé. Prostě klasika.

V roce 2008 se Asami objevila v roli sekretářky, která spí se svým šéfem v silně hard erotickém romantickém dramatu (a ani jedno z těch tří žánrových specifik bych rozhodně neupřednostňoval ani neupozaďoval) Shin kankin tôbô: Gekijô-ban. Kromě nich ve filmu sledujeme ještě dívku uvězněnou ve sklepě, kterou tam drží, znásilňuje a stockholmský syndrom v ní pěstuje podivné, na první pohled velmi humorné, individuum maskující se jako sumista s plynovou maskou na hlavě. Není to zrovna nic strhujícího, ale máte-li slabost pro japonskou erotiku a (polo)nahé Asiatky a fetiš na plynové masky s chobotem, mohlo by vás to zaujmout.

Noboru Iguchi si Asami hýčká, a tak ji obsadil do vedlejší role ve svém dalším šíleném gore krváku.  V jeho Kataude mashin gâru (2008) se Asami setkala se svou gravure model kolegyní Minase Yashiro. Ta si střihla hlavní roli asijské studentky v nezbytné školní uniformě, která se, s rotačním kulometem místo ruky, vydává na krvavou pomstu za vraždu svého bratra. Na Asami zbyla vedlejší, přesto výrazná, role její souputnice. Zatloukání hřebíků do hlavy, vrtáková podprsenka, gejzíry krve, Asami ohánějící se motorovou pilou, gejzíry krve… Co chtít více? Třeba gejzíry krve?

Joshû Ayaka: Itaburi mesu chôkyô (2008) si můžete užít v případě, že jste, samozřejmě, fanda Asami, po nocích se vám zdá, že ji ve vězení ponižujete, šikanujete a znásilňujete anebo máte občas rádi soft porno s dějem (ona ta nadstavba je vždycky fajn). Asami zde hraje manželku, které se po nocích zdá, že je jako vězeňkyně ve vězení ponižována, šikanována a znásilňována. Začne ji to psychicky sužovat a manžel jí poradí, ať si zajde k psychiatrovi. To by jako letmá výplň mezi erotickými scénami stačilo, ne? Tento film by se dal považovat za Asamin mezistupeň mezi čistou pornografií a dějovým/zápletkovým filmem (byť striktně žánrovým).

Že se však Asami již v roce 2008 ukazovala i ve vážnějších filmech a rolích, dokazuje čistý atmosférický horror Akanbo shôjo (2008) o mladé dívce Yoko, kterou si po patnácti letech ze sirotčince vyzvednou její rodiče. Za patnáct let se však toho hodně změnilo, Yoko má dost velký problém navázat kontakt s matkou, která ji odmítá a místo toho celou svou mateřskou péči věnuje fiktivnímu dítěti. Jenže se zdá, že to dítě zase tak fiktivní nebude a to je právě čas pro Asami, kterou v tomhle filmu prostě nepoznáte.

Noboru Iguchi si s Asami prostě rozumí a dokáže plně využít její schopnosti. Když v roce 2009 natočil trikově vymazlenou tradičně ulítlou krvavou sci-fi taškařici Robo-geisha (2009) a nabídl jí vedlejší roli kruté, zlomyslné postavy jménem Tengu, zrodila se jedna z nejlepších rolí Asami, která si pro sebe v pohodě ukradla značnou část filmu. Takřka popelkovský příběh vypráví o dvou sestrách Yoshie a Kikue. Yoshie hrozně vzhlíží ke gejše Kikue, která je ve všem upřednostňována a ráda by se jí vyrovnala. Jednoho dne jsou obě sestry v podstatě uneseny a vycvičeny v gejši-zabijáky. Během tréninku podstoupí obě množství operací, díky nimž se z nich stanou napůl robotky. Yoshi však odhalí temnou stranu zabijáckého spolku a rozhodne se zlu postavit, tím se však, konečně, musí postavit i své sestře. Hlavní roli Yoshie se zhostila Asamina gravure model kolegyně Aya Kiguchi, ve filmu si zahrál i Yoshihiro Nishimura.

Ve stejném roce se objevila i v šestidílném romantickém televizním seriálu Haken no osukaru: 'Shôjo manga' ni ai o komete (2009).

I Japonci mají své X-meny a není třeba podotýkat, že mnohem krvavější a ujetější. V Sentô shôjo: Chi no tekkamen densetsu (2009) režisérské trojice Noboru Iguchi, Yoshihiro Nishimura, Tak Sakaguchi, vyprávějící o mladé dívce, která v den svých šestnáctých narozenin zjistí, že není normálním člověkem, ale mutantem a musí se postavit jak mutanty nenávidějícím lidem, tak i lidi nenávidějícím mutantům, se tradičně uřvaná Asami objeví v kratičké záporné roličce s nádherným skonem.

Na role nejplodnějším rokem byl pro Asami bezesporu rok 2010, kdy se objevila v celkem třinácti filmech. Zmiňme jich však jen pár a začněme akčně krvavou gangsterskou střílečkou Bakuhatsu! Sukeban hantazu: Sôkatsu nagurikomi sakusen (2010), v níž se Asami v čele dívčího gangu, opásaná nábojovými pásy s lidskými prsty místo nábojů, postaví Yakuze a řádně jim nakope, co vás jen napadne. Nevážně se beroucí béčkový úlet je vyváženě absurdní i krvavý a Asami v něm zabíjí již jen svými badass pohledy.

Ještě ve stejném roce vzniklo pokračování předcházejícího snímku Gyakushu! Sukeban hantazu: Jigoku no ketto. Ve westernově laděném akčňáku se tentokrát Asami změní v masakrální lowbudget badass kombinaci Clinta Eastwooda a Nevěsty z Kill Billa a kosí padouchy sólo. Nechybí ustřelené končetiny, zabití batolete ani občasné wtf momenty, kdy dívky chytají vystřelené kulky do ruky a Asami mění jejich směr letu. Kromě hlavní role Asami nazpívala skladbu k závěrečným titulkům.

O Fasshon Heru (2010) si více přečtete v recenzi na jiném místě tohoto čísla, dodejme tedy jen, že se v něm Asami objevila po boku kolegyně z pornobranže Saori Hara.

Doslova na pár sekund se objevila v akčním krváku Gó Ohary Gosurori shokeinin (2010). Stane se tak hned na začátku filmu, ve scéně v herně, jejíž majitelku přijde zabít hlavní hrdinka, gothička se smrtícím deštníkem, Yuki, aby pomstila smrt své matky. Asami se tu mihne jako přítelkyně jednoho z hráčů.

Na stejných pár sekund, a to ještě pouze ve verzi určené pro západní trh, se mihla v ulítlé zombie řežbě Nihon bundan: Heru doraibâ (2010), při jejímž vzniku tvůrci hulili možná více, než je zdrávo.

O pár vteřin více, snad celou minutu, jí Noboru Iguchi daroval ve svém dětském akčňáku o motorce transformující se v robota ovládajícího karate Denjin Zabôgâ: Gekijô-ban (2011). Asami se zde mihne jako jedna ze záporné trojice robotických „amerických fotbalistek“, jimž z podprsenek šlehají dračí hlavy. Mládežnická podívaná na nedělní dopoledne v duchu Power rangers, želvy ninja, Knight Rider kromě prostoduché romantiky, hodně, ale opravdu hodně jednoduchého karate (asi jako když jste se v mládí vraceli z kina z nového Van Damma a cestou jste si zkoušeli okoukaná komba) nabídne ještě robotickou ženu demolující město nebo robotického mravence. Je to prostě takové celé robotické a jakoby natočené roboty pro roboty.

To v Karei naru erogamike no ichizoku: Shinsô reijô wa denki shitsuji no yume o miru ka (2011) už Asami zase řádí sice pořád ve vedlejší, ale již zase výrazné roli. A tentokrát je to opravdu úlet. Protože jak má tento film dlouhý název, tak je trhlý. Považte sami. Klasická jihoamerická romantická sci-fi telenovela o zamilovaném robotovi natočená v Japonsku. Příběh o domácím robotovi, který se zamiluje do své paničky a rozhodne se jí bránit před nekalými úklady mocichtivé ženy, jejích robotů a osobní strážkyně (v podání Asami) je hrozně ukecaný, pořád v něm někdo kecá a to i během erotických scén. Obecně řečeno hrozná, jednoduchá a prostoduchá blbost, ale pro svůj hudební doprovod a multižánrovost (romantika, sci-fi, gore, erotika) má silný potenciál zaujmout. A hlavní hrdina hrozně připomíná Krytona.

V šílené fekální komedii Zonbi asu (2011) o zombících, vylézajících ze záchodů a metajících po svých obětech exkrementy, Noboru Iguchi své oblíbenkyni nabídl zase jen okrajovou roličku jedné ze zombie, v níž je lehce přehlédnutelná. Potěší fakt, že zdejší zombíci neutíkají, ale krásně se plouží, jako za starých dobrých časů a z počátku to má docela příjemnou atmosféru. Kromě fekálního humoru překvapí japonská verze Dwayne Dibbleyho, vymazlená estetika některých záběrů a všimnete-li si ho, také Asamin skon.

Hlavní roli si Asami po delší době střihla v typicky japonsky bizarní akční verzi červené karkulky Hontô wa eroi Gurimu dôwa: Reddo suwôdo (2012), v níž nechybí vlkodlaci, polonahé školačky v ohrožení, spousta kung fu a Asami ohánějící se katanou se sexy tetováním vedle levého oka.

Svým způsobem neutrální roli, tedy ani kladnou, ani zápornou, ztvárnila v další z bláznivých, krvavých gore komedií Noboru Iguchiho o obživlém, krvežíznivém a nadrženém sushi terorizujícím jeden hotel Deddo sushi (2012). Plno kung-fu, krvavých fontán, trocha nechutností, hromada humoru, digitálních triků, ale taky nějaká ta nahota, létající kalmar a zástupy mluvícího, létajícího, souložícího a hladového sushi. Asami zde hraje vedlejší roli manžela hoteliéra, která mu zahýbá s místním sushi šéfkuchařem a ukáže nám, jak bizarně a zároveň nechutně i nádherně lze projevit vzájemné city, byť převážně tělesné.

K zombíkům se Asami vrátila v půlhodinovém kraťasu Takashi Hiroseho Moratorium (2012) o skupince lidí prchajících v dodávce před zombie apokalypsou. Společně s ní si ve filmu zahrál i Kurando Mitsutake, pozdější režisér a tvůrce dosavadní životní role Asami.

Se zombíky bojuje i v Reipu Zonbi: Lust of the Dead (2012) Nayouki Tomomatsua, kde hraje jednu ze čtveřice přeživších žen ukrývajících se v jednom domě před nadrženými zombíky. Tihle zombíci totiž kašlou na vaše mozky, chtějí buchty vašich dcer, sester, milenek a manželek. To, co na první pohled vypadá jen jako další bezduchá japonská gore řezničina plná nahoty a (i lesbické) erotiky, již v úvodní scéně prolínající Asamino znásilnění s útokem zombíků s kalhotami na půl žerdi na nebohé Japonky, může při hlubším pohledu asociovat jakousi metaforu toho, že jen tupý bezmozek si ženu bere proti její vůli. Kromě toho lze z filmu vycítit poctu dnes již kultovní romerovce Night of the Living Dead (televizní záběry) i jejímu pozdějšímu Saviniho remaku (ženská armáda fasující zbraně a trénující střelbu do rozkroku mužských zombie). I když je film částečně obsažnější, než by se dalo očekávat, přesto překvapí, že se dočkal hned čtyř pokračování. Dvě, Reipu zonbi: Lust of the Dead 2 a 3 Tomomatsu natočil v roce 2013. V prvním pokračování se Asami mihne v sotva vteřinovém flashbacku, ve druhém na pár okamžiků déle a hned mnohočetně naklonovaná. Kolik místa jí Tomomatsu daroval v letošním čtvrtém, Reipu zonbi: Lust of the dead - kurôn miko taisen (2014), a pátém, Reipu zonbi: Lust of the dead - arata naru zetsubô (2014), díle, je zatím otázkou.

Od krváků k dramatu si odskočila ve středometrážním filmu amerického rodáka točícího (a zřejmě žijícího) v Japonsku Normana Englanda, který má za sebou i jeden díl Gojiry, New Neighbor (2013). England nás seznamuje s mladou pětadvacetiletou sekretářkou, kterou sexuálně obtěžuje její šéf a matka jí neustále vnucuje, aby se vdala a tak se zajistila dříve, než zestárne a stane se nepřitažlivou. Hlavní hrdinka jednoho dne zjistí, že se do vedlejšího bytu někdo nastěhoval. Od té doby z vedlejšího bytu noc co noc doléhají zvuky sexuálních radovánek a hlavní hrdinka zjistí, že její novou sousedku, v podání právě Asami, každou noc navštěvují jiní muži a dokonce i ženy. Je sousedčinou bezostyšnou sexualitou natolik fascinována, že se jedné noci rozhodne její nezamčený byt tajně navštívit. A jak známo, kdo chce vědět hodně, hodně se toho dozví…

Zdá se, že Noboru Iguchi myslí na Asami ještě častěji a více než já. Tradiční vedlejší roli ji totiž věnoval i ve svém letošním akčním thrilleru Raivu o smrtícím závodu v ulicích města, přenášeném televizí, v němž se závodníci snaží svých soupeřů zbavit všemi možnými i nemožnými prostředky. Trailer vypadá… No prostě tradičně – motorové pily místo rukou, rvačky, krev, vyděšené mladé Japonky a někde mezi tím líbezná tvář Asami.

Pokud je člověk v herecké profesi trpělivý a snaživý, na každého dříve či později čeká ta jedna životní role. Asami je ještě mladá a určitě má toho ještě hodně před sebou, takovou rolí však pro ni je zatím postava zfetované trosky Mayumi, kterou si pro svůj ďábelský plán pomsty od překupníků s bílým masem koupil jistý muž. Chce totiž z Mayumi vycvičit vraždící stroj, který nabídne nekrofilnímu vůdci jednoho gangu, s nímž má nevyřízené účty. Onen od pohledu velmi nepříjemný gangsta boss totiž může za jeho pochroumanou nohu, znetvořenou tvář a mrtvou manželku. A vycvičenou Mayumi mu chce nabídnout jako nahou mrtvolu k sexuálním hrátkám, s pistolí schovanou na tom nejabsurdnějším místě. Nekrofilní akční krvák Gun Woman (2014) natočil její herecký kolega z Moratorium, Kurando Mitsutake, Asami v něm neřekne ani jedno slovo a zhruba třetinu filmu odehraje oblečená jen do dvou zduřelých bradavek, krásně rostlého bobra, hodinek, rukavic, vlasů a několika litrů krve.

Asami však (ať už nahá, zalitá krví, nebo oblečená a vzteklá) neusíná na vavřínech a kromě objíždění festivalů s Gun Woman (např. USA, Německo nebo Španělsko) točí dále. Ve stadiu postprodukce, s premiérou plánovanou na příští rok, se nacházejí hned dva filmy, v nichž si zahrála. Jde o romantické drama podle románu Tadashi Yoyogi v režii Asako Fukai a Ai Watanabe nazvané Tsunagaru a akční film Ken'ichi Fujiwary se slibným názvem Iron Girl: Ultimate Weapon.

Jak se tedy, i podle rozhovoru s ní na jiném místě tohoto čísla, zdá, Asami svým fanouškům a fanynkám ještě neřekla poslední slovo (ať už verbálně nebo řečí těla).

Honza Vojtíšek

Fasshon heru

O Japoncích je známé, že pro ně jsou hranice toho, co je už moc, trochu někde jinde, než je tomu v případě evropského nebo amerického diváka. Nebojí se do svých filmů vkládat prvky, které jsou opravdu úchylné, ujeté, praštěné anebo prostě jen stupidní. Nejlepší na tom pak je, že jim to většinou vytváří celek, který dává smysl. Snímek Fasshon heru je toho dalším důkazem, protože tady se scenárista, ale i lidé na place, místy skutečně utrhli ze řetězu.

Režie: Jun Tsugita

Scénář: Jun Tsugita

Délka: 75 min.

Původ: Japonsko

Rok: 2010

Hrají: Asami, Yûya Ishikawa, Wani Kansai, Miyavi Matsunoi

Film Fasshon heru je možné najít i pod názvem Horny House of Horror, což je přece jen sdílnější název, ale na druhou stranu takový trochu tuctový. Pro Japonce zase potěšující, že tohle šlo i na DVD v zahraničí. Fasshon heru je snímek, který může mimo Japonsko zaujmout, obsahuje totiž prvky, které jsou srozumitelné všude po světě – nahota, humor, gore. Jejich kombinace ale nemusí být něco, co každý divák snese. Důvod je celkem jednoduchý – když se v jedné chvíli někomu prdí do obličeje a ve druhé se usekává penis, není to rozhodně pro každého.

Právě podobné scény jsou ale kořením tohoto filmu, který má jinak neskutečně jednoduchou dějovou linii. Tři chlapíci si po baseballu, který je mimochodem v Japonsku celkem populární a do jisté míry za to může i japonská manga, chtějí trochu užít. Jeden z nich se bude ženit, tak aby se s tou svobodou nějak důstojně rozloučil. Pěkně se zde ukazuje, jak jsou Japonci úchylní, když si osahávají zadky poskytovatelek rozkoše (jsou zde tři a jednou z nich je Asami), aby si vybrali tu, která jim bude nejlépe vyhovovat. Jakmile si vyberou, po jednom s nimi jdou na pokoj a postupně umírají velmi vynalézavými a hravými způsoby. Podobné hry ale rozhodně není možné doporučit k domácímu užití. Hra „useknu ti ho, když se ti postaví“ není zrovna nevinná.

Chlapíci prostě vlezli do salónu, z kterého jeho zákazníci nevycházejí živí a sami to zjistí nepěknou cestou. Co je překvapivé, je skutečnost, že i v těch bizarnostech a úchylnostech, které jsou místy již pornografické, existuje příběh a dokonce jsou zde také emotivní momenty, které v závěru mohou i chytnout za srdce a vy s hrdiny trochu soucítíte. Tohle jsou prostě Japonci. Oni dají dohromady něco, co vám nejprve zní jako naprostá slátanina, z které nikdy nic pořádného nemůže vzejít, jenže pak se na to podíváte a zjistíte, že jim to zase jednou vyšlo.

Asami ztvárnila jednu ze společnic salónu a je to ona, kdo prdí, vezme si do parády prvního kunčafta a je pořádně vzteklá, když je třeba. V jednu chvíli je zde opravdu úchvatně šílená. Je na ní strašně moc vidět, že jde do každé scény naplno, což je moc dobře. Dokáže se odvázat a dokonale pak zapadá do vyznění celého snímku, kde navíc ukazuje, že má smysl pro humor.

Fasshon heru je v první řadě šílená komedie, která je zároveň kombinací pornografie a pořádného gore krváku, ale ve druhé řadě je to stále film s příběhem, který právě díky prostředkům, jež jsou použity, vyznívá tak jedinečně. Je to pořád Japonsko, takže to nesedne každému, ale ten film má smysl, dokáže pobavit a rozhodně dokáže i znechutit. A i když jsou bizarní, tak nápady se tady doslova hýří.

Hodnocení: 3/3

Martin Štefko

hodnocení: tři lebky

Zrůdné zrcadlo & Ďábelská vidina

Dva eroticky laděné příběhy z počátku devadesátých let 20. století o zrcadlu, které neodráží krásu, ale prolévá krev a rozsévá bolest a utrpení.

Image

Překlad: Jana a Dušan Rovenští

Vydavatel: Cesty, 1993

Počet stran: 264

Reflection

Překlad: Jana a Dušan Rovenští

Vydavatel: Cesty, 1994

Počet stran: 302

Ve Zrůdném zrcadle se s titulní aktivní dekorací setkáváme prostřednictvím londýnského starožitníka Jonathana Frazera. Ten na něj čirou náhodou narazil na jedné aukci a pořídil za neuvěřitelných pouhých 50 liber. Je velké, nehezké a špinavé. A po převozu do jeho dílen u prostorného domu, kde jeho přítel a zaměstnanec restauruje nakoupené a získané starožitnosti, náhle ožije a začne být hladové. A ve Frazerově domě a jeho okolí najednou začnou umírat lidé a vypadá to na nešťastné náhody. Jenže kolem domu se začne pohybovat podivný zjizvený muž a chtít zrcadlo, o němž prohlašuje, že je jeho, zpět. Zrcadlo zatím sílí, skvrny na jeho skle se pohybují čím dál výrazněji, a obyvatelé Frazerova domu mu podléhají čím dál více. Zrcadlo má totiž své kořeny v hluboké minulosti, tak temné, jako jeho samotná existence. Něco z něj chce ven, a k tomu je potřeba krev.

Zrůdné zrcadlo je klasický působivý devadesátkový horror v knižní podobě (které byly vždycky obecně lepší a působivější, než ty filmové). Na devadesátá léta je ještě hodně příjemný.

Zajímavě a působivě namíchaná kombinace čistě dějových, ryze horrorových a více či méně erotických scén a situací, v nichž se mísí brutalita s erotikou (a to je dobrá kombinace) a psychologií v pestře promyšleném a vystavěném příběhu, těkajícím ze současnosti do minulosti blíže i hodně vzdálené.

Horror se zajímavou pointou, ale již ne moc zajímavým rozřešením. Závěr je lehkým zklamáním. Zbytečně rychlý a jaksi nedořečený. Omluvou by se zdálo být, že má příběh pokračování, ale ne moc přesvědčivou, protože to nutně kazí dojem z celé knihy.

Román oplývá zajímavými charaktery, dobře budovaným napětím i ráznými scénami, v nichž jde do tuhého a Scott zachází až do buněk krve.

Ano, je to v podstatě brak, čistá žánrovka, která vám neodhalí zákoutí lidské duše a psychiky, neodkryje člověka s jeho temnými i světlými stránkami, nevlije do žil neutuchající radost ze života a sílu do dalších dní. Ne. Pouze vám zpříjemní ty chvíle, které s knihou strávíte. A to je dostatečná satisfakce za věnovaný čas a případné finance. Chcete-li slušnou dávku bezproblémového horroru, pohled do zrůdného zrcadla je dobrou volbou.

O rok mladší Ďábelská vidina se zpočátku jeví jako klasické pokračování. Všeho je více. Akce, krve, mordů, obětí, postav. Ale jen zpočátku. Many, dcera mrtvého starožitníka Frazera, skončila na vozíku a žije v rodinném sídle sama, jen se svou ošetřovatelkou, jejím manželem flákačem a zrcadlem, zatímco Londýnem obchází divoká bestie vraždící lidi, vykusující jejich jazyky a živící se jejich krví. Zdánlivá nehoda přivede do teď již života skoro zbaveného sídla a zpět do příběhu i inspektorku Margaret Harren. Těsně před nehodou totiž měla Many dojem, že se do domu někdo snažil dostat. Po nehodě ji navštíví podivný muž, který se představí jako János Ujvary, bývalý tajný společník Manina otce. A má evidentní zájem o zrcadlo. Které, zdá se, pořád žije vlastním životem. Tak jako vždycky, i za starých časů.

Rozjezd románu je tedy řádně krvavý a svižný, v častých epizodách se vrací k bestii, kráčející ulicemi a živící se lidskou krví, a v případě Many a jejího osudu po předchozích událostech i atmosférický. Slibně se jeví rovněž tradiční historický zápletkový oblouk, který nám tentokrát nezpříjemňuje nikdo menší než hraběnka Bathory.

Jenže nakonec se ukáže, že Scott si s akčnějším a monumentálnějším rozjezdem přestal vědět rady a vypadly mu opratě z ruky. Četnost postav se mu rozsype, část z nich na čas z příběhu vypadává a linie mnohých z nich jsou ukončovány čistě jen z nutnosti (např. inspektorka Harren). Ve střední části příběh razantně zbrzdí, začne se utápět jen v nutném řízení jednotlivých postav, neustálém opakování stejných informací a vyvrcholení zápletky zdá se v nedohlednu. Její návrat je násilný a náhlý, jakoby si autor vzpomněl, že musí příběh někam dovést. Mikropříběhy obětí jsou výrazným oživením a zpětně se jeví jako nejlepší částí románu. Neboť stejně jako ve Zrůdném zrcadlu, i zde Scott všechno zakončuje nezáživně, suše a ještě více násilně (ne ve smyslu obsahu, abyste se netěšili, ale formy), než Zrůdné zrcadlo.

Ďábelská vidina tak nakonec zůstává jen důkazem, že dvakrát do stejné řeky je obtížné vstoupit a nestačí jen to samé oživit důraznější kvantitou. Protože postavíte-li domek z karet jednou, přidáte-li příště karet více, je také větší šance, že se vám rozsype. A to se, naneštěstí, Scottovi stalo právě s Ďábelskou vidinou.

Honza Vojtíšek

hodnocení:

Zrůdné zrcadlo 3/3

Ďábelská vidina 1/3

Ďábelská vidina – jedna lebka

Zrcadlení strachu

Zrcadlo, zrcadlo, kdo tajný v tobě přebývá, kdo zrůdný za mnou se skrývá, kolik krve litrů v těle mám, zda připojím se k bizarním hrám? Zrcadlo, zrcadlo řekni, kdo je v zemi zdejší, nejděsivější a nejdivnější...? Nebo alespoň, který horror o tobě je nejlepší?

Španielsky režisér Jesús Franco v sedemdesiatych rokoch natočil viacero úchvatných filmov, v ktorých sa prelína horror a erotika. Al otro lado del espejo (1973) patrí medzi jedny z najlepších. Vzhľadom na rôzne podmienky cenzúry v Európe vznikli tri rôzne verzie (v španielčine, taliančine a francúzštine), každá s trochu iným zostrihom scén. Dokonca sa v nich menili i niektoré vedľajšie motívy a herci. Francúzska verzia je považovaná za tú „pravú režisérsku“. Samotná zápletka je dosť drsná. Otec nevesty, tajne posadnutý svojou dcérou, spácha v deň jej svadby samovraždu. Odvtedy sa jej zjavuje v zrkadlách a nabáda ju, aby zvázdala mužov a potom ich zabíjala. Franco tu zahmlieva hranicu medzi nadprirodzenom a pozemským šialenstvom a dráždi zmyselnými scénami, pričom neskĺzava k ničomu explicitnému. Film je tak vzrušujúci, desivý a smutný zároveň.

Pokud máte zájem o zrcadlo, které se koupe v krvi jako Čachtická paní a na podlahu mu s čvachtáním vypadávají střeva, doporučuji debutový snímek německého režiséra Olafa Ittenbacha Black Past (1989). Bez sekání rukou či bodání vidličkou do oka přiznávám, že nejsem žádným odborníkem na německou horrorovou kinematografii. Ta je pro mě zahalena rouškou tajemství, stejně jako reggae z Čukotky. Tento snímek svými gore vizemi vzbudí mrazení nejen v zátylku. Film, jenž odstartoval kariéru dnes uznávaného německého režiséra, ve své podstatě není vůbec špatný. Ittenbach se zde ujal i scénáře a hlavní role. Příběh je jednoduchý jako facka, ale kdo by ve dvaceti psal nějaké intelektuální bestsellery, že? Vše odstartuje, a život jednoho středoškoláka změní, nález podivného a zdánlivě nedobytného kufříku. V něm se ukrývá jakýsi bizarní deník a obskurní postarší zrcadlo. Před zlou mocí zrcadla deník varoval velmi důrazně, ale hlavní hrdina Tommy si z toho nic nedělal. Naopak, hrdě si jej pověsil do svého pokoje. Krvavá lázeň je odstartována v momentu, kdy do zrcadla pohlédne Tommyho dívka. Kouzla a čáry zapůsobí tak vehementně, že se nebohá dívka následně během pár okamžiků ocitne na onom světě. Tím začínají brutální a krvavé vize hlavního hrdiny. Zrcadlo mu do snů vysílá tolik zla, že jej není schopen vstřebat a pomalu ztrácí přehled co je realita a co fikce. Od tohoto momentu je ke zkáze už jen krůček. Samozřejmě, že tento video film trpí neduhy dostupných filmařských prostředků doby, rovněž i tím, že se zde režisér na své židli teprve uvelebuje. Navíc věnovat se režii, scénáři a ještě hlavní roli… s tím měl kolikrát problém i Woody Allen a to je celkem zkušený player. Jisté je, že pokud budete chtít vědět, jak brutální dovedlo být zrcadlo v Západním Německu v roce 1989, musíte sáhnout po tomto krví zbroceném snímku.

Mirror mirror (1990) je prvým, a ako to často býva, vraj najlepším filmom zo série, v ktorej sa démon vstupujúci cez zrkadlo do nášho sveta zmocňuje ľudských duší pomocou plnenia prianí. Film začína dosť akčne a ak neupútajú pozornosť úvodné scény, tak celkom určite sa to podarí hlavnej postave, oldschool gothičke Megan. Je v meste nová, zlomená z otcovej smrti a celá škola sa jej posmieva pre nemotornosť a to, ako sa oblieka. Keď jej nepriateľov začnú prenasledovať bizarné nehody, smiech ich prejde. Herečka Rainbow Harvest (to je jej reálne meno!) je v tomto filme skutočne temná a sexy, zatiaľ čo jej filmová matka, skvelá Karen Black, jej tvorí optimistický a farebný protipól. Celkovo vzaté, na tú dobu to bol skvelý kúsok a priam si pýtal pokračovanie.

A i v něm, v odlesku zrcadla spatříte svou vyděšenou tvář. Problém Mirror, Mirror 2: Raven Dance (1993) je, že jste spíše vyděšeni samotným zpracováním snímku, než dějem, který tvůrci ve stylu pejskokočičkovského dortu ukuchtili. Sourozenci Marlee a Jeffrey jsou po smrti rodičů posláni do církevního sirotčince. „Shodou nešťastných náhod“ je v instituci po letech vytaženo z komory staré zrcadlo, jenž má být údajně opředeno kletbou. S ním má zkušenosti i slepá řádová sestra Aja, která kdysi na vlastní kůži poznala jeho moc. Tvrdí, že v zrcadle je ukryt démon a ten čerpá sílu z mladých neposkvrněných lidí, kteří nemohou rozpoznat jeho zlou moc. Zrcadlový démon je schopen na sebe vzít jakoukoli podobu a vychází z tajných představ a přání svých obětí. Marlee je tak postavena nejen proti démonickému zrcadlu, ale také proti intrikám své nevlastní hamižné sestry, chlípným choutkám slizkého lékaře, v démony nevěřící hlavní sestru či alkoholem zmítaného správce. Mladá dívka ze všeho nejvíc miluje tanec a tak se pomocí opravdu hrozivého dabingu protančí celým filmem. Mix ponurého a tajemstvím opředeného sirotčince, zrcadla s ukrytým démonem a pohnutého osudu osiřelých sourozenců není zrovna něčím novým. Přesto by se však při troše snahy mohlo povést, aby tento film působil alespoň na emoce. No, nestalo se tak… Brání tomu množství vlekoucích se scén, tanečních kreací, které se prolínají v rámci „briskního“ střihu s důležitými událostmi, či dialogů, ze kterých budete koulet očima jako Hurvínek se zamotaným špagátkem. Dostanete pořádnou porci klišé, na které si určitě vzpomenete dřív, než byste pětkrát řekli „Candyman“. Servíruje se podlý boj o dědictví, slepý prorok, pavouci, havran, utišování vědomí drogami, zlá starší sestra a dokonce i banda pochybných metalistů. Ti zkouší na hudební vystoupení, které pak mají presentovat v sirotčinci. Naopak krom dvou sourozenců nedostanete žádné další siroty… jakoby vymřeli… to mě děsilo asi nejvíc. V tomto americkém snímku dostanete všechny předem očekávané věci, na které si po přečtení upoutávky k filmu vzpomenete. A tomu odpovídá i český název: Havraní tanec: Zrcadlo pověz mi…2 Jaký dabing, takový film… bohužel.

Prokleté zrcátko se vrací a to už po třetí. Ale tentokrát trochu jinak. Tentokrát se jedná spíše o erotický thriller (taková ta typická lehce erotická devadesátka) s horrorovými prvky. Hlavním zlem Mirror, Mirror III: The Voyeur (1995) je Cassandra, která zmizí krátce po tom, co jejího manžela, který brigádničil coby drogový dealer, sejmul policajt. Do jejich domu se pak přestěhuje její milenec (kterého hraje známý zlý pysk Billy Drago), kterému tam něco nesedí. Nakonec zjistí, že Cassandra je uvězněna jako duch v zrcadle. Anthony ji však ne až tak hrdinně vysvobodí a zjistí jednu pro něj celkem zajímavou věc. Ona je totiž Cassandra nadržená jak důchodce před Kauflandem. A tak se na nás z obrazovky vyvalí nějaké to souloživo. Problém je ovšem v tom, že Cassandra je tak trochu žárlivý duch (a hlavně je duch, že jo) a tak se jí samozřejmě příliš nelíbí, když si Anthony vrzne jinde. Tahle série má velmi sestupnou tendenci, čili každý díl je horší a horší. A to zrovna tenhle díl nastavil pomyslnou laťku docela hodně nízko.

Zatím posledním příspěvkem do série Mirror, mirror, která měla po prvním filmu sice docela dobře našlápnuto, jenže to by nesměl přijít díl druhý a hlavně třetí, který je rozhodně nejhorší, je Mirror, Mirror IV: Reflection (2000). Čtverka ale přináší mírné zlepšení. Nicméně to zlepšení je tak mírné, že by se to dalo přirovnat k tomu, když vás někdo místo sedmdesátkrát, bodne do břicha nožem jen devětašedesátkrát. Tak nebo tak, pořád je to na hovno. Tentokrát jde taky spíše o lehce erotický film, ale přeci jen má o dost blíže k horroru než trojka. Pětice lidí je za silné bouře lapena zrcadlem, které s nimi nemá moc dobré plány, respektive hlavně jeho přízrační obyvatelé. A co musí udělat? Musí samozřejmě udělat něco, aby se z toho dostali a jako bonus přinejmenším živí. Musím ale říct, že duchové v zrcadle jsou pěkní zvrhlíci.

V roce 1993 se objevil již sedmý díl ze svým způsobem populární série Amityville s podtitulem A New Generation (Image zla). Tentokráte se do domu hrůzy dostaneme pomocí zrcadla. Hlavnímu hrdinovi fotografovi Keyesovi jej daruje podivný bezdomovec. Tím se sled událostí pořádně rozběhne. V zrcadle je totiž ukryté démonické zlo, které začne protagonisty tohoto poněkud fádního příběhu zcela pohlcovat. Keyesovi přátelé umírají a nakonec se on sám musí do zrcadla podívat, aby v něm viděl vlastní minulost. Otázkou jen je, jestli jí je schopen čelit? Šmrnc devadesátkových hororů teče z tohoto zrcadlového amityvillského dílu jako kýbly slizu a pro diváka nepřináší nic nového. Zábavný je pouze český dabing, který rovněž šlape v duchu doby a zpříjemní vám hluchá místa ve snímku samotném. V době vzniku tohoto filmu již měla série o Amityville poněkud vystřílené náboje a ani tento béčkový videosnímek to nedokázal zachránit. Životabudičem, který je samozřejmě tristně hororově klišovitý, je zapojení zrcadla, jenž má sloužit k oživení příběhu a snad novému pohledu na věc. Svým způsobem to tak funguje, ale pravda je taková, že v téhle štole se už dávno vše vytěžilo. A tak je dokola omíláno to, co už tu bylo a ještě se to tvůrcům moc nedaří.

Juhokórejský film Geoul Sokeuro (2003) má všetky devízy ázijského duchárskeho hororu: hrozivú atmosféru, logiku, dobré herecké výkony a riadnu dávku mystiky. Bývalý policajt v ňom kúsok po kúsku odhaľuje desivú pravdu o čudných samovraždách v obchodnom dome, ktorý majú znovu otvoriť po veľkom požiari. Ako kvalitný film sa o pár rokov (bohužiaľ) dočkal amerického remakeu, pričom sa motívy príbehu „rozdelili“ do dvoch filmov, Mirrors a Mirrors II. Tie bohužiaľ, na rozdiel od kórejského originálu, stavajú oveľa viac na krvavých scénach ako na atmosfére.

Režisér Hanny R. Saputra mě překvapil, když jsem totiž mrknul na jeho profil na ČSFD, všechny jeho filmy byly šedé, což jsem osobně snad ještě neviděl, přičemž na IMDB to není o moc lepší.  A to těch filmů není zrovna málo. Nicméně, k horroru Mirror z roku 2005 se lze dostat celkem snadno. Podle IMDB je film o dívce Kikan, která skrze zrcadla vidí mrtvé, jenže… Je to lež. Kikan totiž v zrcadle nevidí vůbec nikoho, ona vidí mrtvé normálně a že jsou mrtví, pozná tak, že je v zrcadle nevidí. Mindfuck jak vyšitý. Kikan k téhle schopnosti přišla tak, že sebou flákla o podlahu a bylo to, náhle měla tuhle superschopnost. Kam se na to hrabe kousnutí pavoukem, nebo hromadné znásilnění netopýry. Bohužel, film je hrozně nudný. Například v první hodině se nestane téměř nic, nepočítám-li modrého ducha oběšence, který vypadal jak z televizní produkce šedesátých let. Místy připomíná hongkongské Oko, ale absolutně se s ním nedá srovnávat. Co se týče hereckých výkonů, jsou spíše k smíchu. Většina herců měla za úkol blbě čumět (a tak blbě čumí), anebo přehrávat, což je případ hlavní hrdinky. Co mě ale zaujalo, je hudba. Přišlo mi, že vykrádá všechny horrorové klasiky. Chcete-li do tohohle jít, klidně běžte, běžte si třeba do pekla. Já to přetrpěl jen kvůli vám.

Musím říct, že z Chermin (2007) mám pocit jako z každé jiné duchařiny z Malajsie. Tedy jako kdybych si na hodinu a půl zdříml a nic se mi nezdálo. Už jen ty úvodní titulky za doprovodu ucajdané hudby, které vypadají, jako když začínáte koukat na ubrečený romantický film… Každopádně jako romantik musím hudbu ocenit, je vážně celkem hezká a poslouchatelná po celou dobu filmu. A co k filmu? Na začátku se tam celkem pěkná ženská vybourá a tak trochu si poničí obličej. Ne moc, prostě vzal maskér zaschlý kečup a trochu jí ho máznul na tvář, nic z čeho byste si sedli na zadek. Ale abych to nezdržoval (už mě dost zdržel tenhle vesměs nudný film), na scéně se objeví zrcadlo, v jehož odrazu už nemá na tváři kečup, ale je zase krásná (jako by se nestačilo umýt). A to se jí samozřejmě líbí. Jenže ono je to zrcadlo pěkná svině, protože ji chce posednout. A to se samozřejmě nelíbí nikomu. Pak přijde nějaké to vyhánění duchů a podobné špumprnákle, de facto nic co byste už desetkrát neviděli.

„Zrcadlo, zrcadlo, řekni mi, kdo je na světě nejděsivější?“ I tak by se dalo vytvořit motto snímku Dark Mirror (2007), jenž je remakem stejnojmenného filmu z roku 1946. Původní film v hodnocení na ČSFD dosahuje 71%, zatímco tato inovace se drží na rovných třiceti procentech. Přiznávám, že tím mě tento snímek vyděsil již dopředu. Ale nic není tak horké jak se uvaří, takže po zhlédnutí si myslím, že zase tak zlé to není. Pravda, musíte přežít první půlku, která je nudná jako autogramiáda Bořka Slezáčka, ale pak film dostane jakýs takýs spád. Deborah s manželem Jimem a jejich synem se nastěhují do nového domu v Seattlu. Ten vyměnili za původní bejvák v L. A. Deb se živí jako fotografka a nový dům si vybrala, neboť ji fascinovala záplava překrásných oken a zrcadel v interiéru. V takovém domě je přeci radost tvořit, no ne? Jenže tento nový příbytek je opředen podivným tajemstvím. Po krátké době se začnou dít divné věci. Hlavní hrdinka spatřuje přízraky a to vůbec neprospívá jejímu duševnímu zdraví, ani idylce rodinné pohody. Rozhodne se tedy, že tohle děsuplné sudoku vyluští a přijde záhadě na kloub. A pak se začnou dít věci… Upřímně nejhorší postava filmu je modelkovská sousedka, kterou bych zabil na potkání a nemusel bych být ani duch záhadně zmizelého malíře, který předtím domek obýval. Tenhle film má něco do sebe, ale také má početné zastoupení slabých míst a pofidérních hereckých výkonů. Do zrcadlového tématu rozhodně patří, stejně jako původní noirový thriller, který dokonce získal nominaci na Oscara za námět. Na špičku zakrvácených zrcadlových rámů dosáhne však jen stěží. Přínosem budiž tedy jen rozuzlení celé záhady a Lisa Vidal v roli Deb.

Vráťme sa však k remakom Geoul Sokeuro. Keď sa zapozeráme do prvého z nich, Mirrors (2008), potešia nás celkom kreatívne zomieranie a dej približne analogický k prvej polovici filmu Geoul Sokeuro. To je fajn. Druhá polovica filmu je však, pri všetkej úcte, divná zlátanina. Otázniky v hlave aspoň trochu kriticky mysliaceho diváka a ponúknuté „vysvetlenia“ strašenia v zrkadlách film dosť kazia. Ak sa rozhodnete si film pozrieť, otázka „Prečo?“ by mala byť v ten deň tabu. Celkovo vzaté, dobré hodnotenie na IMDB filmu dali asi len tí, čo: 1. nevideli vyššie spomenutý originál, 2. nemajú tendenciu klásť otázky. Teda asi 90 % Američanov.

Nenároční tínedžeri určite zašli do kina aj na pokračovanie, Mirrors II (2010). Tí s lepšou pamäťou možno bojovali so silným pocitom déja vu. Hoci odrazy v zrkadle majú zrazu celkom iný dôvod vraždiť (prevzatý z originálu), je to „Same shit, different day“. K tomu sa pridávajú klišovité scény, vrátene jednej skutočnej perly v sprche (po prvé, nepoznám ženu, čo si holí aj stehná, a po druhé, netuším, ako sa na takom mieste dá porezať). Plejáda lacných nápadov však nekončí – človek by sa  čudoval, kde všade v domoch majú Američania zrkadlá. Plus, v Amerike mŕtvoly nesmrdia a kobercová lepiaca páska nič nevydrží.

Žánr nevyhnutelného zla, které přichází přes prokletý špígl, se v roce 2013 pokusili oživit tvůrci amerického filmu Oculus (2013). K rozpoutání pekla na zemi, vlastně v jednom domě, jim posloužilo pouze jedno zrcadlo. Za tuto střídmost byli odměněni poměrně zdařilým snímkem. Sourozenecká dvojice se v dospělosti rozhodně vypořádat s traumaty z mládí a pomstít se zrcadlu, které sice neříkalo kdo je na světě nejkrásnější, ale z obdivovatele svého obrazu v něm dokázalo udělat lidskou bestii. Deset let před hlavní dějovou linií filmu se v rodině Russellových stala tragédie, která obě děti nezapomenutelně poznamenala. Chlapec Tim to slízl měrou vrchovatou a za domnělou vraždu rodičů byl šupem poslán do nápravně výchovného ústavu. Tam se hlavně nikdy nezbavil toho, co se v jejich rodném hnízdě odehrálo. Dívka Kaylie, která stejně jako její bratr dobře ví, co bylo příčinou tragické události, se nikdy nevzdala touhy po pomstě starožitnému démonickému zrcadlu. Zatímco bratr bručel v báni, ona se vypracovala na odbornici nejen na zlo ukryté v onom zrcadle, ale i na starožitnosti. Přesně v době, kdy je její bratr propuštěn, se jí naskytne možnost ono posedlé zrcadlo na chvíli vlastnit. Přesvědčí bratra, aby se pokusili jednou pro vždy odstranit toto zlo z povrchu zemského. Tím odstartují spád událostí, které již nejdou zastavit. Tvůrcům se povedlo oprostit od laciného lekacího pozlátka a film presentovali tak, že divák je vtažen do víru událostí takovou měrou, že kolikrát neví, kde mu hlava stojí. Střídání reality, démonické fikce a dávných vzpomínek však má hlavu a patu. Divák je tímto přístupem zcela jistě zaskočen, ale nakonec zjistí, že tohle zdánlivě nespořádané klubko událostí se rozmotat dá. A to i tak, že si nemusí klepat na hlavu a posílat tvůrce do horoucích pekel za chaotičnost a nedotaženost. Navíc, konec potěší, neboť není komponovaný dle čekaných klišovitých not. V současném stavu tohoto žánru nakonec dostanete velmi slušný nadprůměr, který sice nesrazí fajnšmekry do kolen, ale rovněž je neurazí. Širokým masám pak tento snímek navodí mrazivou atmošku, po které se několik dní budou česat hodně rychle, aby u zrcadla netrávili zbytečně mnoho času.

To je tak když si koupíte zrcadlo na eBayi. Tvůrce trapného Blooded natočil svou variaci na nudný Oculus a vzniklo z toho ještě něco horšího než samotný Oculus, což už je fakt problém. Prostě, tři idiotští spolubydlící si koupí zrcadlo a rozhodnou se zachytit nějakou tu paranormální aktivitu, znáte to, tyhle kraviny zrovna letí. Nedělají to samozřejmě jen tak pro zábavu, chtějí prachy, protože se se svou prací chtějí zúčastnit soutěže o milión dolarů. A vlastně, ono dnes ještě letí found footage žánr, protože není nic jednoduššího, než vzít kameru, hysterickou ženskou, pár špatně rozeznatelných záběrů a udělat z toho hit. Teda vlastně pardon, on už není rok 1999. Hele, vyserte už se na found footage, ten žánr byl vyprázdněný už v Blair Witch Project. Búhú, hrozně se bojím zrnitých záběrů podlahy, zad, kliky od dveří a tmy. The Mirror (2014) režiséra Edwarda Boaseho nedoporučuji fakt nikomu.

Lucia Andaľová

Roman Bílek

Martin Skuřok

Poslední přání (Daniel Barták)

Martin Vozábal, posilněn lahví Captaina Morgana, vběhl do tramvaje. Jako zázrakem se mu nezamotaly nohy a neuklouzl na náledí schovaném pod jemnou vrstvou nového sněhu. Ztěžka dosedl na poslední sedačku a rukama se opřel o opěradlo před sebou. Snažil se uklidnit. Svaly v jednom ohni, plíce těsně před explozí. Celý se chvěl. Ne zimou, i když i ta se do něj dala, ale hrůzou! Před sebou viděl dohasínající vodnatě modré oči, které ho za života při každé příležitosti nenávistně propichovaly, a kvůli kterým několik posledních dní pořádně nespal. Znovu se otřásl a rozkašlal, přičemž ten děsivý výjev zmizel. Snad navždy.

Teď už jen odtud co nejrychleji vypadnout. Rukávem šedého pleteného svetru si utřel zpocené čelo a rozhlédl se kolem. Prázdná souprava byla překvapivě čistá, jakoby přes den nemusela absolvovat desítky cest přes celou Prahu. Skelné oči zabloudily na vrchol řidičovy kabiny a zaostřily na čtveřici rudých čísel rozdělených dvojtečkou. Brýle nosil jen nablízko. Na dálku viděl i ve svých šedesáti jako ostříž. Znaky před ním však byly rozmazané a chvíli trvalo, než je dokázal rozluštit. Za deset minut půlnoc. Za deset minut Štědrý den. Zajímavá informace, ale k čemu vlastně.

„Zavíráme,“ zařval Vozábal. Postavil se a zavrávoral. „Zavíráme, do hajzlu!“

Nepohnula se však ani vločka.

Tak to tedy ne! Neměl čas tady otálet. Jestli jim chtěl utéct, musel okamžitě pryč.

Vstoupil do uličky a zamířil rovnou k řidiči. Jenže ouha. I když souprava stála, připadal si jako na rozbouřeném moři. Jeho nohy klopýtaly sem a tam. Najednou mu fakt, že se dostal až sem, připadal jako nadlidský výkon.

Udělal další dva kroky a chytil se madla nad sebou. Hlava se mu točila, žaludek bouřil. Musel si sednout. Na sedačku, na podlahu, kamkoliv. Místo toho ale strčil ruku do kapsy kalhot, odkud po chvíli šátrání vytáhl balíček papírových kapesníků. Přiložil si ho k uchu.

„Ty jedna proradná krávo! Já jsem ti říkal, že to byla náhoda,“ zaječel do něj, jako by držel telefon. Výčitky patřily jeho ženě Olze, kvůli které před chvílí tak kvapně opustil jejich společný byt. „Celé to byla náhoda,“ řekl znovu smířlivěji a živě si vybavil dva muže, stojící to pondělní ráno po Zlaté neděli před prahem jeho bytu.

„Pan Vozábal?“ řekl jeden z nich.

„Ano?“ polkl naprázdno.

„Dobrý den, poručík Horák a poručík Janda, policie České republiky,“ řekl urostlý, plešatý muž v civilu a ukázal služební průkaz.

Vozábal na ně zíral jako na zjevení. Tak brzo je nečekal. Rychle se vzpamatoval a napadl ho ďábelský plán. Nejlíp bude, když strhne pozornost na někoho jiného. Na syna.

„Co zase Roman provedl?“ řekl konečně. „Někoho na fotbale zmlátil nebo hodil po pořadateli dělobuch? Jestli ho chcete strčit do pasťáku, máte moje požehnání. Stačí říct. Nebo mám někde něco podepsat?“

„Nebylo by lepší si o tom promluvit uvnitř? Můžeme?“ zeptal se policista, a aniž by čekal na odpověď, protáhl se spolu se stejně urostlým kolegou mezi Vozábalem a Olgou, která zrovna přišla z obýváku. Šli do kuchyně. Posadili se ke stolu a nasávali ticho. Napětí v místnosti se po chvíli nedalo snést.

„Co je s Romanem?“ vykřikla Olga, nervózně mačkající utěrku, kterou bůhví proč sebrala na kuchyňské lince.

Vozábal pozoroval, jak se celá klepe a pocítil jisté zadostiučinění. Ten spratek byl její výmysl. On nikdy děti nechtěl. To, že vysadila prášky, mu došlo, až když jí vyrostly prsa a břicho. Na potrat už bylo pozdě.

Nikdy nepochopil, proč tak najednou vyměnila ten báječný svět plný večírků za probdělé noci, posrané plínky, nekonečný dětský pláč a dožadovaní se prsu. Věci, na kterých Olze vždycky tolik záleželo, spláchla bez mrknutí oka do záchodu. Jen, aby mohla být matkou.

Jenže s tím se Vozábal nehodlal smířit. Potom, co se Roman narodil, začal Olgu kibicovat. Dával jí jasně najevo, že ho ten uřvaný parchant na druhou kolej jen tak neodstaví. Nebyl náročný. Chtěl nerušeně spát, teplé jídlo, čisté oblečení a uklizený byt. Přesně to, co Olga najednou zanedbávala. O sexu ani nemluvě. A vyžadoval to tvrdě i za cenu jejího pláče a sem tam nějaké té modřiny.

„Paní Vozábalová, kdy jste svého syna viděla naposledy?“ řekl konečně Horák.

„No. V sobotu večer.“ Zamyslela se. „Ano, v sobotu večer, když si šel po televizi lehnout.“

„A od té doby jste s ním nemluvila?“

„Ne. Má Pavla a spoustu dalších kamarádů, přítelkyni Aničku,‘ řekla. Pak si ale na něco vzpomněla. „Říkal, že pude ráno s klukama na fotbal a…“

„Prosím tě, nebuď včerejší. Nechápu, že mu to ještě baštíš. Sám hrát fotbal neumí a liga už dávno skončila. Kopačky mají dovolenou,“ vyjel po ní Vozábal. Začal v něm kypět vztek. Všechno to byla její vina! Kluk neposlouchal, rostl jako dříví v lese, a to jenom kvůli její benevolentní výchově. Nakonec se z něj stal lidský parazit, živící se cizím strachem. On sám se ho bál, i když by to nikomu nepřiznal, a všech těch jeho potetovaných holohlavých kumpánů, kteří na Romana čas od času čekali před domem. I teď se při pomyšlení na ně lehce chvěl. Cítil z nich agresi. Stačilo málo a byli schopni člověka přizabít.

Vozábal se zhluboka nadechl a už trochu klidnější se otočil k Horákovi. „Vůbec nechápu, co mají ti mladí kluci v palici. Na místo pořádného fandění se nahánějí po polích a mlátí se do hlavy. Věřte mi, kdybych měl na něj víc času…“

„A vy?“ oslovil Janda Vozábala.

„Co já?“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Co já vím? Možná ve čtvrtek. Jsem pořád mimo domov, nemám čas se ještě starat o kluka.“

„Dobře,“ vzal si slovo opět Horák. „Je tedy běžné, že váš syn tráví dny i noci mimo domov?“

„No, běžné?“ Olga se zarazila a podívala se na manžela.

„Miláčku, teď máš jedinečnou příležitost ukázat tady pánům, jak si ho vychovala. No, nestyď se! Pochlub se!“

„Ano. Proč?“ řekla Olga po chvíli, kdy nevěřícně koukala na manžela. „Stalo se něco?“

Horák se koutkem oka podíval na kolegu, který lehce přikývl. „Paní Vozábalová, stala se tragická událost. Váš syn byl nalezen mrtvý. A my máme důvodné podezření, že se jedná o vraždu.“

Vzpomínka odešla a Vozábal se vrátil do své houpavé reality. Už neměl sílu, ani chuť se dál držet madla. Pustil se. Podlomila se mu kolena a balíček s kapesníky, do kterého ještě cosi mrmlal, mu vyklouzl z prstů a on se poroučel za ním.

Jak padal, uslyšel vrznutí dveří. Hlava se střetla s podlahou a on koutkem oka zahlédl plížící se tmavou postavu. Smrt? Vozábal se jí nebál. Proč taky? Ztrácel se ve snu, kam za ním Smrt nemohla. Aspoň doufal.

Zdálo se mu, že stojí v rohu prázdné tramvaje. Čas už se dávno přehoupl na vánoční stranu a jemu přišlo, že není sám. Nedokázal to vysvětlit, nikoho neviděl, jen ten sžíravý pocit uvnitř břicha si trval na svém. Zmateně se rozhlédl kolem. Nikde nikdo. Samozřejmě. Pohledem zabloudil k oknu a… leknutím se mu málem zastavilo srdce.

„Ježišikriste!“ vyjekl a udělal dva kroky vzad. V oknech kolem dokola, se zrcadlily postavy lidí. Ženy, muži, mladí, staří. Seděli, stáli, houpali kočárek. Dívali se z okna, bavili se, smáli se, četli si. Prostě dělali to, co tak normální smrtelníci v tramvaji dělají.

Vozábal nechápal, kde se tam vzali. Vypadalo to, jakoby je někdo uvěznil uvnitř skel a oni tam teď žili. To přece není možné? Promnul si oči a doufal, že se jich tak zbaví, ale nepomohlo to.

Jak tak na ně Vozábal s otevřenou pusou zíral, všiml si ho stařík s brýlemi a brašnou přes rameno. Div, že právě on. Přes ty své půllitry toho moc vidět nemohl. Ale zřejmě viděl! Na tváři se mu usadil úsměv a cosi, co přes skleněnou tabuli nebylo slyšet, procedil mezi zuby. Jako na povel se hlavy ostatních otočily a zaměřily svou pozornost dovnitř tramvaje. A nejen pozornost. Začali se zvedat a natahovat k vrcholům skleněných tabulí, aby se ve vteřině všechna okna nad nimi otevřela dokořán. Dovnitř se vedral zatuchlý vzduch.

Tramvaj naplnil řev, vřískání, nadávky. Každý se chtěl do ní dostat, ale v té strašné tlačenici se to nikomu nedařilo. Jen paže se vecpaly do oken a začaly se po něm natahovat.

Jako by vylézaly z hrobů, napadlo Vozábala, který se mohl strachy zbláznit. Sípal o pomoc a nekoordinovaně kolem sebe máchal rukama. Chtěl je odehnat. Bál se, že se ho některá z nich dotkne a vtáhne ho do říše mrtvých.

V té agonii si vůbec nevšiml, kdy les rukou zmizel a s nimi i jejich majitelé. Najednou bylo po všem. Vozábal mohl opět popadnout dech a pokusil se zklidnit. Tramvaj zastavila, dveřmi pronikl čerstvý vzduch. Svítalo! Pryč byla noc se svými strachy. Svět se zvolna probouzel do svátečního dne.

Vozábala zaplavil blažený pocit. Snad poprvé v životě si připustil, že na kouzlu Vánoc přece jenom něco je. Klid, pohoda, vědomí, že se na okamžik může zastavit a vydechnout. Sám nic podobného nezažil. Ani jako dítě, ani teď v dospělosti. Vánoce pro něj vždycky znamenaly stres, hádky rodičů, čekání na dárky, které nikdy nedostal.

Vykoukl ze dveří. Chytil se madla, pravou nohou chtěl došlápnout na první schod. Místo toho jím však propadl a nějakým kouzlem se ocitl před vlastním bytem. Na dveřích pod kukátkem visel adventní věnec.

„Tak ho tam přece jen dala,“ řekl do ticha, aniž by zkoumal, jak se tam ocitl. Byl přece ve snu, nebo ne? Vtom se mu vybavila jen několik hodin stará hádka s Olgou.

Domů přišel pod parou jako poslední dny skoro vždycky. Po synově smrti si vzal v práci neplacené volno. Všichni jeho důvody chápali, soucítili s ním.

Zamířil rovnou do kuchyně, kde Olga zády k němu krájela na lince okurku do salátu. Od chvíle, co se to Romanovi stalo, se snažila zabavit čímkoliv, jen aby na tu hroznou věc nemusela myslet. Moc jí to ale nešlo.

„To je dost, že jdeš. Už jsem si myslela, že se ti něco stalo,“ řekla, aniž by se ohlédla.

„Já jsem ti říkal, aby sis to nechala vyškrábnout. Nemůžeš říct, že ne. Teď máš, co si chtěla.“

Klapání nože ustalo. Nikdo se nepohnul ani o píď. Jen neposlušné slzy se začaly valit Olze z očí. Položila nůž vedle zpola nakrájené okurky a opřela se o kuchyňskou linku.

„Martine, ty jsi zas pil?“ Stále k němu otočená zády se pokusila o bojovný tón. Její manžel nepatřil mezi vyznavače domácího násilí (aspoň si to Olga myslela), ale pravdou bylo, že už ji párkrát uhodil. Možná si to někdy i zasloužila, ale teď si to rozhodně nechtěla nechat líbit. Zvlášť, když se otřel o to nejcennější, co ještě měla. O vzpomínku na syna.

Prudce se otočila a ke svému překvapení držela zase nůž v ruce. Pěkně před sebou, aby ho viděl.

Vozábal se jí díval zpříma do očí a začal vztekle rozhazovat rukama.

„Co to meleš?“ Jazyk se mu pletl, jeho slova však zasahovala cíl přesně jako hrot otráveného šípu. „Vopít sem se nechal už tenkrát, když jsem ti dovolil toho smrada donosit!“

Nereagovala. Jen jemně pootevřela ústa a její bojovně vyhlížející ruka povadla. Připadala si jako zhypnotizovaná. Najednou vůbec nechápala, jak se do tohohle člověka mohla kdy zamilovat.

„Proboha proč to říkáš? Tohle přece nikdo nemohl tušit,“ řekla konečně a takřka uvolnila rukojeť.

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Facka ji odhodila stranou a i přes snahu zachytit se dřezu ji srazila k zemi. Nůž dopadl vedle ní. Z očí jí vytryskly další slzy bolesti a hněvu.

„Všechno je to tvoje vina! Rozumíš! Tvoje!“ zařval a předklonil se. Chtěl ji znovu udeřit, ale zarazil ho táhlý zvuk zvonku, bouchání na vchodové dveře.

„Policie! Otevřete!“

Vozábal nechal Olgu Olgou a vzal nohy, na kterých sotva stál, na ramena. Sebevražedný úprk, při kterém se takřka netrefil mezi futra a z přízemního okna spíš vypadl, než vyskočil, skončil na zastávce v prázdné tramvaji.

Vozábal si při té vzpomínce uvědomil, že vůbec nechápe, co tady dělá. Ať ve snu nebo ve skutečnosti tohle už nebyl jeho domov. A až se Olga dozví i ten zbytek, pokud jí to ti policajti už dávno nevyzvonili, nejen, že tu nebude vítán, ale rovnou si může tisknout parte.

Musel pryč, jenže nemohl.

„Co je!“ zařval, aniž by chtěl. Ani pohnout se nemohl.

„Je všechno v pořádku?“ oslovil ho někdo.

Vozábal sebou leknutím prudce trhl.

„Ptám se, zda je něco v nepořádku?“

„Kdo? Co? Je tu někdo?“ koktal Vozábal. Zmateně se otáčel dokola. Nikde ani noha. Přesto tu někdo mluvil. „Co po mě chcete?“

„No co, jenom dělám svou práci,“ řekl hlas.

„Cože?“

„No jistě. Oni říkali, že…že se to čerstvejm nebožtíkům stává.“

„Cože?“

„No, že jsou zmatení.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„No, podívejte. Jak bych vám to nejlíp…? Každý rok, v předvečer vánoc vybíráme… šťastlivce, kterým plníme jejich poslední přání.“

„Kdo my?“ zeptal se Vozábal.

„Na tom nezáleží. Děláme to pro ty, kteří natáhli bačkory dřív, než mohli projezdit lítačku nebo pro ty, co zemřeli přímo v některé z pražských tramvají nebo při srážce s ní. Ty bereme přednostně.“

„Co je to za blbost? Nechápu, co to má společného se mnou? Vždyť jsem celý život jezdil na černo.“ Vozábal se zarazil. Znělo to šíleně, ale najednou to dávalo smysl. Vzpomněl si na starého muže s brašnou a silnými brýlemi. To on rozpoutal davové šílenství o to, komu bude splněno poslední přání. To znamenalo, že to co viděl v tramvaji, byly obrazy duší vtisknuté do skla nebo něco takového. Ach bože! Ale jak to že to vyhrál on? Tomu co ho právě napadlo, nemohl, hlavně nechtěl uvěřit.

„Ano, přesně tak. Patříte mezi ty druhé. Ale bez obav, měli jsme tady i natvrdlejší případy.“

„Ale já…,“ Vozábalovi přeskočil hlas. Neznámý měl pravdu! Vzpomněl si, jak se mu v tramvaji podlomily nohy a on to vzal hlavou o roh jedné ze sedaček. Aspoň takhle mu to utkvělo v paměti. Jednoduché, prosté, jak jen smrt může být.

Najednou nevěděl, co to zjištění pro něj znamená. Snad jen…

„Takže já můžu mít přání?“ řekl už v trochu lepším rozpoložení a začal přemýšlet. Vypočítavost bývala v jeho životě silným hráčem. Nakonec to nevypadalo zas tak zle. Netušil, jaké výhody by měla případná smrt na ulici nebo třeba doma na kanapi, ale tady určité bonusy byly.

Jenže co si přát? Chtěl něco neotřelého, výjimečného.

„Ano, to je ono,“ takřka vykřikl, když ho po chvíli přemýšlení cosi napadlo. Bylo to svým způsobem docela vzrušující. Jakoby chytil zlatou rybku.

„Tak já si tedy přeju…“

„Ale no tak. Nemůžete mít víc než jedno přání,“ skočil mu do řeči hlas. „a to už jste vyslovil. Počítají se i vaše nejniternější přání.“

„Cože?“

„Proč myslíte, že jsme tady?“

„Ale já si nic nepřál!“ trval si na svém Vozábal. „Počkejte. Budu si na vás …“

Nikdo už ho neposlouchal. Ani jeho tělo, které se začalo samovolně hýbat. Bez jeho vědomí si dělalo, co chtělo. Jakoby mu vůbec nepatřilo. Vozábalovi se rozbušilo srdce. Chtěl to zarazit, ale nevěděl jak. A pak zazvonil na zvonek.

Po chvíli, kdy už se zdálo, že nikdo není doma, se dveře otevřely, ale Olga se v nich jen mihla. Její slavnostní vzhled mu však neunikl. Nalíčená, vlasy upnuté do culíku, na sobě bílou košili s dlouhou sukní, kterou zakrývala zástěra. Rozvzpomněl se na dobu, kdy jejich život byl jedna velká párty.

My něco slavíme?

Olga zmizela v kuchyni.

„To jsem ráda, že už jsi doma,“ zaslechl Vozábal vlídnost v ženině hlase, která ho zaskočila. Zpozorněl.

Bezděky se podíval na hodinky. Nepatřily jemu, přesto se mu zdály povědomé. Důležitější však byl pro něj čas, který ukazovaly. Dvě minuty po jedné odpolední. Štědrý den! Víc jak třináct hodin od okamžiku, co jí tak strašně ublížil.

Se sevřeným srdcem vstoupili do chodby, která spojovala všechny místnosti v bytě. Před dřevěnou předsíňovou stěnou si začal, aniž by chtěl sundávat boty. A pak…

Vozábal vykřikl hrůzou. Zprvu myslel, že si s ním pohrává fantazie, posmrtné delirium tremens, ale opak byl pravdou. V podlouhlém zrcadle vedle věšáků na něj zíraly vodnatě modré oči! Zdálo se, že i ony ho vidí. Ale to přece… ne! Roman je mrtvý!

„Co se tu proboha děje?“ Vozábal dostal hysterický záchvat. „Můj syn zemřel! Chci pryč! Rozumíte? Pryč!“ řval jako smyslu zbavený.

„To nejde,“ řekl neoblomně mužský hlas. „Musíte, dohlédnout, aby i vaše přání bylo do puntíku splněno.“

„Jaké přání? Žádné jsem neměl! Proč si se mnou takhle hrajete? Co jsem vám udělal?“

„Nebojte se. Hlavně se uklidněte a pozorně se dívejte, tak jako doposud. Vše bude tak, jak jste si přál. Váš syn je naživu!“

Vozábal se znovu podíval do zrcadla. Pořád tomu nemohl uvěřit. Vždyť je mrtvý! Ten policajt to řekl, on sám to viděl na vlastní oči!

To, o co se pokoušeli slavní mágové i všelijací šarlatáni, se podařilo jemu, Martinu Vozábalovi z Prahy, tím, že nechtěně vyřkl své nejniternější přání? Proboha! Jakoby mrtvé mohli zpátky do života vrátit zase jenom mrtví!

Ty vzpomínky se mu vybavily ostře jako nůž zapíchnutý v zádech. Kdyby mohly svědčit, okamžitě by dostal doživotí, nebo trest smrti. A to si myslel, že je uzamkl do hlubin zapomnění a klíče zahodil neznámo kam. Jenže ta škaredá, blátivá neděle čtyři dny před Vánoci se vrátila. Přitom šlo jenom o náhodu.

Zahnout na polní cestu ho donutil přeplněný močový měchýř. Nebýt toho, tak by se to nikdy nestalo. Pokračoval by na Prahu a jeho život by se vzápětí nezhroutil jako domeček z karet.

Když vypnul motor svého nového Renaulta, vůbec netušil, co na něj osud chystá. Doběhl k nejbližšímu keři a rychle rozepnul poklopec. Úleva, která z něj okamžitě vytryskla, se nedala s ničím srovnat. O to víc ho překvapilo, když se za ním ozval táhlý zvuk klaksonu. Leknutím si pomočil boty a ještě neupravený se otočil k autu.

Já blbec, nechal jsem v zapalování klíčky, prošlo mu hlavou, když uviděl, že na straně spolujezdce někdo sedí. Chlap? Takhle z dálky mohl jen hádat.

„Co tam děláš? Koukej vypadnout!“ zařval a rozmáchlým gestem vetřelci naznačil, kde je jeho místo. Uvnitř vozu se ale nic nedělo.

„Do hajzlu,“ zaklel. Celá ta situace ho dost znervózňovala.

Když se objevil před čumákem Renaulta, měl v hlavě určitý plán, jenže další pohled skrze přední sklo mu ho okamžitě vymetl z hlavy.

„Nazdar fotr, to je ale náhoda co?“ ozval se ze sedadla smrti známý hlas, jehož majitel začal vystupovat z vozu. Roman měl na svých šestnáct let celkem vysokou, šlachovitou postavu. Jeho plešatá hlava svítila do dálky. Trochu kontrast proti černé bundě s nášivkou Prague Boys na prsu.

Vozábal na nic nečekal. Bylo mu srdečně jedno, kde se tam ten hajzl vzal. Během okamžiku stál u dveří a chytil kluka pod krkem.

„Ještě jednou se na to auto jenom podíváš a přísahám bohu, tě zabiju,“ vyprskl Vozábal a odstrčil Romana stranou. Doufal, že ho povalí na zem, ale syn jeho nával zuřivosti ustál.

„Tady nejsi doma! Tady se tě nikdo nebojí!“ zařval Roman a rozmáchl se. Pěst sice Vozábala zasáhla jen do ramene, ale s takovou razancí, že sebou řízl do bahna.

„Tohle jsem chtěl vždycky udělat. Za to, jak se chováš k mámě,“ řekl Roman pobaveně, když se blížil k překvapenému otci. Místo toho, aby do něj začal kopat, jak měl původně v plánu, mu jen plivl do tváře a otočil se zády.

„Ty hajzle,“ zařval Vozábal a vymrštil se na nohy. Sám byl překvapený, jak rychle to zvládl. Zloba mu zatemnila mozek a vybičovala ho k nadlidskému výkonu. Bez přemýšlení skočil odcházejícímu synovi po nohách a povalil ho. Pak mu už nedalo práci si na syna sednout, začít do něj mlátit hlava nehlava.

Jenže Roman nereagoval. Krev vytékající mu z hlavy, se vsakovala do hlíny vedle kamene, na který dopadl.

Když si Vozábal uvědomil, co se stalo, nasedl do auta a ujel. Byla to nehoda, nechtěl kluka zabít.

„Tak ty už si tady,“ vytrhl Vozábala ze vzpomínek hlas manželky, která právě vyšla z kuchyně. Měla rozpuštěné vlasy, po zástěře ani památky. Radostné přivítání však nepatřilo jemu, on už mohl jen pozorovat.

„Když si mi ráno volal z nemocnice, abych pro tebe někoho poslala, myslela jsem, že si ze mě někdo dělá srandu.“ Pohladila syna po štětinkách rostoucích vlasů. Objala ho a začala brečet. „Vždyť už jsme tě takřka pohřbili.“

Roman ji stiskl. Nebrečel, přemýšlel, jakým peklem si ta drobná žena musela projít. Vždyť ani on sám v jednu chvíli nevěděl, kdo vlastně je. Díky nárazu na kámen utrpěl nejen otřes mozku, ale i krátkodobou ztrátu paměti. Teď ale bylo všechno v pořádku. Ráno ho pustili na revers z nemocnice, odkud ho sem přivezl matčin bratr.

„No tak se ukaž,“ řekla Olga, a aniž by ho pustila, se na něj podívala.

„Nic už tam nemám. Ta boule je skoro pryč. A těch pár stehů už mi taky vyndali.“

„To je dobře. Kdyby se mi ten hajzl dostal do rukou… Jak ti to mohl udělat?“ Se slzami v očích ho začala pusinkovat.

Roman cítil po celém obličeji její vlhkou lásku, která mu byla svým způsobem nepříjemná. „Mami, no tak,“ zarazil ji. Odtáhl se.

„Už si volal Aničce?“ zeptala se matka.

„Rozešli jsme se. Teď je s… někým jiným.“

„To je mi líto.“

„Nemusí. Stejně jim to dlouho nevydrží.“

Olga se na něj dívala, jakoby zkoumala svatý obrázek.

„Ty máš ale vlasů.“

„No,“ řekl a pohledem zabloudil do kuchyně. „Taky mám pořádnej hlad. V nemocnici vařili jen samý blafy.“

„Promiň, málem bych ze samého štěstí zapomněla.“

Odebrali se do kuchyně a Vozábal sledoval, jak si jeho syn sedá na stejnou židli, kterou před pár dny zabral poručík Horák.

„Ale pořád to nechápu,“ řekla Olga, když začala na talíř nandávat řízky. „Jak si vás s Pavlem mohli splést? Vždyť to není jen tak, aby člověka označili za mrtvého.“ Otočila se na Romana a ukázala mu talíř, na kterém ležely dva kuřecí řízky a kopec bramborového salátu. „Chtěla jsem ti to nechat na večeři, ale proč čekat? Vždyť už teď je co slavit, ne? Zvlášť, když vím, jak to máš rád. Bude ti to stačit?“

„Nebude, ale přidat si můžu vždycky, že jo?“

„Ale to víš, že jo.“ Olga položila jídlo na stůl a šla si nandat pro sebe.

„Jednoduše. Předloni jsme se přece s Pavlem vsadili, že si necháme narůst pořádný hára, když Sparta nevyhraje titul. No a nevyhrála. Pak jsme se s těma pačesama šli vyfotit na občanku. No, a když jsme se pak ostříhali, nenašel se nikdo, kdo by nás podle těch fotek rozeznal. Když nás potom našli, neměli jsme ani jeden svoji bundu. Já měl Pavlovu a on zase moji.“

„A to jako proč?“ Otočila se na Romana Olga s ukazováčkem v puse, z kterého slízávala salát.

„Na důkaz přátelství. Taková blbost. Mělo nás to při té bitce držet pohromadě. No a v náprsních kapsách jsme měli doklady, podle kterých nás pak identifikovali. Bože, ty Plzeňáci nás úplně rozprášili. Vůbec jsem nevěděl, která bije. Strašnej chaos. Pavel musel zůstat někde sám…,“ zlomil se mu hlas.

Vozábalovi na jeho vyprávění něco nesedělo. Nevěděl přesně co, ale z Romanových úst snad nikdy neslyšel pravdu. Jen samé lži a vytáčky. I teď mu to znělo falešně.

„Prosím tě, vůbec mi to nepopisuj. Když si představím, co se ti všechno mohlo stát. Chudáci Pavlovi rodiče. Co teď asi musí prožívat? A ještě k tomu ty Vánoce. Měl si víc štěstí než rozumu. Taková blbost! Kdyby tě na té polní cestě nenašel ten taxikář, mohl si dopadnout stejně jako Pavel. Pane bože, úplně se mi sevřelo srdce. Ale to ti povídám, odteďka se z domu nehneš na krok, rozumíš? A nekoukej na mě tak. Prostě už jsem řekla. Kdyby tady byl tát…“ zarazila se. Tuhle výhrůžku už nikdy nechtěla vyslovit.

„A kde je vlastně?“ zeptal se Roman.

„Kdo?“

„Fotr. Už ho našli?“

„Nevím a nechci se o něm bavit. Přestal pro mě existovat. Od té chvíle, co pro něj přišli policajti, se vypařil jako pára nad hrncem. Jako by to tušil, neřád jeden,“ řekla a chvíli přemýšlela. „Zvláštní věc s těma policajtama. Zvoní, buší na dveře, řvou to jejich ‚Policie, otevřete!‘ a když jim člověk jde otevřít, jsou pryč.“

„Možná viděli, že vyskočil z okna a běželi za ním.“

„Možná,“ znovu se zarazila a Vozábal s ní. Jak mohl Roman vědět, že utekl oknem? Dedukce nebo mu to už řekla? Vzápětí to Olga pustila z hlavy a pokračovala: „Ale bavme se o příjemnějších věcech. Na světě je už tak tolik hrůz. Třeba dneska v noci, tady na zastávce, nějací grázlové přepadli řidiče tramvaje, s kterou pak o kus dál přejeli nějakýho chudáka. Byl úplně na maděru. Ale už dost! Užijme si tvůj návrat mezi živé a Martin ať si hnije v pekle.“

„Myslím, že peklo by k němu bylo milosrdnější,“ ušklíbl se Roman a Vozábal se otřásl hrůzou. Jak to myslel?

Náhle se Vozábal probudil na studené podlaze tramvaje, na kterou v alkoholickém opojení přistál. Z úst mu šla pára a v jeho očích se zračil zmatek. Pomalu si uvědomoval, kde vlastně a jak se tam dostal, ale to nebylo to, co potřeboval vědět. Něco ho tížilo, něco tak palčivé, ale on si nemohl vzpomenout. Zůstal jen ten pocit, který vás nutí na to pořád myslet.

Podíval se na kabinu řidiče. Dvě minuty po půlnoci. Jak dlouho jsem…? Co vlastně? Spal? Byl omráčený?

Začal Štědrý den. To co jsem před chvílí viděl, se teprve stane, prošlo mu hlavou, jako fakt, nad kterým už nebylo třeba přemýšlet.

Tramvaj stála pořád na místě a nad ním se skláněl muž v bomberu, s černou šálou přes ústa.

Co chce? Pomoct mi?

Muž ho drapl v podpaždí a začal ho zvedat. Vozábalovi nepříjemně zaškubalo v rameni. Nával bolesti vystřídalo překvapivé zjištění. Já žiju! Vtom si vzpomněl. Proboha, co bude s mým přáním? Roman přece musí žít, už jenom kvůli Olze.

Ale to musím nejdřív zemřít! Uvědomil si.

Začal sebou škubat jako smyslu zbavený a vůbec si nepřipouštěl, že to co dělá, je naprosto šílené. Po chvíli se mu skutečně podařilo vyprostit a znovu sebou prásknout o zem. Vedle, projelo mu hlavou, když jí jen těsně minul roh schodu.

„No tak starej. Nemáme na to celou noc,“ vyjel na něj muž a znovu ho sebral z podlahy. Vozábal se ještě jednou pokusil vzepřít, ale už neměl šanci. Muž ho takřka vynesl z tramvaje a táhl ho po kolejích ve směru jízdy.

Jako býka na porážku, napadlo Vozábala, když přemýšlel, co po něm ten chlápek může chtít. Pak si ale uvědomil, že je to nakonec jedno a úplně se mu odevzdal. Proč také ne? Vždyť co můžu ztratit?

Deset metrů od soupravy ho muž strhl na kolejiště a klekl si mu na hrudník. Tlak kolene na bránici byl tak silný, že takřka nemohl dýchat. Když se pak z něj neznámý zvedl, Vozábal si uvědomil, že je spoután. Okolo zápěstí a kotníků měl utažené smyčky, které ho znehybňovaly a bránily mu opustit kolejiště. Nakonec se k němu muž sehnul a přikázal mu, aby se ani nehnul, načež mu ústa zacpal roubíkem.

Fajn, řekl si Vozábal pro sebe, když na odcházejícího maskovaného muže zíral. Máš, co si chtěl. Několikrát sebou sice v pudu sebezáchovy zaškubal, ale pak se oddal trýznivému tichu, které nastalo. Co dál? Chtěl se mermomocí dostat na druhou stranu a teď tomu byl blíž, než kdy doufal. Jen ten způsob mu trochu neseděl. Zavřel oči a přemýšlel, co se to tady vlastně děje. Nepřišel na nic, zvlášť když ho z přemýšlení vytrhl prudký náraz světla, který se mu prodral skrze víčka na sítnice. Tramvaj ožila!

„Zhasni to!“ pokusil se zařvat, ale roubík propustil jen nesrozumitelné zachrochtání. Nicméně to pomohlo. Znovu ho přikryla tma, která však netrvala déle než mrknutí oka. Ale i to Vozábalovi stačilo, aby se mu v hlavě vše poskládalo.

V kabině řidiče spatřil Romanovy vodnatě modré oči, nasycené zlobou. Nebylo těžké jimi proniknout a dostat se k tajemstvím, které jejich majitel tak úpěnlivě střežil.

Najednou Vozábal věděl, proč ho Roman na té polní cestě nezkopal do bezvědomí. Rozhodně ne kvůli tomu, že by na to neměl koule. Byl to projev arogance a nadřazenosti. Vždyť jen několik minut předtím utloukl svého nejlepšího kamaráda Pavla, který mu přebral holku. Toho samého kamaráda, s nímž o hodinu dříve čelil bok po boku plzeňským chuligánům při domluvené bitce.

V důsledku se Romanovi nakonec hodilo, že ho Vozábal poslal do nemocnice, kde si ho spletli s Pavlem. Nejen že ho nikdo nepodezíral z vraždy, ale mohl i v klidu spřádat plány, jak se zbaví jeho. Čímž de facto odstraní i nepohodlného svědka.

S pomocí kamarádů mu nedalo mnoho práce, několik hodin před oficiálním propuštěním, tajně opustit nemocnici a dostat se nepozorovaně k jejich bytu. Zahrát si na policii a vyštvat vystrašeného Vozábala ven, pak už byla hračka. Někdo z nich musel z kola ven a Roman byl na tahu.

Perfektní plán, napadlo Vozábala a znovu sebou škubl. Najednou se mu nechtělo umřít, když si vzpomněl na to, co řekla, vlastně teprve řekne, Olga. „Na světě je už tak tolik hrůz. Třeba dneska v noci, tady na zastávce, nějací grázlové přepadli řidiče tramvaje, s kterou pak o kus dál přejeli nějakýho chudáka. Úplně ho rozčtvrtili.“ Aniž by to tušila, mluvila o něm.

Po tvářích mu stékaly slzy. Chtělo se mu zase žít, ale bylo už pozdě. Karty byly rozdané. Tramvaj se dala do pohybu. Zavřel oči.

„Tak tohle bylo moje poslední přání?“ řekl prázdné soupravě, opět čisté jako slovo Boží.

„Ano. Doufám, že jste spokojený. Váš syn zůstal naživu.“

„Výborně,“ procedil Vozábal mezi zuby a zvedl oči v sloup. Znovu si uvědomil, proč nemá rád Vánoce. Znamenaly pro něj čas hádek, nesplněných přání, čas umírání.

Daniel Barták se narodil ve znamení štíra roku 1973. Již od mala mu imponovaly záhady a tajemství, stejně jako bojové sporty. Patří k těm z mála, kteří se živí svým koníčkem, je profesionálním trenérem bojových  umění MMA a Brazilského jiu-jitsu. Se psaním začal poměrně nedávno, i díky práci mu na něj nezbývá mnoho času. Přesto již zabodoval povídkou Spisovatel a povídkami Dovolená snů,  Já, ty a Dvojitý agent ve 2., 4. a 5. antologii českého hororu. Má rád dynamické příběhy, mající spád, které jej vtáhnou do jiných světů.

Český horror vstává z hrobu podruhé aneb Pionýři hororu 2!

Česká kinematografie nikdy nebyla z žánrově nejpestřejších a jeden z mnoha žánrů, které na to doplácely a doplácejí, je horror. Ani v nejmenším nepochybujeme, že se i čeští diváci rádi bojí a že i čeští filmaři umí pořádně vyděsit (bez ironie). Chceme tedy český filmový horror vykopat z hrobu, pustit do něj trochu šťávy a zakřičet “ONO TO ŽIJE!” Proto loni vznikli Pionýři hororu, zcela výjimečný seriál krátkých horrorových filmů od různých domácích tvůrců. Po úspěšné první řadě připravujeme řadu druhou, a pro tu opět hledáme české filmaře, kteří se nebojí horroru!

Naším cílem je český horror rozhojnit, zviditelnit a napravit horrorovému žánru reputaci u diváků, kteří ho považují pouze za primitivní podívanou plnou krve, násilí a nechutností. Nechceme horror ani parodovat - chceme diváka poctivě strašit a ukázat mu, jak tématicky i stylově pestrý tento žánr je. Preferujeme proto horrory mysteriózní, postavené na zajímavém tématu, myšlence, pointě a tajemné atmosféře, ve kterých nejde jen o mučení a zabíjení na sto způsobů a o hektolitry falešné krve. Českého diváka určitě potěší zasazení horrorového příběhu do českých reálií, nebo čerpání inspirace z naší historie, mytologie nebo zvyklostí. Vyzýváme tedy všechny odvážné a nápadité domácí filmaře, aby přispěli svou strašidelnou troškou do našeho horrorového mlýna!

Požadavky

Aby byla skutečně zachována pestrost žánru a co nejvyšší kvalita, požadujeme od zájemců o účast v projektu, aby nám nejdříve poslali k posouzení svůj námět/scénář, který by se měl co nejvíce shodovat s naší výše nastíněnou vizí. A ze kterého bychom měli jasně vyčíst:

1) o jaký horrorový subžánr se jedná (duchařinu, upířínu, zombiárnu…), jeho téma a myšlenku.

2) jaké jsou hlavní postavy a jejich charakterizace (věk, vzdělání, zaměstnání, povahové rysy důležité pro příběh (cholerik, snílek apod.), způsob života, rodinné nebo partnerské zázemí, sny, cíle, skrývaná tajemství…)

3) zápletku, děj a pointu.

Zdůrazňujeme, že délka/košatost námětu/scénáře by měla zhruba odpovídat požadované délce filmu, která je 5-10 minut.

Film musí být primárně v češtině (nebo srozumitelný českému divákovi).

Autor musí vlastnit veškerá autorská práva k přihlašovanému filmu, což se týká zejména použité hudby, herců a případné literární či jiné předlohy, a nese plnou právní zodpovědnost za jeho obsah.

Film nesmí být před premiérou nijak veřejně distribuován.

Přihlašování filmů

Autor nám zašle na prihlasky@pionyrihororu.cz svůj  námět/scénář, abychom posoudili, zda splňuje podmínky projektu a zda se pro projekt hodí či ne. Pokud projekt schválíme, autor může film přihlásit do projektu.

Autor může přihlásit schválený film od 2. 11. 2014 do 14. 1. 2015 zasláním online přihlášky na našem webu www.pionyrihororu.cz a zasláním zápisného 1 000,- Kč na náš účet 1087014046/3030 vedený u Air Bank a.s.

Do 1.4. 2015 musí každý přihlášený autor zaslat hrubý materiál pro výrobu upoutávky na celý projekt.

Přihlášený autor dodá film online přes libovolnou úschovnu, přičemž stahování musí být chráněno heslem (nebo odkaz zaslán na oficiální e-mail Pionýrů hororu) a nesmí být omezeno časově ani počtem stáhnutí.

Přihlášený autor dodá kompletně hotový film do 16. dubna 2015. Filmy zaslané později nebudou zařazeny do projektu.

Autor dodá společně s filmem i podepsané potvrzení toho, že dodržel všechna stanovená pravidla, a že postupuje veškerá autorská práva na snímek organizátorům projektu. Po oficiální premiéře může autor snímek distribuovat samostatně, ovšem se zachováním loga Pionýrů hororu na začátku a konci filmu.

Vyhrazujeme si právo vyřadit ze soutěže filmy, které:

Nesplňují uvedené podmínky.

Podobají se jinému již přihlášenému filmu.

Jsou v rozporu s dobrými mravy a obecně závaznými předpisy ČR nebo mohou být považovány za vulgární, obscénní, hanlivé, s rasistickou tématikou nebo propagující fašismus a nacismus, komunismus a jiné extrémní strany a hnutí.

Termíny

14. 12. Začátek registrace - podávání námětů/scénářů a přihlášek

14. 1.               Konec registrace

16. 1.               Vyhodnocení přihlášek a začátek soutěže

1. 4.                 Odevzdání hrubého materiálu (pro výrobu seriálové upoutávky)

16. 4.               Odevzdání finalizovaných snímků

30. 4.               Premiéra

Nabízíme

Účast v úspěšně nastartovaném originálním projektu, který vaši osobu a tvorbu zviditelní lépe, než kdybyste svůj snímek distribuovali samostatně a sami, a který k němu přivede nové diváky a vás propojí s dalšími zajímavými tvůrci. Možnost pomoci prošlapat horroru cestičku do českých a moravských luhů a hájů, aby se tu mohl definitivně zabydlet!

Na Vaše filmy se těší Josef “choze” Blažek, Adela Blažek Hrivnáková, Michal Sikora, Pavel Klein a další členové pionýrského týmu.

Boček & Zubík: „I jedno téma se dá napsat v mnoha variantách“

S některými lidmi je prostě radost dělat rozhovor. Je na co se ptát, jsou v komunikaci příjemní a zábavní a odpoví rychle a přesně tak, jak to máte rádi. A kromě toho, samozřejmě, píší skvělé povídky, s patřičným nadhledem, švihem a důrazností. Přesně takové je autorské duo Petr Boček a Miloslav Zubík. Rozhovor s nimi se dělal doslova sám.

Kdy, jak a proč se sešly autorské cesty pánů Bočka a Zubíka?

PB: Já jsem chrudimský rodák a byl jsem vždycky zdejším patriotem. Chrudim jsem miloval a věřil, že v ní ztvrdnu nadosmrti. A v urničce i poté. Nicméně, po dokončení studia na pedagogické fakultě jsem zjistil, že tu bude problém se zaměstnáním. Manželka pochází z Lanškrouna, a tak jsme šli tam. A náhodou jsem se na tamní základní škole sešel s poněkud zasmušilým, leč charismatickým kolegou Milošem. Záhy jsme zjistili, že máme spoustu společných zájmů a zálib, a to například právě horror a taky podobný smysl pro humor. Nejprve jsme vymetli celou zdejší videopůjčovnu a koukali na horrory, dost jsme četli a poměrně brzo, tak kolem roku 1994 nebo 1995 jsme začali společně psát.

MZ: Já jsem rodák lanškrounský a zase si to tak neužívám. Miloval jsem hlavně Valašsko, odkud pocházeli rodiče a my tam se sestrou trávili v dětství každé prázdniny. Po tragické smrti rodičů jsem půl roku bydlel v Mostě u sestry, která se tam provdala, ale nakonec jsem se vrátil na rodnou hroudu. Myslím, že jsme se nejdříve s Petrem sešli lidsky a posléze autorsky. Společných slabostí i zálib jsme měli víc, namátkou mě napadají větrníky, sýrové smaženky a horrory. Bydleli jsme kousek od sebe, tudíž jsme ráno do ústavu (tedy základní školy) chodili spolu. Jednou jsem měl sen: na pro mne neznámém náměstí dav lidí lynčuje brutálním způsobem muže, kterému není vidět do tváře. Když se nakonec otočil, s hrůzou jsem zjistil, že jsem to já. Ráno vše líčím Petrovi a on řekne: „Tak to napiš.“ Vznikla tak naše první povídka Dovolená, kterou jsme si nejdříve trochu pohazovali jako horký brambor, ale za výsledkem si stojíme.

S horrorem jste začali až jako spolupracující dvojice, nebo ještě předtím každý zvlášť?

PB: Tak já jsem byl grafoman už od dětství. Psal jsem ledacos: pohádky, povídky, plagiáty Ostrova pokladů, verneovek, mayovek, povídek Šimka a Grossmanna…  Až na gymnáziu jsem vyplodil první hrůzné povídky. Vždycky jsem miloval démonické pověsti, třeba převyprávěné Adolfem Wenigem, a tak některé příběhy vycházely právě z nich. No, dneska je uchovávám jako relikvii, nejsou úplně blbé, ale k publikování to nikdy nebylo. Pak mě posedla temná múza za studijní stáže ve Volgogradu v prvním pololetí roku 1989. Ne že by mě tehdejší Sojuz nějak děsil, ale měli jsme tam dost volného času… No, byla to tehdy trochu divočina, vládla tam prohibice, hygienické potřeby, maso a máslo byly na lístky, ale kupodivu už tam vládla větší volnost než u nás. Sice neměli co „do huby“, ale takřka na každém rohu byly „videosalóny“, v nichž se na větším televizoru před publikem, rozsazeným na rozviklaných židlích, z videokazet prezentovaly americké i evropské horrory. Vzpomínám si, že jsem tam třeba poprvé viděl film Satan přichází. Inspirovalo mě to, a tak jsem tam psal různé vědeckofantastické, humorné i horrorové povídky. Některé jsme pak přepracovali pro Mrazivé příběhy, třeba A třetí host je…, Optimální řešení a Přízrak třetího typu. Takže to jsou původem asi vůbec nejstarší naše texty, které byly publikovány.

MZ: Mě zase inspirovaly komiksy například v tehdejším Ohníčku, jako byl Pavouk Nephila a další. Tak jsem se pokoušel jen tak pro sebe o podobné. Ale stejně je ten Petr hrozně ukecaný…  Mimochodem i já jsem byl na půlroční stáži v Rusku a byl to skutečně zážitek. Kdysi jsme uvažovali, že o tom napíšeme knížku. Třeba už jen ta představa, jak se obří socha Matky – Vlasti s mečem v ruce dává na pochod…

Zpočátku oba, aktuálně už jen jeden, ale přesto, aktivně působíte na pedagogickém postu ve školství. Už se v tomto ohledu někdy vaše horrorová tvorba otočila proti vám? „Učí naše děti a podívejte, co píšou za hrůzy…“

PB: Vzhledem k tomu, že horrory jsme začali víc publikovat až po mém odchodu ze školství, s ničím takovým jsem se, alespoň přímo, nesetkal. O tom, že jsme psali humoristické texty a sem tam horrory předtím vědělo jen pár sympatizujících kolegů. Jedna kolegyně nám dokonce ty úplně první povídky doma přepisovala na textovém editoru T602, neboť my jsme tehdy ani počítačem nedisponovali. No, úplná doba kamenná… Jen teď se mi třeba v archivu stává, že kolegové, kteří mě znají jako vtipálka i seriózního badatele a úředníka v jedné osobě, se diví, jaké že literatuře se to věnuju. No, a bývalí žáci nám občas vzkážou, že naši knihu četli a líbila se jim.

MZ: Školství jako takové je často horror, z různých důvodů, a na druhé straně také inspirací. S přímou kritikou z očí do očí jsem se ještě nesetkal, ale věřím, že někteří „znalci“ naší tvorby si mezi sebou třeba leccos šuškají.

Kromě horrorových věcí máte na kontě nějaké monografické publikace a encyklopedie. I v této oblasti působíte jako dvojice? Čemu se literárně věnujete kromě horroru?

PB: Jedná se většinou o regionálně zaměřené encyklopedie a monografie. Společně jsme se podíleli (spolu s dalším početným kolektivem) na objemné knize Krajem koruny země - Vlastivěda Lanškrounska a přispívali jsme do sborníku Lanškrounsko. Já sám se věnuju problematice pověstí, především démonických (publikace Pověsti Lanškrounska, Panoptikum strašidel a tajemných míst Lanškrounska, Strašidla chrudimská), což alespoň trochu souvisí s horrorem. Dál se už léta snažím mapovat leteckou historii Chrudimska (kolem stovky článků, knížky Letecká Chrudim 1871-1925 a 1926-1939). Delší dobu také zpracovávám téma, které by se dalo nazvat filmové a televizní Chrudimsko (např. knížka Filmová Chrudim), tj. bádám, co se v regionu natočilo a které osobnosti filmu a televize mají k těmhle místům vztah. K tomu lze připočíst i ledacos dalšího (jsem jedním z autorů vlastivědné encyklopedie Chrudim, knížky Na paměť Josefa Ressela, DVD Chrudimské letopisy, jako archivář se podílím na přípravě výstav, věnuju se přednáškové činnosti, moderování besed s osobnostmi …), je to zkrátka dost pestré. No, čtenáře Howarda by možná spíš zajímal fakt, že s kolegou z archivu Ivo Šulcem jsme napsali scénář k zábavnému „malému velkofilmu“ Chrudimátor, který byl realizován poloprofesionálně v letech 2010-2011, měl premiéru v chrudimském kině a vyšel na DVD, včetně filmu o filmu. V obou jsem si taky s gustem zahrál. S kolegou Zubíkem jsme začínali jako autoři humoristických textů, a to povídek, aforismů a různých hříček v časopisech Paroháč a Trnky-Brnky.

MZ: Myslím, že podstatné bylo řečeno. Jenom bych chtěl zdůraznit, jak znamenitě jsme se s kolegou bavili při psaní humoristických textů a aforismů, které skutečně většinou vznikly na jednom místě, ve stejnou dobu a rukou společnou.

PB: Přesně tak. Jednou jsem při tvůrčím výbuchu smíchu dostal dokonce astmatický záchvat.

MZ: No, doufám, že se bavili i čtenáři.

O různých možnostech a variantách tvůrčího procesu autorské dvojice jsme v Howardu už hovořili v rozhovoru s polskými kolegy, představu tedy máme. Jak často se vám ale stane, že nějaký nápad neprojde v rámci společné tvorby? Co se s tím nápadem stane? Ožije v samostatné tvorbě jednotlivého autora?

PB: Když jsem četl v Howardu onen zmíněný rozhovor, říkal jsem si: „Tak tohle víceméně platí taky o nás.“ Osudy nápadů jsou různé. Málokdy se ale stane, že by byl nápad a priori odmítnut. Tedy až na momentální úlety, které tvůrce-myslitel sám nakonec ohodnotí jako „kravinu“. Pravda, někdy si námět přehazujeme jako horký brambor a zkoušíme, co by z toho mohlo vzejít. Když toto utrpení trvá příliš dlouho a výsledek se stále rovná nule, vrhneme se raději na něco perspektivnějšího. Ale námět nebo opravdu pouhý nápad zapíšeme do přehledu, k němuž se pak často vracíme. Samostatná horrorová tvorba jednotlivce v naší dvojici je vcelku častá, ten druhý ale dělá určitého cenzora a má právo do textů zasáhnout, nicméně výsledek publikujeme opět pod jmény celé dvojice. Takže existují povídky víceméně Bočkovy a víceméně Zubíkovy, další vznikly opravdu společnými silami. Zubík – Boček je naše „firemní značka“, i humoristické texty jsme publikovali pod zkratkou ZUBO. A kdysi, úplně na začátku, kdy jsme si mysleli, že horrory autorů s českými jmény nikdo nebude číst, vymysleli jsme si pseudonym Dead Hunter. Ten jsme nakonec použili až v názvu našeho profilu na Twitteru  (twitter.com/VeryDeadHunter) a odpovídajícího e-mailu (deadhunter-zb@seznam.cz).

MZ: Souhlasím. Já jsem jenom větší pesimista. Když mě něco napadne a začnu na tom pracovat, tak po chvíli nabudu pocitu, že jsem to už někde četl nebo viděl. Petr mě uklidní rozumnou větou, že i jedno téma se dá napsat v mnoha variantách. I proto se mi líbí, že v nové knize se u několika povídek objeví dva možné konce.

A přesto letmo nakoukneme do zákulisí kuchyně. Píší se, každému zvlášť, lépe nějaké pasáže nebo scény? Atmosférické popisy, vypjaté akční scény, mordy, dialogy, charaktery postav?

PB: Nakonec můžeme říct, že oba píšeme v podstatě všechno. Miloše jsem zpočátku rád pověřoval psaním erotických scén, on mě třeba zase pilováním dialogů. Teď působím jako takový cizelér, kdy dávám textům konečnou podobu a dělám korektury.

MZ: No, děláš to někdy lépe, někdy hůře. Řekl bych, že Petr je více epik a já lyrik.

Již od prvního svazku jste pravidelnými účastníky série Antologií českého hororu. Jak k této spolupráci došlo? Co si o tom projektu myslíte?

PB: S redaktorem Antologií Milanem Kalinou jsme spolupracovali už v době, kdy vydával časopis Král horor. Ten pak zanikl a on se nám ozval až po letech, s tím, že z povídek publikovaných časopisecky vytvořil první Antologii. Nás to samozřejmě potěšilo a potom jsme už nabízeli další texty sami. Nakonec jsme se, tuším jako jediní, objevili ve všech pěti svazcích. Což nás hřeje, protože hlavním cílem Antologií je v podstatě lovit další a další autory. Myslím, že je to velmi dobrá platforma pro začínající tvůrce, přičemž tam, dle mého soudu, už vykrystalizovalo více nadaných stálic (Martin Štefko, Petra Slováková, jeden autor, který jako by vám z oka vypadl a další). Ostatně, je to jedna z nemnoha šancí k publikování horrorů u nás. A řekl bych, že úroveň posledních Antologií je už dost vyrovnaná. Vždycky se Milanu Kalinovi ozvu a napíšu své mínění, zejména o tom, co a proč mě zaujalo v tom pozitivním smyslu slova.

MZ: Z vrozené skromnosti si myslím, že naše povídky jsou vždy vyvrcholením Antologie.

Kde kromě již zmíněných antologií lze na vaši horrorovou tvorbu narazit?

PB: První horrorové povídky, když nepočítám samizdat pro kolegy, vyšly v letech 1998-1999 kupodivu v humoristickém časopise Paroháč (Šprýmař, Není nad dietní stravu, Černá vdova, Terapie a Skutečný ráj), než zanikl. Roku 2003 se v dnes již neexistujícím Králi hororu objevily naše texty Tvář za zdí, Maska, Večírek a už podruhé Šprýmař. Ano, rychlý konec byl zprvu osudem vícero subjektů, v nichž jsme publikovali, nebo případně to zamýšleli. Tak zmizelo nakladatelství Magnet, časopis Horror i Král horor. Ale nemusíte mít strach, že Howard v dohledné době přestane vycházet, když s námi dělá rozhovor, neboť tohle prokletí jsme už překonali (například Antologie českého hororu v plné parádě pokračují). V roce 2012 nám vyšla v nakladatelství Akcent knížka Mrazivé příběhy, teď v roce 2014 v Nové formě Výprodej nočních můr, dohromady obsahující skoro stovku povídek a minipovídek. Kromě toho se něco objevilo na Horor-Webu a na webu Vlčí bouda. Pět našich textů se dočkalo divadelního zpracování – povídky Maska, Konečné vítězství softwaru, Okenice a Důchod, dále 13 rad postavám hororů byly zdramatizovány lanškrounským Divadlem Ve středu, přičemž představení mělo premiéru v listopadu 2014. Info o našich aktivitách najdete na našem profilu Twitteru (twitter.co/VeryDeadHunter).

MZ: Není co dodat, kolega byl rychlejší. Asi se v práci víc fláká.

V medailoncích zmiňujete, že jste publikovali v časopise Král horor, o jehož existenci jsem do té doby vůbec nevěděl. Mohli byste o tom časopise říci něco bližšího, trošku ho představit těm, co o něm neví?

PB: Neřest zvaná kouření má u kolegy Zubíka nezanedbatelné výhody. Třeba to, že má díky návštěvám trafik dobrý přehled, co vychází za časopisy. Takhle sehnal časopis Horror, který zanikl dřív, než jsme do něj stačili vůbec něco poslat a pak i Král horor. Ten začal vycházet s podtitulem Měsíčník tiché hrůzy v roce 2003. Jeho šéfredaktorem byl Milan Kalina, současný redaktor Antologií českého hororu a už tehdy přišel s vizí hledání „českých Kingů“. Dle jeho slov bylo původním záměrem vydat největší antologii horroru v České republice a časopis měl být takovým odrazovým můstkem. Prvních pět čísel bylo „papírových“, další měla už „jen“ elektronickou podobu, což tehdy některé přispěvatele odradilo od další spolupráce. Inu, tenkrát byla tahle forma novinkou. Kromě původní povídkové tvorby českých autorů obsahoval i recenze knih nebo filmů. Objevil se v něm třeba i článek Otomara Dvořáka o legendárním démonickém Hagenovi z lomu Amerika. Z uveřejněných povídek pak později Milan Kalina sestavil 1. antologii českého hororu. Jinak mám k dispozici jen pár čísel časopisu Král horor, z těch dalších už si moc nepamatuju.

MZ: Lépe bych to nenapsal, i když mám hezčí písmo.

V roce 2012 vám v nakladatelství Akcent vyšla sbírka skoro půl sta horrorových povídek Mrazivé příběhy. Jak k vydání knihy došlo? Jaké byly reakce? Jak jste s ní a jejím prodejem spokojeni? Jak se na ni díváte s odstupem těch dvou let?

PB: Vše začalo nenápadně. Moje žena si někdy v létě roku 2011 všimla inzerátu, že nakladatelství Akcent hledá nové autory. Samozřejmě mladé a nadějné. Což na nás sedělo, neboť nám ještě nebylo padesát. Já jsem ale tehdy měl připravenou dětskou knížku, a tak jsem ji tam poslal. Při té příležitosti jsem se zmínil i o tom, že s kolegou píšeme horrory. Bylo mi řečeno, že o ten zaslaný text není zájem, ale abychom zkusili poslat horrory… Ty jsme měli pěkně uložené „u ledu“, neboť jsme už léta nevěřili, že je ještě někdy uplatníme. Většinu povídek bylo nutno upravit a taky přepsat ve wordu. Narychlo jsme jich předělali asi deset a poslali je. Bylo nám řečeno, že nejsou špatné, ale že je jich málo. Tak jsme dodali další. Rozmýšlení typu „vydat-nevydat“ trvalo ještě řadu měsíců, kdy původní povídky došly a my jsme upravili i některé ty původně spíš humoristické. Pak jsme dopisovali nové, až jich bylo skoro padesát. Poté se definitivně rozhodlo, že Mrazivé příběhy budou realizovány, a na konci léta 2012 jsme se konečně dočkali.

MZ: Říkali jsme si, že se nám splnil sen, ale uvědomovali jsme si, že tam jsou povídky velmi různorodého ražení, zdaleka ne všechny čisté horrory. V duchu jsme se utěšovali, že bude jen dobře, když nevyjdou recenze. Měli jsme obavy, že se to bude líbit jen nám. Hodnocení prvních dvou antologií v tu dobu ještě nebylo a my jsme nevěděli, na čem vlastně jsme. Pak jsme s překvapením zjistili, že recenzi otiskl prestižní časopis XB-1 a že nás dokonce chválí.

PB: Vlastně lze říct, že negativní ohlasy na knížku jako celek se nám nikdy nedonesly. Zhruba po roce jsem zjišťoval, kolik výtisků se prodalo. Prý zhruba tři sta, což bylo víc jak polovina nákladu. I teď knížku vnímáme jako povedenou, byť bychom do ní dneska možná některé texty už nezařadili.

Prakticky před pár dny vám vyšla druhá povídková sbírka. Ztraťte pár slov i o ní. Co v ní najdeme. Liší se nějak výrazně od té první? Kde se dá sehnat?

PB: Knížka Výprodej nočních můr vyšla v nakladatelství Nová forma, obsahuje 32 povídek, 17 minipovídek, místo závěru jsme umístili 13 upřímně míněných rad hororovým postavám. Od té první se liší už tím, že vznikla během pouhých dvou let, kdežto ta první obsahuje texty, které jsme psali v průběhu i více než patnácti roků. Měla by tedy být homogennější. Já bych ale řekl, že je i temnější a černohumornější, jedná se téměř výhradně o horrory. Někteří čtenáři po přečtení Mrazivých příběhů vyjádřili přání, abychom psali delší povídky. Takže těch je tam opravdu víc. Na druhou stranu mě oslovila knížka 66+6 hororů ve sto slovech a já zatoužil pokusit se o něco podobného. Pravda, nejvíc nám vyhovovala délka mezi 100-200 slovy, ale bavilo nás to. Nakonec jsme nevydrželi čekat, až se bude vydávat další antologie tohoto typu a rozmístili jsme tyhle krátké texty mezi ty delší v naší knížce.

MZ: U několika povídek se zase nabízel alternativní konec, tak jsme ho tam přidali, jak to bývá i v bonusech k filmům na DVD. Svazek je zase poněkud objemný, jak už je to u nás zvykem. My s Petrem máme vždycky obavy, že bychom se už nemuseli další knihy dožít, a tak tam vrazíme všechny hotové texty.

PB: Knížku můžete samozřejmě sehnat tak, že si ji objednáte přes náš e-mail (deadhunter-zb@seznam.cz), nebo přes www.stahujknihy.cz. K dostání snad bude v našem regionu i v některých kamenných obchodech.

Máte za sebou několik desítek společných povídek. Co takhle román? Už jste o něm přemýšleli? Nebo se o něj pokusili?

PB a MZ: Když někdo píše povídky, obvykle se od něj očekává, že v rámci autorského vývoje přejde na „vyšší formu“, tj. román. My se držíme Čechovovy zásady, že krátkost je sestra talentu. Myslíme, že povídka je nám nejvlastnějším žánrem a snad nám i jde. Román není jen dlouhou a ještě delší povídkou, vyžaduje promyšlenou strukturu a obáváme se, že se v něm „ztratí“ mnoho dobrých nápadů. Navíc máme takový neduh, že po deseti stránkách povídky už uvažujeme, jak se postav co nejelegantněji, pardon, nejhrůzněji zbavit. Vždycky si připomínáme slova Ondřeje Neffa, že pro sci-fi a horror je nejvlastnější forma povídky, protože román přináší obvykle jen drolení nebo natahování jinak dobrého nápadu. Ale: nikdy neříkej nikdy, ostatně Neff se téhle zásady taky nedržel.

Co považujete za svůj největší autorský úspěch?

PB: Která povídka se nejvíc povedla? Adeptů je víc a všechno je relativní. Když jsem dělal první korektury našich knih, říkal jsem si: „Tahle je dobrá, tahle horší …“ Při pátém kole korektur jsem říkal to samé, ale o jiných povídkách. Prostě při každém přečtení bylo moje hodnocení jiné. Pak si stačilo přečíst text od nějakého skutečného Mistra a chvílemi jsem měl chuť to všechno vymazat z počítače. Nebo jdete do pražského Neoluxoru a tam vidíte ty metráky knih, až je vám blivno cokoliv dalšího psát. Ty kupy 50 odstínů čehosi s obrovskou reklamou, která je prostě všude… Takže, největší úspěch je, že nás lidi čtou, že se jim to i líbí, že o nás třeba někdo projeví zájem při sestavování antologie, že nás někdo požádá o rozhovor… Prostě, když vidíte, že to má smysl.

Z vaší tvorby, snad i díky tomu lehce převažujícímu ironizujícímu (možná až škodolibému) humornému tónu, nabývám dojmu, že si hrozně užíváte realistickou formu zla a horroru. Mýlím se? Máte to nějak s poměrem oblíbenosti nadpřirozeno/realistično, nebo to neřešíte a tvoříte, jak to přijde?

PB: Miloš dává nepokrytě přednost thrillerům a realisticky pojatým horrorům. Já mám rád oba typy, realistické i fantastické, ale pravda je, že mě taky spíš napadají realistická témata. Prostě: myslím, že největším nepřítelem člověka je zase člověk. A totálním horrorem je srážka s blbcem. Ale jinak tohle dilema moc neřešíme: v našem přehledu námětů, které bychom chtěli zpracovat, je těch fantastických pořád taky dost. A ten humor? To už je takový náš pohled na život. A obranná reakce. Lepší legrace než trapná uplakanost. Zasměj se nad sebou dřív, než se ti budou smát jiní. Navíc je to pak snad i působivější. A zábavnější. Pro nás jako autory a snad i pro čtenáře.

MZ: Jenom stručný dodatek. Ctím zásadu, že určité zlo je v každém z nás, jenom záleží na tom, kdy a v jakém momentě vyplave na povrch.

Zapomeňte na jména Lovecraft, Poe, King (případně Barker) a zmiňte pár vašich inspiračních a oblíbených autorů a autorek, případně, proč zrovna oni.

PB: Tak těch oblíbenců bude dost. Ze starší literatury mám třeba dost rád povídky Gustava Meyrinka pro jejich expresivní „ulítlost“, kombinaci jedovatého humoru s halucinogenní fantazií. Týká se to ovšem jen některých jeho děl, která ještě nejsou zatížena jeho mnohomluvnými mystickými pojednáními. Nedávno mě „nakopla“ knížka autora Klubu rváčů Chucka Palahniuka , jeho „román z povídek“ Strašidla. Chvíli mně trvalo, než jsem si zvykl na jeho styl, pak mě ale potěšily skvělé pointy jeho cynických povídek. I když, pravda, při čtení jeho Střev jsem se až orosil. Často na mě zapůsobily třeba jednotlivé povídky z antologií, aniž jsem většinou od autorů četl cokoliv jiného (třeba Morell: Krásné nestříhané vlasy hrobů, Vercoe: Mouchy, Jeter: Opravdová láska, Lumley: Slunce, moře a tichý křik, Grath: Zápach…).

MZ: Já jsem si samozřejmě prošel horrorovou klasikou a doslova mě dostalo Kingovo To, předtím mne ještě zaujala povídková kniha Tichá hrůza. Dnes skutečně dávám přednost spíše thrillerům. V poslední době mezi mé oblíbené autory patří D. Koontz, J, Connoly a hlavně Mo Hayder (musí to být hrozně ulítlá baba).

Co od vás, ať už jako autorské dvojice, nebo samostatně píšících jedinců, můžeme očekávat v nejbližší i vzdálené budoucnosti?

PB a MZ: Věříme, že nás neopustí múzy ani čtenáři a že budeme psát další a další dobré texty. Podílíme se na chystané antologii eroticko-horrorových povídek, připravuje se další antologie českého horroru, budeme vděčni za jakékoliv další výzvy.

Děkujeme za rozhovor

Honza Vojtíšek

13 rad postavám hororů:

1) Pokud jste hororovou postavou, nedělejte si plané iluze, že to s vámi skončí dobře.

2) Zásadně nenavštěvujte domy se špatnou pověstí, hřbitovy, staré nemocnice, tajné laboratoře a pusté chaty hluboko v lesích. Jinak se záhy ocitnete tam, kde končí trávicí trubice. Je až s podivem, kolik na první pohled soudných lidí posedne neodbytná touha něco prohlédnout, vypátrat a prošmejdit uprostřed noci, větrné smršti či divoké bouře. Jako by jim nestačilo sympatické slunné odpoledne.

3) Nikdy nechoďte sami do temných sklepů se slovy: „Počkejte tady, hned se vrátím.“ Oni nepočkají a vy se nevrátíte.

4) Nelistujte v nalezených denících, nečtěte ve starých knihách, nadto psaných nesrozumitelným jazykem. Nejhorší, co byste mohli v této souvislosti udělat, je vyslovit něco z těch podivných slov nahlas. Možná by to byla poslední činnost, které jste se aktivně účastnili.

5) Neotvírejte zazděné místnosti, zapečetěné truhlice, neskládejte nalezené hlavolamy. Nenoste si domů cizí talismany, sošky a dětské panenky. Nevoďte si domů cizí vilné ženy, podivně bledé děti, nápadně ochotné penzisty, muže s maskou na obličeji a motorovou pilou v ruce.

6) Vězte, že mimozemšťané nikdy nepřicházejí v míru.

7) I když budete mít auto po technické kontrole a budete si třebas měsíc trénovat jeho nastartování, stejně vám nenaskočí, až vás bude pronásledovat nějaká nestvůra. Přijměte to se stoickým klidem: jinak to prostě v hororu nebývá. Musíte věřit, že autor vás aspoň nechá odjet s vřískajícím démonem na kapotě.

8) Masoví vrazi a příšery neumírají jen tak. I když je roztřískáte na kaši, v nestřeženém okamžiku se jakoby nic zvednou a vpadnou vám do zad.

9) Pokud trpíte nějakou fobií, pak vězte, že si ji pěkně užijete.

10) V hororu jezte jen doma vlastnoručně připravenou svačinu. Všechno ostatní jsou blafy, které vás v nejlepším případě připraví o život, v horším o lidskou přirozenost. V domácnosti přívětivě působícího masového vraha si můžete pochutnat na steacích z bližního svého, abyste nakonec byli upraveni na mražený polotovar i vy.

11) Věřte všem snům a předtuchám, určitě na ně dojde. Nejhůř v hororech dopadnou nafoukaní posměváčkové a naivní realisté.

12) Naopak nevěřte technice. Pokud neočekávaně a zdánlivě bez příčiny spustí vaše rádio, uvědomte si, že patrně hraje vaši pohřební znělku. Civění na zrnící obrazovku je také nebezpečný sport. Nikdy nevíte, co z ní vyleze: jestli porucha signálu nebo krvelačný démon.

13) Budete-li autorovi protivní, pak vás odpraví co nejdřív, budete-li pro něj v nějakém směru zajímaví, budete úspěšně unikat všem nástrahám osudu. Tedy: až do bolestivého a nechutného konce.

Výprodej nočních můr

Petr Boček, Miloslav Zubík

Dva roky po své povídkové prvotině se sympatické horrorové duo představuje s další dávkou několika desítek povídek.

Vydavatel: Nová Forma, 2014

Počet stran: 386

Od již zmíněné prvotiny Mrazivé příběhy se Výprodej nočních můr liší v mnohém, přesto základ, jímž je v podstatě horrorová tvorba v různých odstínech, zůstává i nadále stěžejní a bytelný.

Liší se v počtu stran, kterými Výprodej docela nabobtnal. Neliší se však moc počtem povídek, neboť tentokrát Boček se Zubíkem zavítali i do prostornějších a obsáhlejších vod a v některých případech se pěkně rozepsali. Což je mnohdy plus, obzvláště, máte-li rádi širší uvedení do okolí, prostředí a charakteru postav. Někdy to moc nepomohlo, nevybavím si však žádný konkrétní případ, u kterého by to bylo vyloženě na škodu. Autoři rovněž u některých povídek sáhli k docela nezvyklému kroku a uvedli u nich i alternativní konce.

V kontrastu k delším povídkám (jedna z nich na celých třicet stran) kniha obsahuje tři bloky kratičkých povídek, v nichž nejlépe vystupuje autorský smysl pro ironický, přesto mrazivý, vtip. Obzvláště Broučci II jsou pomyslným drahokamem mezi perlami.

Obecně ubylo přímočarého, až groteskního humoru. Ironie a jakýsi kulturně-sociální výsměch samozřejmě zůstal, celkově však i ty humorněji laděné povídky obsahují více hutnější a mrazivější atmosféry, než tomu bylo v předchozí sbírce.

Ubylo také širší žánrové rozkročení. Celkově vzato jde o žánrově čistě horrorovou sbírku, kličkující v mantinelech daného žánru. Od nepříjemně syrových realistických záseků (do masa), jako výtečný Klecový chov, až čistě nechutné Sobotní obřady, po klasicky švandrlíkovskou Jámu mrtvých, až po nadpřirozeně atmosférické mrazírny typu Dýňová kalamita, Japonskem nasáklou Smrd, příjemně lovecraftovské Věřte-nevěřte nebo turistickou Po sezóně s náhlými odskoky k hutnému napínavému thrilleru s odhalenými zuby schovanými za límcem.

Boček se Zubíkem do své tvorby nejednou zapojují cosi jako sociální kritiku stávajících poměrů v různých odvětvích společnosti a lidského života. Což by teoreticky mohlo působit rušivě, oběma se však daří to dávkovat takřka neznatelně (některé školní příběhy), v souladu s příběhem a jeho pointou (yuppie životní styl, novinařina), není to nic násilného.

Autorům se musí nechat jedno, u některých příběhů se řídí ze čtenářského hlediska velmi pozitivním heslem: „Když už nepíšeme nic moc originálního, napíšeme to alespoň dobře.“ I když se jim ta originalita zase nějak striktně nevyhýbá, abyste si nemysleli.

A Zubík s Bočkem dobře psát umí, proti tomu žádný dišputát. Rodí se nám v nich, pokud se tak již dávno nestalo, a průpravu k tomu mají, potěšující základ české horrorové literární tvorby.

Takže není třeba rozvažovat, zda píší dobře, nebo dostatečně kvalitně, ale spíše se ptát: Proč o nich, sakra, není slyšet více? Že by psali, na české poměry, málo fantasy?

Honza Vojtíšek

Hodnocení:

tři lebky

Budeme se bát - divadelní večer na motivy povídek P. Bočka a M. Zubíka

Lanškrounský ochotnický spolek Divadlo Ve středu projevil už v roce 2013 zájem o dramatizaci povídek z knihy P. Bočka a M. Zubíka Mrazivé příběhy. Od obou autorů obdržel souhlas a začal připravovat tematický literární večer s názvem Budeme se bát. Vše zkomplikovala rekonstrukce divadelního sálu zdejšího Kulturního centra, a tak se hojně navštívená premiéra odehrála až 7. listopadu 2014. Nic nebylo ponecháno náhodě: stoly zdobila stylově upravená lahev kvalitního vína a slané chipsy v podobě pavučin a netopýrů.  Pořadem prováděla režisérka souboru Růžena Šteflová. Formálně se jednalo o kombinaci scénického čtení s dramatizacemi povídek Maska, Konečné vítězství softwaru, Důchod a exkluzivně pro toto představení napsané Okenice. Ke scénickému čtení bylo původně určeno 13 rad postavám hororů, které nakonec autoři zařadili i do nové knížky Výprodej nočních můr. Divadelní soubor také uvedl dramatizaci žánrově spřízněné povídky Obchodní spojení, které se neuskutečnilo dalšího regionálního spisovatele Františka Uhra. Součástí večera byla beseda s autorskou dvojicí Boček–Zubík a autogramiáda spojená s prodejem jak Mrazivých příběhů, tak právě vyšlé novinky. Jak večer zhodnotit? No, jednoznačně jako povedený. Uveďme vyjádření recenzenta v regionálním tisku: „Autorům nechybí smysl pro humor, často černý, dokázali by být nápaditými komentátory v leckterém pořadu. Velkou měrou k vydařenému večeru přispěl nejen herecký výkon herců Divadla Ve středu, ale i hudební vystoupení skupiny Hlasy ve tmě, a možná i první svatomartinské víno, které bylo možno ochutnat pod originální etiketou Budeme se bát.“

P. Boček

M. Zubík

Trinásť, Pánboh pri nás

Ak vás oblieva pot vždy, keď uvidíte číslo 13, možno tpríte triskaidekaphobiou. S týmto číslom sa spája veľké množstvo povier a hrá svoju úlohu v magických obradoch a okultizme.

Ako hovorí biblia, poslednej večere sa zúčastnilo 13 ľudí vrátane Judáša, ktorý zradil Krista. Z tohto zrejme vyrástla pomerne rozšírená povera, že ak za stolom sedí 13 ľudí, ten, ktorý od neho prvý vstane, čoskoro zomrie. Americký prezident Franklin Delano Roosevelt (1993 – 1945) mal z tej predstavy panický strach. Ak hrozilo, že sa na služobnom obede alebo slávnostnej večeri zídu v tomto počte, prizval hoci aj na poslednú chvíľu niekoho zo svojho sekretariátu, aby boli štrnásti.

Istá podobnosť sa nachádza v nórskej legende. Podľa nej si dvanásť vikingských bohov usporiadalo hostinu. Nepozvaný trinásty hosť Loki, urazený, že ho odignorovali, ich práve v najlepšom prepadol a jedného z nich zabil. Výsledkom toho celého bol Ragnarok – vojna bohov a sled živelných katastrof, ktoré takmer vyhladili ľudstvo.

Ako sa dá postrehnúť, stále ide o 12 dobrých postáv a jedného zloducha. To sa dá vysvetliť aj tým, že podľa tradičnej numerológie je číslo 12 symbolom dokonalosti. Možno majú niektorí z nás skúsenosť, že ak sa snažíme niečo dobré ešte viac vylepšiť, celé sa to skazí a vznikne niečo ako Blair Witch 2. Podobne je to s číslom 13. Tak ako stôl, ktorý má jednu nohu dlhšiu, než ostatné, evokuje nedokonalosť, prehnanosť a nestabilitu – čo pre tých, ktorí nedokážu na takomto krivom stole balansovať, končí nešťastím.

Aby toho nebolo málo, v anglofónnych krajinách sa traduje, že ľudia, ktorých mená majú 13 písmen, vedia ostatným narobiť veľké problémy. Ako príklady sa núkajú Charles Manson (sektár a masový vrah), Theodore Bundy (sériový vrah a sociopat), Ladislav Hojer (český sériový vrah a kanibal), Ľubomír Harman (slovenský ostrostrelec a samovrah) a Lucia Anďalová (zväčša neškodná autorka článku).

Veľké problémy ľudia očakávajú aj vtedy, keď trinásty deň mesiaca padne na piatok. Napríklad priemyselník Henry Ford v ten deň zásadne nepracoval a pre istotu ani neopúšťal dom. Povera o nešťastnom dni sa podľa odborníkov zakorenila v stredoveku, keď dal francúzsky kráľ Filip IV. Pekný rozkaz na likvidáciu templárskeho rádu v noci na piatok 13. októbra 1307. Nasledovalo masové zatýkanie a upaľovanie jeho členov, ktorých obvinil z uctievania Behemotha, aby získal majetok, ktorý si nazbíjali v Svätej zemi.

Tento „nešťastný“ dátum v sebe okrem čísla 13 a hroznej historickej udalosti kombinuje aj symboliku piatka ako významného dňa v kresťanskej tradícii. V piatky sa najmä v stredoveku zvykol držať prísny pôst – a to nie len na Veľký piatok, kedy mali ukrižovať Krista. Okrem mäsa a vajec si zbožní nevoľníci mali odoprieť aj alkohol, sex a inú zábavu. Piatok sám osebe bol v takých podmienkach v podstate utrpením (presný opak dnešného trendu!). Navyše, dodnes v španielsky hovoriacich krajinách veľa ľudí verí, že tá nešťastná potýčka medzi Kainom a Ábelom sa odohrala práve v piatok 13.

To však nie je jediná trinástka, ktorá straší v kalendári. Čoskoro tu máme 13. december, kedy má meniny Lucia. Podľa tradície sa v tento deň nesmie rúbať drevo, priasť ani šiť, lebo by to privolalo nešťastie. Hoci je deň pomenovaný podľa talianskej svätice, Lucia je v slovanských krajinách známa predovšetkým ako bosorka či striga a jej sviatok je najdôležitejší zo stridžích dní, kedy majú zlé sily najväčšiu moc. V tento deň sa mali zlietať na metlách, hrabliach či stolčekoch na vrcholoch hôr a sláviť sabat. Samozrejme, v počte trinástich, aby ich zlé čary mali silnejší účinok. V novšej „čarodejníckej“ praxi sa tiež číslo 13 objavuje, a to na tarotovej karte Smrť.

Hoci mnohé z vyššie uvedeného nemá žiadne racionálne zdôvodnenie, i tak sa mnohí ľudia tomuto číslu vyhýbajú. V mnohých krajinách sa takéto označenie miestnosti alebo poschodia vynecháva alebo nahrádza číslom „12A“. Niekto tiež vidí znamenie v tom, že jedinou neúspešnou misiou na Mesiac bolo práve Apollo 13 (hoci sa nakoniec astronauti vrátili domov živí a zdraví). V piatok 13. októbra 1972 v Andách havarovalo uruguajské lietadlo, pričom zomrelo 29 ľudí. To by nebolo nič, ale v ten istý deň v Rusku takmer okamžite po štarte padlo ďalšie lietadlo do jazera, čo neprežilo 174 ľudí. A v piatok 13. januára 2013 narazila na útes talianska loď Costa Concordia. Škoda dosiahla 1,5 miliardy eur, teda 41,5 miliardy českých korún. Keďže nás čakajú v roku 2015 takéto piatky hneď tri, máme sa na čo tešiť.

Lucia Anďalová

Zombeavers

Zatímco autoři některých uměleckých děl si zakládají na jinotajích a hrách se slovy ve chvíli, kdy pojmenovávají své výtvory, jiní mají rádi přímočařejší přístup. Mezi ty druhé patří například Munch se svým Výkřikem, Poe s Havranem, Mendez s Big Ass Spiderem a nově také Jordan Rubin, se svými Zombeavers, tedy zombie bobry. Jejich název nenechá nikoho na pochybách o náplni sledovaného snímku.

Režie: Jordan Rubin

Scénář: Jordan Rubin

Délka: 77 min

Původ: USA

Rok: 2014

Hrají: Bill Burr, Rachel Melvin, Hutch Dano, Rex Linn

I když, v oplzlejší části naší redakce nutně došlo k určitému zklamání, protože místo olezlých páchnoucích rozkládajících se bobrů (vagina) dostala pouze olezlé páchnoucí rozkládající se bobry (Castor sp.). Připomíná mi to památný aprílový žert, když jsem korektorce s potutelným úsměvem půjčoval Ptáky od Hitchcocka s tím, ať na ně kouká o samotě. Anebo Eraserheadovo zklamání z Díry u Hanušovic. Ale dost už ze zákulisí Howarda, vraťme se k snímku samotnému.

Jak jsem naznačil, hlavními hrdiny jsou oživlé mrtvoly hlodavců, které na rozdíl od svých živých druhů neokusují kmeny stromů, ale lýtka polonahých prsatic. Což film samozřejmě přenáší do zcela nové roviny, a on tak naplňuje své žánrové zaškatulkování – ekohorror. Naštvaná zvířata v nich prostě musí likvidovat neschopné lidi a je jedno, jestli jde o bobry nebo krokodýly.

Mezi další nepsaná pravidla patří dostatek pohledných mlaďochů na porážku, zkušený lovec drsňák a samozřejmě nějaká ta nahota. Ta je bohužel trestuhodně zanedbávaná a omezuje se na několik bradavek, což je u filmu takového názvu vyloženě zklamání. I když na druhou stranu si asi dokážete představit, jak pusto a vymeteno bude pod spodním dílem plavek současných hereček.

Psal jsem, že každý horror s přerostlými zvířaty potřebuje respektovat určitý kánon, bez kterého by byl fanoušek zklamaný. Ale ruku na srdce, i ten nejzarytější fanda ve skrytu duše doufá, že tato pravidla budou porušena a on dostane něco víc. A Zombeavers mu tuto vzpouru proti pravidlům poskytují ve své poslední třetině, kdy se zvrtnou v hodně zábavný zombiefest.

Dávají tak svým zpracováním i pojetím trochu vzpomenout osmdesátkovým peckám jako Night of the Creeps. Samozřejmě nejsou natolik sofistikovanou hostinou pro hardcore fandy, ale právě jim nejvíce poskytnou příjemné momenty prostoupené lehkou nostalgií.

Jo vlastně, ještě jsem zapomněl na příběh. Je tam, ale jak jste asi pochopili, trochu je upozaděn na úkor zábavy. Trochu víc. Ale vůbec to nevadí. Po druhém zhlédnutí dávám zombie bobrům překvapivě plnou palbu a řadím je mezi filmy, které si, podobně jako třeba v úvodu jmenovaný Big Ass Spider, našly cestu do mé filmotéky.

Roman Kroufek

3/3

Splatterhouse

Na tuhle recenzi jsem si brousil zuby už docela dlouho, protože hry ze série Spllaterhouse se do horrorového časopisu hodí jako prdel na hrnec. Celá sérka je notně brutální, krvavá, ale také humorná se spoustou narážek na známé filmy. Některé díly více, některé méně a některé, jak už to tak bývá, vůbec. My se podíváme na zuby všem dílům postupně, ovšem pro začátek je potřeba zmínit něco obecnějšího.

První Splatterhouse (jap. Supurattāhausu) vyšel v Japonsku už v roce 1988 na arkádové automaty pod značkou Namco (1989 v US). O rok později byla hra portována na japonskou herní konzoli PC Engine (to samé co TurboGrafx-16), ale paradoxně nebyla první hrou ze série, která na konzole vyšla, tou byl spin off Splatterhouse: Wanpaku Grafitti, který v tom samém roce vyšel na Nintendo Entetainment Systém (NES) a který je naprosto boží, i když od prvního dílu série se Wanpaku Grafitti lišilo skoro ve všem. Ale o tom později. Co se od prvního dílu příliš nelišilo, byl díl druhý, který vyšel v roce 1992 na Segu. Ten byl příběhovým pokračováním prvního dílu, ale co do hratelnosti se lišil minimálně (vlastně vůbec), stejně jako díl třetí, který se odehrává pět let po událostech druhého dílu a uzavírá původní trilogii série, která se rozšířila po dlouhých 17 letech (zdravím Duke Nukema). V roce 2010 vyšel na Playstation 3 reboot pod jednoduchým názvem Splatterhouse. Předcházel mu ovšem ještě jeden zářez do série a to freeware PC hříčka Living Hell. Mimo jiné, pokud si zahrajete Splatterhouse z roku 2010, jako bonusy se vám v něm odemknou všechny tři původní díly Splatterhouse, které si lze zahrát. Až na nintendovské Wanpaku Grafitti.

Tak mě napadá, že jsem měl možná začít tím, co, jak a proč se to vlastně hraje. Splatterhouse je sidescrollová mlátička, tedy chodíte z jedné strany obrazovky na druhou a mlátíte všechno živé i neživé co vám přijde pod ruku, ať už svými pěstmi, nebo zbraněmi, které sem tam najdete válející se na zemi. Tedy něco jako Double Dragon, Vigilante, nebo jim podobné hry, které jsme měli za našeho mládí tolik rádi. Tedy pokud je vám třicet a více.

Příběhově není série Splatterhouse zrovna originální, nicméně u tohohle typu her je příběh jen proto, aby se, jak se říká, neřeklo. Ale samozřejmě tady je a celý se točí okolo Ricka Taylora, hlavního bouchače, za kterého hrajete a taky okolo tzv. Terror Mask, což je maska na Rickově ksichtě, která z něj dělá bouchače. Pak je tady jeho holka Jennifer, která se pak stane i jeho ženou, budou mít spolu syna Davida a v neposlední řadě je tady Dr. Henry West, univerzitní profesor parapsychologie. A v každém díle de facto Rick zachraňuje Jennifer, která ale stejně párkrát umře, sem tam ji Rick zabije, takže je z toho docela telenovela.

SPLATTERHOUSE 1 (arcade verze)

Hra začíná a já sleduju dvě postavy, které se utíkají schovat před bouřkou do obrovského starého panství. Sotva vejdou dovnitř, protne rozbouřenou oblohu výkřik. Dveře se zaklapnou a já sleduju další animačku, ve které se Terror Mask pomalu snáší na Rickův obličej, kde se sama „obleče“ a finito. Hra začíná.

Já, coby Rick, se probouzím v jakési jeskyni, zřejmě je to jakési sklepení onoho panství, kde jsme se s Jenny ukryli. Jenže Jenny nikde, na mém ksichtě maska a hned si to ke mně solí jakési podivné postavy. A tak jim dám, proč ne. Dostanou pěstí přímo do mrtvolného ksichtu a poroučí se k zemi. Hned na to najdu sekáček na maso a začíná ta pravá sranda. Hlavně proto, že se změní animačka zabití, kdy po zásahu odletí nepřátelům useknutá hlava. Musím říct, že graficky je hra vážně vyvedená a to co se týče hlavní postavy i nepřátel, tak i interaktivního pozadí, čímž myslím to, že třeba hned v prvním levelu jsou u zdi připoutané zombie, které mi zvracejí do cesty a ono to, světe div se, zraňuje. Hned v prvním levelu najdu ještě jednu zbraň, dřevěný trámek jako měl Dwayne Šutrák Johnson v Kráčející skále. S tím už samozřejmě nesekám hlavy, ale nepřátele doslova odpaluju na zeď a člověk u toho má takový ten správný pocit síly (nebo rozuměj, bláznivě se u toho chechtám). Zvlášť parádní je tahle zbraň v levelech, kde jste po pas ve vodě, protože se nepřátelé krásně rozpliznou o zeď. Každopádně, v prvním levelu zabijete pár příšer a čeká vás první boss, což není klasický „šéfik“, tedy obrovská obluda, kterou musíte porazit, ale jakési zubaté žížaly, které vyskakují z krvavé hmoty, kterou je celý pokoj zaprasen. Tohle je jedna ze zvláštností série, klasičtí bossové jsou tady také, ale často bojujete například jen proti posedlému levitujícímu nábytku, či obrácenému kříži, okolo kterého poletují zkrvavené hlavy. Klasické bossy najdete taky, třeba chlápka s motorovkama místo rukou (brokovnice si s ním poradí), nebo zrcadlového Ricka, či konec konců final bosse, což je obří hlava trčící ze země a dvě mrtvolné ruce, které po vás sahají z okrajů obrazovky. Mimo jiné, v japonské verzi vám obří ruka final bosse ukáže klidně i fakáče.

Jakmile začne level druhý, určitě si nejde nevšimnout, že se změnilo prostředí, ale také hudba, která je mimo jiné hodně dobrá (osobně na mě nejvíc zapůsobila hudba ve čtvrtém levelu, jakožto i celý level). Změna hudby i prostředí přijde s každou další úrovní a je to fajn, protože tak má každá svou osobitou atmosféru. Úrovní je dohromady sedm, přičemž v sedmém utíkáte z hořícího panství, protože jste na konci šestého levelu udělali něco, na co nemůžete být pyšní, ale museli jste to udělat. A sice zabili Jennifer.

Co se mi na prvním Splatterhouse líbí, je především vizuální zpracování, sice tady ještě nejsou patrné různé horrorové trademarky, ale krom toho, že je to parádní řežba, je také se pořád na co koukat, neustále se někde něco hýbe, upí, trpí a skučí. Dalším kladem je určitě ovládání, které je i na věk hry docela přesné, člověk má opravdu pocit, že ovládá chlápka v montérkách a ne šesti tunového golema. Hratelnost je vůbec na velmi dobré úrovni, jen do některých bossů by se mohlo trochu míň bušit, často jsem se vztekal, že je snad nesmrtelný. I když za to možná nemůže hra, ale moje vlastní neschopnost.

Celkově je první Splatterhouse dobrá pařba i dnes a graficky rozhodně neurazí. Taky to není žádná sofistikovaná sága, u které byste proseděli hodiny, maximálně za necelou hodinu to máte dohrané a můžete se těšit na závěrečné titulky, kterým dělá společnost krásně udělaný výjev Ricka stojícího před hořícím panstvím. Posléze se objevující Terror Mask, která se pekelně zasměje a dává tušit pokračování, které ale přišlo až o tři roky později. Ještě dříve přišla další hra do série, a sice již zmiňovaný spin off Wanpaku Grafitti, která není ani sequelem a ani prequelem, či vůbec nějakým quelem. Jede si prostě svoje a je to ryze komediální díl.

SPLATTERHOUSE: WANPAKU GRAFITTI (NES verze)

Tahle hra byla první ze série, kterou jsem hrál. Nicméně tehdy jsem absolutně netušil, že vůbec nějaká série Splatterhouse existuje, myslel jsem si, že existuje pouze tato nintendovská hra. Pak jsem si ale zahrál na PC freewareovku Living Hell, kde byly reklamy na Splatterhouse z roku 2010, tak jsem se na to mrknul a díky tomu vlastně objevil celou tuhle sérii. Zápletka hodná románu, ovšem kdo by se s tím psal, že jo. Každopádně, když jsem tuhle hru poprvé spustil, až tak nějak moc mě to nevzalo. Vizuálně to bylo relativně hnusné, moc jsem nevěděl, o co jde, jen jsem šel dopředu, pak se objevil nějaký upír, který začal tancovat a já ho nemohl sejmout, prostě divnost. Ale pak, když jsem hrou procházel dál, došel jsem například do pokoje, kde na posteli ležela holka, najednou se všechno začalo nějak měnit, hlava jí začala rotovat a mě hned napadlo, že to vypadá jako parodie na Vymítače ďábla. A došlo mi, že ten upír vlastně taky trochu tancoval jako Michael Jackson. Postupně, jak jsem se hrou prokousával, tak jsem zejména u bossů a mini bossů měl párkrát i otevřenou hubu. Vždyť kde jinde bojujete proti bezhlavým pečeným kuřatům, která vyskakují z trouby a do toho vás otravují létající nože? Anebo proti létajícím knihám, které vypadávají z knihovny a podnikají na vás nálety? Wanpaku Grafitti je opravdu jedna z nejdivnějších her, které si lze na Nintendo Entertainment System zahrát.

Co se týče příběhu, hra začíná tak, že manga Jennifer pláče u hrobu, když v tom uhodí blesk a z hrobu vyleze hlavní hrdina Rick už s maskou na hlavě. Jennifer klasicky po japonsku zaskáče parkrát juchů dance, jenže jí radost dlouho nevydrží. Přijde totiž další blesk, bouchne do hrobu vedle a z něj vyletí obří dýně, neboli Pumpkin King, což je hlavní záporák téhle hry. No a jak už asi tušíte, unese Jennifer. Rick na nic moc nečeká, pouští se za svou milou hřbitovem, který je prvním levelem. Nepřátel tady není mnoho, pouze zombie (které ale vypadají trochu jako hleny), létající kříže a.k.a. náhrobky a nějací růžoví psi, kteří vypadají trochu jako žvýkačka. On ani Rick nevypadá moc jako bouchač, ubylo muskulatury a přidalo se bříško, vlastně vypadá jako roztomilá postavička ze South Parku. Po cestě taky potkáte upíra, který vám prvně s bandou zombie zatancuje ve stylu Michaela Jacksona. Pak začne útočit, není to nijak obtížná věc, stačí jen likvidovat zombie a vyhýbat se střelám, které na vás upír hází. Jenže…

Jak už jsem se zmínil u první hry série, s bossy je to v celé téhle sérce trochu divné. Hned poté co sejmete upíra, čeká vás další boss, což jsou posedlé knihy. Ale ani to není finální boss téhle stage, protože pak se dostanete do pokoje s dívkou, rotující hlavou a posedlými levitujícími židlemi. A je to docela těžké. Až všechno zabijete, postupujete do druhého levelu, kde je jeden z nejtěžších „mini“ bossů ve hře. Je to obří krysa, která na vás posílá své malé kopie. Když se dostanete až k ní, sejmete ji jednou ranou, jenže problém je se k ní vůbec dostat. Kromě malých krys totiž fouká vítr a dopředu můžete postupovat pouze, pokud neútočíte, těžko se to vysvětluje, ale je to příšerně těžké a skoro jsem u toho pokaždé rozmlátil klávesnici. V tomhle je Wanpaku Grafitti taky odlišná od zbytku série, je totiž opravdu těžká, což se o ostatních Splatterhouse hrách opravdu říct nedá. Každopádně se ve hře utkáte ještě s levitujícími motorovkami, po kterých následuje scéna z filmu Alien. Na stole leží ženská (asi Ripley) a z břicha jí vyskakují pavouci. Ale ve skleněných nádobách v pozadí jsou zavření facehuggeři, takže je to jisto jistě z Aliena, i když tam nikomu z břicha pavouci samozřejmě neskáčou. Divné na tom všem je ale to, že když zabijete dost pavouků, Ripleyová se posadí, zívne si a v klidu odejde (?).

Další věcí, co stojí za zmínku je souboj v kostele, kde po vás jde kozel. Na tom by nebylo nic divného, ovšem že je na zemi místo pentagramu židovská Davidova hvězda je docela divné. Další narážkou na film, která přijde za chvíli, je Cronnenbergova Moucha, čili najdete úplně stejný přístroj, ze kterého pak vyjde moucha a prdí na vás malé mušky. Šílených nápadů je ve hře docela dost, dostat se můžete třeba i do Japonska, kde se probijete do čajovny. Tam si sednete, dáte si čaj a fešná gejša vám věnuje taneček. To samé se vlastně opakuje i v Egyptě, kde je sexy polonahá Kleopatra. Ono je asi celkem zbytečné vypisovat všechny horrorové narážky, kterými je hra prošpikována skrz na skrz. Můžu ale říct, že zažijete opravdu nevídané věci.

Ještě bych měl zmínit nějaké technické aspekty hry. Graficky je hra lazená spíš manga komiksově (a proč ne, oficiálně vyšla pouze v Japonsku, anglická verze je amatérský překlad) a připomíná mi to situaci, kdy točíte horror, ale nemáte prachy. Nezbývá vám nic jiného, než to pojmout zábavně a originálně, což je případ i Wanpaku Grafitti, protože možnosti NES rozhodně nebyly tak velké, aby mohla grafika her někoho vystrašit. I tak je ale grafika na svou dobu pěkná, detailní (v rámci možností) a hlavně se pořád něco děje, takže je pořád na co koukat. Co se týče ozvučení, je to takové to klasické nintendovské skřehotání. Největším kladem téhle hry je prostě její originalita a humor, vždyť i úplný konec je tak trochu na hlavu, ale vlastně vysvětluje, proč se hra vůbec nestará o příběh Splatterhouse série a jede si svoje. To ale prozrazovat nebudu, byl by to totiž už moc velký spoiler i na mě. A můžeme konečně trochu zvážnět a vrátit se do původní série, která pokračuje regulérním druhým dílem.

SPLATTERHOUSE 2 (Sega Genesis verze)

Druhý díl se překvapivě odehrává po událostech prvního dílu, kdy se hned na začátku v atmosférické animaci dostáváme k docela překvapující informaci, že Jennifer žije a Rick se musí vrátit zpátky do domu. Dál už se s tím hra nepáře, Rick se probouzí opět s maskou na obličeji ve vypáleném lese (či co to je) a opět nastává klasika, objeví se nepřátelé a vy je musíte nakopat do jejich hnilobných zadnic. Hratelně je hra téměř totožná jako první díl, opět jsou tady pěsti, kopy, kop ve výskoku, skluz a zbraně, které nacházíte při průchodu levelem (v tom prvním najdete železnou tyčku, která dělá stejný efekt jako dřevěný trámek v prvním díle). První změna, které si lze všimnout, je vzhled Terror Mask. Má více kostěný design, tedy už nevypadá jako hokejová maska Jasona Vorheese. I když tak Rick stejně pořád vypadá. Další změnou je určitě trochu detailnější grafika, ale není až tak pěkná jako v prvním díle. Kdybych to měl říct zaujatě za sebe, tak je vlastně grafika dvojky ošklivější než v jedničce. Nicméně o grafiku tady stejně moc nejde, jde především o horror, brutalitu a krev. Ze začátku to tak nevypadá, ale level 3, to už je jiná liga, krvavost graduje až k finálnímu bossovi třetího levelu, který je, jak už je v téhle sérii zvykem, děsně divný. Ze začátku na vás útočí zahradnické nůžky a motorová pila. Posléze parta zkrvavených oběšených zombie kojenců (nevím jak to líp nazvat). Celkově jsem ale s druhým dílem celkem nespokojen. Na to, že byl vypuštěn o víc jak tři roky později, se nezměnilo skoro nic, nic nového do série nevnáší a graficky je dokonce hnusnější. Taky mi nepřijde moc šťastné dávat věci do popředí, aby se zvýšil dojem prostorovosti, protože například v levelu, kde jsou knihovny, mě docela štvalo, že na mě útočily useknuté ruce, které byly docela malé, a když jsem si nevšiml, že jich tam napadalo víc, tak mě zranily. On je asi tenhle problém patrný jen v tom levelu s knihovnami, ale jednou jsem na něj prostě narazil, tak jej zmínit musím.

Když nad tím tak přemýšlím, tak o druhém dílu se toho příliš napsat nedá, přeci jen se od toho prvního až tak neliší. Ale přesto jsem byl z něčeho vyloženě nadšený. Vzhled nepřátel je daleko více horrorový a krvavý než v díle prvním. Krev cáká daleko více a to my přece máme rádi. Na stranu druhou ovšem tady nejsou až tak kulervoucí bossové. Tedy jsou dobří, působiví (zvláště výše zmínění kojenci), jenže už si z nich člověk prostě nesedne na zadek. Hra v podstatě začíná být lepší ve druhé polovině, kdy už je řádně krvavá, dokonce se podíváte i do jakéhosi pekla, kde zachráníte Jennifer, která vás pak po zbytek hry doprovází, a po překonání finálního bosse utopíte celý barák v jezeře. Když na to tak koukám, zní to vlastně dost divně. A zábavně.

Na konec musím zmínit, že se mi opravdu ale opravdu nelíbí poslední potitulková romantická animačka, protože je tam Rick v objetí s Jenny, zapadá (nebo vychází?) slunce a celé to vypadá jako z Disneyovského princezničkovského filmu. Každopádně, Rick a Jennifer jsou konečně spolu. A můžou si hrát na doktora, protože takhle se přece dělají děti.

SPLATTERHOUSE 3 (Sega Genesis verze)

Třetí zářez do série přináší výtečné osvěžení, protože graficky se hra hodně, ale opravdu hodně zlepšila, přibylo pár nových věcí a celkově jsem byl ze hry potěšen. Takže o co jde. Mezi druhým a třetím dílem se spolu Rick a Jenny vzali a mají spolu syna Davida a víc se toho vlastně v působivém intru nedozvíte. Čeho si však lze všimnout už v něm, Terror Mask zase změnila svůj vzhled a to dál od hokejové masky Jasona Vorheese směrem k originálnímu kostěnému designu. Sice furt vidíte velkého chlápka v bílé masce, takže mu trochu podobný je, ale už je to o trochu lepší. Po zapnutí hry bije hned do očí o mnoho víc detailní grafika. Změnila se i samotná hratelnost, neboť hra jemně přechází do třetího rozměru. Pořád sice chodíte do stran, ale teď můžete chodit i nahoru a dolů! Kromě toho je tady mapa, takže si můžete zvolit svou cestu, což ještě více umocňuje dojem prostorovosti. Rickovi navíc přibyla komba, takže už jen neboxuje a nekope, ale dělá i otočku, čelíčka a další špumprnákle. Krom toho přibyl i POW bar ve spodku obrazovky, který když se naplní, může se Rick proměnit v pekelného superbouchače. Vedle je pak ukazatel života, který už není vyobrazen lidskými srdci, ale klasickým červeným proužkem. A poslední změnou, která je patrná na první pohled, je časomíra. Takže na každý level máte jen omezené množství času. Nicméně se vám asi nikdy nestane, že by čas došel.

Další změnou, kterou už jsem trochu načal, je grafika. Třetí díl je tím opravdovým gore splatter violence horrorem, takový má Splatterhouse být. Strašně se mi líbí monstra, kterým člověk ubije vršek hlavy, takže jim zůstane místo hlavy jen krvavá miska (spodní čelist) ze které trčí jazyk a přesto dál útočí. Monstra jsou celkově velmi nápaditá a hlavně už vypadají horrorově. A je jich dost, zatraceně dost. Některá jsou skoro neškodná, některá jen tak do počtu a pak jsou tady monstra, která vám jednou ranou uberou skoro celý život. Což je taky fajn, že má každý typ nepřátel své vlastnosti, v předchozích dílech každý zásah ubíral jedno srdce. Ale tady toho zase vydržíte o mnoho víc a to i na vyšší obtížnost.

Bossové jsou ve trojce taky skvělí. Pamatuji se třeba na souboj s plyšovým medvědem, kterého posedl démon. Samozřejmě v dětském pokoji, plyšoví medvídci se v téhle hře opravdu běžně nevyskytují. Zástupy krvavých a zdeformovaných monster, to jo, těch je tady hromada. Ale přivádí mě to na myšlenku, že jednotlivé místnosti jsou vlastně takovými děsivými komiksovými obrázky, například v některých místnostech nenajdete ani nepřátele, ale jen škubající se mrtvolu, poletující nábytek, nebo vznášející se tváře. To samozřejmě dodává tu správnou horrorovou atmosféru, protože mačkat pořád jen čudlíky a kydlit nepřátele, to bychom si vůbec neužili některá působivá panorámata, která na nás hra chrlí.

Taky se mi hodně líbí přechodové obrázky, které vypráví příběh, jsou vážně pěkné, až na to, že Rick v masce na nich vypadá jako někdo z cenobitů Pinheadovy družiny. Což tedy není žádný zápor, jen mi přijde důležité to zmínit. Stejně jako chechtající se jelení hlava na zdi, na kterou si jistě všichni horroroví fanoušci pamatují z Evil Dead.

Co se mi opravdu nelíbí, je řev monster, který slyšíte při průchodu hrou prakticky neustále. Zní to, jako když škrtnete kusem plechu o beton a fakt se to moc dobře neposlouchá. Na druhou stranu, hudba je tady nejlepší z celé série, to má někdy člověk až chuť se zastavit a jen tak se zaposlouchat. Jenže to by neměla existovat ta prokletá časomíra. Jak já nenávidím časomíry…

Třetí díl je z celé původní série poslední, protože porazíte nepřítele, který vás do toho všeho vlastně zatáhl a po celé tři, respektive čtyři hry byl s vámi, Terror Mask. Je ale docela na prd, že se nedočkáte žádného epického zakončení, v tomhle mě hra trochu zklamala. Tři obrázky a titulky.

Tímto bych ukončil onu retro pasáž recenze na sérii Splatterhouse a můžeme se přesunout blíže k současnosti.

LIVING HELL (PC)

V roce 2009 vyrobilo Nerlaska studio freeware poctu, či jednodušeji řečeno remake Splatterhouse a pojmenovalo jej Living Hell. A Caelos si ji stáhnul a řekl: „Dobré to jest!“

Vážně, v době kdy jsem se k tomuhle kousku náhodou dostal, jsem z něj byl hodně nadšený, protože jsem jen čuměl, co se to všechno na obrazovce objevuje. Přitom jinak to není až tak odlišné od prvního Splatterhouse z roku 1988, respektive spíše trojky, protože je tady taky „pow bar“. Ale v podstatě jde o to samé, jdete z leva do prava a kydlíte všechno, co vám přijde pod ruku či mačetu. Rozdíl je samozřejmě ve vzhledu hry, díky pseudo 3D detailní líbivé grafice si člověk může náležitě vychutnat podivná monstra (zombie kůň vede!). Výtka se najde hned, pokud jste pozorně četli předchozí text, píšu, že maska se postupně transformovala z hokejové masky Jasona Vorheese do své osobité kostěné podoby. Nicméně tady je vše při starém a Rick vypadá jako Jason Vorhees nejvíce z celé série. Vlastně jsem si při prvním spuštění hry, kdy jsem ještě o nějaké Splatterhouse sérii nevěděl, myslel, že to opravdu Jason je.

A proč si vlastně tuhle hru zahrát? Protože je to dobrá horrorová mlátička s opravdu krásným a hlavně krvavým vizuálem. Proč ji nehrát? Protože jste nehráli předchozí hry, díky nim si to daleko více užijete. A další věcí a de facto jedinou výtkou, kterou ke hře mám, byť to není zrovna důvod proč ji nehrát, je ovládání. On se totiž Rick ovládá, jako by to byl zastaralý sovětský tank. Ovládání je těžkopádné a nepřesné. Ovšem tenhle neduh jde do pozadí díky opravdu povedenému vizuálu. Doslova povinnost pro hráče a fandu horroru v jednom.

SPLATTERHOUSE 2010 (PS 3)

Tady vás asi trochu zklamu, hru jsem hrál sotva dvacet minut a proto toho o ní mnoho napsat nemůžu. Hratelně se to drží trademarku série, mlátíte vše, co vám přijde pod ruku. Ovšem tady jsme se z dvourozměrného a pseudotřírozměrného prostoru přesunuli do regulérní 3D, což je ovšem trochu problém. Pro tenhle typ hry je 2D jako dělané a absolutně nechápu, proč áčkové hry tohle opomíjejí. Vždyť nemusí být vše 3D, nejde o vzhled, ale především o zábavu, ergo o hratelnost.

Jak lze asi vyčíst z předchozích řádků, nový reboot Splatterhouse mě vůbec za srdce nechytl. Jelikož nejsem majitel PS 3 toustovače, hrál jsem to u kamaráda a opravdu jsem se moc nebavil. Respektive bavil, ale ne tak moc, jak bych čekal. V podstatě všechny hry série toho nabízejí o mnoho víc, i když jsou oproti tomuhle panicovi dědci. I ta relativně nepovedená dvojka mě bavila více než tohle. Což mě přivádí na myšlenku, že některé hry by měly zůstat tam, kde jsou, protože dnešní doba i přes své možnosti nemůže nabídnout to, co ony nabídly před dvaceti lety.

SPLATTERHOUSE RESUME

Původní série má tu výhodu, že nestárne. Nabízí maximum žánru a v třech dílech z žánru maximum vytěžila, samozřejmě po hratelnostní stránce. Proto rozhodně nezklame i v dnešní době, která je stejně zaplavena kreténskými hrami bez nápadu, s hratelností pro tříleté děti. Splatterhouse je sice taky kreténská hra, jenže byla kreténská už před dvaceti lety, kdy ještě lidé nebrali hru, v níž člověk spojí tři stejné symboly, jako vrchol zábavy. Co se týče nové doby, strašně rád bych si koupil a zahrál hry typu Living Hell, kdyby měly adekvátní délku (což Living Hell nemá). Myslím si, že v dnešní době si lze zahrát každou hru z této série a rozumný člověk nemůže říci, že by se nudil. Prvotní trilogie je horrorová krvavá řežba, u Wanapaku Grafitti zase můžete objevovat popkulturní narážky a u Living Hell si užijete to samé jako u starých her, akorát v moderní, teď už opravdu horrorové grafice, ke které nepotřebujete fantazii. Akorát ten PS3, pokud ho máte, za nový Splatterhouse neutrácejte, v podstatě to nemá cenu, ta hra je špatná a je to nejhorší díl celé série.

Martin Skuřok

HODNOCENÍ

Splatterhouse – 2/3

Splatterhouse 2 – 1/3

Splatterhouse 3 – 3/3

Wanpaku Grafitti – 3/3

Living Hell – 2/3

Splatterhouse 2010 – 0/3

Tak Sakaguchi

Len čo sa Tak Sakagushi (*1975) objavil na striebornom plátne, japonské ženy boli z neho paf. Vlastne, nie len japonské a nie len ženy. Isté je, že na fanúšikovských stránkach nájdete okrem jeho výšky (175 cm) a váhy (78 kg) aj veľkosť topánok (42) a krvnú skupinu (A). Režisér, herec a choreograf bojových scén, Tak Sakagushi.

Napriek neodškriepiteľnej charizme sa o hereckú kariéru nepokúšal. Kariéra si ho našla sama. Pred 15 rokmi bol Sakaguchi pouličným bitkárom a zarábal si na živobytie ilegálnymi zápasmi. Už ako veľmi mladý totiž ovládal bojové umenia ako kickbox, čínsky bajíquán a shaolin-kempo, čím si vydobyl u súperov veľký rešpekt. Práve tam, v improvizovanom ringu na ulici rodnej Ishikawy, ho objavil začínajúci režisér Ryuhei Kitamura. Keďže nemal peniaze na zaplatenie etablovaného herca, charizmatický a vrtký Sakaguchi sa skvele hodil do hlavnej úlohy vo filme, ktorý pripravoval.

Skúsený bojovník dodal nízkorozpočtovému zombie horroru Versus (2000) ten pravý šmrnc akčnými kúskami, ktoré si sám vymyslel. Rola väzňa KSC2-303 ho preslávila a z lacného filmu sa stala kultová záležitosť medzi vyznávačmi horrorov s podtónom absurdného humoru. Do natáčania sa tak vložil, že ho to stálo zlomené rebrá a vyrazený zub – nebolo to však nič, na čo by nebol v podstate už  zvyknutý. Doslova zo dňa na deň sa mená herca i režiséra stali pojmami doma aj v zámorí.

S režisérom Kitamurom nakrútili ešte viacero snímok podobného razenia. Z nich treba spomenúť minimálne Battlefield Baseball (2003) a jeho ešte zvrátenejší remake Deadball (2011), v ktorých sa balansuje na hrane vkusu, čierneho humoru a bezhlavej vyvražďovačky. Najmä v remakeu sa objavuje viac hákových krížov ako v druhovojnových propagandistických filmov Tretej ríše. Sakaguchi ako hlavná kladná postava celým tým chaosom prejde ako pán. Navyše, dokazuje, že aj muž po tridsiadke dokáže zahrať výrastka v polepšovni.

Hoci všetkých 19 filmov, v ktorých sa zatiaľ objavil, bolo úspešných minimálne v domovskom v Japonsku, dlho čakal na rovnaké ocenenie, ako mu priniesol Versus. Prišlo v roku 2006 s filmom Death Trance Yujiho Shimomuru. Sakaguchi v tomto skôr fantasy filme mal tiež na starosti bojové scény a presvedčil kaskadérov, aby si rozdávali skutočné údery, aby vyzerali realistickejšie.

Práca v zábavnom priemysle sa mu podľa všetkého zapáčila. Sakigake!! Otokojuku (2008) a Yoroi: Samurai Zombie (2008) vyšli z jeho vlastnej dielne. Napísal k nim scenár, režíroval ich a samozrejme si v nich aj zahral. Najmä Yoroi sa právom radí medzi perly ázijských zombie filmov, keďže prvý útok nemŕtvych prichádza už v prvej minúte filmu.

V roku 2013 fanúšičky takmer odrovnala správa, že sa oženil s producentkou Mayou Fukuzawa, ktorú spoznal na natáčaní Sentô shôjo: Chi no tekkamen densetsu (2010), kde si zahral hlavnú zápornú úlohu. Navyše im odkázal, že s herectvom končí a rozpracovaný film Death Trance II končí v prepadlisku dejín. Nebola to tak celkom pravda. V súčasnosti pracuje na fanúšikmi vymodlenom filme názvom Re:Born. Ako sa herec vyjadril, mal by to byť „posledný, a úplne najlepší film,“ ktorým zakončí kariéru na striebornom plátne. Samotné natáčanie má odštartovať začiatkom roka 2015.

Lucia Anďalová

Plyšák (Vít Martin Matějka)

„Lásko!“ srdce mi bušilo v hrudníku jako pneumatický buchar. Už jsem nebyl nejmladší a čtyři patra v tempu o sobě dávala vědět. Chvíli jsem zápasil s klíči. Když konečně zaznělo cvaknutí a dveře se otevřely, rozrazil jsem je a bez meškání letěl do kuchyně. Asta, naše fena staforda, se vyděšeně krčila na pelechu.

„Lásko!“

Klára si akorát utírala ruce do utěrky.

„Co se děje?“ vykulila na mě oči, ale koutky úst jí cukaly v úsměvu. Nedivil jsem se. Musel jsem vypadat směšně. Zadýchaný, rudý, s očima navrch hlavy a zběsile mávající rukama. Teprve po chvíli jsem měl v plicích tolik vzduchu, že jsem mohl nějaký použít i na tu slavnou novinu.

„Já jsem vyhrál!“

Pobavený úsměv byl nahrazen úsměvem nechápajícím.

„Co?“

„Literární soutěž! Tu hororovou,“ snažil jsem se vysvětlit.

„A jó,“ protáhla, takže bylo jasné, že pořád neví. „Tak to je paráda.“

Chytl jsem ji kolem pasu a zvedl do výšky. Bránila se, smála se, ale já ji líbal jako smyslů zbavený. Asta nakoukla do kuchyně, a když uviděla, že ta bouře, co se přehnala bytem, ji nijak neohrozí, radostně se k nám přidala. Vyskakovala na nás, vrtěla ocasem a vesele poštěkávala.

…

„Co to je?“ Klára stála ve dveřích ložnice, na sobě jen průhlednou košilku a nedůvěřivě se dívala na věc, ležící na jejím polštáři.

„To mi dnes přišlo. Je to cena za první místo v té hororové soutěži.“

„Aha,“ chlad v Klářině hlase byl neklamnou známkou toho, že tohle je to poslední, o čem by chtěla zase slyšet. Trochu mě to zamrzelo, ale divit jsem se jí nemohl. Od vyhlášení výsledků jsem doma nemluvil prakticky o ničem jiném.  Když jsem dnes otevřel krabici, kterou mi předala pošťačka, hořel jsem nedočkavostí. Nešlo o to, že je to jen hloupá plyšová hračka. Ale byla to vůbec první věc, kterou jsem kdy získal za své literární pokusy.

Z krabice na mě vykoukly nejprve černé rohy. Ty následovala kulatá rudá hlava s velikýma očima zírajícíma upřeně před sebe. Když jsem se na ně chvíli díval, všiml jsem si, že trochu šilhá. Tělo plyšového čerta zakrývalo bílé tričko s nápisem Necronomicon a černý plášť. Musel jsem se začít smát. Vskutku originální výhra. Celý den jsem ho měl položeného na stole vedle klávesnice, do které jsem zběsile bušil.

Ta mnohem zajímavější výhra totiž spočívala v něčem jiném. Od pořadatelů soutěže jsem dostal nabídku, že když dokážu rozepsat příběh do knihy, bez jediného zaváhání mi ji vydají. Jen ta uzávěrka byla vražedná. Do konce října. Zbývaly mi sotva tři měsíce. Prvních několik týdnů jsem se trápil, ale dnes jako by se to zlomilo. Čertík ze mě nespouštěl oči a já psal jednu stránku za druhou.

„No, pořád lepší, než od nějaké milenky,“ pokrčila rameny Klára a přistoupila ke mně.

„Nechceš si rozbalit i další výhru?“ zeptala se svůdně a jedním tahem rozvázala tkaničku na košilce. Výstřih se ještě více prohloubil a nad látku vykoukla nalitá bradavka.

Je jasné, že jsem chtěl.

…

„Tohle se nedá!“ Klára se ode mě odtáhla a nahé tělo zakryla peřinou. Nenávistně koukala na čertíka. Ten seděl na komodě naproti posteli a nepřítomně šilhal přímo před sebe. Deset dní uběhlo ode dne, kdy jsem ho dostal a den ode dne Kláru víc a víc rozčiloval.

„Co je, zase?“

„Říkala jsem ti to už několikrát. Prostě mě ten blbej plyšák rozčiluje. Pořád jen sedí a upírá na nás oči, jako kdybychom byli kus žvance.“

„To si děláš srandu, že se bojíš plyšové hračky.“

Dal jsem do hlasu co nejvíc pohrdání, i když jsem někde hluboko v sobě dával Kláře za pravdu. I já jsem měl poslední dobu pocit, jako by na nás zíral. Ale u sebe jsem to dával za vinu tomu, že jsem se pořád trápil s tím románem. Pokaždé, když jsem vstal od počítače a smazal svoji několikahodinovou práci, šel jsem do ložnice, hodil sebou na postel a nahlas si stěžoval plyšové hračce, jakoby si snad měla sednout k počítači ona. Proto jsem se na něj při milování se svou přítelkyní občas podíval, jestli je obrácený ke zdi. Tak jsem ho vždy před sexem ukládal. Tentokrát jsem na to musel zapomenout, i když bych dal ruku do ohně, že jsem ho před sprchou otáčel čelem ke zdi.

„Jo, bojím. A je mi jedno, co si o tom myslíš, ale půjde z bytu,“ Kláře se do hlasu začala vkrádat hysterie.

„Dobrá, dobrá,“ pronesl jsem konejšivě, vylezl z postele a strčil plyšáka do komody.

„Je to lepší?“ zeptal jsem se, lehl si k ní a objal ji. Stočila se mi do náručí, ale bylo jasné, že nálada je definitivně pryč. Přitáhl jsem si jí ještě blíž a zavřel oči. Stejně jsem byl dneska unavený.

Těsně předtím, než jsem se propadl do sladkého nevědomí, zaslechl jsem z komody tiché škrábání.

…

Když jsem se druhý den probudil, slunce už pronikalo mezi listy žaluzií. V bytě bylo ticho. Klára už odešla do práce a Asta asi ještě chrápala. Vstal jsem a ještě poslepu se došel vymočit. Když jsem se vracel do ložnice, všiml jsem si, že je u počítače nějaký červený flek. Seděl tam čertík, opřený o jeden z reproduktorů. Chvíli jsem na něj překvapeně koukal a přemýšlel, jestli se mi události včerejšího večera jen nezdály.

Nakonec jsem došel k závěru, že to je asi Klářin způsob omluvy za to, že včera tak vyváděla. Udělal jsem si kávu a zasedl k počítači. Otevřel jsem rozdělanou knihu a napsal pár vět. Věci najednou dávaly mnohem větší smysl. Pokračoval jsem a úplně se do práce ponořil.

V poledne jsem vyběhl s Astou ven. Celé dopoledne ležela na pelechu a spala. Když jsem ji zkusil zavolat k sobě, abych ji podrbal, jen na mě rozespale vykoukla. Do obýváku ale ani nevkročila.

…

„Tak tohle je fakt vtipný,“ Klára znovu hubovala.

„Co je zase?“

„Co je? Tohle!“ strčila mi před obličej hrst kalhotek. Byly rozsápané na kusy.

„A to si jako myslíš, že tohle jsem udělal já, jo?“

„Ne, Asta asi! Copak já vím? Ale jestli je to zase nějaký s tvých pitomých pokusů, jak mě vystrašit, tak si to dost pěkně přestřelil.“

„Jasně, nemám celý den na práci nic jiného, než ti trhat kalhotky. Nejspíš ti to potrhala pračka a ty sis toho doteď nevšimla,“ odfrkl jsem a uraženě odešel.

Abych Kláru nerozčiloval, uklidil jsem Čertíka do svého šuplíku a odpoledne, když se vrátila z práce, se věnoval jen revidování. Nebylo ale co revidovat. Zíral jsem na text a četl ho stále dokola, ale nenašel jsem jedinou chybu. Každé slovo, každá tečka, každá čárka, vše tam mělo své místo a vše sedělo jako pověstná část těla na hrnec.

Teprve když jsem si v kuchyni naléval whisky, došlo mi, že do šuplíku s jejími kalhotkami jsem včera hodil čertíka.

…

Další den se nedařilo standardně vůbec nic. Jako každé ráno jsem si udělal své rituály a poté zasedl k počítači. Čertíka jsem posadil na stejné místo jako včera, protože jsem došel k závěru, že mi asi nosí tvůrčí štěstí. Ale ani po hodině jsem neměl dohromady jedinou kloudnou větu. Vyčítavě jsem se na hračku podíval.

„To se dneska moc nepředvádíš.“

Čertík se ale nezatvářil ani trochu provinile. Spíš posměšně. Vstal jsem a šel si do kuchyně udělat kafe. Když už voda v konvici bublala, dolehl ke mně z obýváku rachot, následovaný kňučením. Rozeběhl jsem se tam.

Asta stála uprostřed místnosti a vrčela. Morda nakrčená, stažené pysky odhalovaly bílé tesáky. Z čumáku jí odkapávala na podlahu krev. Pohled upírala na plyšáka, ležícího u stolu na zemi. Chytl jsem fenu za naježený hřbet a přitáhl ji k sobě. Vztekle se ohnala. Jeden z tesáků zachytil kůži v dlani a roztrhl ji. Nejprve jsem nic necítil. Pak se vyřinula krev.

„Asta!“ zařval jsem.

Zblázněná fena jako by teprve teď poznala, na koho zaútočila. Zakňučela, svalila se na záda a ukázala mi břicho.

„Ty krávo pitomá, co to do tebe vjelo? Místo!“ zahnal jsem ji na pelech a sám si šel do kuchyně najít něco, čím bych si mohl ruku zavázat.

Když jsem si ránu vydesinfikoval, zjistil jsem, že to není tak vážné, jak to zprvu vypadalo. Jednoduchý obvaz úplně stačil. Asta se na pelechu třásla. Ještě jednou jsem se na ni zamračil a šel uklidit obývák. Tam ale nebylo po krvi ani památky. Jen rudá plyšová hračka ležela uprostřed místnosti, jako by se nechumelilo. Zvedl jsem ji a položil na stůl. Když ve dveřích tentokrát zacinkaly klíče, byl jsem o dvacet stránek dál.

Extempore jsem před Klárou samozřejmě zatloukl. Řekl jsem jí, že mi sjel nůž při krájení chleba, za což jsem si vysloužil dost pohrdavý pohled. Pořád lepší, než přiznat, že jsem měl problém s Astou. Navíc kvůli hračce.

…

Druhý den jsem zase zasedl k práci, ale krize ze včerejška se vrátila v plné síle. Několik hodin hypnotizování kurzoru, spokojeně blikajícího na ploše, bylo bez efektu. Nakonec jsem vzal plyšáka za hlavu a vztekle jím mrštil do rohu. Zraněná ruka zabolela a obvazem prosákla čerstvá krev.

Rána se rozkrvácela natolik, že jsem se rozhodl převázat si obvaz. Sehnul jsem se pro plyšáka, abych ho vrátil na jeho výsostné místo, ale ve chvíli kdy jsem ho uchopil, mi rukou projela ostrá bolest až do ramene. Chtěl jsem hračku pustit, ale rukou mi projela křeč, takže jsem ho sevřel o to pevněji. Vykřikl jsem. Zamotala se mi hlava. V chodbě zakňučela Asta.

…

Probral jsem se na zemi. Ruka slabě brněla, obvaz z ní byl strhnutý a rána rozestoupená. Překvapivě však nekrvácela. Co se to stalo? Proběhlo mi hlavou. Plyšák seděl spokojeně na stole vedle reproduktoru.

Pomalu jsem se zvedl, musel jsem se opřít o židli. Pohled mi padl na monitor. V levém dolním rohu textového editoru bylo číslo 280. Chvíli jsem na to nechápavě zíral. Když jsem ho dnes otvíral, určitě tam bylo minimálně o padesát stránek méně. Zběžně jsem přejel pohledem text. Nic mi neříkal. Sedl jsem si na židli a myší jel zpátky po stránkách a hledal místo, které jsem si pamatoval naposled. Bylo opravdu o padesát stránek zpět. Hned jsem se dal do čtení.

O hodinu déle jsem byl na konci. Bylo to úžasné. Zápletku, kterou jsem už pomalu uzavíral, jsem na posledních několika stránkách rozvíjel a s překvapivou lehkostí v ní pokračoval dál a dál. Román s pár postavami v omezeném prostoru náhle vyprávěl epický příběh přesahující několik staletí. Kde jsem na to přišel?

Chtěl jsem okamžitě pokračovat dál, ale cítil jsem se unavený a slabý. Slova se mi najednou hledala až příliš těžko. Koukl jsem na hodiny a rozhodl se, že si raději převážu ruku, protože Klára se mohla vrátit každou chvíli.

…

„Uf, už nemůžu,“ posadil jsem se už potřetí na pařez. Klára se na mě tázavě podívala.

„Vždyť jsme venku sotva půl hodiny.“

Pokrčil jsem rameny. Jak jsem jí měl vysvětlit, že nějaké pitomé nedělní venčení psa je vedle toho, co se rodí v mém textovém editoru jen podružný problém? Že tvořím své životní dílo? A že jako za všechno, i za něj platím? A platím krví. Trvalo mi další dva dny, než jsem to pochopil.

To malý, rudý plyšový čertík mi pomáhá. To on mě inspiruje k dalšímu pokračování díla. On mi pomáhá ve skládání slov za sebou. Už teď jsem věděl, že dílo, které píšu je jedinečné, a splní všechny mé dosavadní sny do poslední tečky. Když jsem ho pročítal zpětně, nedokázal jsem se odtrhnout. Revize nebylo třeba. Vše bylo dokonalé hned na první pokus.

A cena? Malá, hodně malá. Jen trochu krve. Něco málo mých sil. Zprvu chtěl jen pozornost. Proto ten vztek, když jsem ho zavřel do komody. Ale když chci víc, musím i víc dát. To všechno stojí za to. I když kromě psaní, které si nepamatuji, už jen spím, nebo se jako duch ploužím po bytě.

Sobotu jsem celou prospal. V neděli se ale nade mnou objevila Klára s vodítkem v ruce, a oznámila mi, že nám naplánovala výlet do lesa. Zkusil jsem se z toho vykroutit, protože jsem cítil šanci, že bych mohl pokračovat ve psaní, ale nenechala se odbýt.

„Jsem asi nemocný, nebo já nevím,“ snažil jsem se bagatelizovat můj náhlý úbytek sil, postavil se a čekal, až se mi přestane točit hlava.

„Nezanítila se ti ta rána?“ přistoupila ke mně a zkusila mi zkontrolovat obvaz na ruce.

„Ne!“ vyjekl jsem. Nechápavě na mě zírala.

Trapnou chvíli ticha jsem přerušil tím, že jsem vyrazil za vesele pobíhající fenou.

…

Začal jsem propadat zoufalství. Jak přibývaly stránky, rezervy mých sil se tenčily. Cítil jsem, že se blížím na jejich dno. Nakonec jsem se nerozmýšlel tak dlouho. Potřeboval jsem pomoc.

Asta plyšáka nenáviděla. Od té události s kousnutím pokaždé, když jsem ho vyndal ze skříně a položil na stůl, zakňučela a vlezla v kuchyni pod stůl. Tam ležela a třásla se, dokud jsem ho zase neschoval. Co dělala, když jsem ho poslední dny krmil krví nevím, ale několikrát jsem musel v kuchyni utírat louže moči.

Ale teď jsem potřeboval od Asty pomoc.

Zavřel jsem ji do pokoje, který dosud sloužil jako skladiště nepotřebných věcí, a z šuplíku jsem vytáhl čertíka. Vypadal pořád stejně. Krvežíznivá usmívající se hračka, s šedým nápisem Necronomicon na bílém tričku, na mě šilhala a tvářila se posměšně, jako vždy.

„Jenom trochu. Neubliž jí moc!“ pronesl jsem k němu důrazně.

Otevřel jsem dveře do pokoje a hodil ho na zem.

Kvílení trvalo jen chvilku.

…

„Opravdu? Tak děkuji,“ Klára se slzami v očích položila telefon.

„Pořád nic?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zavzlykala. Obešel jsem stůl a položil jí ruce na ramena. Zabořila mi obličej do břicha a rozplakala se naplno.

„Kde může sakra být. Hloupá koza jedna pitomá!“

„Určitě se objeví. Takhle utekla už tolikrát.“

„Jenže nikdy nebyla pryč tak dlouho.“

„Vystřelila za tou srnou jak smyslů zbavená. Asi pak ztratila cestu domů, to se jim někdy stává. Neboj se, určitě se vrátí,“ pohladil jsem ji po vlasech.

„A co když ne?“ zavzlykala Klára.

Mlčel jsem. Snažil jsem se nemyslet na studené tělo feny, ležící v dolíku po vyvráceném stromu. Naházel jsem na něj několik větví. Stejně tak jsem se snažil nemyslet na rovnou stovku nových stran textu, které jsem ještě nestihl přečíst, a na které jsem se třásl jak malý.

…

Práce na knize se zpomalila. Po skoku, který jsem udělal díky Astě, jsem denně psal sotva deset stránek. Nebylo jiného zbytí, plyšák si bral příliš. I tak jsem se pohyboval na hranici únosnosti.

Vztah s Klárou se hroutil. Asta pro ni byla prakticky jako dítě. A i když to nikdy neřekla nahlas, dávala to za vinu mně. Nikdy by to nepřiznala, protože fena utíkala častěji jí, ale několikrát to z ní v hádkách málem vylétlo. A hádek stále přibývalo.

Chtěla, abych přestal psát, a vrátil se do normální práce. Ale, já to všechno opustil kvůli tomu, abych mohl dopsat svou knihu. Jedním z jejích argumentů bylo, že stejně doma chřadnu a slábnu. Marně jsem se jí snažil vysvětlit, že to co teď tvořím je jedinečné, geniální a zajistí nás do konce života. Nevěřila. Nechtěla věřit.

Pomalu se blížil konec října a já jsem pořád nebyl s příběhem hotov. Můj slib, že nejpozději o půlnoci jednatřicátého října odešlu hotový rukopis, se začínal zdát čím dál tím méně splnitelný.

…

V lese byl klid, listí šustilo pod nohama. Šel jsem zamyšleně po cestičkách klikatících se mezi stromy. Dnes byl ten den, kdy jsem měl udeřit prstem do klávesnice poslední znak. Dnešní půlnocí končí můj sen, že by byl rukopis vydán. Chybělo ještě příliš mnoho. Odhadem i víc než sto stran textu. To bylo nestíhatelné.

V hlavě jsem zvažoval jednotlivé možnosti, takže jsem si ani nevšiml, že jsem došel k místu, kde v dohledu od cesty ležel vyvrácený strom. Prodral jsem se holým křovím k němu.

Díra po jeho ze země vytržených kořenech byla pokrytá spadaným listím. Z jednolitého povrchu jako prsty čnělo k nebi několik opadaných větví. Stál jsem tam a snažil se vybavit si, jaký to byl pocit, když Asta, vrtící ocasem, přiběhla ke mně, celá roztoužená po pohlazení. Snažil jsem se vybavit si Klářin úsměv při venčení v lese.

V hlavě jsem měl ale prázdno. Asi tak na sto stran textu.

…

Už když jsem otevřel dveře od bytu, vycítil jsem, že je něco špatně. Za okny se pomalu šeřilo. V oknech protilehlých bytovek poskakovaly plamínky svíček k oslavě svátku. Došel jsem obývákem ke dveřím do ložnice.

„Co děláš?“ zeptal jsem se, i když bylo na první pohled jasné, co se děje. Klára si balila věci. Vrhla na mě vzteklý pohled.

„Dobře, řekneš mi alespoň proč?“ zkusil jsem to jinak.

Zaklapla kufr a postavila ho vedle postele k několika dalším, již plným taškám. Pak se ke mně otočila, dala ruce v bok a kývla hlavou k něčemu za mnou.

„Kvůli tomuhle.“

Otočil jsem se. Za mnou stál můj pracovní stůl, na kterém svítil monitor. Kurzor výsměšně blikal na konci poslední věty napsané dnes dopoledne.

„Kvůli tomuhle?“ nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Že mě nepodporovala, když jsem to nejvíc potřeboval, že mě od toho zrazovala, to jsem ještě chápal. Ale aby mě kvůli tomu opouštěla?

„Jo, k vůli tomuhle. Takový svinstvo může napsat jen nějaký úchyl. Zvrhlík.“

„Je to horor, ty takové jsou.“

„Je mi z tebe špatně. Na zvracení. Stejně jako ze mě. Ježiš, dyť já jsem roky žila vedle někoho, kdo má v hlavě takový zvěrstva.“

Křičela. Tvář měla zkřivenou vztekem a možná i smutkem. Nechápal jsem to. Otočil jsem se k počítači a přečetl si poslední odstavec. Co se jí na tom sakra nelíbilo. Vždyť to bylo naprosto geniální. Jen kdyby to mohla dočíst do konce. Takhle to možná vyznívá jako bezmyšlenkovité násilí, ale kdyby to mohla dočíst do konce, pochopila by.

Ale to už nestihne, protože já to nestihnu dopsat.

Prošla kolem mě a postavila si kufr do předsíně. Pak se vrátila do ložnice a na postel položila dosud prázdnou sportovní tašku.

Jen něco kolem stovky stran. Nic víc. Tak málo, tak blízko.

Došel jsem ke skříni v předsíni, kde jsem měl u nářadí schovanou papírovou krabici od bot. Její víko bylo špinavé od zaschlé krve. Vrátil jsem se k ložnici a díval se, jak si Klára dál vztekle hází oblečení do tašky.

„Jen pár stran, nic víc,“ zašeptal jsem a hodil plyšového čertíka na postel vedle sportovní tašky.

Pak jsem zavřel dveře.

Vít Martin Matějka (*1982) žije v Plzni. Se psaním se potýká již od dětství, kdy se pokoušel vytvořit českého Bigglese a objevil sci-fi, fantasy a horror. Po dlouhou dobu psal do šuplíku, pak ale začal dosahovat prvních úspěchů, druhým a čtvrtým místem v povídkové soutěži Horor Webu v roce 2013, prvním místem (s povídkou, kterou jste si právě přečetli) stejné soutěže v letošním ročníku, třetím místem v soutěži Rokle šeré smrti (2014). Neustále se pokouší o fantasy, zřejmě spontánně se nejlépe ale cítí v horroru. Snad díky zaměstnání. Pracuje jako lékař.

Koledu, nebo vám něco provedu (Honza Vojtíšek)

„Zas seš sám, máš strach? Já ho zažehnám.

Pojď jen za mnou, poznáš brzo duši svou.“

Institut klinické smrti

Törr

Těsně před tím, než Amanda O'Connor spustila záclonu zpět, se z nedalekého javoru uvolnil poslední suchý list a v houpavém pohybu se snesl k zemi ke svým kamarádům.

Milovala podzim. Až teď jí došlo, jak hrozně jí v LA chyběl. Vlastně střídání ročních období obecně. Ale podzim vždycky milovala. Jak bez něj mohla ty tři roky vydržet? Všechny ty barvy, proměnlivost oblohy, náhlá objímavá síla větru. Vůně blížícího se sněhu ve vzduchu.

Až ji takový náhlý náraz citu, vzpomínek a myšlenek zarazil. Ten nečekaný pohyb uprostřed prázdné skořápky. Myslela si, že už je se vším srovnaná. Že už ji nic nemůže překvapit. Ale massachusettský podzim se jí ještě dokázal dostat pod kůži. K srdci vyschlému a válejícímu se v prachu jako ten javorový list.

V dálce za padajícím listem proběhl ohyzdný skřet.

Za ní se ozvalo klapnutí kliky. Rychle se otočila.

„Ach…,“ usmála se. „Pam.“

„Zrovna usnul, slečno Amando,“ usmála se ošetřovatelka a chtěla zase odejít.

„Pamelo?“ zastavila ji. Když na ni ošetřovatelka pohlédla, pokračovala. „Jděte už dnes domů. Zvládnu to sama.“

„Ale…“ snažila se protestovat s výrazem, že je jí služba vším.

„Jděte,“ nenechala se Amanda odbýt. „Nemusíme tu být dvě. Dnes ne. Čeká vás doma syn, ať si dnešní den užije, běžte mu ho zpříjemnit.“

„On…“ byla neústupná.

„Pamelo! Přece nechcete, aby od vašich dveří odcházeli s nepořízenou,“ usmála se, aby zmírnila účinek svého důrazného tónu. Zdálo se, že Pamela pochopila. „Kdyby něco, zavolám.“

„Dobře,“ nakonec přikývla. „Děkuji vám.“

„A pošlete Freddieho k nám,“ rozloučila se s ní Amanda. „Mám tu pro něj něco speciálního.“

„Děkuji,“ zopakoval Pamelin tichý hlas. „Nechám dveře pootevřené, abyste slyšela.“

Tentokrát poděkovala Amanda a po sekvenci tichých zvuků odcházející ošetřovatelky a klapnutí vstupních dveří se dům ponořil do ticha.

Amanda byla původně ráda, když z Pepperellu odcházela za Jasonem na západní pobřeží. Vůbec ne kvůli městečku samotnému, to měla celkem ráda, jako spíše kvůli otci. Kdyby se jí někdo zeptal, nedokázala by pořádně vysvětlit proč, v podstatě mezi nimi žádný problém nebyl. Otec ji měl rád, věděla to, ona měla ráda jeho, ale vždycky jí jejich vztah připadal jaksi chladný, nevýrazný a po matčině smrti se to ještě zhoršilo. Nebo spíše dostalo do popředí, neboť to vztah s matkou přestal rozmělňovat a zakrývat.

Pronikavě silný vztah s živelným Jasonem a odchod do velkoměsta, se zdály být vysvobozením. Které se nakonec změnilo v naprostý životní krach. Nevyčítala později Jasonovi ani tak to, že ji ponížil a zradil jako ženu, ale to, že ji znehodnotil jako lidskou bytost, odhodil, vyždímal, zahodil do prachu. Doslova zničil. Zadupal v ní jakoukoliv jiskérku života. Dohnal ji za okraj propasti sebeúcty, prázdnoty, nenávisti k sobě samotné. Cítila se zbytečná, prázdná, v podstatě mrtvá. „I když ani ten sex s tebou za nic nestojí, pořád to je lepší, než s tebou trávit čas jinak. Při něm je alespoň prostor pro vlastní fantazii a zábavu.“ S ozvěnou jeho slov se poté často budila s výkřikem na jazyku a touhou rozběhnout se hlavou proti zdi.

Otočila se ke stolku, sáhla po ovladači a zapnula televizi. Do tiché místnosti se vedral zvuk speciálního vydání Bizarních bláznů. Právě končil medailonek o muži, kterého vzrušovaly vaječné skořápky. Následoval vpravdě obskurní klip nějaké asijské kapely. Šikmooká žena s výrazně nalíčeným obličejem zpívala směšným hlasem ještě směšnější hatmatilkou. Pozvolné tempo nakonec vygradovalo v punkovou motorovku. Inugami Circus Dan, odhalil titulek zřejmě název kapely. Amandu napadlo, jak zajímavé by asi bylo udělat to na jejich koncertě.

Nakonec se rozhodla. Přijala to jako další položku na cestě životem. Udělá to. Byl to delší proces, ale o to jí připadal logičtější. Nehodlala to zbrkle uspěchat. Nejdříve se rozhodla, pak začala hledat možnosti. Byla ráda, že i přes ten životní otřes se rozhodla zůstat v LA. Tady to půjde lépe. Pod lampou je největší tma. Člověk se nejlépe skryje mezi davem jiných lidí. Otci nic neřekla, v Pepperellu by všechno trvalo déle. Připadala by si tam jako pod dohledem.

Krásně si to rozplánovala. Našla vhodné místo, rozhodla se pro způsob, teď už jen sehnat potřebné propriety a počkat na nejvhodnější dobu. A pak přišel ten telefonát.

Otec vážně onemocněl. Přišlo to náhle, nemoc vtrhla do jeho života prudce a ze všech sil se jej z něj snažila vytrhnout.

Spíše než samotná informace ji rozesmutnil fakt její existence. Kdyby přišla třeba jen o tři dny později. Narušil jí plány. Bude muset vše odložit. Co když to pak bude muset všechno absolvovat znovu?

Nevracela se ráda. Přesto jí Pepperell dokázal alespoň trochu okamžitě zaplnit to prázdno uvnitř. Bylo to jako návrat ze školy. Zpátky k matce.

Otec byl stejně strohý jako vždycky, jen trochu netečnější. Komunikoval, snažil se vtipkovat, ale bylo vidět, jak s nemocí bojuje. Amanda by se nebyla schopná rozhodnout, na koho z nich vsadit.

Měla v plánu Halloween prostě vynechat. Nejen s ohledem k otci, ale ani ona sama nějak nechtěla sledovat ty radující se koledníky.

„To ať tě ani nenapadne,“ oponoval rázně otec v silné chvilce, když se o tom jen letmo zmínila. „Dokud budu živ, nebudou od mého domu odcházet děti s nepořízenou. Navíc je uslyším rád.“ Usmál se na ni. „Jen sem nech ten život vklouznout. Rád si to poslechnu.“

„Jenže já na život nemám náladu,“ odpověděla mu v duchu.

A tak nakonec, i s pomocí Pamely, všechno připravila. Dýni, nějaké ty kostlivce, svíčky a hromadu sladkostí. Dokonce i něco upekla.

Vypnula televizi. Z náhle utichlého zvuku se vylouplo klepání na dveře. Rychle vyšla z místnosti.

Sousedovic Michael se sestrou Rosemary. Byl s nimi dokonce i jejich pes Cujo. V životě by ho nepoznala. Byl zabalený do špinavého potrhaného jutového pytle, na hlavě, trochu výš než obvykle, mu svítily červené oči. Jakoby se zrovna před chvílí vyhrabal z hrobu. Při pohledu na Masonovic děti se jí hlavou letmo mihla vzpomínka na její dětské pokusy o halloweenskou masku. Byly jednodušší, ale zato domácí výroby. Michael s Rosemary opravdu budili hrůzu. Michael za sebou táhl vyhřezlá střeva. Nechutně se v odlesku domovní lampičky leskla. Z pod levého ramene mu trčel obrovský kuchyňský nůž. Rosemary měla v břiše krvavé stopy po vidlích a hlavu podivně nakloněnou na stranu. Na odhaleném krku se chlubila umně zhotovená replika čerstvé sečné rány.

„Koledu, nebo něco provedu,“ zakřičeli oba koledníci a Cujo, jakoby vycítil povahu své nové role, jejich výkřik doprovodil táhlým zavytím.

Pokusila se o úsměv a strčila před ně mísu se sladkostmi. Každý si vzal po jedné, a když do ní Michael sahal podruhé, vysvětlil to. „To je pro Cuja.“

„Jasně,“ přisvědčila Amanda.

Sotva stačila vyběhnout do patra zkontrolovat stále spícího otce, když se rázným bušením ozval další koledník. Zřejmě nějaký nedočkavý puberťák, napadlo Amandu, když sbíhala ze schodů.

Pro ten důraz bušení se ani nepodívala okýnkem a rovnou otevřela.

Za dveřmi stál starý škaredý muž s tváří tak seschlou, že to nemohla být maska, ale skutečný obličej. Na sobě měl černý hábit s širokou kapucí a v ruce třímal kosu. Amanda střelila pohledem po jejím ostří, bylo lehce narezlé a hodně zubaté. Údržbu tahle smrtka zřejmě trochu zanedbávala.

„Koledu, nebo vám něco provedu,“ zachrčel stařík hlasem podobným skřípání kovu o kov. Až ji napadlo, že má všechny zuby kovové, jako ten sympaťák z bondovky.

Bez řečí se otočila pro mísu. Smrtka však odmítla.

„Tímhle mě neuspokojíte,“ ozvalo se zpod kápě.

A sakra, napadlo Amandu, pán jede v chlípně dvojsmyslném pubertálním humoru.

„Chci něco masitějšího,“ doplnila smrtka, jako by jí četla myšlenky.

„Nejste už na to starý?“ odpověděla a doufala, že pochopí ten dvojsmysl.

„To už je můj úděl…“

Jeho prohlášení nechala Amanda bez odpovědi a jen dál zůstala nehybná v pootevřených dveřích. Jako živý zátaras.

Stařík v hábitu jí hleděl do očí. Promluvil až po chvíli.

„Jen tak neodejdu, Amy,“ ujistil ji. „Chci, co mi patří.“

„Naser si, cukrouši, to je to jediné, co ode mě dostaneš,“ odsekla důrazně a třískla dveřmi, sama překvapená, kde se to v ní vzalo.

Takřka okamžitě se ozvalo zaklepání. Tentokrát klasické, jen kloubem prstu, žádné bušení.

Ignorovala jej. Rozhodla se jít opět zkontrolovat otce, zda ho náhodou neprobudili.

Stála zrovna na třetím schodě, když se ozval ten zvuk. Žila ve městě sice delší dobu, a moderní technika i do tak malé díry jako Pepperell vtrhla již dávno, ale zaslechnete-li ten zvuk jednou, už ho nikdy nezapomenete. Natolik je broušení kosy výrazné a jedinečné.

Stačily jen dva tahy brousku po ostří, aby jí došlo, že tady vůbec nejde o ni. Samotnou ji to zjištění překvapilo, protože by to celé situaci poskytovalo fantastický ráz a to jí připadlo směšnější ještě více, než starý dědek koledující na Halloween v masce smrtky. Přesto se jí zježily všechny chloupky na těle, včetně těch, které sotva začaly opět vystrkovat hlavičky po její ranní hygieně.

Seskočila ty tři schody najednou a prostor ke dveřím zdolala jen několika dlouhými skoky. Být to všechno jen nějaký halloweenský komediální televizní kousek, ve vzteku prudce otevřené dveře by jí zůstaly v ruce vytržené z pantů. Tohle byl ale opravdový život. Její život. Právě teď stavěný na hlavu.

Ještě když brala za kliku, zařezával se jí zvuk broušeného ostří kosy do uší. Když ale otevřela dveře, stál tam skoro ve stejné pozici, jako když mu je zavírala před nosem. Po brousku ani stopy. Zdálo se jí to snad? Výraz starcovy tváře to zpochybňoval.

„To nedostaneš!“ zapíchla mu prst skoro do tváře. „Ne dneska! Ne takhle!“

„Neodejdu odsud bez koledy,“ nehnul ani brvou. Na okamžik ji napadlo, zda promluvil opravdu, nebo zda to jen nezaznělo v její hlavě.

„Ne!“ odsekla. „Nepustím tě!“

„Najdu způsob.“

Sotva opět zavřela dveře a otočila se, jista si, že teď už se otec musel probudit určitě, zahlédla dvě krysí těla, dobíhající halou ke schodům do patra. „Najdu způsob,“ zazněl jí v hlavě opět ten hlas. Všechno v ní najednou začalo působit automaticky, mnohem rychleji, než její vlastní mysl. Bez rozmyslu či zaváhání přiskočila ke své kabelce na věšáku a vytáhla z jejího nitra ten podivně tvarovaný kus kovu. Zeldu, jak jí říkala, si pořídila až po svém rozhodnutí. Měla to být její poslední kamarádka. Až do konce.

Schody brala po třech, zastihla je ještě v chodbě, pár metrů od dveří otcovy ložnice. Byly obrovské, ohyzdné a neskutečně rychlé. Lysé ocasy se za nimi při běhu táhly takřka nehnutě, jako mrtvoly zabalené v koberci. Doufala, že ty výstřely byly slyšet až před dům. Pouhé dva. Pro každou jednu. Vzhledem k tomu, kde vyrostla možná překvapivé, ale střílet jí naučil až Jason v LA, v rámci bezpečnosti. Zjistila, že pro to má vlohy. Byla nejlepší střelkyní jejich střelnice.

Odkopla nehybná tělíčka od dveří a nakoukla dovnitř.

„Co se děje?“ zazněl otcův hlas z postele.

„Nic,“ snažila se odpovědět co nejklidněji. „Jen trochu straším koledníky. Ať si užijí, když je ten svátek. Chtěl bys něco?“

„Ne,“ hlesl a zabořil hlavu zpět do polštáře. „Jen nech pootevřeno, ať slyším.“

„Dobře,“ hlesla a přivřela dveře, jak nejvíce to šlo, aniž by se zaklaply.

Byla rozhodnutá ho skopnout z verandy, případně to nechat vyřídit Zeldu, ale nedostala se ani na první schod.

Šli jí naproti.

Podivně zbarvená temná skvrna, rozlévající se po schodech. Ale zdola nahoru. Na podkladu světlého mramoru schodiště to vypadalo, jakoby z blízka hleděla do zrnící obrazovky.

Tisíce mravenců na pochodu. Vytanula jí dávná informace ze školy, že je mravenec schopen unést mnohonásobně větší tíhu než kolik sám váží. Po schodech se jich k ní valilo tolik, že ani netrvalo dlouho, aby uvěřila, že by byli schopni otce odnést jedna dvě.

„Kurva,“ vyhekla ze sebe, když jí došlo, že na ně je i Zelda krátká. Rychle se však otočila, proběhla kolem otcovy ložnice dál chodbou až do koupelny. Vzala první dva spreje, co jí přišly pod ruku a krabičku zápalek z lékárničky.

Až se čtvrtou zápalkou odhadla správnou vzdálenost od trysky, aby proud chemikálie plamen nezhasl, ale vzňal se od něj. Blaflo to nádherně.

Sežehla plamenem první linii a pomalu postupovala dolů. Na pátém schodišti odspodu už tak nepospíchala a dopřála si chvilku oddechu, než spotřebovala druhý sprej.

Poslední tři mravence z radostí rozšlápla.

Stačil jediný pohled ke dveřím, aby zjistila, že nezvyklý koledník pořád čeká.

Co má dělat?

Bude mít Zelda vůbec nějaký účinek?

Zelda!

Rychle se plácla přes přední kapsy a rychlým pohybem hodným zbrklého puberťáka si přejela přes zadek. Nakonec si zašátrala ve výstřihu. Asi dvakrát musela Zelda tam, když nebylo kam jinam ji dát. Na její známé tvary ale nenarazila.

Panice však nepropadla. Musela ji nechat nahoře. Buď u schodiště, nebo v koupelně.

Cestou kolem otcovy ložnice jen pootevřela dveře a strčila hlavu dovnitř. Už chtěla jít dál, když si všimla letmého pohybu tam, kde ležela otcova tvář.

„Otče?“ hlesla potichu.

Nic se nezměnilo, jen pohyb zaregistrovala i kousek níž. Na peřině.

„Táto?“ řekla hlasitěji a vstoupila dovnitř.

Bylo to nemožné, ale jakoby ten pohyb slyšela. Jakoby k němu docházelo přímo u jejích uší a ne pár metrů od ní. Navíc na místě, kde by neměl být slyšet.

Přiskočila k posteli a skoro vykřikla.

Otec ležel nehybně. Mrtvý nebo spící, na to teď Amanda nemyslela. Protože její pozornost plně zaměstnával ten pohyb.

Ti nechutní červi lezli skoro všude. Po peřině, polštáři i otcově tváři. Pár se jich kroutilo i na podlaze kolem jejích chodidel. Jen zvedla špičky a tiše je rozmázla. Jiní vylézali zpod peřiny. Vystřelila rukou a prudce ji odtrhla. Byli všude. Skoro nešlo vidět otcovo pyžamo.

Otec na ten prudký pohyb zareagoval. Jeho nosní dírky zavibrovaly v hlubokém výdechu, naklonil ve spánku tvář a pootevřel ústa. Místo povzdechu se z nich vyhrnulo klubko červů. Po chvilce otec skousl a dva červy překousl na půl. Obě jejich poloviny se zbrkle kroutily na jeho rtech.

„Ne,“ vydechla Amanda a upustila peřinu. „Prosím, ne!“

Společně s jejími slzami se jí pohnuly nohy. Padla na kolena vedle otcovy hlavy. Smetla mu z tváře i rtů červy a lehce jej políbila na tvář. Všimla si prvního červa zavrtávajícího se pod kůži na krku.

„Promiň,“ hlesla, vyškubla červa z rány, rozmáčkla ho v prstech a stále na kolenou se otočila ke dveřím.

Vyskočila na nohy, ještě naposled pohlédla na otce a vyběhla z jeho ložnice.

Když otevírala dveře vstříc starci, ještě nikdy nebyla tak odhodlaná. Dokonce ani v okamžiku Velkého Rozhodnutí ne.

„Má vaše koleda zvláštní jméno nebo jde jen o její povahu?“ vmetla smrtce do svraštělého obličeje.

„Mám napsáno O'Connor,“ zazněla odpověď.

„Jen a pouze O'Connor, nic více?“ vyhrkla dychtivě.

„Přesně.“

„Dobře,“ usmála se. „Vyhrál jste,“ pokrčila rameny a po chvíli ticha dodala: „Můžeme tedy jít. Jen si cestou zavolám.“

Zdálo se, že ho to nijak nepřekvapilo. „Uvědomujete si, že mu nepomůžete na moc dlouho,“ promluvil, než se pohnul. Neznělo to jako otázka.

„Každý jeho den navíc je cennější a smysluplnější než jakákoliv má minuta,“ pronesla odhodlaně a zavěsila se do něj. Ani to s ním nehnulo. „Jste jediný, kdo má o mě zájem.“

Do očí jí zablesklo světlo pouliční lampy, odražené ostřím jeho kosy, když vyšli do ulice a vmísili se mezi ostatní koledníky.

28. 8. 2014

O večeru halloweenském (Michaela Neuvirtová)

„Dobrý večer, vážení posluchači, vítejte u pravidelné sobotní společné tvůrčí zábavy, kterou jsme nepříliš tvůrčím způsobem nazvali Příběh. A jelikož je dnes poslední říjnový den, je nejvhodnější čas na příběh strašidelný. Pro ty, kteří nás poslouchají poprvé, zopakuji ve zkratce pravidla naší hry, jejímž cílem je vytvoření krátké povídky, na níž se můžete se mnou podílet právě vy. Vyprávět započnu já a po určitě části vyzvu někoho z vás, aby v ní pokračoval. Takto se budeme střídat, dokud se nedobereme zdárného konce, čímž společně vytvoříme další dozajista velmi zajímavou povídku. Dnešní příběh se bude tematicky jmenovat O večeru halloweenském a začneme hned po písničce, kterou je Ghost Story od Cold Play.“

- Maybe I'm just a ghost

Disappear when anybody's close -

Brian se pohodlně usadil do křesla s kávou, aby si poslechl svou oblíbenou sobotní rozhlasovou relaci. Úmyslně nerozsvítil jediné světlo, aby to vypadalo, že není doma a tudíž mu na dveře netloukla ta zpropadená děcka v maškarách škemrající o cukroví. Tak jako tak by se jich mnoho k jeho domu ani neobtěžovalo zavítat. V ulici totiž platil za nerudného samotáře, který málokdy někoho pozdraví, natož se s někým dá do řeči. Nikdo o něm téměř nic nevěděl a to mu více než vyhovovalo.

- Every time I try to pull you close

You disappear -

„O halloweenském večeru zůstal Josh nečekaně doma sám,“ započal moderátor Ted Stubbs vyprávění poněkud přehnaně temným hlasem. „Usadil se u krbu a pustil si televizi s tím, že prožije poklidný a ničím nerušený večer. Nakonec mu ani nevadilo, že Nancy neměla čas. Však si od ní alespoň odpočine… Tak a teď je to na vás, moji milí. Kdopak se mi dovolá a naváže na mé vyprávění?“

Jako obvykle to hodnou chvíli trvalo, než vůbec někdo zavolal. Jednalo se totiž o radiovou stanici s dosahem jedné městské čtvrti, tudíž posluchačů měla poskrovnu.

„Ano, už tu máme prvního posluchače na drátě,“ zvolal s neskrývanou radostí Ted. „Chcete nám říci něco o sobě, nebo se hned pustíte do vyprávění?“

„Hm, pokud by to nevadilo, tak bych hned něco dodal k tomu vašemu příběhu,“ pravil hlas muže v nejlepších letech, který nejspíše trpěl nějakým nachlazením, neboť značně chraptěl.

„Ale jistě pane, jen pokračujte,“ vyzval ho Ted.

„Najednou však Joshe přepadl podivný pocit. Pocit jakési kdysi dávno zapomenuté úzkosti. Tato úzkost se mu vracela každoročně na přelomu října a listopadu. Pokoušel se ji zahnat, jak jen mohl, ale nešlo to. Vzpomínky se mu začaly vracet a on se znepokojivě uchýlil k lahvi whisky, aby zahnal tyto své neblahé stavy.“

„Tak vám děkujeme, pane, za vaše zajímavé vyprávění a nyní bych se s dovolením zase na chvíli ujal slova já,“ přerušil ho trochu netrpělivě Ted, což dělal vždy ve chvílích, kdy měl pocit, že by se příběh mohl začít ubírat jiným směrem, než měl v úmyslu.

Posluchač s nachraptělým hlasem se ani nerozloučil a zavěsil.

„A než budem pokračovat, poslechněte si píseň od Johna Lennona Jealous Guy.“

Brian si usrkl ze šálku kávy a zaposlouchal se do písně, přičemž se nekontrolovatelně začal propadat do svých dávných vzpomínek.

- I was dreaming of a past

And my heart was beating fast -

„Ještě jednou tě s tím chlápkem uvidím, tak si mě nepřej.“

„Briane, nezačínej zas! Ať chceš nebo nechceš, budeš se muset smířit s tím, že se s Richardem prostě vídat budu. Když s někým pracuješ, tak to totiž ani jinak nejde.“

„No jo, to je vlastně pravda, já zapomněl, že skoro všichni choděj každej blbej den s kolegama z práce na kafe nebo oběd nebo dokonce večeři!“

„Ale no tak, víš, že projednáváme pouze pracovní věci. Je toho tolik, že se to v práci prostě stihnout nedá. A navíc, nevím, čeho se bojíš. Richard je zadaný.“

„To ty taky, Polly.“

- I'm just a jealous guy -

„Po dvou panácích se mu udělalo lépe a on si spokojeně zapnul televizi. V půli filmu ho ale vyrušil podivný šramot. Jakoby někdo přešlapoval po drobných kamíncích, jež se nacházely kolem celého domu. Vypnul zvuk televizoru a zaposlouchal se. Neslyšel však už nic. Když však chtěl zvuk zase zapnout, zmáčkl špatné tlačítko a omylem přepnul na jiný program, kde právě běžely mimořádné regionální zprávy. Moderátor v nich varoval spoluobčany, aby nevycházeli ze svých domovů, neboť z nedalekého ústavu před několika málo hodinami utekl nebezpečný delikvent. Tak a kdopak se nám to dovolal tentokrát,“ přerušil Ted nečekaně své vyprávění před koncem, aby využil toho, že má dalšího zájemce, který se chce podílet na jeho hře.

„Ehm, dobrý večer,“ ozval se lehce nervózní ženský hlas.

„Dobrý večer, dobrý večer, s kým máme tu čest?“ zeptal se Ted, který už podle hlasu tušil volající.

„Tady je Amy Mitchellová. Já jsem z Prodloužené ulice a ráda bych taky s vámi vám jako něco pověděla do toho filmu, teda chci říct do té rozhlasové hry, jestli můžu? Já jsem teda…“

„Ale jistě, Amy, jen do toho!“ přerušil ji trochu netrpělivě Ted. Amy Mitchellová volala Tedovi celkem často, ale Ted z jejich zmatených vět nikdy moc radost neměl.

„Takže, teda… Kde jsme to skončili? Jo už vím, uprchlý blázen, že ano, Tede, chci říci, pane hlasateli.“

„Ano,“ zavrčel Ted.

„Tak ten delikvent, ten byl hodně nebezpečný, protože když ještě nebyl zavřený, tak…  ehm…  tak někoho zabil, tedy chci říci, někoho sprovodil ze světa. No za to byl vlastně zavřený. A nebyl ve vězení, protože si to vůbec nepamatoval. Tak ho dali do toho blázince. Totiž nejdřív ho vyšetřovali a pak ho až tam zavřeli. A...“

„Děkujeme, Amy, mnohokrát a nyní je čas na další písničku, kterou bude…“

„Já děkuju, že jsem mohla zase vyprávět s vámi ten příběh... A já... Přeju vám hezký večer.“

„Hezký večer, Amy, a teď už The Doors a Back Door Man.“

Ach, ty vzpomínky... Někdy jsou zkreslené, někdy jsou úmyslně zkreslené. Detaily se rozplývají, ale to hlavní si člověk zapamatuje, ať už chce nebo ne.

- I'm a back door man

I'm a back door man -

Brian už si nevzpomínal, zda to byla první listopadová, či poslední říjnová sobota, ale bylo to jedno. Ve skutečnosti to byla neděle, velmi sychravý a potemnělý den. Polly už měla být dávno doma, ale nebyla. Telefon nebrala. Brian přecházel po bytě sem a tam, potily se mu ruce. Na mozek se mu draly neutěšené představy, které nemohl nikterak zahnat. Nakonec už to nevydržel. Kolem deváté hodiny nasedl do auta a jel do Richardova domu. Adresu zjistil z Pollyina adresáře. Proč jen u jeho jména měla nakreslené kolečko? Asi proto, že srdíčko by bylo moc nápadné, usoudil, za což si v mžiku připadal hloupě.

Městem projel, aniž by dodržoval povolenou rychlost, když se však blížil do Richardovy ulice, zpomalil a dokonce vypnul světla. Zastavil uprostřed ulice a baterkou, kterou si prozřetelně vzal s sebou, svítil na čísla domů, aby našel osmsetpatnáctku.

Moc času mu to nezabralo a stanul před menším patrovým domkem s udržovanou zahrádkou. Nahoře se svítilo.

-The men don't know

But the little girls understand-

„Tak to byli losangelesští The Doors. A my budeme pokračovat v našem příběhu, který se začíná ubírat tím správným strašidelným směrem,“ pronesl trochu nabubřele Ted.

„Snad vlivem varujících zpráv či svých nepříjemných pocitů, vstal pro jistotu Josh z lenošky, aby zkontroloval, zda nezapomněl zamknout dveře. Hlavní vchod byl v pořádku, vydal se tedy ještě přes chodbu, aby se ujistil, že i dveře na zahradu jsou řádně zajištěny. Jaké však bylo jeho překvapení, když zjistil, že je zapomněl zamknout. Byly sice zavřené, avšak kdokoli mohl vzít zvenku za kliku a vejít do jeho domu. Přitom si však téměř zřetelně vzpomínal, jak odpoledne, poté, co zalil záhony na zahradě, zamykal. Nebo to bylo včera? Nebyl si jist. Nicméně ihned došel do předsíně pro klíče a svou chybu napravil. Když se vracel do obývacího pokoje, vyděsila ho rána. Něco těžkého spadlo v horním patře. Otřásl se hrůzou... A teď je zase řada na někom z vás. Tak kdo má nějaký nápad, jak to s Joshem bude dál?“ vyzval Ted posluchače.

Ani tentokrát to netrvalo dlouho a v radiu se rozdrnčel telefon.

„A kdopak se nám dovolal tentokrát?“

„Mohu pokračovat?“ zeptal se chraptící hlas.

„Ale jistě, jistě.“

„Přesto se však rozhodl spolknout svůj strach a vyhnat toho vetřelce ze svého domu, ať je to, kdo je to. Popadl deštník, jedinou aspoň trochu užitečnou věc, kterou shledal poblíž a potichu se vydal nahoru do schodů. Když stanul na horní podestě, minul velký fíkovník a opatrně nahlédl do pokoje pro hosty, který byl prázdný. Udělal dva dlouhé kroky a přiblížil se ke dveřím do ložnice. Zůstal stát na prahu a pomalu naklonil hlavu, aby viděl dovnitř. Deštník přitom třímal v ruce připraven udeřit případného vetřelce. V pokoji nebyla úplná tma, neboť byl osvětlován lampou z ulice. Očima přelétl od stolu k posteli, nikoho neviděl, vše bylo na svém místě. Až na jednu věc. Květináč s ibiškem, který měl své místo na okně, ležel rozbitý na zemi. Tak to byla ta rána.“

„Výborně, pane, děkujeme za pokračovaní!“ přerušil ochraptělého muže Ted.

Ten opět bez rozloučení zavěsil.

„No, musím, říct, že se tu sám trochu začínám bát,“ pronesl s úsměvem moderátor. „A proto si teď na odlehčení dáme jeden song. A bude to, bude to... Hey Joe a Jimi Hendrix.“

Jak tak Brian poslouchal radiovou hru, začal z toho mít zvláštní pocity. Náhle vstal a šel zkontrolovat dveře. Také měl dvoje ve svém domě. Hlavní a na zahradu. Oboje však byly řádně zamčené. Nepatrně si oddychl, přičemž se zlobil sám na sebe, že má úzkostné pocity z nějaké rádoby strašidelné rozhlasové pohádky. Úzkostné pocity však měl spíše z něčeho jiného. Ať chtěl nebo nechtěl, musel se znovu ponořit do své dávné minulosti.

- Hey joe

I said where you goin'

With that gun in your hand -

Jak tam tak tenkrát stál před Richardovým domem, nebyl si jist ničím, ani sám sebou. Nevěděl, co udělá. Vnímal jen svůj nezměrný vztek, který každou další vteřinou nebezpečně vzrůstal. Ještě jí dá jednu šanci, ještě jednou vytočí Pollyino číslo. To však neměl dělat. Z otevřeného okna v přízemí se ozval zvuk mobilu jeho ženy. „Polly“ - ta písnička od Nirvany. Nesnášel ji. Teď ještě mnohem víc, než kdykoli předtím. Nesnášel je obě. Mobil nikdo nevzal. Nikdo nesešel z horního patra. Brian přímo zuřil a nebyl schopný se uklidnit. Obešel dům a zkusil zadní dveře. Ach, jak často je lidé nechávají otevřené. Potichu vešel dovnitř a ocitl se přímo v kuchyni. Mobil stále zvonil. Majitelka nepřicházela. Brian po chvíli ukončil vytáčení a zaposlouchal se do ticha.

„No konečně to vzdal,“ zaslechl seshora rozesmátý Pollyin hlas.

„Tak chceš tu sušenku, kočičko moje?“ To byl Richard!

- I'm goin' down to shoot my old lady

You know I caught her

Messin' 'round with another man -

Teď už Brian na nic nečekal, popadl paličku na maso, ležící na lince a během několika sekund se ocitl nahoře. Nesnažil se být potichu. Rozrazil dveře a tam nalezl přesně to, co čekal. Svoji ženu v posteli s tím, s tím… nechutným… Vůbec neváhal, nad ničím se nerozmýšlel. Popadl tu děvku za vlasy a odhodil ji do kouta takovou silou, že když při pádu narazila hlavou o roh skříně, zůstala ležet bez hnutí. Ta síla, jakou do toho dal, ten její úděsný pád a to, že zůstala ležet bez hnutí, ho přivedlo zpátky do příčetnosti. Vyděsil se a padl na kolena ke své nebohé ženě. Rozklepal se a nebyl schopný ničeho. Richard mezitím zavolal záchranku. Bylo však již pozdě.

Brian se totálně zhroutil. Byl odsouzen za neúmyslné zabití na dvanáct let. Měl totiž dobrého právníka, a tak vražda z afektu nebyla prokázána. Ve vězení se choval slušně, čímž si trest o čtyři roky zkrátil.

Jak nerad na toto všechno vzpomínal. Jak nesmírně litoval toho, co udělal. Co udělal své milované Polly. Takový trest si ta proradná děvka prostě nezasloužila. Naproti tomu on sám byl toho názoru, že z toho vyvázl příliš lehce. Ale do vězení by se dobrovolně nevrátil.

- Hey, Joe

You better run on down

Goodbye everybody -

„Tak a pokračujem! Opatrně vešel do pokoje, když tu zpod postele vyběhla s šíleným mňoukáním mourovatá kočka a vyskočila z otevřeného okna. Josh si znatelně oddychl a pomyslel si, že okno nesmí zapomínat zavírat. Nebylo to poprvé, co sem ta sousedovic mrcha vlezla. A zase nám zvoní telefon. Teda dneska vás musím pochválit za účast. Kdopak se nám to dovolal teď?“

„Prve jste říkal, že se nemusím představovat,“ zachrčel mužský hlas.

„Nemusíte, nechcete-li,“ pronesl rozpačitě Ted. „A… a klidně tedy hned pokračujte.“

„Josh zabouchl okno a sešel po schodech dolů zpět do obývacího pokoje. Usedl do křesla, zakryl se dekou, když tu jeho pohled spočinul na okně. To, co tam uviděl, bylo tak děsivé, že z toho málem dostal infarkt. Přes celou okenní tabuli bylo napsané rudou barvou: VÍM, CO JSI UDĚLAL A DNES V NOCI ZA TO ZAPLATÍŠ.“

Brian si setřel pot z čela a přemýšlel, zda místo rozhlasu nedá přednost televizi.

„Josh vyskočil z křesla a rozběhl se do kuchyně k telefonu, aby zavolal na policii. Když v tu chvíli uslyšel mužský hlas z horního patra. ČEKÁM NA TEBE V KOUPELNĚ. TAK TO NEPRODLUŽUJ. SÁM VÍŠ, ŽE JSI NEBYL ŘÁDNĚ POTRESTÁN. A DNES NADEŠEL ČAS TO NAPRAVIT. VYROVNAT STARÉ ÚČTY. TAK UŽ NEČEKEJ NA NIC A POJĎ NAHORU. NIKDO TI STEJNĚ NEPOMŮŽE, MILÝ BRIANE.“

„Tak ale teď vás musím přerušit, pane,“ ozval se trochu nervózně Ted, „vy jste totiž zaměnil…“

To už ale Brian vypnul rádio a seděl ztuhlý ve svém křesle, neschopný pohybu, neschopný normálního uvažování. V domě bylo naprosté ticho. Po asi pěti minutách přišel k sobě a přemýšlel nad tím, co se toho večera událo. Komu jen patřil ten chraplavý hlas? No komu asi! Moc dobře to věděl. Moc dobře věděl, že je teď v jeho domě. Že na něj čeká. Jako šílený archanděl Gabriel, který přišel vykonat své poslání. Tak konečně je na čase, aby jeho duše zaplatila za ten hrozný čin a došla alespoň nějakému poklidu. Nechtělo se mu však vstát, přesto přese všechno by nejraději nahoru nechodil.

Ale vstal. Vstal a šel. Vystoupal schody, vyhnul se fíkovníku, minul pokoj pro hosty a ložnicí vešel do koupelny. Nedíval se kolem sebe. Nenesl si žádnou zbraň. Stanul před umyvadlem a zíral na sebe do zrcadla. Stál tam v té tmě, trochu osvětlován pouliční lampou. Stál tam a čekal.

„I'M ROLLING THUNDER, POURING RAIN

I'M COMING ON LIKE A HURRICANE

MY LIGHTNING'S FLASHING ACROSS THE SKY

YOU'RE ONLY YOUNG BUT YOU'RE GONNA DIE

I WON'T TAKE NO PRISONERS, WON'T SPARE NO LIVES

NOBODY'S PUTTING UP A FIGHT

I GOT MY BELL, I'M GONNA TAKE YOU TO HELL

I'M GONNA GET YA, SATAN GET YA“

Brian tiše naslouchal tomu chraplavému hlasu, tomu démonovi minulosti, který tiše zpíval píseň. Tentokrát od AC/DC. A hrůzou přitom pozoroval svůj odraz v zrcadle. Pozoroval, že to jeho ústa se pohybují, že to je on, kdo zpívá. V tom chraplavém hlasu nalezl sám sebe. Své svědomí, které nad ním získalo moc.

A byly to jeho vlastní ruce, jež sáhly po žiletce, kterou toho rána nechal ležet na umyvadle.

Michaela Neuvirtová (*1988) je absolventkou Masarykovy univerzity oboru germanistika a literatura. A právě literatura je jejím největším zájmem a zároveň zdrojem inspirace pro vlastní tvorbu. Za své největší dosavadní úspěchy považuje loňské první místo za horrorovou povídku Čert v literární soutěži serveru Horor Web (tehdy Necronomicon) a druhé místo za povídku 31. případ majora Zeman v literární soutěži karlovarské knihovny.

Horrorové třináctky

Ne, nebojte se, nezměnili jsme zaměření. Pokud očekáváte polonahé vyděšené třináctileté slečny zbrocené smrtelným potem, musíte se poohlédnout jinde. Objektem následujících řádků jsou „pouze“ filmové horrory, v jejichž názvu nebo zápletce figuruje číslo 13. Protože by bylo zázrakem, kdyby se tomuto sympatickému číslu horrorový žánr vyhnul.

Nejde začít lépe, než smrtí, kterou zpravidla věci končívají. V 13 Ghosts (1960) zazobaný strýc umírá a ponechává svému synovci Cyrusovi (a jeho rodině) velký barák ve kterém jsou údajně také schovány kvanta peněz. Paráda. Strýc byl tak trochu divný a vymyslel speciální brýle, které každému vtipně zvětšují oči. A mimo to jimi lze vidět duchy, kterých je barák údajně plný (no, já brýle neměla, tak proto jsem asi celou dobu viděla místo duchů trapné obláčky). Duchové jsou navíc nejspíš duchy tragicky zesnulých kuchařů, protože řádí nejradši v kuchyni. Ti hajzlové se dokonce neštítí sáhnout na vaši mouku! To se nedá snášet! Taky je všem vlastně docela jedno, že vidí ducha. Zejména synovi Buckovi, jehož pokerface při spatření ducha dosáhl hvězdných výšin a který aspiruje na nejotravnější postavu filmu. Na konci filmu se šmírovací brejle samy rituálně obětují. Jedná se nejspíš o metonymické vyjádření toho, že film měl být raději zničen. Bohužel se nepodařilo. Inu, radši dejte remake. Sorry Wille.

Většina známých režiséru si dříve či později střihne svůj horror. Buď u nich začínají, nebo si je chtějí vyzkoušet, protože už neví coby. Francis Ford Coppola patří k těm nedočkavým, kteří si na nich pilovali svůj režisérský um. Jedním z prvních jeho režisérských počinů je černobílá Dementia 13 (1963). Film silně inspirovaný Psychem a sám letmou inspirací pro Friday The 13th, z produkce Rogera Cormana nás přivádí do Irska na zámek rodiny Haloranů, kam se každý rok sjíždí rodina na výročí pohřbu nejmladší dcery. Přivdaná Louisa přijíždí se svým manželem Johnem Haloranem s plánem přesvědčit tchyni, aby změnila svou závěť, která je k rodině a budoucím pozůstalým

dost nepříznivá. V této její snaze ji nezastaví ani náhlá smrt manžela Johna. Naruší ji až šílenec se sekerou, který začne vraždit zámecké osazenstvo. Film vznikal docela hektickým způsobem a poměrně rychle. Inspirace a snaha svézt se na vlně Psycha je výraznou slabinou snímku. Pěkná kombinační snaha Louise je sice dobrou dějovou zápletkou, nedokáže však vytvořit ani náznak atmosféry. Pozdější rozplétání a odhalování tajemství Haloranovic rodiny a smrti jejich nejmladší dcery, včetně identity vraha, je již horkou jehlou šitý závěr, který je svou okázalou povrchní komplikovaností spíše k smíchu, než aby to vyvolalo nějaké nepříjemné pocity nebo to na nějakou dobu zasáhlo divákovo uvažování. Film působí suše, místy dost nudně. Jeho největším problémem je předvídatelnost. Jakmile docvakne spojení prvního flashbacku s objevením se vraha, film odhalí všechny karty a pak už jen zbývá sledovat odhalené, což moc zábavné už není. A k onomu docvaknutí dojde zbytečně brzo.

Kdo by nechtěl dědit. Mnozí lidé se touto myšlenkou opájí, jako by to bylo to nejhezčí v životě lidském. Bohatá tetička z Uzbekistánu, zapřený otec z Filipín…  Detektiv Monk a jeho rodina v remaku Thir13en Ghosts (2001) podědí po bohatém strýci krásný skleněný baráček. Strýc má poněkud podivné koníčky a ve sklepě si vydržuje 12 duchů, což záhy zjistí i dědicové. Ti brzy ještě k tomu odhalí, že barák není vůbec barák, ale stroj! Člověk si dnes nemůže být jistý už ničím! Navíc se ukáže, že strýc není tak docela mrtev a plánuje všemi mastmi mazanou lest, jak získat 13. ducha. Z původního Castlova braku zůstalo nezměněno snad jen to, že postavy k uzření ducha potřebují speciální brýle. Film se vyznačuje zejména desítkami záběrů na duchy, kteří naráží do skla. Asi nový trend.

Taky máte dojem, že je málo horrorových filmů o hudebních skupinách (v nesnázích)? To by vás mohl potěšit film 13 Seconds (2003) o skupině muzikantů, kteří se vydají do jednoho domu natočit videoklip. Když se však objeví první mrtví, muzikanti začnou o dalším pobytu přemýšlet jako o blbém nápadu. Chápete? Nabízí se jim krev, monstra, útočník se sekerou, prostě všechno, co v klipu určitě zaujme, a oni nejsou spokojeni. Na první pohled sice levný, přesto v oblasti monster a krve nijak přizdisráčský snímek moc úspěchu nepobral. Jen považte, pouhá dvě hodnocení na ČSFD a v obou případech odpad asi nepotěší. Ale znáte lepší důvod, proč se na něco podívat?

Šikana je špatná, áno. Dokonce i v Japonsku. A ten soused z čísla 13 se chová fakt divně. Jak by taky ne. Za uťáplým mladíkem se táhne nejenom křivda ze školních let, ale také mnohočetná porucha osobnosti. Když se mu navíc do rukou dostane dítě úhlavního nepřítele, je jen málo myslitelných happyendů, které by mohl Rinjin 13-gô (2005) ve své špinavé atmosféře nabídnout.

Už je to zpravidla tak, že když si pouštíte asijský horror, o kterém nevíte vůbec nic, čekáte jen další variaci jejich klasické duchařiny. Thajský film 13 game sayawng (2006) vám udělá radost minimálně tím, že duchařinou není. Je to horrorově laděný thriller o mladém Phuchitovi, který se zaplete do hry, v níž musí splnit 13 úkolů, na jejímž konci jej čeká štědrá finanční odměna. A úkoly to nejsou jen tak ledajaké. Jenže když se vám začne zdát, že jsou řazeny trochu podivně, někde po pátém film začne ztrácet na tempu a dochází k příliš mnoha náhodám, možná se vám stane, že vás prostě přestane zajímat, jak to skončí. Z filmu nakonec zbude jen pocit promarněného potenciálu. A odporná pachuť po jednom z úkolů.

Že má Stephen King strach z určitých čísel, by vám, pokud se o něj alespoň trochu zajímáte, mělo být známo. Nepřekvapí, že jako spoustu jiných osobních věcí (od fetu až po zranění) i toto promítl do svého díla, přesněji řečeno povídky. A protože filmové verze by se dočkal i Kingem napsaný oblastní telefonní seznam, dostalo se příběhu skeptického spisovatele, objíždějícího strašidelná místa, domy a jiné dimenze našeho světa, filmové verze s velmi slušným obsazením. Vždyť Samuel L. Jackson coby ředitel hotelu, neústupně odrazující Johna Cusacka, chystajícího se noc v pokoji číslo 1408 (2007) literárně zpracovat do své nové knihy, patří k jeho nejpříjemnějším postavám. S originalitou si příběh, jak už to tak u zatvrzelých skeptiků bývá, moc nezadá, naštěstí tohle není zrovna tradiční slabá kingovská filmová adaptace.

Představte si Tarantinův Reservoir Dog's, v němž se loupežníci sejdou ve starém skladišti, které však bylo útočištěm sadistického vraha, potulují se po něm jako špatně naladěná televize roztřesení duchové sadistových obětí a děsí je oběšené krysy. A tohle všechno v levnější, ukecanější a vlastně i komičtější verzi nabízí 13 Hours in a Warehouse (2008). Víme, že tvůrci mají rádi Tarantina a z jakéhosi neznámého důvodu na něj odkazují vykradenou konverzační scénou, víme, že mají divnou představu vůbec ne strašidelných, ale hrozně komických duchů a neschopnost nacpat do děje něco zajímavého. Proč sakra ten film točili? 13 hodin v pekle, pro diváka zmáčknutých na 90 minut. Ale i to je moc kruté.

Nejen filmy však je znečištěn horrorový fanda. 13: Fear is real (2009) je prostě jen další sračková rádoby reality show. Tentokrát ovšem, snad aby se mohla dostat do našeho výčtu – i s třináctkou v názvu! V ní se objeví 13 pravděpodobně nejhorších herců na světě, kteří dostávají pseudošokující úkoly od jakéhosi „tajemného“ mistra a jejich hlavním úkolem je přežít. Úkoly jsou nepřekvapivě nudné a pitomé. Tohle jim prostě nemůže žrát už ani ten nejpitomější Američan.

Další peckou našeho smrtelného odpočtu, je film 13/13/13 (2013). Ovšem tuto třináctku bych nepřála ani chlípnému knězi, tahle bestie pochází totiž od studia Asylum a věc se má následovně. Lidstvo má průser – roku 2013, 13. dne přišel…13. MĚSÍC! A taky se všem zasekly hodinky na 13:13, všichni se začínají chovat divně a téměř celému lidstvu náhle přijde jako dobrý nápad pozabíjet se mezi sebou. A taky pronášet zbytečné dialogy ve zbytečných scénách. Jediní lidé, kteří jsou celkem v cajku, jsou lidé narození v přestupném roce. Ačkoli špatné dialogy se nevyhnuly ani jim. Pokud po zhlédnutí zjistíte, že jste se narodili v přestupném roce, můžete snad už jen spáchat sebevraždu. Pokud se totiž apokalypsa bude jen trochu podobat té Asylumácké, nechci přežít!

Vašich deset prstů odpočtu je pryč. Potřebujeme však ještě tři a tak se přesouváme k vašim nohám. Na řadě je váš palec, roztomile se strachy tulící ke svému menšímu bratříčkovi. Patří mu totiž kanadská zombie pohodovka s vlkodlačí lady Katharine Isabelle v roli jednoho z 6 studentů forenzních věd, kteří neberou praxi na lehkou váhu a přišli si prohledat pár mrtvých těl rozesetých po okolí malebného titulního tábora 13 Eerie (2013). Prohledáno bude nakonec i pár z nich. A to až na morek kostí, neboť se ukáže, že kolem bývalého tábora smrti koluje pár nepěkných historek. Místní kriminálník v podmínce a vášnivý uživatel marihuany prudí historkami o experimentech na vězních, nicméně dokud zombie slizáci ve vězeňských uniformách nezačnou prorážet podlahy srubů, jsou podivné storky této existence všem buřt. Následuje klasická zombie naháněčka se záběry, které se neštítí zabrat detaily mordů všech kategorií. Nicméně klišé zde stříká ze všech stran, stejně jako tělní tekutiny, takže jeden vězeňský mundúr nezůstane suchý!

Zdá se, že Američanům již i v remacích začal docházet dech a sahají po kdejakém kousku. Bylo mi totiž velkou záhadou, proč se rozhodli zremakovat zrovna nepovedený a ještě k tomu thajský kousek. Obzvláště, když z něj, díky hlavnímu hrdinovi, udělali v podstatě komedii. Hlavní hrdina 13 Sins (2014) je tedy na pohled sympatičtější, než jeho thajský předobraz, a celý příběh o klasickém srabáckém lůzrovi, jež má mentálně postiženého bratra, rasistického otce, těhotnou černošskou snoubenku, zrovna před chvílí ho vyhodili z práce a právě v tu pravou chvíli je mu učiněna nabídka přijít k penězům, je svižnější a přímočařejší, než thajský bratříček, přesto je však ještě nezáživnější. A není to jen proto, že Američané vypustili jeden z nejpůsobivějších úkolů (jsou to prostě srabáci). Ale proto, že už dávno zapomněli, že film potřebuje i obsah, ne jen jeho levnou instantní karikaturu.

O horroru se sympatickým názvem 13 (2014) lze říci jen málo. Pochází z Indie, režíroval ho Suresh, hraje v něm Manoj Bharatiraaja a premiéru měl 19. září 2014. Zda v něm dojde na klasické indické tanečně-zpěvná čísla, nevíme. Sami uznáte, že více důvodů ke zhlédnutí tohoto horroru netřeba. Prostě jsme jen chtěli dodržet třináct položek, no…

Honza Vojtíšek

Andrea Parezová

13 hororových povídek & 13 hororových povídek znovu

13 More Tales of Horror

Editor: A. Finnis

Překlad: Hana Březáková

Vydavatel: Talpress, 1996

Počet stran: 350

13 Point Horror Again

Editor: A. Finnis

Překlad: Hana Březáková

Vydavatel: Talpress, 1997

Počet stran: 334

Antologii anglo-amerických horrorových povídek 13 hororových povídek sestavil v roce 1994 A. Finnis. Na českých pultech se objevila o dva roky později. Na první pohled je sympatická již tím, že povídky v ní obsažené, byly psány exkluzivně právě pro ni, nejde tedy o nějaký kompilační recyklát, jak se občas stává. Horrorové příběhy, mrazivé ve svém pojetí klasických i neklasických věcí a míst, ať už to jsou svéhlavá piana, staré domy, podivní krvežízniví tvorové, opuštěné stanice metra, tajemné stopy ve sněhu, kouzelné prsteny a další častí návštěvníci námi oblíbených příběhů. Až se chce ale napsat, že to je, společně se stylovým přebalem, to nejpozitivnější, čím může Finnisův výběr čtenáře oblažit.

Už je docela zvykem, že anotace knihy dost mlží a v rámci nějakých tržních vztahů se to dá přehlédnout. Pokud je ale anotace, hovořící o mistrovsky napsaných povídkách, v tak velkém rozporu se skutečným obsahem, nelze si toho nevšimnout a nezmínit to.

Tvrzení v anotaci se totiž přiblížily (a na to slovo bych kladl velký důraz), pouhé dvě z celkem třinácti povídek. První z nich je J. R. E. Ponsford Grahama Mastertona. A to takřka doslova. Neblíží se k ní originalitou, neboť příběh šikanovaného chlapce, který zkusí cokoliv, aby se svého trápení zbavil, originalitou neoplývá. V tomhle ohledu jede v zaběhnutých kolejích. Zaujme však poutavým a ležérně strhujícím stylem, jakým je napsán. Ač ne nejlepší, určitě nejčtivější povídka antologie. Na místo té nejlepší se totiž hrne závěrečná Kostní moučka Johna Gordona. V podstatě rodinný příběh, v němž sice tušíte, o co asi jde a k čemu to vede, napíná ale hrozně dlouho a prakticky po celou dobu vás drží v nepříjemně působícím atmosférickém napětí. Opravdu pohlcující čtení, napsané vytříbeným stylem.

Ostatní příběhy však kolidují někde mezi slaboučkým průměrem a solidním podprůměrem. K těm prvním jistě patří z dnešního pohledu zajímavé futuretro Malcolma Rose Ďáblovy stopy. Vychází z jednoho starého nevysvětlitelného (titulního) fenomenu. Nutno říci, že jej do příběhu zapracoval dobře. Přesto povídka sama zaujme hlavně svým futuretro nádechem, neboť příběh, psaný v roce 1994, se odehrává v roce 2004, tedy z pohledu autora v budoucnosti, z pohledu dnešního čtenáře již v minulosti. Ty desetileté odstupy tak umožňují už jen zábavný náhled na to, o kolik se autor ve své předpovědi budoucnosti sekl. Silný sci-fi nádech však funguje pouze jako forma, obsah nijak zvlášť neurčuje ani neomezuje, ten zůstává věrný horrorovému příběhu o podivném návštěvníkovi jednoho mládežnického večírku. Tradičních příběhů o věcech, silně ovlivňujících a podmaňujících své majitele, se zhostily Margaret Bingley a Diane Hoh. Nutno podotknout, že příběh té první, o titulním prstenu, umožňujícím číst svému nositeli myšlenky ostatních, je mnohem působivější, než svou majitelku k smrti milující Piano Diane Hoh. Pro knihomoly má vcelku nepříjemnou pointu Něco ke čtení Phillipa Pullmana a částečně neotřele působí Janeček a jeho domeček o domu, který zotročuje své obyvatele.

Nejspodnější poličky kvality si drze osobují Kupci Davida Belbina, veskrze nemastná neslaná povídka zcela bez chuti, která si titul nejhorší povídky antologie získala hlavně svou formou a vyprávěním zcela bez života a zájmu.

O rok později se Finnis vrátil a s ním několik starých a několik nových autorů a autorek.

Oproti předchozí antologii se 13 hororových povídek znovu honosí hlavně originálnějším a pestřejším přístupem k zápletkám a pointám příběhů. Ne že by to tedy pomohlo nějak zvlášť, ale alespoň nejsou ty povídky od začátku tak lehce čitelné. K nejlepším příběhům (snad paradoxně) patří tři lehce sociálně kritické příběhy nastiňující temnější stránku současného reálného života. Jde o Bumerang Davida Belbina, příběh čerstvě dostudované dívky, která není schopná vyletět z domácího hnízda, neskutečně mrazivě nervní večer s babičkou Bábinka (Colina Greenlanda), aspirující na nejlepší zářez knihy a mysteriózně laděný příběh o penězích jako prostředku temných sil Pro pár drobných (Stana Nichollse). K těmto by se, více tématicky, méně kvalitativně, mohla připojit i závěrečná, lehce kafkovská povídka Dennise Hamleyho Náš pacient, náš pán, o muži ztraceném v chapadlech zdravotnictví. Povídce ovšem trochu škodí její přehnaně pomrkávající komický pohled, projevující se hlavně ve jménech postav, jež jakoukoliv možnou atmosféru stahují ke dnu.

Stejně jako v předchozí antologii, i základní kámen této spočívá v bezpečně průměrných příbězích, v čele s klasickým děti versus démon soubojem Ratanový obojek Garry Kilwortha, v těsném závěsu s Delikventkou Maresy Morgan s velmi příjemnou antihrdinkou v hlavní roli. Tímto vlakem se pak veze i pointově lehce, ale krásně prokouknutelný, přesto dobře napsaný Benátský přítel Johna Gordona, v podobě v podstatě retrospektivního rozhovoru dvou dívek, skrytě erotizující lesní setkání Susan Price Náprstníky, mysteriózní drama o vyrovnání se s objevenou schopností Vražedná síla Malcolma Rose a při troše dobré vůle i lehce rozpačitá Past na duchy Lisy Tuttle o mladé milovnici horrorů, která v sousedství objeví dům horrorového autora a rozhodne se jej navštívit.

K nejslabším povídkám pak patří úvodní Angeličin pokoj Laurence Staiga, který zpočátku velmi atmosférický rozjezd o odhalování tajemství renovací procházejícího domu zabije neoriginálním, suchým a hlavně nepřekvapivým závěrem. Suše nakonec dopadne i příběh souseda, který už nechce nést tíhu svého letitého tajemství, Hrdina (Philip Gross).

Za nejpodivnější a nejzvláštnější, ovšem rozhodně ne nejhorší a nejslabší, považuji Důkaz existence andělů Grahama Mastertona, zvláštní a v konečném důsledku (ve smyslu rozhodnutí špatné/dobré) hodně rozporuplný pokus o fantasy horrorovou povídku bez zjevné přítomnosti zla. Což je třeba říci, že je hodně odvážný a vzhledem k žánru netypický krok. Nepřekvapuje mně, že se o to pokusil zrovna Masterton, jen nevím, zda mě tím nějak zasáhl. Možná je to zklamání, že se příběh mladé dívky, která se vyrovnává s tím, že se jí místo vytoužené sestřičky narodil bratříček, nakonec vydal jinou cestou, než jsem očekával, pořád velké.

Dvojice třináctipovídkových antologií zcela jistě nepatří k tomu nejreprezentativnějšímu a nejkvalitnějšímu, co si z horrorových antologií v češtině můžete přečíst. Ani zdaleka ne. Na druhou stranu je na ní příjemné a potěšující, že obsahuje originální povídky psané přímo pro ni, a že dává prostor těm méně známým autorům a autorkám, tedy příležitost, nahlédnout do tvorby i mimo kolotoč těch neustále publikovaných a protáčených jmen. A to, společně s žánrově velmi příznivými a ucházejícími obálkami, alespoň za jedno rande naslepo stojí.

Honza Vojtíšek

Hodnocení

Třináct hororových povídek – 1/3

Třináct hororových povídek znovu – 2/3

Wrong Turn 6

„Čas letí jako bláznivý, já nechytím ho, ani vy…“ božský Kája v tom má jasno a já s ním musím zas a znova souhlasit. Je to jako včera, kdy jsme se spokojeným pochrochtáváním sledovali, kterak rodinka kanibalů nahání v lesích Elizu Duschku. Jenže kdeže loňské pachy jsou, série Wrong Turn se v roce 2014 vyhoupla ke svému šestému dílu a Howard samozřejmě nemohl chybět.

Režie: Valeri Milev

Scénář: Frank H. Woodward

Délka: 90 min

Původ: USA

Rok: 2014

Hrají: Anthony Ilott, Aqueela Zoll, Sadie Katz, Roxanne Pallett

I když nechybělo mnoho a chyběl by. Kvalita tohoto mixu vyvražďovačky a buranského horroru každým dílem povážlivě klesala a jedinou jistotou se tak staly pouze postavy kanibalů, které si to bohorovně rázovaly z dílu do dílu a i já jsem už přestal počítat, kolikrát zemřely.

Šestý díl se vydal tam, kam se nakonec dostanou všechny slashery. Ne, vesmír to není, ten nás čeká tak někde kolem devítky, desítky. Tentokrát se podíváme trochu více do rodinného zázemí nenažraných zabijáků a nastíníme si něco z jejich historie. A tady se ke slovu dostává pravý americký buranov se vším tím znásilňováním, incestem a genetickými vadami.

Toto lákadlo každého fanouška zvráceností je však v úvodu umně skryto za pozlátko luxusního hotelu hluboko v lesích, který zdědí hlavní hrdina příběhu. Aby se v nově nabitém bohatství necítil sám, přiveze si s sebou dostatek mladého masa na porážku ve formě rozmazlených přátel. Ti mají ve zvyku intenzivně chlastat a ještě intenzivněji souložit, což je nutně předurčuje do role snadné kořisti.

Hlavní hrdina samozřejmě začne postupně odhalovat divoká tajemství své rodiny, která mu, jako správnému samci, velmi rychle zachutnají. No, a abychom tu měli alespoň jednu vyloženě kladnou postavu, tak tu je hrdinova nabíječka, která však zbytek rodiny láká hlavně coby dobře stavěná inkubační komora.

Wrong Turn 6 samozřejmě není žádná objevná pecka, která by redefinovala žánr nebo utkvěla na dlouhé roky v paměti. Je z něj však cítit láska k žánru, byť v té jeho nejpokleslejší podobě, a to se vždy počítá. Tvůrcům samozřejmě chyběly prachy a triky jsou tak většinou nechutně digitální, což brutálně snižuje jejich realističnost, ale nakonec to ani moc nevadí.

Celý snímek se totiž vymyká realitě a, vzhledem k plytké znalosti předchozích dílů, nejsem si ani jist, nakolik je konzistentní v rámci série. Pokud však máte chuť na buranskou podívanou ne nepodobnou předělávce 2001 maniaků, zkuste po něm sáhnout. Bavil jsem se výrazně více než u posledních pokusů o reinkarnaci Texaského masakru motorovou pilou.

Roman Kroufek

2/3

K-Horror – aneb o co jde v korejském horroru?

David Kalat, autor monografie věnované současnému japonskému horrorovému filmu, J-Horror, the Definitive Guide to The Ring And Beyond nemá žádných pochyb. Korejský horror je pro něj „prostě jen J-Horror natáčený v Koreji“ (1). Byť zkratka J-horror, jak je lehké si domyslet, znamená „japonský horror“, tento termín se nevztahuje k horrorovému filmu Země vycházejícího slunce obecně, ale pouze k jeho části, pro niž Kalat nachází trefné označení: „dead wet girl“ (2). Charakteristickými vlastnostmi základu J-horroru je totiž duch mrtvé představitelky něžného pohlaví a všudypřítomný motiv vody se symbolickými konotacemi. Je jasné, že duch mrtvé ženy/dívky a motiv vody s sebou přináší řadu dalších vlastností J-horroru, jako specifický styl nedořečené hrůzy, moderní entourage (scenérie moderních metropolí, technologie různého druhu atd.) nebo navázání na pro Asiaty všeobecnou víru v existenci nadpřirozených bytostí a jejich vztah s dočasným světem.

Je možné se ptát: proč o tom všem mluvím, když tématem tohoto článku má být korejský horror? Protože dvě věci jsou neoddiskutovatelné. Zaprvé, kdyby nedošlo k mezinárodnímu úspěchu Hideo Nakatova Ringu (1998), svět by se snad nikdy, a rozhodně ne v takové míře, nezajímal o filmový horror z tohoto regionu. Za druhé se naproti tomu nedá skrýt, že vliv estetiky J-horroru na strašidelné filmy ze sousedních zemí, přinejmenším v prvních letech přelomu století, byl jak značný, tak i viditelný. A přesto K-horror (z „korean horror“) hodně rychle nalezl svou vlastní uměleckou cestu, byť by bylo nepravdou, kdybychom prohlásili, že korejský horror se od vlivů J-horroru zcela osvobodil.

Filmová recyklace

Přišel čas položit nejdůležitější otázku: čím vlastně K-horror je? David Kalat tvrdí, že zkratka K-horror se vztahuje, v největším možném zjednodušení, k současným duchařinám, tedy tomu, čím ve své podstatě je J-horror. Ovšem duchařské příběhy (kuei dam), i přesto, že představují dominující směr korejských filmových horrorů, nijak nevyčerpávají bohatství subžánrů moderního horroru z Koreje. V tomto článku tedy používám termín K-horror v jeho obecném chápání, pojmenovávám jím zároveň jak duchařiny (např. Gabal), tak i filmy, které nejen že představují jiné žánry horroru, ale jejich žánrové zařazení je diskutabilní (např. Tel mi sseomding). Naštěstí na otázku, co je K-horror můžeme odpovědět ještě jinak: upozorněním na ty jeho aspekty, které se jeví nejcharakterističtější a nejvýznamnější.

Poslužme si za tímto účelem konkrétními filmovými příklady. Tohle je jeden z nich: Pon (2001) Ahn Byeong-ki. Na první pohled se děj filmu zdá být reinkarnací příběhu o vraždící videokazetě známého ze slavného Kruhu. I zde máme totiž co do činění s pomstou ze záhrobí, opět nás děsí dlouhovlasá Asiatka (tentokrát Korejka), a znovu se nástrojem pomsty ukazuje být všeobecně používaný přístroj – mobilní telefon a zase je hlavní hrdinkou mladá novinářka, snažící se rozlousknout temnou záhadu telefonátů ze záhrobí. Ahn ovšem chápe tyto podobnosti pouze jako výchozí body k odvyprávění vlastního, autorského příběhu o pomstě, lásce a mezilidských vztazích, založených na falši a neupřímnosti. Jeho film je možné vnímat také jako snad ne příliš pronikavý, ale trefný portrét společnosti současné Jižní Koree. Navíc, i esteticky se Pon rozhodně odlišuje od Nakatova filmu: je mnohem dynamičtější, efektivnější a když už je v něm možné zahlédnout nějaké vlivy, tak spíše amerického horroru. Výpůjčky z japonského horroru, jako dlouhovlasý duch nebo motiv pomsty ze záhrobí, jsou samozřejmě přítomné, ale zdají se být pouze povrchní. A stejně povrchní se zdá být počáteční pocit, že Ahnův film je pouze „kopií Nakatova horroru“. Protože tento film je ukázkou jedné z nejcharakterističtějších vlastností K-horroru, kterou nejlépe vystihuje slovo recyklace.

Jak známo, recyklace spočívá v: „opětovném přetvoření substancí nebo materiálů obsažených v odpadu ve výrobním procesu za účelem získání substancí nebo materiálu prvotního nebo jiného významu“ (3). Použijeme-li odpovídající analogii, můžeme tuto definici vztáhnout k „filmové recyklaci“, kde přetváření budou podléhat použité konvence, motivy, dramaturgické postupy a dokonce i filmové styly a žánry. V případě Pon bude součástí konvence ustanovené J-horrorem, která podlehla změně, například motiv pomsty ze záhrobí. V korejském filmu ducha zavražděné studentky ve světě smrtelníků drží ani ne tak pomsta jako spíše nenaplněná láska. Je to jen jedna ze součástí, kterou režisér podrobil „filmové recyklaci“, ale dokonce přetvoření pouze tohoto jediného zavádí do horroru novou kvalitu ve vztahu k originálu.

Ještě jasnějším příkladem „filmové recyklace“ je Gwoemul (2006) Bonga Joon-hoa, v němž byly přetvořeny takřka všechny základy konvence monster movies (však jde o film o velkém zmutovaném pulci, požírajícím lidi). Ať už jde třeba o titulní bestii, která místo toho, aby srovnávala města se zemí a exterminovala bezradné lidstvo, připomíná spíše obrovské, exotické zvíře, které uteklo ze ZOO a jeví se být nejšťastnějším, když ho nikdo nevyrušuje. Stejně tak i hlavní hrdina (vlastně antihrdina) je vzdálen postavě kladného vědce připraveného obětovat život pro záchranu lidstva a zneškodnění bestie. Podobných ústupků od všeobecně přijímané konvence je v Bongově filmu hned několik. Korejský režisér však recyklací neprohnal jen zápletku, obehrané motivy a dramaturgické úskoky, ale samotný horrorový žánr, když vytvořil horror, v němž největší hrůzu vzbuzují chtiví, pokrytectvím prolezlí lidé.

Gwoemul je také dokonalým příkladem následků použití filmové recyklace. Měnit filmové konvence můžeme mnoha způsoby, mimo jiné zaváděním elementů kanonických pro jiné žánry. V Bongově filmu je tak postava hlavního hrdiny smolaře figurkou typickou pro komedii a učinění z netvora „komorní“ zvířátko, snažící se pouze přežít v nehostinném prostředí, zvýrazňuje jiné aspekty filmu: ocenění rodiny, kritiku korejské společnosti nebo satiru korejsko-amerických vztahů, tedy elementy typické pro jiné žánry. Následkem filmové recyklace je totiž hybridizace.

Korejský hybrid

Překračování žánrových a estetických hranic není ve světě asijského horroru nic nového. Ba naopak, v době všudypřítomného postmodernismu je to všeobecně využívaná praxe. Ale hybridizace, na niž narážíme v korejských horrorech, není pro postmodernismus typickým slučováním vysokého umění s nízkým, nýbrž spojováním paralelních žánrů. Neboť jako jediní z Asiatů se Korejci vyškolili ve spojování horroru s prvky sociálního nebo etického dramatu. „Filmový slovník“ uvádí, že tématem psychologického filmu jsou „(…) emocionální a psychické problémy hrdinů, jejich konfrontace s traumatickým dětstvím, nemožností vzpamatovat se po tragické nehodě nebo smrti nejbližších osob (…) a také narůstající psychická degradace, způsobovaná emocionální krizí, schizofrenií, stavem dojímající, melancholické reflexe (…)“ (4). Spojení horroru s psychologickým dramatem se nečerpá pouze v tématice, ale také ve využití takových prvků psychologických filmů, jako budování psychologie postav, narůstající dramaturgické napětí, zvláštní role hudby a zvukových efektů apod.

Snad nejvýznamnějším představitelem mixu horroru a psychologického dramatu je příběh dvou sester Janghwa, Hongryeon (2003) Kim Ji-woona. Na první pohled to je film o strašidelném domě, ale společně s rozvinutím děje odhalujeme, že meze horroru o domě, v němž straší, a dokonce podobnosti k J-horroru, které se v tomto filmu objevují (pomsta ze záhrobí, dlouhovlasé upírky, temná minulost zahalena tajemstvím), jsou v podstatě druhořadé vzhledem k rozehrávajícímu se dramatu hlavní hrdinky. Dramatu, které – dodejme – takřka věrně ilustruje výše použitý citát z „Filmového slovníku“. Jen pro úplnost doplňme, že v Kimově filmu můžeme objevit i jiná „cizí tělesa“, než jen prvky psychologického dramatu (např. thriller nebo rodinné drama).

Nejpřekvapivější na korejských „mixech“ však není to, že jejich tvůrci nemají žádné zábrany využívat často odlišné filmové žánry (horror a komedie), ale to, že tyto žánrově-stylistické koktejly vycházejí výborně. Je totiž potřeba hodně schopností, aby se např. horror sladil s komedií. Korejci tohle umění zvládají, o čemž je možné se přesvědčit, zhlédneme-li, pravda, dokonalosti vzdálené, přesto povedené komediální horrory (Gwishini sanda, Sisilli 2km nebo Gumiho gajok, který je navíc… muzikálem).

Největší uměleckou hodnotu však nepochybně obsahuje již zmíněný Janghwa, Hongryeon. Artovost tohoto snímku je ostatně zajímavým příkladem filmu, který má v největším možném měřítku recyklovaný charakter, přesto je imitací jen zdánlivou a povrchní, ale řemeslo v tomto případě dosahuje natolik dokonalé úrovně, že se stává uměním. A dodejme, že Kimův film není jen perfektní realizací, ale také obsahem, který má spíše rozměr antické tragédie než mělké schématické duchařské povídačky.

Řemeslník-umělec

Art-house horrory, tedy umělecké horrory, jsou další vlastností jihokorejského horroru. Je těžké říci, zda se jich v této zemi produkuje více, než kdekoliv jinde na světě, ale faktem je, že tvoří významnou skupinu. Kromě Janghwa, Hongryeon je třeba zmínit Akasia (2003), Jigureul jikyeora! (2003), 4 Invong shikta (2003), Geomi sup (2004), Shinderella (2006), Bunhongsin (2006), Gidam (2007), Byeolbit soguro (2007), Yoga Hakwon (2009), Bakjwi (2009) nebo v uměleckém přístupu k horrorovému žánru nejkrajnější – „horror o duchách bez duchů“, Soreum (2001). Uměleckost těchto filmů nespočívá nutně v jejich originálnosti a inovativnosti, ale spíše na perfektní realizaci s hlubokým, pronikavým zamyšlením nad povahou člověka a obklopujícího jej světa.

Již jsem zmínil, že ne všechny korejské artové horrory vynikají originalitou všech svých prvků (např. Bunhongsin), přesto nepřestávají být uměleckými díly. Reprezentují totiž virtuózně uskutečněnou filmovou recyklaci. Možná by se dalo říci řemeslo dovedené k uměleckosti.

Andrzej Pitrus v článku Kino je někde jinde publikovaném v Kinie dokonce tvrdí, že imitačnost korejského populárního filmu (a tedy ne jen horrorového) je vlastností, která kinematografii z Korejského poloostrova odlišuje. Je to špatné? Pitrus objasňuje: „V západním pojetí dobré i zlé může být to, co je zcela autonomní. Z asijského pohledu – obdiv může vzbudit také kopie, pod podmínkou, že vychází z pod ruky mistra. Umělce, ale řemeslníka“ (5). Samozřejmě, že rozhodná většina korejských horrorů jsou díla řemeslná. „Řemeslná“ v tomto případě znamená: neobvykle efektivně zrealizovaná, profesionálně natočená, vizuálně atraktivní (vysoká kvalita realizace je ostatně takřka norma mezi představiteli korejského horroru). Se zápletkou už je to trošku horší, obzvláště, máme-li na mysli filmy, které „napodobují“.

V korejském horroru narazíme také na filmy, jejichž tvůrci nemají ambice cokoliv přetvářet, a už vůbec ne vytvářet novou kvalitu z toho nejrecyklovanějšího odpadu – zcela se spokojují s věrným opakováním pravidel a příběhových schémat známých z originálů. V tomto ohledu je standardním příkladem Jiikhimyeon jukneunda (2000) režisérů Kim Gi-hun Kima a Kim Jong-seoka, který je korejskou verzí I Know What You Did Last Summer (1997) Jima Gillespieho a z novějších příkladů 7 Kwang Gu (2011), v němž se do očí bijící podobnost s americkou vetřelčí tetralogií, The Thing (1982), Leviathan (1989) a dokonce i s Gwoemul nejeví vůbec náhodná.

A ještě jedna věc. „Artové horrory“ vznikají nejen v Jižní Korei – v tomhle jejich výjimečnost nespočívá. Výjimečné je totiž to, že mnoho z nich je chváleno nejen filmovou kritikou, ale navíc dosahují komerčního úspěchu. Tak jako Janghwa, Hongryeon, který vidělo přes tři miliony Korejců nebo Bakjwi Park Chan-wooka s návštěvností přes dva miliony diváků. Neboť v protikladu k japonskému filmovému horroru, kde artové horrory režírované mimo jiné Kiyoshi Kurosawou, S. Tsukamotem, Sionem Sonem, Takashi Miikem (některé filmy), G. Ishiiem a jinými, jsou navštěvovány jen nepočetnou diváckou základnou filmových maniaků, korejské horrory s vysokými uměleckými hodnotami mohou počítat s milionovou návštěvností, aniž by při tom cokoliv ztratili ze své artovosti. To je další pozitivní následek mistrovství filmové recyklace, kterým vládnou Korejci.

Shrnutí

Popisuje tedy vyčerpávajícím způsobem K-horror jedno slovo „recyklace“? Jasně, že ne. Ale schopnost korejských tvůrců osvěžovat ohrané zápletky a postupy, tvůrčí přetváření všeobecně známých vzorců se mi zdá podstatnou vlastností korejského filmového horroru. Podstatnou také proto, že, jak píše Pitrus, nejen filmový průmysl, ale i korejské hospodářství tuto recyklační metodu využívá k vytváření nových kvalit a zdokonalování těch, které již existují (6). Horror je v tomto ohledu pouze málo významným příkladem skutečnosti těchto metod. Navíc, vždyť právě na schopnosti neustálého přetváření zastaralých formulí a konvencí, nejen horrorový film, ale film obecně, zakládá svůj úspěch. Korejci stále mají ještě hodně co říci… tedy spíše natočit.

POZNÁMKY:

(1) David Kalat, J-Horror: The Definitive Guide to The Ring And Beyonds, New York 2007, str. 181.

(2) Tamtéž, str. 9.

(3) http://slownik.ekologia.pl/115_Leksykon_ekologii_i_ochrony_srodowiska/410_1_R_0_recykling.html

(4) Rafał Syska (red.), Słownik filmu, Kraków 2005, str. 150.

(5) http://film.onet.pl/wiadomosci/publikacje/artykuly/4-festiwal-filmowy-era-nowe-horyzonty-cieszyn-2004,2,3804797,wiadomosc.html

(6) Tamtéž.

Krzysztof Gonerski

Přeložil: Honza Vojtíšek

SZM: „Niektoré staršie paní si spomínali, že presne tak to bolo.“

Socialistické mordkyně zombíků vtrhly na plátna československých kin a klubů a září jako čerstvě prolitá krev. Bylo by neodpustitelné, kdybychom si toho nevšimli a nenatáhli na skřipec někoho, kdo v nich má prsty. O otázky se soudružsky rozdělili Roman Kroufek s Honzou Vojtíškem, vyslýchat se nechali scénárista, režisér, herec a kdo ví co ještě všechno v tom filmu dělal, Rastislav Blažek a producent Roman Mališka.

Kolik času uběhlo od úplně prvotního nápadu natočit Socialistický Zombi Mord (SZM) k premiéře? Kolik času zabralo samotné natáčení?

RB: No scenár sme začali písať v 2005 a rozhodnutie došlo ešte predtým, takže celková realizácia bola cca 9 rokov. A natáčanie zabralo okolo pol roka, ale keďže tam boli výrazné prestávky, často v dĺžke aj viac ako 3 mesiace tak posledné zábery sme dotočili v roku 2008. Nuž nie sú prachy, nieje muzika.

Jaký byl konečný rozpočet filmu? Místy, hlavně ze začátku, to vypadá na amatérské poměry docela drahé. Kde všude jste peníze (ale třeba i lokace, interiéry) sháněli? Jak přejí slovenští sponzoři a investoři horrorovému žánru?

RB: Peniaze sme sa snažili zohnať kde sa dalo, ale nakoniec to skončilo tak že sme sa na to poskladali z vlastných úspor. Prvotný rozpocet bol 280 000 sk (cca 10 000€) ale časom sa to ešte navýšilo. Prachy išli hlavne do prenájmu priestorov a na rekvizity a kulisy. Zvyšok zhltla postprodukcia.

A sponzori neprajú, pretože miera pirátstva je taká veľká, že by to nebola investícia, ale dar. A kto by chcel len tak vyhodiť peniaze na to, aby si to niekto zadarmo z torrentu pozrel? (okrem teda bláznov ako sme my?)

RM: Prvotný rozpočet na film bol idealistických 3.000,- EUR ale celkové náklady na výrobu sa vyšplhali do finálnej podoby filmu niečo cez 19.000,- EUR. A treba tiež spomenúť, že tvorcovia filmu na ňom pracovali zadarmo tisícky hodín. Peniaze sme sa vyskladali z vlastných zdrojov, celkovo štyria ľudia poskytli vlastné financie na výrobu. Zohnať peniaze na takýto projekt bolo v tej dobe nemožné, boli sme všade slušne odmietaní. Situácia je možno dnes už iná, uvidíme keď budeme zháňať finančné prostriedky na ďalší projekt.

Proč jste se rozhodli pro socialistický retro look, když je to na první pohled evidentně (nejen finančně) náročnější? A herečky moc socialisticky svazácky nevypadají. Měly vůbec tradiční socialistické bobry?

RB: To bola vlastne základná myšlienka odvodená z mangy a akčných filmov. Prosto baby v školských uniformách a veľké zbrane a teda aj skutočné, nie len tie ženské. A jediné obdobie, kde mali žiačky uniformy (aj keď len príležitostne) bol socializmus a zväzáčky. Lenže po pozretí ako reálne uniformy vyzerali sme nechceli, aby to bolo suché a nesexi a tak sme tie uniformy vylepšili. A čuduj sa svete, niektoré staršie paní si spomínali, že presne tak to bolo. Bobry nevieme, nekontrolovali sme či baby až tak využili Stanislavského metódu.

RM: Bobry ani ich okolie sme bohužiaľ nevideli...

Jak obtížně se vám vlastně sháněli rekvizity? Např. staré škodovky, s nástřikem Veřejné bezpečnosti…

RB: No ťažko. Chceli sme pôvodne policajný žigulák, ale zohnali sme len škodovku za nejakých 2700 sk a bez STKáčky. Prestriekali sme ju sprejmi a bolo. Ostatné autá zapožičali kamaráti.

Notně, pro blaho libida moderního diváka, upravit uniformy svazaček byl záměr, nebo jste prostě nesehnali originály?

RB: Jednoznačne zámer.

Role školníka evidentně potřebovala někoho, kdo zvládá alespoň trochu plynně mluvit rusky. Nakonec podle jména herce lze usuzovat, že s ruštinou neměl žádný problém. Jak dlouho jste ho hledali?

RB: Potrebovali sme herca, ktorý by zahral ruského školníka a rovno na kasting nám prišiel ukrajinský školník. No nezober ho.

Jak probíhá natáčení filmu, který má dva režiséry a jednu režisérku?

RB: Demokraticky. A to je niekedy na škodu. Ale pri nedostatku peňazí to bolo paradoxne nakoniec prospešné pretože "každý chvíľu ťahal pílu".

Natočili jste před SZM ještě něco, nebo je to váš první film? Proč jste se rozhodli hned pro celovečerní formát, který většinou funguje jako spolehlivý zabiják amatérských snímků?

RB: Je to náš prvý celovečerný film. Predtým sme nakrútili iba kraťasy a jeden stredometrážny film Tehlo. Ktorý bol mimochodom tiež horor, aj keď parodický. No a keď sa chce človek posunúť ďalej, musí spraviť niečo viac, nie sa len točiť dokola v kraťasoch. Ale je pravda, že sme mali ešte aspoň rok počkať.

Kdo pracoval na maskách a tricích, které minimálně ke konci filmu vypadají už docela pěkně?

RB: Tak tejto úlohy sa zhostili dve Zuzky a to Zuzana Paulini a Zuzana Fiebigerová. Chceli sa to naučiť a tento film bol ideálna príležitosť. Dnes už vedia samozrejme omnoho viac a preto je niekedy traumatizujúce pre nich pozerať svoje staré práce. Ale ja si myslím, že do toho filmu sú presne také aké majú byť.

Jaké byly největší překážky při natáčení?

RB: Peniaze a nedostatok skúseností.

Jakožto milci klasických old school zombie se nemůžeme nezeptat, proč jsou socialistické zombie tak rychlé a akční?

RB: Aby nepôsobili komicky, ale nebezpečne.

RM: Pretože sú to mladé študentské zombie, ktoré ešte nestihli poriadne vyhniť.

Mohli byste v krátkosti říci pár slov o lidech, co se na filmu podíleli? Tedy režie, scénář, hlavní herci/herečky a ostatní důležití členové a členky štábu? Byli to všechno přátelé a kamarádi, nebo jste je hledali podle profese, schopností a v případě herců/hereček konkursem?

RB: Hercov sme našli konkurzom. Na ten nám prišlo cca 300 ľudí. A zvyšok štábu sme dali dokopy už počas našich predchádzajúcich projektov. Ale počas nakrúcania sa k nám pridali aj niektorí ľudia z komparzu a pomáhali dobrovolnícky. Kaskadérov nám zasa robili ľudia z klubu historického šermu Vargar. Pri najpočetnejších scénach vypomáhali aj ľudia z AnimeCrew.

Co vás obecně ovlivnilo, nejen vyloženě při nebo pro natáčení SZM, ale k natočení horrorového filmu obecně? Kde jste brali inspiraci?

RB: Na začiatku bola porada hlavných čelnov našej skupiny a zhodli sme sa na tom, že pôjdeme do celovečerného filmu, ale iba takého ktorý chceme robiť všetci. A tento námet všetkých tak nadchol, že ostatné už išlo samé.  Sme totiž fanúšikovia hororu a akčných filmov. Plus horor je základný žáner a v našom prípade, keďže tam bolo aj veľa akcie, tak sa ľahšie stratí začiatočnícke herectvo.

Jaká je současná existence filmu? Kolik má za sebou projekci, kde všude je možné jej vidět? Utržil už nějaké výrazné úspěchy? Je veřejně sehnatelný? Případně kdy bude?

RB: Film si distribuujeme sami a premietame ho v mestských jednosálových kinách. Úspech je už len to, že väčšine ľudí, čo film vidia, sa páči. A pracujeme na DVD, malo by byť hotové v decembri 2014.

RM: Film sa premietal na viecerých filmových festivaloch na Slovensku a bol premietaný vo viacerých lokálnych mestských kinách, ktoré prejavili záujem. Momentálne dobiehajú premietania v novembri a pripravujeme vydanie na DVD a distribúciu cez internet tzv. VOD. Dátumy nechceme sľubovať aby to zase nebolo osem rokov, ale budeme fanúšikov o vydaní a ďalšej distribúcii včas informovať na našej FB stránke alebo stránke filmu.

Co od vás můžeme očekávat do budoucna? Už na něčem pracujete? Ať už společně nebo samostatně?

RB: Ja osobne na ničom nepracujem, pretože ešte stále si tento film pýtal celého človeka. Ale do budúcnosti by som rád spravil jedno sci-fi. Ostatní rôzne, pretože po filme sme sa rozdelili.

RM: Určite zase niečo šialené, ale hádam za kratší čas a v lepšom prevedení.

Ďakujeme za rozhovor a česť ďalšej práci.

Socialistický Zombi Mord

Jen co jsem dokoukal a dopsal recenzi na Zombeavers, vrhl jsem se na ještě větší zombie bizar. Vždyť co by mohlo být pro našince zajímavějšího, než celovečerní slovenský retro horror, plný oživlých mrtvol. No dobrá, několik atraktivnějších věcí mne napadá, ale víte, jak jsem to myslel. Prostě spojení Slovenska a zombie se ode dneška nebude užívat pouze v souvislosti s Elánem a Mečiarem.

Režie: Rastislav Blažek, Peter Čermák, Zuzana Paulini

Scénář: Rastislav Blažek, Peter Čermák, Zuzana Paulini, Igor Kovacs

Délka: 94 min

Původ: Slovensko

Rok: 2014

Hrají: Boris Bitukov, Viktor Gschweng, Hanka Harencarová

V recenzi se záměrně vyhnu většině zákulisních informací, které vám v mnohem syrovější podobě zprostředkuje rozhovor v tomto čísle Howarda. Zaměřím se tedy pouze na výsledek, který ze všech těch peripetií vylezl. Už od prvních záběrů si uvědomíte několik věcí. Jednak autoři mají k žánru vztah a rádi si s ním a v něm hrají. Dále snímek vypadá dražší, než pravděpodobně byl a retro pojetím si autoři jistě přidělali hromadu starostí. No, a nakonec uklidňující zjištění, že herci ve slovenských nezávislých horrorech neumí hrát stejně, jako ti v českých.

Příběh je v rámci subžánru víceméně klasický, s několika rozkošnými odchylkami od zaběhnutých klišé. Mezi standardní propriety rozhodně patří původ oživlých mrtvol, za který jsou odpovědné jak jinak, než ozbrojené složky. Mezi nedobrovolnými dárci masa pak drtivě převažují teenageři, což je dáno jednak standardy amatérských filmů, jednak faktem, že se většina děje odehrává ve škole.

A to je první z několika zábavných odchylek od normálu. Zombie sice nahání své oběti v uzavřeném prostoru, což jistě není znakem originality, ale tím prostorem je škola, což s sebou nese zajímavé momenty. Například postavu školníka s militantní minulostí, který velmi rychle odhalí budoucí vývoj situace a rozhodne se zasáhnout dle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Mimochodem školník je nejzábavnější a nejlépe zvládnutá postava.

Zábavná je i snaha autorů nastolit retro feeling, což se daří s rozdílnými úspěchy. Zásahový vůz Veřejné Bezpečnosti startuje nostalgii, aby ji stejně rychle zabrzdil vzhled skoro všech herců, kteří mají ke klasickým pionýrům na míle daleko. Celkově ale přístup autorů v tomto směru vnímám pozitivně.

Výtky, které k SZM mám, jsou až trapně schematické a mohl bych je s úspěchem aplikovat na prakticky každý podobný pokus. Největším zabijákem je celovečerní formát, který se autorům nedaří naplnit, a bojím se, že by se to nepovedlo, ani kdyby režisérů bylo patnáct. Při obou projekcích jsem se tak po nějakých 30 minutách začal nudit. O nehercích jsem již psal, trochu je vyvažují tu a tam povedené triky. Za další negativum čistě subjektivně pokládám pokusy o humor, které v podobných dílech většinou maskují autorskou nemohoucnost a opravdu vtipných momentů je zde až překvapivě málo. Holt ne každý je Peter Jackson, i když si to o sobě skoro každý myslí.

Sestříhat to na údernou půlhodinku, měli bychom před sebou jeden z nejzajímavějších slovenských kousků. Takhle se nemůžu ubránit pocitu, že za cenu celovečerní stopáže zůstala kvalita samotná někde na půli cesty možností autorů. Stejně jako mé hodnocení.

Roman Kroufek

2/3

Strach a smrt v díle Jaroslava Foglara

“Veliké a děsivé tajemství leželo zaprášené někde ve spleti ulic města, v tajemných zákoutích, dvorech a věžích. Tajemství, kolem kterého přecházely celé generace hochů, až osud rozhodl, aby Rychlé šípy začaly nevědomky rozplétat jeho vlákna, zamotaná a zpuchřelá.”

(Záhada hlavolamu)

Minule jsem pitval pozapomenutý horrorový odkaz humoristy Švandrlíka, dnes si posvítím na dalšího populárního domácího autora, jehož si nespojujeme s horrorem, ačkoli v jeho díle o horrorové prvky není nouze a některé jsou dokonce notoricky známé.

Řeč je o Jaroslavu Foglarovi a jeho románech a komiksech pro mládež, které odchovaly už několik generací čtenářů, včetně autora tohoto článku. Snad nikdo nerozuměl klukovské duši a touze po dobrodružství tak, jako duchovní otec ikonického chlapeckého klubu Rychlé šípy, vedeného největším správňákem všech dob, Mirkem Dušínem. Foglar se při psaní opíral nejen o vzpomínky na vlastní dětství, ale především o bohaté zkušenosti skautského vedoucího a svou tvorbou skauting zároveň propagoval. Jeho mottem bylo, že užitečnost knihy je důležitější než její umělecká úroveň a jeho modus operandi spočíval právě ve zručném zabalení výchovných a vzdělávacích snah do atraktivních dobrodružných příběhů, které mohli čtenáři prožít taky, pokud byli ochotní zvednout zadek.

Hlavní role v jeho knížkách a komiksech hrají prepubertální městští hoši, nacházející východisko z každodenní nudy a správný životní směr v hlubokém přátelství s jimi obdivovaným, charakterově i fyzicky dokonalým a inspirativním vrstevníkem nebo s partičkou správných kamarádů. Partičky řečené kluby mívají svou základnu - klubovnu a podnikají dobrodružné výpravy po městě i do přírody, jež jsou obvykle korunovány letním táborem.

Kde je v tom nějaký horror? Inu, specialista na romantiku klukovských dobrodružství se nezalekl ani romantiky temnější, ze které kdysi vyrostl horrorový žánr. Už jako dítě miloval tajemné příběhy a jako dospělý se po nich přímo pídil a používal je jak ve své tvorbě, tak při práci s mládeží. Třebaže se vyhýbal nadpřirozeným motivům, byl mistrem ponuré atmosféry, záhad a po letech rozplétaných starých tragédií, a své hrdiny často paralyzoval dlouhodobým strachem, vystavoval okamžikům intenzívní hrůzy, nutil bojovat o holý život, anebo je konfrontoval se smrtí v jejich okolí. To vše a ještě více najdeme v jeho klíčových dílech, jako je prvotina Přístav volá, Chata v Jezerní kotlině a hlavně jeho opus magnum, stínadelská trilogie Záhada hlavolamu, Stínadla se bouří a Tajemství Velkého Vonta, ale i v pozdějších pracech (komiksová trilogie Modrá rokle, Ztracený kamarád a Jeskyně Saturn, Strach nad Bobří řekou) a povídkách. Pojďme se tedy na foglarovský horror podívat pěkně zblízka.

1.    Foglarovský soumrak

„Začalo se podivně stmívat a mnohem dříve než jindy. Zdálo se, že se blíží bouřka. Bylo ji cítit ve vzduchu, les temně hučel vzmáhajícím se větrem. Nastal neklidný, strašidelný soumrak.“

(Vrah přijde v noci)

Na chlapecký tábor v lesích nebo na město padá podivný předčasný soumrak s bouřlivou nocí a na postavy padá úzkost a strach z neznámého nebezpečí, které v tu dobu ožívá a ohrožuje je na životě. Mnohá Foglarova díla dýchají tísnivou atmosférou, při jejímž budování si autor pomáhá v prvé řadě popisem sychravého počasí. Nejlépe je to vidět na malém prostoru jako v povídce Vrah přijde v noci. Skautský vedoucí je v ní varován policií, že k jeho táboru míří vrah na útěku, a zatímco před ním tábor zabezpečuje, nad krajem se zlověstně rychle smráká a přichází noční bouře, což průběžně umocňuje hrdinův strach:

„Od kopců za řekou se ozvalo vzdálené zlověstné zadunění hromu. Nebe se občas rozsvítilo bleskem. Celý kraj dostával v sinavém přísvitu děsivý a neskutečný vzhled. A v lese se přitom osvětlily kmeny stromů, tisíce stínů tančilo mezi nimi a zdálo se, že za každým stromem číhá přikrčená lidská postava. Uvědomil jsem si, že mám strach.“

(Vrah přijde v noci)

„A v té noci plné neklidu a šumu v korunách stromů dělo se něco divného v táboře!“

(Hoši od Bobří řeky)

Zásadně za zhoršených klimatických podmínek útočí tajemný stalker v Chatě v Jezerní kotlině z roku 1939 (“A pak - všechny ty divné návštěvy - což jsem si uvědomil až později - přicházely jen za ošklivých větrných večerů, kdy pršelo nebo bylo sychravo či vůbec bylo nepříjemné počasí.”) a když ve Strachu nad Bobří řekou (1991) vtrhne do Československa nacistická armáda, stane se tak za hrozné sněhové vánice.

„Jen mlhy, mlhy, zasmušilé černé nebe a brzké soumraky se ukládaly nad městem. A snad to byly právě ty podivné nezimní večery, zahalené do mlhavé tmy, co jednomu z chlapců kteréhosi dne vnuklo takřka úděsnou myšlenku.“

(Strach nad Bobří řekou)

„Vítr naříkal ve vikýřích. Z blízkých sadů harašilo po ulicích suché spadalé listí. Po nebi se v divém zmatku honila roztrhaná mračna a mezi nimi chvílemi prohlédl úzoučký srpek měsíce. Někde daleko začal výt v některé kůlně pes, dlouze a naříkavě. Oběma hochům se večer nikdy nezdál být tak příšerný a strašidelný.“

(Přístav volá)

Ve městě se pak Foglar opírá vedle nevlídného počasí i o genius loci starých čtvrtí s pochmurnou, chaotickou architekturou, po setmění matně osvětlenou nazelenalým svitem pouličních plynových lamp, hlavních symbolů foglarovské městské romantiky. Ale o tom víc v dalším bodě.

2.    Kdo se bojí, nesmí do Stínadel!

„Byla to čtvrť starodávných spletitých uliček, všelijak točených, křivolakých. Tajemné domy a domečky se tísnily v ustavičném šeru a na jejich malé zapáchající dvorečky málokdy zasvitlo slunce. Mnohé uličky tu spojovaly tmavé průchody, pro neobeznámeného chodce naprosto nepozorovatelné. (…) Lampáři rozžehávali plynové lampy. Každá rozhodila kolem mihotavou zelenou zář a lidé v jejím okruhu se svými mrtvolně bledými obličeji vypadali jako duchové.“

Poznáváte ji? Tu starou, ponurou a záhadnou čtvrť, nejstarší část města, kam nechodí slunce ani elektřina, pročež její úzké a křivolaké uličky po setmění ještě stále zalévá charakteristické zelenavé světlo pouličních plynových lamp, přispívající k jejímu přízračnému, skličujícímu vzhledu. Čtvrť se špatnou pověstí, opředená legendami, která každého dobrodružství lačného hocha neodolatelně láká jako siréna a proto se tam opakovaně vydává, i když je to obvykle minimálně o držku. Stínadla!

Až na to, že to nejsou Stínadla. Píše se rok 1934, první stínadelský román vyjde až za sedm let a čtenáři čtou výše uvedenou ukázku v historicky první foglarovce Přístav volá. Pasáž se týká titulní Přístavní čtvrti, o níž se dále dozvídáme:

„Přístavní čtvrť měla velmi špatnou pověst. (…) Došlo zde také víc než kde jinde k mnoha hrubým zločinům, i několik hochů se zde ztratilo, aniž byli kdy vypátráni. Nechoďte do Přístavní čtvrti! Nechoďte do Přístavní čtvrti! (…) Říkalo se také, že v Přístavní čtvrti v podvečer, když už je v jejích uličkách tma, chodí muž se zrůdně utvářenou hlavou, který sbírá odpadky a živí se jimi. Jeho zjev je prý tak hrozný, že musí mít hlavu zabalenou do šátku, aby aspoň trochu zakryl její znetvoření a nemůže jít po ulici za denního světla.“

Přístavní čtvrť je prototypem foglarovské tajemné čtvrti, do níž po vzrušení bažící hrdinové podnikají často riskantní průzkumné výpravy, tak jako chodil Foglar v dětství zkoumat magické uličky Staré Prahy, které ho uhranuly na fotografiích Josefa Šetelíka. Na tomto motivu postavil své nejslavnější dílo, stínadelskou trilogii, jejíž první díl, Záhada hlavolamu, vyšel knižně v roce 1941. Po komiksech v Mladém hlasateli se tu čtenáři opět setkali s oblíbenými Rychlými šípy a poprvé se s nimi vydali do mysteriózní čtvrti s originální a propracovanou mytologií, do čtvrti, kde záhady a nebezpečí číhají doslova na každém kroku - do Stínadel!

„Stínadla! Tajuplná, nebezpečná čtvrť, do které se teď už zase několik týdnů neodvážil ani jeden chlapec z Druhé strany. Čtvrť propletená křivolakými uličkami s nesčetnými schůdky a zábradlíčky, uličkami škrábajícími se vzhůru do kopců a zase řítícími se jako do hlubiny, plná průchodů s nezbádanými tajemnými zákoutími a záhadnými dvorečky za zdmi domů. A v tomto bludišti žijí spousty hochů, kteří jsou docela jiní než hoši z kterékoli jiné čtvrti města. Uzavření do sebe, nepřátelští vůči každému chlapci, který zde nebydlí a sem nepatří.“

(Stínadla se bouří)

Zatímco v Přístav volá Foglar strašil jen dále nerozváděnou zmínkou o zmizelých dětech a epizodkou se znetvořeným mužem, pro Stínadla si vymyslel jedinečné dětské pozadí i památný přízrak - Vonty a Široka. Oni do sebe uzavření, nepřátelští chlapci, kteří mají vlastní pozoruhodnou, hierarchicky uspořádanou organizaci bez dospělých s bohatou historií a tajnými rituály, jsou dobrým důvodem, proč se ve Stínadlech neustále ohlížet přes rameno. A zvednete-li pohled k černým obrysům stínadelských střech, možná uvidíte přeskakovat z jedné na druhou Široka, nepolapitelného enigmatického fantoma v bílé masce. Navíc ve vontských, potažmo stínadelských skříních se skrývá tolik děsivých kostlivců, že není divu, že při pronikání sem Rychlé šípy přepadají podobné úzkostné pocity jako Jiřího na útěku z Přístavní čtvrti.

„Když most přebíhal, připadalo mu, jako by unikal z nějakého hrůzného chapadla.“

(Přístav volá)

„Za několik minut došli k Rozdělovací třídě, přeběhli její koleje a Stínadla je pohltila jako nějaká veliká černá nestvůra.“

(Stínadla se bouří)

„Byli v nepřátelském cizím území, byli ve Stínadlech. Vniknutí sem působilo na ně dojmem vpadnutí do černé neznámé vody s bahnitým dnem.“

(Záhada hlavolamu)

A jak už jsou Rychlé šípy uvnitř, Stínadla se intenzivně vsakují do všech jejich smyslů. Vedle specifické architektury a pouličního osvětlení patří k místnímu koloritu i pach zatuchliny („Podivný zápach úzkých uliček, který nebylo cítit nikde jinde než tady.“), nebo pravidelné vyzvánění kostelních zvonů, které mají každý své jméno:

„Večerní zvony se rozhlaholily do tmy, dnes jakoby nějak výhrůžně. Snad jen mlha tak zkreslovala jejich zvuk! (…) „A co je tohle? - Slyšíte to? - Jaký je tohle zvon?” stísněně šeptl Rychlonožka. Jeho tvář přelétl podivný výraz strachu. “Ten jsme tu ještě neslyšeli! Není to -- není to Umrlčí prst? Víte, když někdo umře--”“

(Stínadla se bouří)

Strašidelnou zvukovou kulisu ve Stínadlech netvoří jen zvony, ale i vontská válečná píseň, ohlašující skutečnou, všudypřítomnou hrozbu:

„A z bludiště stínadelských uliček sem zaznívala bojovná píseň Vontů. Neměla žádná slova, byl to bezeslovný nápěv, nahánějící hrůzu.“

(Záhada hlavolamu)

Bezeslovný nápěv nahánějící hrůzu, který se mimochodem vyskytl u Foglara už dříve:

„Zase chvíli poslouchali. Bylo slyšet kvílení větru, ale opět a opět se ozýval zpěv, podivný a strašidelný, beze slov a často bez nápěvu! Pavel cítil, jak mu mráz běží po zádech.“

(Chata v Jezerní kotlině)

A kde se vzal samotný název Stínadla? V Záhadě hlavolamu Foglar naznačuje jeho možnou odvozenost od dříve zde snad stojícího popraviště (staročesky stinadlo), což ve stejnojmenném černobílém seriálu z roku 1969 ilustruje použitý erb Stínadel s obrázkem popravčí sekery. Miloš Dvorský v knize Mýtus jménem Stínadla pak vysvětluje, že v 19. století Mácha, Erben a další obestřeli romantickým tajemnem nejeden šibeniční vrch, což milovníku a sběrateli morbidit Foglarovi jistě neušlo. Název Stínadla lze ale také vztáhnout ke stínům, ve kterých se tato čtvrť utápí, a někteří v něm vidí dokonce akronym se skrytým významem, např. stín a dlažba nebo Ústí nad Labem. Podle Dvorského ale byla inspirací názvu spíše skutečná ulice a sídliště Stínadla v Ledči nad Sázavou, kam Foglar v dětství dojížděl za příbuznými. Asanace Stínadel pak měla být tématem plánované čtvrté knihy o nich s pracovním názvem Budou se Stínadla bourat?, k jejímuž napsání se ale spisovatel už nedostal.

„Pak ještě lampáři s dlouhými tyčemi v rukou začali rozžehávat plynové lampy a jejich žlutozelené mihotavé světlo změnilo ulice i uličky a zákoutí ve strašidelné bludiště. (…) Sem kdybych šel milionkrát, tak budu vždycky mít strach,” začal Rychlonožka zase svoje sýčkování, doprovázené ještě neklidným otáčením se dozadu.“

(Tajemství Velkého Vonta)

Kde ještě najdeme u Foglara výpravy do starobylých a mystických městských zákoutí? Tajemná Řásnovka (1965) nás seznamuje se stejnojmennou čtvrtí, podobně jako Stínadla se vyznačující zvláštní semknutostí místní mládeže a to díky foglarovské stolní hře Fan-tan. Jinak ale jde o moderní a rušnou čtvrť protkanou železnicí, která sice na počátku působí na hrdinu přízračně, ale kde mu nehrozí žádné zvláštní nebezpečí, naopak tu na útěku z domova nachází dočasné útočiště.

Rok po Řásnovce Foglar vydal Poklad Černého delfína (1966), kde výjimečně lokalizuje i přiznává svou inspiraci, když vysílá dvojici kluků do “uliček staré Prahy, do bludiště uliček a plácků a tajuplných zákoutí, kde večer ještě hoří starodávné plynové lampy a kde je plno stínů.”  V komiksu Modrá rokle (1984) se hlavní hrdina vydává do nejmenované okrajové čtvrti pátrat po svém sportovním rivalovi a místo něj tu nachází nové kamarády, nepřátele i záhadu.

Ve Strachu nad Bobří řekou, volném pokračování Hochů od Bobří řeky, nachází chlapecký klub dočasnou klubovnu v opuštěné věži u kanálu ve staré a spletitě uspořádané čtvrti V závětří, kde žijí hlavně velmi staří lidé. Faktem ale zůstává, že zdaleka nejlépe tento svůj motiv Foglar rozvinul ve zmíněné, notoricky známé stínadelské trilogii.

Rovněž třeba dodat, že jeho hrdinové nepodnikají výpravy pouze do starobylých městských zákoutí, ale také do neméně záhadné a záludné krajiny za městem. To je případ zejména idylické kotliny skrývající podivný náhrobek v Chatě v Jezerní kotlině nebo uzavřeného lomu v komiksové trilogii Modrá rokle, Ztracený kamarád a Jeskyně Saturn, nad nímž se vznáší přízrak zmizelého a zde možná utonulého chlapce.

3.    Strach (nejen) nad Bobří řekou

„Tu do myslí hochů vstupovala podivná tíseň z něčeho neznámého - a přece očekávaného - a rdousila jejich jindy tak bujaré veselí a radost ze života. Byl to strach.“

(Strach nad Bobří řekou)

Foglar mnohé své postavy mučí dlouhotrvajícím strachem, s nímž se často nemají komu svěřit. Opět to platí už o hrdinovi jeho prvotiny, který se ale - podobně jako třeba hrdina foglarovky Pod junáckou vlajkou - bojí pouze odhalení, že se zapletl do krádeže. To Ludva Grygar v Chatě v Jezerní kotlině a později Jan Tleskač v Záhadě hlavolamu se obávají přímo o svůj život, aniž by si byli jisti, kdo nebo co jim o něj vlastně usiluje.

„19. října, čtvrtek. Je večer. Po včerejším radostném dnu svírá mne dnes zase hrůza před něčím, o čem sám dobře nevím, předtucha nějakého velikého nebezpečí. Bojím se! Je to předtucha, jakou prý někdy mívají lidé před svou smrtí! Tolikrát jsem o tom četl! Ale můj děs vzniká i ze skutečných událostí!“

(Záhada hlavolamu)

“Bojím se o svůj život. Něco se kolem mne děje, víš, čemu nerozumím a co je mně nepřátelské. Sám ani už nevím, kdy to začalo. Mám pořád dojem, že mě něco pronásleduje, že mě někdo pozoruje!“ (…) „Jak je to zvláštní a hrůzné,” zašeptal zadumaně Pavel a v duchu zase viděl Ludvu, jak škrtá ve skrýši zápalku a jak zdrceně šeptá: “Bylo to tu zase! Přišlo to zase!”

(Chata v Jezerní kotlině)

Se strachem z podivného neznámého stalkera se u Foglara poprvé setkáváme už v jinak skrz na skrz idylické foglarovce Hoši od Bobří řeky (1937). Zde ho pocítí chlapci z titulního klubu na letním táboře, kterým obchází nikým neviděný přízrak, zanechávající jim potměšilé vzkazy podepsané Zelená příšera.

„Od té chvíle začali hoši tajně věřit, že je dnem i nocí pozoruje někdo cizí a zlý, ač si to dosti dobře nedovedli představit. A přece, kdyby měli jen trochu více otevřené oči, mohli postřehnout ledacos, co je mohlo přivést na stopu. Pravda - byly zde sice dvě oči, které viděly více než ostatní a mnohé si domyslily, ale tyto oči si vše nechaly pro sebe.“

(Hoši od Bobří řeky)

Děs foglarovského stalkingu asi nejlépe vystihuje Pavel z Chaty v jezerní kotlině: “Nejsem zbabělec a dovedu přijmout ránu od protivníka, kterého vidím. Ale z nepřítele neznámého a záludného na mne jde hrůza!”

Foglarovi hrdinové se ale nestrachují pouze o vlastní život. “Vladimíre Dratuši! Ani deset takových závor tě nemůže uchránit od toho, co se má stát, když mrtvý promluvil!” Tato záhadná, zlověstná slova pronesená v Tajemství Velkého Vonta (1986) tajuplným cizincem zcela paralyzují Velkého Vonta a je na Rychlých šípech, aby ho proti jeho vůli ochránili před děsivým tajemstvím, které ho dusí. V komiksové trilogii Modrá rokle (1984), Ztracený kamarád (1987) a Jeskyně Saturn (1990) zase pomáhá chlapecký klub Saturn výčitkami svědomí zničenému chlapci Viktorovi pátrat po jeho ztraceném kamarádu Elvim. Ten pravděpodobně utonul v zatopeném lomu za městem, což si Viktor dává za vinu. Foglar tento samizdatový komiks vytvořil během 80. let v nesourodém, ale velmi funkčním tandemu s výtvarníkem Kájou Saudkem, jenž mu svou kresbou s častým šrafováním vtiskl pozoruhodně temnou atmosféru.

Pozdní Strach nad Bobří řekou pak Foglar obtočil kolem strachu vůbec největšího - strachu českého národa z nacistické okupace, strachu, jež kdysi zažíval osobně nejen coby příslušník národa odsouzeného k vyhlazení, ale také jako známý představitel Nepřítelem zakázaného skautingu. Při psaní zužitkoval vlastní mrazivý zážitek, kdy poté, co nacisté zakázali jeho skautskému klubu činnost, zariskoval a tajně vynesl z úředně zapečetěné klubovny klubové vybavení. Téhož smrtelně nebezpečného kousku se v knize dopustí i někteří chlapci z klubu Hochů od Bobří řeky a obavy z odhalení kolaboranty poznamenají i jejich tradiční letní tábor, jenž pojmenují Tábor strachu.

Jeden z hochů se navíc ocitá ve vlastní spirále strachu, když je mu odcizena přechovávaná protinacistická báseň, která v případě objevení Nepřítelem znamená rozsudek smrti pro něj i jeho blízké.

„V jeho srdci se usídlila hrůza, když si onu ztrátu uvědomil - a to bylo velmi, velmi brzy, ještě tentýž nešťastný večer - a ta hrůza ho měla provázet, mučit, ničit a děsit po všechny další dny, dnešním večerem počínaje!“

(Strach nad Bobří řekou)

4.    Vteřiny hrůzy

„A Jiří spatřil něco strašně nestvůrného. Muži od levého spánku až k rameni z hlavy vystupoval ohromný nádor - zvící lidské hlavy. Jiřímu bleskly hlavou povídačky o znetvořeném muži z Přístavní čtvrti. Nebylo pochyby, že je to on, muž v černém, který stojí před ním! Ten objev i pohled na znetvořeného muže byly dílem zlomku jediné vteřiny. Ve smrtelné hrůze se Jiří šílenou rychlostí obrátil za Lexou. Ale muž příšera byl rychlejší.“

(Přístav volá)

Zkomírám hrůzou. Potácel se v děsu. Hrůza bije do jeho duše. Tělem mi projelo bodnutí děsivé hrůzy. Tyto obraty a také názvy povídek a románových kapitol jako Vteřiny hrůzy, Večer hrůzy, Chvíle hrůzy nebo Hodina hrůzy ukazují, že Foglar své hrdiny nejen rád trýznil vleklým strachem, ale také je často uváděl do situací, z nichž jim i čtenářům běhá mráz po zádech. Obvykle takových, kdy bojují o holý život (viz další bod) nebo se setkávají se svými zlověstnými pronásledovateli zmíněnými v bodě předchozím.

„A v té sinavé záři Pavel hledí vzhůru, přimrazen hrůzou! Tam nahoře se cosi nevýslovně ohyzdného šklebí a chechtá. A jak záře blesku skomírá, v tom zlomku vteřiny ještě Pavel s úděsem pozoruje, že to neznámé se najednou pohybuje s kočičí obratností po schůdkách k němu - k němu - k němu! Pavel vykřikne hrůzou a jeho jediná myšlenka v tom děsu je utéci, utéci!“

(Chata v jezerní kotlině)

Ano, utéci, utéci! Šílený běh panickým strachem zachváceného hrdiny před nebezpečným pronásledovatelem - prodloužení oněch chvilek hrůzy - je dalším častým foglarovským výjevem. Hned dvakrát si takhle zaběhají hrdinové foglarovek Přístav volá a Chata v jezerní kotlině, Stínadla se bouří otvírá zběsilý útěk Jiřího Rymáně ze Stínadel a v povídce Rozsvícený čaj vyděšeně prchá pomatenému páru okultistů dokonce sám Foglar, jelikož jde o zpracování jeho skutečného zážitku. Není divu, že po přestálém děsu pronásledují Foglarovy postavy často noční můry.

5.    Váhy života a smrti

„Věděl jen jasně, že je s ním konec, uvědomoval si to i v šíleném děsu zcela zřetelně. Zapadl pod led a nemohl objevit otvor, kterým se dolů, do té zelené tmy, propadl!“

(V nebezpečí života)

Důležitou součástí Foglarova výchovného poselství bylo varování před klukovskou nerozvážností, která může mít tragické následky. Chlapecká dobrodružství měnící se v jediném okamžiku v nervydrásající boj o přežití, najdeme napříč jeho dílem, ať už v povídkách (Venda z města, Mezi nebem a zemí, Vteřiny hrůzy, V nebezpečí života), románech nebo komiksech. Foglar sám si jako malý při sáňkování zranil záda a silně na něj zapůsobila i nehoda jeho vrstevníka, který se těžce zranil při pádu z městských hradeb a jehož slova “Maminko, tatínku, odpusťte mi, že jsem si tak zkazil život!“ zakomponoval o víc jak půlstoletí později do Tajemství Velkého Vonta. Hned dva pády z výšky a jedno zranění zad se objevují v Modré rokli, zatímco její pokračování straší utonutím - Foglar tu mj. recykluje zápletku s uvězněním v zatopené jeskyni, už dříve použitou v komiksech o Rychlých šípech. A v Tajemné Řásnovce je před utopením zachráněn chlapec, který - jak se zdá - podobné nehody morbidně přitahuje.

„- a najednou se jeho ruce rozmáchnou do prázdna, červená zář lampy mizí, pod nohama už necítí podlahu zvonice - a jen letí a letí, závratnou rychlostí -- kolem je tma - nechápe, co se s ním děje -- v hrdle mu odumírá výkřik hrůzy --- Tleskač přepadl přes zábradlí!“

(Záhada hlavolamu)

Tři pamětihodné pády z výšky pak popisují Záhada hlavolamu a Stínadla se bouří, kde padají Mirek Dušín (z vysokého žebříku), Široko (ze střechy) a především Jan Tleskač. Tleskačův pád ze zvonice byl velmi pravděpodobně inspirován skutečným pádem chlapce ze zvonice kostela v Petrské čtvrti v Praze na začátku 19. století. Chlapec tehdy pád jako zázrakem přežil a vyrostl z něj jeden z našich nejvýznamnějších básníků, Karel Hynek Mácha.

„Pak Jindra pomalu a jako ve snách přistoupil a sejmul čepici. Stál tiše a významně jako člověk, který se modlí u hrobu. Teď teprve si Červenáček a Rychlonožka jasně uvědomili, co se vlastně stalo. Smeká se přece jen před mrtvým! A Jindra smekl!“

(Stínadla se bouří)

Zmíněné zoufalé zápasy o svůj život postavy obvykle vyhrávají. Ty, které neuposlechly varování, se ale Foglar - sám jako malý několikrát konfrontovaný se smrtí svých blízkých - nebojí potrestat vážným onemocněním nebo rovnou fatálně, např. chlapce, co skočí uhřátý do vody nebo kluky bruslící na tenkém ledě v komiksových příbězích o Rychlých šípech. Smrt otevírá a uzavírá také Chatu v Jezerní kotlině - začíná předčasným úmrtím hrdinova otce v boxerském ringu a končí objasněním dávné smrtelné nehody chlapce v krajině za městem. Doslova nasáklá smrtí je pak stínadelská trilogie, v níž je zmíněna smrt celkem 6 postav (4 dětských), z nichž žádná nezemřela sešlostí věkem. A při jedné ze svých komiksových eskapád Rychlé šípy dokonce objeví kostru dávno pohřešovaného filatelisty.

6.    Není radno bloumat po starých půdách…

Čímž se dostáváme k poslednímu bodu - rozplétaní starých tragédií, majících ve svém středu mrtvého, často dítě. Vedle stínadelské trilogie, kde tento motiv najdeme v každém díle (pokaždé jde o někoho jiného), sem patří i již zmíněné pátrání Rychlých šípů po zmizelém sběrateli známek Maxmiliánu Drápovi, pátrání klubu Saturn po možná utopeném Elvim v Ztraceném kamarádovi a Jeskyni Saturn nebo odkrývání tajemství podivného hrobu v Chatě v Jezerní kotlině. Při pátrání obvykle hraje důležitou úlohu nějaký písemný dokument (deníky v Záhadě hlavolamu a Ztraceném kamarádovi nebo dopisy v Stínadla se bouří a Tajemství Velkého Vonta), který je buď vodítkem, nebo v závěru objasňuje, co se stalo. Závěrečný díl stínadelské trilogie je mimochodem inspirován vyprávěním, jež Foglar slýchal v dětství, o chlapci, který si prý v jeho rodném domě hrával na půdě a beze stopy zmizel.

Závěr

Tvorba Jaroslava Foglara není pouze oslavou klukovského přátelství, slunných dnů a klubovních a táborových her a nabádáním ke zdravému životnímu stylu a rytířskému chování - jsou to také za přízračného svitu plynových lamp a sychravého počasí podnikané riskantní výpravy do pochmurných uliček starobylých čtvrtí a vyděšení hrdinové pronásledovaní záhadnými děsivými útočníky, odhalující zapomenuté hrůzné historie a poprvé se setkávající se smrtí. Díky těmto opakovaně používaným horrorovým motivům můžeme hned několik Foglarových nejslavnějších titulů označit za pozoruhodný příspěvek do pokladnice dětského horroru.

„Stínadla vydala svá poslední tajemství, setřela svou tajemnost. Po bouřích se uklidnila, ztišila a přijala na sebe tvářnost obyčejné čtvrti.

Na jak dlouho? Kdo to ví---“

(Záhada hlavolamu)

JAROSLAV FOGLAR (1907-1999)

Populární český autor literatury a komiksů pro mládež a redaktor dětských časopisů (Skaut-Junák, Mladý hlasatel, Vpřed, ABC.) a významný představitel českého skautingu s přezdívkou Jestřáb. Knižně debutoval v polovině 30. let, v obdobích 1948-64 a pak od začátku 70. let až do roku 1989 nesměl publikovat ani veřejně vystupovat a jeho knihy a komiksy zmizely z obchodů a knihoven. Po revoluci byly znovu vydávány ve velkém a o jejich autorovi vzniklo několik dokumentů. Jeho dílo mělo řadu napodobitelů a epigonů, ale kult osobnosti, který si spisovatel vědomě budoval, nekritická adorace ze strany části jeho fanoušků, i jeho příliš dokonalí hrdinové a schématické příběhy vyprovokovali ke kritice i mnoho jeho odpůrců. Kritizován byl i za nedobrovolnou spolupráci s STB v 50. letech, k níž se ale hned po revoluci opakovaně přiznal. Absence žen v jeho tvorbě i životě (nikdy se neoženil) a jeho letitá práce v chlapeckém oddíle pak vedly k spekulování o jeho sexuální orientaci, které se nepotvrdilo. V roce 1992 jej přepadli a neúspěšně se jej pokusili okrást dva učni, tedy ti, kterým zasvětil své životní pedagogické a literární dílo. Roku 1995 byl dlouhodobě hospitalizován v Thomayerově nemocnici v Praze, kde o čtyři roky později ve věku 91 let zemřel.

Josef Blažek

Smrt ve Stínadlech (Josef Blažek)

Já, Hačiřík Emil ze Stínadel, prohlašuji dobrovolně a za zcela jasného vědomí toto:

Umírám a mým vrahem jsou Stínadla. Když jsme před týdnem vylovili s Širokem ježka v kleci ze stoky pod svatojakubským kostelem, cáklo mi do úst stokové bahno, ta černá žluč a jed vylučovaný Stínadly. Hned se mi udělalo zle a dosud ležím s horečkou, jež mě čím dál víc sžírá a rozkládá, a jistě bude příčinou mé smrti. Tu horečku mi přivodila Stínadla jako trest. Trest za to, že jsem jim vyrval víc tajemství, než kdokoli jiný, a že jsem nahlédl do jejich pokřivené duše a nepřišel z toho o rozum. Ale nepřicházím o něj právě teď, kdy se potácím na prahu smrti?

Jak to bylo s vylovením ježka, jsem již vypsal Rezavým klíčům. Byla to jediná vontská parta, co mě mezi sebe přijala, když jsem se sem před dvěma lety přestěhoval. Pro ostatní Vonty jsem byl jen přivandrovalec, se kterým nechtěli nic mít. Abych se jí odvděčil, předal jsem partě klíče od Vránovy skrýše a teď jim i sepsal, jak to bylo s ježkem, po němž se usilovně pídí jako všichni Vontové, jen z jiného důvodu. K ničemu jim to ale nebude. Přes Uctívače ginga se do skrýše nedostanou a ježka má Široko a tomu ho nikdo nevezme. Na ničem z toho ale nezáleží. Je tu jiné, mnohonásobně důležitější a hrozivější tajemství, za jehož odhalení brzy zaplatím cenu nejvyšší, a které se mnou nesmí zemřít. Ale od začátku.

Stěhovat se do Stínadel bylo jako stěhovat se do zakletého zámku. Tatínek sem šel za prací a když jsem se ho na ni ptal, řekl mi, že jeho prací je ten zakletý zámek strhnout. Říká se tomu asanace a dělá se to se starými neutěšenými čtvrtěmi měst - celé se zboří a přestaví do modernější podoby. A tatínek stojí v čele asanačního výboru, který se chystá takto přebudovat Stínadla, aby dál nehyzdila tvář města.

Stínadla! Jen z toho názvu mi běhal mráz po zádech! Od tatínka jsem věděl, že pochází od popraviště, co tu kdysi stávalo. Dosud tu lidé straší svoje děti katem, co tu tenkrát mučil odsouzené a stínal jim hlavy. Byl pověstný svou krutostí a podle něj… ale ne, však se k tomu ještě dostanu.

Ve Stínadlech jako by se čas zastavil a motal se v jakési přepodivné smyčce. Většina čtvrti ještě stále nebyla elektrifikována a tak zdejší úzké, křivolaké a všelijak propletené uličky po setmění pořád osvětlují svým tlumeným zelenavým svitem pouliční plynové lampy. Mnoho domů je tu vlhkých a jaksi odporně zatuchlých a v nejstarších a nejzapadlejších koutech Stínadel, jako Kocouří hrádek nebo Dvůr u červeného raka, se staré barabizny všelijak groteskně proplétají a hroutí do sebe, jakoby se navzájem požíraly. A nad tím vším temně duní zvony stínadelských kostelů…

Krátce po přestěhování, ještě než jsem se seznámil s Rezavými klíči a Širokem, mi tatínek přinesl z práce mapu Stínadel. Vysvětlil mi, že není ani zdaleka přesná a že přesný plán Stínadel ani neexistuje. To byl pro mne zlomový moment. Stínadla mne od počátku fascinovala a umínil jsem si, že to budu já, kdo první takový plán vytvoří. I kdybych tu kvůli tomu měl prolézt každý barák, věž, zákoutí, průjezd a dvoreček. Vontové ať se pachtí za ježkem v kleci - mým hlavolamem budou samotná Stínadla!

A tak jsem zprvu i postupoval. Začal jsem v naší ulici a v rozšiřující se spirále prolézal přilehlé okolí. Všechny objevy jsem pak doma zakresloval do tatínkovy mapy a zapisoval si do sešitů. Vedle zmizelých domů a ulic nebo zastavěných či naopak utajených zahrad a průchodů jsem si zaznamenával i letopočty napsané na domech, domovní znamení, pídil se po původu názvů domů, ulic i těch kostelních zvonů, zapředl řeč s mnoha starousedlíky… a velmi brzy také začal odhalovat první stínadelská tajemství a s nimi skutečnou povahu tohoto přízračného, děsivého a nebezpečného místa.

Existuje několikero Stínadel. Jedny se nacházejí nad našimi hlavami. Zjistil jsem to, když jsem přes nějaké půdy pronikl na různé střechy. Tam nahoře se rozkládá svět sám pro sebe, liduprázdný svět starobylých věží a strmých střech, kde vám jediný chybný krok může přivodit smrtelný pád. Součástí toho světa jsou i domovní půdy, v jejichž prachu a pavučinách leží pohřben nejeden doklad nějaké staré hrůzné tragédie. Stínadla jsou totiž divadlem, které hrají jen tragédie. Já tam nahoře ale učinil jeden ze svých prvních a dosud nejúžasnějších objevů - že díky pozoruhodně spletité architektuře čtvrti je hned na několika místech možné přejít po střechách z jednoho konce Stínadel až na druhý! Jak jsem se dozvěděl později, tato vzdušná Stínadla se stala osudným Janu Tleskačovi i Karlu Dymorákovi. Jejich temné a smutné příběhy vypovídají hodně o povaze Stínadel….

Další Stínadla se nacházejí pod našima nohama. Stínadelské podzemí je provrtané starými, napůl zasypanými klášterními chodbami a kanalizačními tunely jako ementál. Tato podzemní Stínadla se před rokem stala osudnými Mažňákovu otci a nyní mně. A pak jsou tu samozřejmě Stínadla nejznámější, ta na povrchu. Pochmurné bludiště uliček, průchodů, náměstíček, plácků, schodišť… Stínadla, kde zemřel Robert Komour, aby mohla být vontská mládež spojena proti vetřelcům zvenčí, aby vznikli Vontové… Ve Stínadlech je smrt zakuklena ve všem.

To ale není vše. Jsou i Stínadla denní, Stínadla noční, Stínadla různých ročních dob, Stínadla uvnitř Stínadel… Stínadla se přetvářejí před očima jako obrazce v kaleidoskopu, stále jiná a stále stejná, všechna stejně nebezpečná, stejně nasáklá zoufalstvím, hrůzou a smrtí. Postupně jsem poznal všechny tváře Stínadel a mnohé jejich záhady a tajemství. Některá stála zdánlivě osamocená, jiná se splétala do jakýchsi podivných řetězů, ale všechna dohromady skládají jeden velký zlověstný obraz Stínadel. A v samém středu toho obrazu se nachází tajemství největší, nejtemnější a nejničivější, jež jsem objevil v jakési třinácté stínadelské komnatě a zažil přitom ty nejstrašnější chvíle svého života.

Stalo se to, když jsem prozkoumával betonové koryto Černé vody. Je to potok sbírající splašky z celých Stínadel, z valné části uvězněný pod domy a dlažbou ulic. Některé tyto úseky jsem prošel pěšky po úzkých a kluzkých postranních římsách, jinými jsem se probrodil v gumákách. Připadal jsem si jako cestovatelé po Amazonce, o kterých jsem četl, co hledali bájné zlaté město a bojovali s nepřátelskými indiánskými kmeny, pralesními šelmami, hmyzem a nemocemi. Akorát že já putoval celé hodiny v zatuchlé, černočerné tmě plné zlobně pištících krys prosvětlované jen mou baterkou a s tísnivým vědomím, že se nade mnou tyčí několikapatrové domy. Tehdy jsem cítil, že se dostávám Stínadlům pod kůži. A tehdy poprvé se mě Stínadla, ta hladová nestvůra, pokusila spolknout.

Do nejdelšího podzemního úseku jsem se vydal na starém nafukovacím člunu, který jsem našel vyhozený ve smetí. Koryto se svažovalo stále víc a říční proud byl ke mně, vetřelci, stále neurvalejší a výhružně kolem mne klokotal. Udržet provaz, co jsem přivázal k mříži při vstupu, bylo čím dál těžší. V tom jsem se s člunem ocitl na jakémsi rozcestí, kde se koryto větvilo do několika menších, vedlejších koryt a voda se jimi propadala kdovíkam. Proud se tu točil ve zběsilém víru a v něm se vratký člun v mžiku převrátil a zmizel v rozšklebené tlamě jednoho z koryt a já s ním.

Padal jsem úžasně dlouho. Aspoň mi to tak připadalo. Dopadl jsem dobře - do hluboké vody. Baterku jsem utopil a tak když jsem se dohrabal na břeh, začal jsem poslepu postupovat podél zdi, dokud jsem neobešel a tak nezmapoval celý prostor, kam jsem se zřítil. Voda odsud dál pokračovala několika dalšími koryty klesajícími hlouběji pod zem a pak tu byla ještě jakási nízká, úzká chodba. Nechtěl jsem se pouštět do neznámého podzemí, abych se neztratil, ale vyškrábat se zpátky nahoru a vrátit se na povrch stejnou cestou bylo nemožné. Vykročil jsem tedy chodbou a modlil se, aby mě vyvedla na denní světlo.

Netuším, jak dlouho jsem nazdařbůh bloudil podzemím. Chodba se několikrát větvila a já brzy ztratil pojem o směru i o čase zde stráveném. Neustále jsem ale postupoval dál, i když se chodba snížila jen na jakýsi nizoučký světlík u země a já se musel dál plazit po břiše, polykat pavučiny a prach a odhánět krysy. Děsil jsem se toho, že se světlík zúží natolik, že v něm uvíznu a krysy se do mě ještě zaživa začnou zahryzávat.

Na místo toho světlík ústil do jakéhosi tmavého komína. Nezbývalo mi, než se do něj vsoukat a zkusit jím vyšplhat nahoru. Zdálo se to, že to půjde - komín byl dost úzký, abych se v něm mohl zapřít o stěny a mezi neomítnutými cihlami byly mezery, kam jsem mohl pohodlně vklínit prsty i špičky bot a šplhat. Opatrně jsem stoupal vzhůru, když se jedna z cihel pod mými prsty rozpadla, její kousky mě zasáhly do očí a já ztratil rovnováhu a nezadržitelně klouzal komínem dolů, zajíkaje se hrůzou. Přitom jsem se udeřil hlavou o zeď a ztratil vědomí.

Po kdovíjaké době jsem zase přišel k sobě. Kolem stále panovala černočerná tma. Pád mě stál pár pálících odřenin, ale jinak jsem byl v pořádku. Poslepu jsem šmátral rukama okolo - nad sebou jsem nahmatal ústí komína a kolem sebe ze tří stran cihlové zdi. Seděl jsem na kamenné podlaze pokryté smetím a jak jsem šmátral okolo, najednou jsem nahmatal krabičku povědomé velikosti. V náhle nabyté naději jsem s ní zatřásl a ona vydala ten nejkrásnější zvuk - zvuk harašení zápalek uvnitř! Vylovil jsem z kapsy kapesník, vytáhl z krabičky jednu zápalku, škrtl s ní a držíc kapesník za jeden konec, zapálil jsem ten druhý. Nikdo si nedokáže představit tu radost a štěstí, že aspoň na chvíli opět vidím světlo!

V mihotavém světle plamene rychle šplhajícího po kapesníku, jsem před sebou spatřil jakousi místnost. Z polotmy vystupovaly obrysy nějakých stolů a žebřů, rozestavěných po poměrně velkém prostoru s vysokým stropem. Z něj viselo několik řetězů a háků a naproti na zdi se zablýskla sbírka majestátních mečů. Ve středu místnosti trůnil velký dřevěný špalek. Napadlo mě, že je to snad nějaká kovárna, ale pak jsem na protější zdi zahlédl pohupovat se jakýsi stín a ten jediný pohled stačil, abych s úděsem pochopil, kde jsem se to ocitnul. Byl to stín visící oprátky.

Nebyla to kovárna. Byla to mučírna. Spoře ozářená neklidným plamenem na mne působila tak strašidelně a neskutečně, že mi na okamžik blesklo hlavou, že jsem zemřel a teď jsem v pekle.

Po levé straně stál nakřivo jakýsi široký žebřík. V první chvíli jsem myslel, že vede někam nahoru ven z místnosti, ale teď jsem si všiml, že nevede nikam a že jsou na obou jeho koncích uvázány provazy a z boku má rumpál. Uvědomil jsem si, že to není žádný žebřík, ale skřipec, mučicí nástroj, na kterém se dříve natahovali odsouzenci a tak byli nuceni k přiznání nebo trestáni. Napravo ode mne stálo hrubě opracované dřevěné křeslo. Ze sedátka i opěradla pro ruce vystupovaly špičaté hřeby, opěradla a nohy byly opatřené několika řemeny. Nahoře na opěradle pak mělo připevněnou jakousi kovovou klec ve tvaru lidské hlavy. Ucukl jsem odporem a zavadil o něco studeného u mých nohou. Byl to jakýsi pohrabáč, jenže tenhle pohrabáč měl na konci kovové písmeno. Ten výklenek, kam jsem se propadl a z něhož jsem si celou místnost prohlížel, nebylo nic jiného než pec, v níž se dříve žhavila železa a jimi mučeni lidé!

Přehodil jsem hořící kapesník přes konec pohrabáče dřív, než mi plameny začnou olizovat prsty a vyštrachal se z pece. Opatrně jsem kráčel místností, svítíce si na cestu svou provizorní pochodní. Musel jsem rychle najít nějaký zdroj světla nebo cestu ven, než kapesník dohoří. Vzápětí jsem našel oboje. Napravo jsem spatřil starobylé dveře s kováním táhnoucím se od pantů a se zamřížovaným průzorem a vedle nich na zdi zavěšenou louč. Překotně jsem tam vyrazil, sundal louč a zapálil ji o dohořívající kapesník. Louč prozářila místnost, zdaleka ne celou, ale silněji než pohrabáč s kapesníkem, který jsem odložil vedle dveří. Uklidněn, že už nemusím tolik spěchat, jsem zkusil studenou masivní kliku, ale bylo zamčeno. Opřel jsem se do dveří vší silou, ale byly těžké a bytelné a naděje, že se mi je podaří vypáčit nebo vyrazit pramalá. Loučí jsem si aspoň posvítil do průzoru v nich a zahlédl jím začátek jakési ve tmě tonoucí chodby.

Otočil jsem se zpět do místnosti, abych zjistil, zda nemá ještě jiný východ. Napravo byla jakási síňka s podlouhlým dubovým stolem a židlemi okolo a za ním se skutečně rýsovaly nějaké dveře. Dychtivě jsem k nim vykročil, ale už v půli cesty jsem poznal svůj omyl - dveře totiž patřily velké staré skříni. Přesto jsem ji otevřel pro případ, že by v ní mohly být uschovány rezervní klíče od vchodových dveří. Na několika policích tu byla vyrovnána hromada mučicích nástrojů a pár tlustých černých knih. Prohrabal jsem se policemi, ale žádné klíče nenašel. Už jsem chtěl skříň zklamaně zavřít, když mě zarazila přítomnost knih. Jaké knihy se mohou nacházet v mučírně? Vzal jsem do ruky tu, co byla nejblíž po ruce, položil ji na stůl, otevřel a ve svitu louče se pokusil něco málo přečíst.

„Vyznání na mukách posluhovačky perníkářské Kateřiny Prilucké z Rakova Léta Páně 1455 v sobotu po svatém Václave, jsa obviněna, že dítě svoje do rakovského rybníka hodila a od něho umrlého odešla. K útrpnému právu přikročeno bylo, na kterémžto trápení a po něm toto vyznala: Nic jsem jakživ víc neučinila, než k čemu se znám, že jsem dítě svoje zabila a proto to udělala, aby nehladovalo. Tu my purkmistr a rada stínadelský, majíce Pána Boha věčného na své paměti, pováživše bedlivě přiznání i vyznání její jak před trápením, na trápení a po trápení, takto v tom nalezli: Poněvadž se předně proti pátému přikázání Božímu mordu dopustila, aby podle práva království tohoto, jiným mordýřům na výstrahu cejch do tváře jí vypálen byl a ona do kola vpletením ztrestána, jakož i travičky a čarodějnice trestány jsou. Leč místo znamení jí svou ukrutností pověstný mistr popravčí ten Pachole žhavým železem celou skráň propálil, až čelist i zuby jí viděti bylo. Stalo se dne ut supra.“

Poděšeně jsem dočetl ten skoro pět století starý rukopisný soudní zápis, odhodil zvetšelou, hrůzně objemnou popravčí knihu do prostoru a s odporem odskočil od stolu. To u něj musel sedávat soudce s písařem a zaznamenávat výpovědi podezřelých na mučidlech. Můj pohled padl na snad patnáct dalších černých knih na polici otevřené skříně a já k ní prudce přiskočil a přibouchl její dveře, abych se na ně a uskladněné mučící nářadí katovo nemusel dívat.

Jako v odpověď se ode dveří ozvala vzdálená rána. Vzal jsem si louč a přešel ke dveřím. Zaslechl jsem venku něčí šouravé, blížící se kroky a vykoukl průzorem do chodby. Chodbou plula ke dveřím planoucí louč! Někdo sem jde! Jsem zachráněn! Už jsem chtěl na svého zachránce vykřiknout, když v tom příchozí uhnul s loučí a já mu pohlédl do tváře! Žádnou neměl!

Postava v černém kráčející s loučí obřadně chodbou měla hlavu zakrytou krvavě rudou kápí. Výkřik mi odumřel v hrdle a já v bezbřehé hrůze topornými kroky couval ode dveří. Něco ve mně křičelo, že musím utéci, a já se divoce rozhlédl po místnosti. Bez rozmýšlení jsem se vrhl k peci, ale zakopl jsem o knihu ležící na zemi, kam jsem ji předtím odhodil.

Za sebou jsem uslyšel, jak se kroky přede dveřmi zastavily. Do ticha zarachotil klíč odemykající zámek dveří. Ten hrozivý zvuk mě vzpamatoval. Zvedl jsem knihu na zemi - důkaz o mé přítomnosti v mučírně - a s ní v jedné a loučí v druhé ruce rychle zalezl do pece. Chtěl jsem se vydrápat do komína, ale to už se dveře strašidelně pomalu a tiše otevřely. V poslední chvíli jsem ještě stihl uhasit louč hrstí popela v peci.

Postava v kápi vstoupila do mučírny a zůstala stát. Nekonečně dlouho ten příšerný zjev - ztělesnění smrti - strnule hleděl do místnosti a naslouchal hrobovému tichu. Mohl zaslechnout prásknutí dveřmi skříně nebo hluk, co jsem způsobil při úprku do pece? Zahlédnul snad průzorem ve dveřích světlo mé louče? Je od dveří vidět do vnitřku pece nebo ne? Dívá se na mne právě teď? Co budu dělat, jestli ano a on ke mně v příštím okamžiku vykročí? U nohou se mi válela uhašená pochodeň, ale byl jsem tak ochromen strachem, že bych ji jen stěží dokázal pozvednout k obraně. Mohl jsem se jen modlit, abych nebyl objeven.

Vzápětí se z chodby ozvaly další kroky. Do místnosti vešla další postava, stejná jako ta první, a za ní další a další a další a další, a ta, poslední, za sebou zavřela dveře. Šest zlověstných černočervených kapucínů beze slova předstoupilo před zeď, na níž visely popravčí meče, jeden po druhém je sňalo a stanulo s nimi okolo soudního stolu. Kapucín stojící v čele stolu promluvil a jeho hlas zahřměl tichem mučírny.

„Dědici popravčího mistra Pacholeho, věrní katovi holomci a synové stínadelští! Dvojnásobní vyvrhelové vyloučení ze společnosti lidské, jež se nás jako osoby morem nakažené straní neb jsme pro ni zjevením stejně strašným, ne-li strašnějším přes to a právě proto, jak důležitou úlohu v ní zastáváme! Pozvedněme naše popravčí meče!“

Všichni kapucíni současně pozvedli meče, zase je sklonili a usadili se okolo stolu. Pak se dali do hovoru, jenž ke mně dozníval jen tlumeně a zkreslený ozvěnou. I tak jsem po chvíli vyrozuměl, že se nějak týká stínadelských zvonů.

Zíral jsem na to prapodivné společenství a pozvolna mi docházelo, že nejde o žádné záhrobní obludy, ale o jakýsi hrůzu nahánějící, tajuplný spolek. Můj děs poněkud ustoupil a já rychle zvažoval své možnosti. Možná nešlo o nadpřirozené figury, ale jsou uctívači krutého stínadelského kata opravdu méně nebezpeční? Šance, že mne každou chvíli objeví byly vysoké - sice jsem sebral knihu z podlahy, ale stále po sobě zanechal děsivě mnoho stop. Vzpomínal jsem si na tři - chybějící louč v držadle u dveří, cejchovací železo odložené vedle dveří a skříň s chybějící knihou. Ještě že jsem ji v rozrušení z obsahu knihy zavřel! A co když se spiklenci rozhodnou rozdělat v peci oheň, aby se ve studené a vlhké mučírně ohřáli? Krabička od zápalek, co jsem našel, byla jistě jejich!

Měl jsem dvě možnosti - zůstat, kde jsem, a doufat, že nebudu odhalen, anebo se pokusit uprchnout. K útěku se nabízely opět jen dvě možnosti - mohl jsem vyběhnout z mučírny dveřmi, anebo zkusit vyšplhat komínem. Já i kapucíni jsme měli ke dveřím zhruba stejně daleko, ale oni seděli obtěžkáni meči za stolem a na mé straně byl moment překvapení. Dveře zůstaly po jejich příchodu odemčeny, ale od pohledu byly těžké a já se bál, že by mne mohlo příliš zdržet jejich otvírání. Navíc jsem netušil, kam chodba za nimi vede. Pokud nechali tyto dveře odemčeny, jistě tak učinili, protože hlavní přístupové dveře do podzemí předtím zamčeli, aby je tu nikdo nemohl překvapit. Ne, útěk dveřmi byl příliš riskantní.

Druhou možností byl komín. U něj jsem bezpečně věděl, kam vede - do světlíku - a že v něm nejsou žádné překážky. K otvoru světlíku to muselo být jen pár metrů, jinak bych se při pádu jistě potloukl vážněji. A výhod skýtal mnohem víc - pec byla od mužů u stolu daleko, což mi dávalo značný náskok. Ještě důležitější bylo, že komín pro ně byl příliš úzký a nemohli mě do něj tedy následovat. Samozřejmě hrozilo, že i tentokrát se pode mnou rozdrolí cihla nebo prostě uklouznu, ale věřil jsem, že se dokážu v komíně včas zapřít a pád zastavit. Nemusím ani vyšplhat až ke světlíku, už po pár metrech budu mimo jejich dosah.

Nebylo času nazbyt a tak jsem se rozhodl jednat. Zbytky nespáleného dříví v peci pode mnou zapraštěly už když jsem lezl z pece ven a bylo jisté, že mě zradí i tentokrát. Nemělo tedy cenu snažit se vstát pomalu a potichu, ale naopak bylo třeba vrhnout se do komína co nejrychleji. V tom jsem si v slabém odlesku loučí u stolu všiml, že z popravčí knihy u mých nohou čouhá jakýsi notýsek. Nevím proč - snad abych měl důkaz, že se mi celá ta hrůza jen nezdála - jsem se po něm natáhl a strčil si ho za košili. A hned poté prudce vstal a vrazil prsty do první nahmatané mezery mezi cihlami.

Neviděl jsem ani neslyšel, co se děje v místnosti a ani na to nemyslel. Soustředil jsem se pouze na šplhání, hledání mezer prsty a přitahování se se střídavým zapíráním zády o zeď, nedbaje rozbolavělých prstů. Během pár vteřin jsem tak zdolal několik metrů, když se tma v komíně prosvětlila a ke mně se ze zdola donesly poplašené výkřiky, znějící děsivě blízko.

„Leze nahoru! Běžte ven! Odřízněte mu cestu shora!“

V tu chvíli mne napadla úděsná myšlenka. Co když mí pronásledovatelé doběhnou k hornímu ústí komína dřív, než dosáhnu vývodu světlíku, a co když na mě shora něco shodí, aby mě srazili nazpátek? Zvedl jsem hlavu a pokusil se v slabě osvětleném komíně zahlédnout otvor světlíku, ale nikde jsem ho neviděl. Jak daleko může být? A jak dlouho může mým pronásledovatelům trvat, než dorazí k ústí komína? Jestli nad mučírnou stojí nějaký vysoký dům a komín ústí až na střeše, tak to jistě zabere i několik minut-  Ne! Zaplašil jsem horečnaté myšlenky a pokračoval v usilovném výstupu. Během pár vteřin jsem urazil další metr, když jsem ucítil kouř. Mí pronásledovatelé zapálili v peci pode mnou oheň!

Proboha! Jak to, že jsem na to nepomyslel dřív? Hrůza mi dodala křídla. Zuřivě jsem se hrabal vzhůru komínem, který se plnil kouřem. Ten světlík! Ten světlík tu přece musí někde být! Kouř stoupající kolem mě štípal v očích i nose a já se rozkašlal. Noha se mi smekla a já se v poslední chvíli zapřel v komíně rukama a zastavil hrozící pád. Chvíli jsem s křečovitě napnutými svaly a divoce bušícím srdcem setrvával na místě a se zavřenýma očima dýchal přes rukáv košile. Zezdola nestoupal jen čím dál hustější kouř, ale také sílící žár. I bez něj jsem měl z vynaložené námahy a přestálého strachu tvář zbrocenou potem, který mi stékal do očí. Otřel jsem si ho rukávem, naposledy se přes něj nadechl a pokračoval v cestě vzhůru. A po pár vteřinách jsem ho nahmatal! Vstup do světlíku!

Odněkud shora se ke mně donesl vzdálený křik, ale já ničeho nedbal a cpal se do světlíku. Sotva jsem se i s nohama nasoukal dovnitř, zaslechl jsem, jak za mnou komínem něco s rachotem proletělo a ránu, jak to dole dopadlo. Kdybych se jen o pár chvil zpozdil… Ale kouř, deroucí se do světlíku mi nedal čas k přemýšlení a nutil mě rychle se plazit pryč. Brzy jsem se ocitl v chodbě, kterou jsem sem přišel a pokračoval dál vzpřímeně. Netrvalo dlouho a narazil jsem na jakýsi zrezivělý žebřík a vydal se po něm vzhůru. Po pár metrech jsem se tak ocitl v chodbě, která mě záhy přivedla ke krytému korytu Černé vody a to mě za pár minut vyvedlo ven na ulici. Podle zvonění jsem s hrůzou zjistil, že už je po půlnoci a utíkal domů.

Doma bylo boží dopuštění - naši mě už několik hodin hledali a byli strachem bez sebe. Přiznal jsem se, že jsem vlezl do koryta Černé vody a zabloudil v něm, aniž bych to dál rozváděl. Naši sice byli rádi, že se mi nic nestalo, ale na druhou stranu na mě byli rozzlobení jako nikdy a nic víc ani nechtěli slyšet, tak jsem se radši nechal poslat do postele. Vyprávění o mém příšerném zážitku s podivným katovským spolkem jsem si zatím nechal pro sebe, až si v klidu uspořádám v hlavě, čeho jsem to dnes byl vlastně svědkem. Na druhý den si mě naši zavolali a dali mi měsíční domácí vězení. Téměř jsem je uvítal. Celou noc se mi zdálo, že se motám v podzemí a honí mě postavy v katovských kápích. Bál jsem se ukázat na ulici, natož abych podnikal nějaké průzkumy. Místo toho jsem se pustil do zkoumání sešitu odneseného z mučírny.

Ukázalo se, že je to deník. Vyrozuměl jsem z něj, že si ho psal jakýsi chlapec, vyrůstající před lety v jednom místním sirotčinci. Jako dvouletý byl nalezen kdesi ve Stínadlech a jediné, co měl u sebe, byl zvláštní kovový hlavolam s hvězdicí v kleci. Chlapec si začal psát deník, když mu bylo třináct, rok před tím, než byl poslán do učení zámečnickému řemeslu. Jmenoval se Jan Tleskač.

Bylo to v dobách ještě před založením Vontské organizace. Chlapci z okolních čtvrtí se těm stínadelským od pradávna posmívali, že žijí na někdejším popravišti a že jim v žilách koluje katovská krev. Nikdo ale nebyl opovrhován více než nalezenci jako Tleskač, děti přicházející odnikud a - jak se předpokládalo - nikam nesměřující. Tímto přesvědčením byly nakaženy i milosrdné sestry, jež měly děti v sirotčinci na starost, a tak se k nim chovaly velmi krutě.

Tleskač si tu naštěstí našel dobrého kamaráda, chlapce jménem Speráz. Speráz byl stejně jako Tleskač bystrý a technicky nadaný. Společně objevili ve sklepních prostorách sirotčince vstup do podzemních chodeb a po nocích do nich tajně podnikali výpravy. Při jedné z výprav narazili na polozasypanou středověkou mučírnu, v níž před staletími provozoval své krvavé řemeslo popravčí mistr jménem Pachole, jehož jménem dosud strašily jeptišky děti v sirotčinci. Speráz a Tleskač následně přivedli do mučírny několik dalších důvěryhodných chlapců a při tajném rituálu hrdě prohlásili sebe za následovníky stínadelského kata a mučírnu za svou tajnou základnu. Spolek jim měl pomoci čelit nepřízni osudu a okolí tím, že se budou moci opřít jeden o druhého.

Sperázovi, který byl zvolen do čela spolku, ale tento účel nestačil. Pokud byli chlapci odsouzeni k opovržení společností jako kdysi jejich pochmurný vzor, Speráz si přál, aby byli po jeho vzoru i obáváni. A aby tak, jako on surově trestal odsouzence, oni ztrestali ty, co jim ubližovali.

Krátce poté se v sirotčinci stalo několik znepokojivých, hrozivých nehod, jejichž oběťmi byly ty milosrdné sestry, které se k dětem chovaly nejkrutěji. Pro Speráze to ale byl jen začátek velkého tažení proti nepřátelům spolku. Toužil se pomstít celým Stínadlům a přišel s vyšinutým, fantastickým plánem, v němž hlavní roli hrály stínadelské zvony, jejichž zvonění se pravidelně rozléhalo do všech koutů Stínadel.

Speráz byl stínadelskými zvony od dětství posedlý a tvrdil, že k němu promlouvají. Nejradši měl ten, kterému se říkalo Umrlčí prst, protože zvonil pouze, když někdo zemřel. Speráz dokonce věřil, že zvonění zvonů může smrt nejen oznamovat, ale i přinášet. Na tuto myšlenku ho přivedly katovy zápisky, které nalezl v mučírně. Popravčí v nich popisoval své pokusy s mučením odsouzenců různými zvuky. Ač je při svých pokusech nikdy neodhalil, katovský mistr pevně věřil, že existují tóny, které mohou člověku v mžiku rozvázat jazyk, uspat ho, připravit o rozum nebo i o život.

Speráze napadlo, že kostelní zvony by takovými tóny mohly zasáhnout celou čtvrť. Musely by být ale už při výrobě patřičně uzpůsobeny a poté by jimi musely být ve hlavních stínadelských zvonicích nahrazeny zvony stávající. Provést takovou výměnu nenápadně by bylo možno učinit jediným způsobem - postupně v průběhu mnoha let v rámci běžného nahrazování opotřebovaných zvonů. Aby se celý proces urychlil, mohlo by se jejich opotřebení tajně pomoci. Vyměněné zvony by pak od začátku byly opatřeny zvonovými srdci, s nimiž by vyzváněly zcela neškodně. Až v den, na nějž by byl určen smrtelný úder, by jednotliví členové spolku na zvonicích vyměnili obyčejná srdce zvonů za ta nesoucí smrt. V prvé řadě by ale samozřejmě musely být objeveny ony tóny.

Speráz i zbytek spolku ale měli jak dost času, tak dost nenávisti a vzteku, které je poháněly. Výjimkou v jejich řadách byl jen Tleskač. Ten se nechtěl Stínadlům mstít, chtěl jim jen uniknout. Cítil, že ve Stínadlech bylo všechno pokřivené a otrávené a že to pokřivovalo a otravovalo mysli a duše lidí, co tu žili, čehož byl nejlepším důkazem samotný spolek. A nejrozumnější věc, co mohl člověk udělat, bylo ze Stínadel utéci, pokud tedy vůbec bylo něco takového možné, když už jimi byl člověk jednou ocejchován.

Tleskač by ze zvrhlého a zlovolného spolku nejradši vystoupil, ale ze spolku se nevystupovalo. Naštěstí měl už brzy odejít ze sirotčince do učení k zámečnickému mistru a k tomu se upnul. I Tleskač nosil ve své hlavě plán, zatím spíše jen myšlenku, o níž neřekl ani svému nejlepšímu příteli, který se mu každým dnem víc a víc vzdaloval. Myšlenku o níž věřil, že ho dokáže z bezútěšných prokletých Stínadel vysvobodit. Myšlenku na úžasný vynález, který by svým způsobem osvobozoval každého člověka. O jaký vynález mohlo jít ale v deníku ani náznakem neprozradil.

Tady deník končil. Po jeho dočtení jsem měl jasno v tom, na jaký strašlivý spolek jsem to narazil a můj děs z něj se ještě znásobil. Jak jsem sám mohl vidět, chlapci ze spolku dorostli v dospělé muže, ale stále se scházeli ve své pekelné skrýši, a jak jsem mohl slyšet, stále pokračovali v naplňování svého šíleného plánu. Otázky, které mne napadaly byly: Jak daleko ve svém plánu zatím pokročili? A jaký byl další osud Jana Tleskače?

Odpověď na druhou otázku jsem zjistil záhy. Dal mi ji oběžník Rychlých šípů, donesený kýmsi do Stínadel. Rychlé šípy v něm psaly, že na zvonici svatojakubského kostela vyhrabaly z prachu deník, který si Tleskač vedl coby zámečnický učeň. Tento druhý deník zachycoval jeho poslední chvilky. Když jsem slyšel o tajemné postavě, stoupající k Tleskačovi těsně před jeho smrtí nahoru na zvonici, znovu jsem si vzpomněl na hrozné nehody, co se přihodily milosrdným sestrám v sirotčinci. Tleskač byl jediný, kdo věděl o ďábelském plánu spolku, nesouhlasil s ním a jistě na něm odmítal spolupracovat… a teď jsem já tím, kdo ví. A spolek ví zase o mně.

Ne, neví. Vědí, že někdo byl v jejich skrýši a vyslechl krátkou část jejich hovoru. Pravděpodobně vědí i o tom, že si ten někdo odnesl Tleskačův deník (nebo ho do knihy tajně schoval sám Tleskač?). Ale nevědí, nemohou vědět ani tušit, kdo jsem. Dokázal jsem se sice protáhnout úzkým komínem mučírny, což znamená, že nemohu být nikdo dospělý, ale nic víc o mně nevědí.

A najednou mne napadlo, jak mohu zjistit odpověď na tu první otázku - jak daleko pokročil spolek se svým plánem. Ani kdybych snad byl schopen najít znovu cestu do skrýše spolku, nenašel bych odvahu se do ní opět vydat. A pokud byla skrýš už jednou prozrazena, spolek ji už sotva bude dál používat a jistě z ní odnesl vše, co by ho prozradilo. Také dost možná skrýš zpovzdálí sleduje, zda se do ní vetřelec nevrátí. Ale měl jsem ještě jinou možnost, byť ani ta nebyla bez rizika. Mohl jsem, ne, musel jsem navštívit jednotlivé stínadelské zvonice a nenápadně se v nich vyptat, zda nebyl ten který zvon v posledních letech vyměněn za nový. A pokud ano, tak jakým zvonařstvím. Dost možná ponesou všechny zvony vyrobené spolkem nějakou zvláštní značku. Musel bych si ale dát pozor - co když spolek některé svoje členy dosadil přímo do samotných kostelů? I sám Tleskač si přivydělával jako zvoník! Ve svém oběžníku Rychlé šípy naznačily, že Tleskač dělal na nějakém zázračném vynálezu. Dozvěděly se z deníku, o jaký vynález šlo? A dozvěděly se z něj i o zvonech? Musel jsem je navštívit a zjistit to.

K ničemu z toho jsem se ale nedostal. Před dvěma týdny mne vyhledal Široko, s kterým jsem se poznal už dříve, abych mu pomohl vylovit ze svatojakubské stoky utopeného ježka v kleci. Jak už jsem psal, ježka jsme ze stoky sice vylovili, ale já za to zaplatil cenu nejvyšší. Nakazil jsem se při tom nevyléčitelnou nemocí roznášenou krysami, stejně jako přede mnou starý Mažňák, když ježka ve stoce utopil. A stejně jako on teď zemřu. Spolek bude muset odhalit a zastavit někdo jiný a tomu je určeno toto prohlášení.

Na začátku jsem napsal, že mě Stínadla zavraždila. Napsal jsem i proč, ale teď mi dochází, že jsem se mýlil. Nešlo o to, že jsem pronikl do jejich tajemství, že jsem zjistil, co jsou zač. Nešlo vůbec o mě. Celou dobu šlo o jejich zbourání a o mého tatínka, který ho má jako vedoucí asanačního výboru řídit. Ale který ho řídit nebude, protože bude zlomený smrtí svého jediného syna. Určitě na jeho místo nastoupí někdo jiný. A určitě toho člověka záhy potká nějaká podobná tragédie.

Stínadla jsou totiž věčná. A pokud vás nepokřiví k obrazu svému… tak vás zabijí.

Pozn. aut.

Emil Hačiřík nepodlehl zákeřné nemoci, jak se obával. Záhy se uzdravil a prohlášení o vylovení ježka s Širokem i prohlášení o tajném spolku z Tleskačova sirotčince si odložil. Pár měsíců nato na Kropenatce spadl při hře do otevřeného koryta Černé vody a ve studené vodě se vážně nachladil. Na následky nachlazení zemřel o tři týdny později. Těsně předtím předal Rezavým klíčům prohlášení o vylovení ježka. Druhé prohlášení beze stopy zmizelo.

Foto: Josef Blažek

Reipu zonbi: Lust of the dead

Název snímku by se dal asi nejlépe přeložit jako „Znásilňující zombie: Chtíč mrtvých“. Tohle je samo o sobě něco, co dokáže diváka k filmu přilákat, protože to je přesně ten název, který rozhodně vzbudí zvědavost. Jak moc asi úchylný snímek bude? To je první otázka, která se nabízí. A hned druhá: Jak je možné spojit zombie a chtíč? Pokud tedy odhlédneme od toho, že zombie většinou touží po mozcích anebo po jakémkoli kousku lidského těla, na kterém si nevylámou zuby. Určitá odpověď se nabízí ve chvíli, kdy zjistíte, že se jedná o japonský snímek.

Režie: Naoyuki Tomomatsu

Scénář: Jirô Ishikawa a Naoyuki Tomomatsu

Délka: 73 min.

Původ: Japonsko

Rok: 2012

Hrají: Rina Aikawa, Yui Aikawa, Kazuyoshi Akishima, Asami

Japonci se nebojí spojovat různé žánry, ale co je ještě důležitější, když už ty žánry spojí, a ať vypadají jakkoli nespojitelně, tak nakonec fungují. Neříkám, že film je jako celek skvělý, ale právě to propojení žánrů je pro ně typické a většinou opravdu dobré. Snímek Reipu zonbi: Lust of the dead spojuje zombie žánr s komedií, sociálním dramatem a samozřejmě také se softpornem. Možná jsem měl začít tím softpornem, protože to je hlavní stránka filmu a ze všech těch žánrových prvků je ho rozhodně nejvíce.

Snímek začíná tak, jak si fanoušci Asami nepřejí. Anebo přejí? Hned v první scéně je znásilněna svým manžílkem. Je to sice softporno, ale ono žádné znásilnění ve filmu na diváka nepůsobí zrovna příjemně. Kromě toho, že se uvede ona nahá část filmu, tak se také prezentuje to, o co především ve filmu jde. Muži se mění na znásilňující zombie a rozsévají kolem sebe apokalypsu. Asi není tak těžké si odmyslet ty zkrvavené oči a uvědomit si, že chlap, který znásilňuje, nepotřebuje ani tak moc povzbuzovat nějakou infekcí, prostě to udělá. Co na to ženy?

Ženy se samozřejmě rozhodnou svým nepřátelům – mužům – postavit. Asami se samopalem vypadá skutečně skvěle, stejně jako další japonské herečky, které si na sebe navléknou cosplay modýlky a vezmou si cokoli, co střílí, a perou to zombie chlápkům rovnou do terče, který mají chlapci samozřejmě na spoďárech. Není to jediná scéna, která skutečně stojí za to, ale přece jen docela vyčnívá. Překvapuje pak skutečnost, že snímek není tak ujetý, jak by se dalo od japonských tvůrců čekat. Naopak, díky různým prostřihům na televizní vysílání, se film snaží i o to, aby měl nějakou hloubku. Bohužel si vůbec nejsem jistý, že tohle bude na diváka fungovat.

Co také určitě nefunguje, to je digitální krev. Rozprskne se, ale pak najednou ve vzduchu mizí, jako kdyby se rozplynula. Tohle je hodně velká škoda, protože gore je jinak povedené, masky jsou výborné a je vidět, že v tomhle si Japonci libují a nedělá jim problém pořádně herce namaskovat, aby vypadal opravdu odpudivě. Pokud máte verzi, kde jsou ještě za titulky scény z natáčení, možná až tam si uvědomíte, jak moc je to gore ve filmu dobré. Což také není asi úplně ono uvědomit si to až ve „filmu o filmu“.

Pokud chcete snímek vidět hlavně proto, že se v něm nachází Asami, tak si z ní užijete docela dost. Co se týká zombie, není to až tak skvělý film, protože zombie se zde projevují hlavně tou krví, která jim teče z očí, a spuštěnými kalhotami. Snímek kazí digitální animace, ale i skutečnost, že se poselství, které zde překvapivě je, ztrácí v nánosu zbytečných scén, které jsou opravdu jen pro potěchu oka muže – například scéna lesbická. Film ale nezachází do detailů a dá se snést i v případě, že nechcete hardcore porno.

Martin Štefko

Hodnocení 2/3

hodnocení: dvě lebky

Brány na druhú stranu

Fascinácia vlastným odrazom je oveľa staršia než zrkadlá samotné. Už od nepamäti sa ľudia skláňali nad pokojnú vodnú hladinu, aby sa mohli poobdivovať a upraviť. Ako hovoria už grécke báje, viacerým sa v nej zjavila okrem vlastnej tváre aj ich budúcnosť. Z tohto dedičstva sa dodnes zachovali zaujímavé povery a mýty.

Kedysi boli všetky lesklé povrchy drahé a vzácne. Keďže ľudia boli na seba vždy zvedaví, postupne sa zdokonaľovali v ich výrobe. Od vyleštených kameňov sa prepracovali ku zrkadlám z bronzu či iných kovov, až nakoniec prišlo benátske zrkadlo zo skla pokrytého tenkou vrstvičkou striebra, ktoré je pre nás už úplnou samozrejmosťou. Bohužiaľ, je krehké, a z toho pramení asi najznámejšia povera spojená so zrkadlom.

Sedem rokov nešťastia

Nepríjemná predstava. U nás zrejme pretrvala z rímskych čias, keď sa verilo, že život človeka je rozdelený na sedemročné obdobia a rozbitie zrkadla poškodí človeka, ktorého tvár sa v ňom práve vtedy odrážala. Aj staroveké ázijské národy si dávali veľký pozor, lebo zrkadlo používali ako ochranu domova pred zlými duchmi. Démoni sa jednoducho zľakli svojho odrazu a ušli.

A čo keď už ostali zo zrkadla len črepy? Odporúča sa črepy zabaliť do látky a zakopať do zeme, aby už nič neodrážali. Druhou možnosťou je rozomlieť ich za tým účelom na prach. Ak si nemôžete dovoliť nové zrkadlo, čierni otroci v Amerike odporúčali črepy na sedem hodín vložiť do potoka alebo rieky tečúcej smerom na juh.

Zrkadielko, povedz mi...

Nie len zlá kráľovná zo Snehulienky a Harry Potter používali zrkadlo ako prostriedok na zobrazenie vzdialených ľudí a miest či dokonca na komunikáciu. Samozrejme, aj na predpovedanie budúcnosti. Toto okultné umenie sa nazýva catoptromancia alebo enoptromancia. Jasnovidci v starom Grécku na nahliadnutie za oponu času a priestoru vešali zrkadlo na niti nad vodnú hladinu tak, aby sa jej spodnou hranou tesne dotýkalo, a pozorovali odrazy, ktoré sa v zrkadle objavili.

Podobne poslúžilo i zrkadlo visiace na stene nad nízkym stolom. Keď sa naň položila misa s vriacou vodou, stúpajúca para na jeho povrchu vykreslila obrazce, ktoré mali naznačiť budúcnosť.

Ďalší spôsob, známy hlavne na slovensko-maďarskom pohraničí, využívali najmä ženy, ktoré chceli vedieť, ako sa vodí ich manželom na cestách. Medzi dve zrkadlá stojace oproti sebe sa postaví horiaca sviečka a pohár s vodou. Do pohára sa vhodí snubný prsteň a obrazy, ktoré vytvorí odraz svetla z rozvírenej hladiny napovedia, čo muž práve robí. Iná, anglosaská tradícia zas odporúča dievčatám, aby si večer pred zrkadlom rozčesali vlasy a potom zjedli jablko. Kým ho budú jesť, v zrkadle sa za ich chrbtom objaví tvár ich budúceho manžela.

Čo sa však príliš neodporúča, je pozeranie sa do zrkadla potme, alebo pri svetle sviece. Môže sa stať, že okrem svojej tváre zahliadnete aj tváre bytostí, ktoré na tom mieste žijú s vami. A až keď si ich všimnete, tak si začnú všímať vás...

Vidíš ma, nevidíš ma

Zrkadlo by malo byť za správnych podmienok schopné ukázať pravú tvár osoby, ktorá sa doň pozerá – teda skôr tvár, akú nosí jej duša. Preto skazených a zlými duchmi opantaných ľudí ukazuje ako netvory, prípadne ako telá v rozklade. Démoni, duchovia a upíri žiadnu dušu nemajú, a preto nemajú v zrkadle žiadny odraz. Pre dosiahnutie najlepších výsledkov sa odporúča priložiť skúmanej osobe zrkadlo k tvári, keď spí.

Treba však postupovať opatrne. Podľa východných tradícií je nebezpečné mať zrkadlo v blízkosti postele, a najmä, ak sa v ňom spiaci človek odráža. Podľa feng shuei zrkadlo pri manželskej posteli vnáša do vzťahu tretiu osobu. Horšie však je, že keď človek hlboko spí, jeho duch sa oddelí a pri potulkách po izbe sa môže v zrkadle zaseknúť a dotyčný navždy uviazne v stave medzi snom a bdením. Podobne, židia, ale i iné národy zvyknú v dome, kde niekto umrel, pozakrývať všetky zrkadlá, aby sa v nich nebožtíkova duša podobne nezasekla. Naopak, Srbi, Chorváti a Bulhari často ukladajú zrkadlo zosnulému do truhly, aby sa náhodou jeho duch nevrátil.

V krajine za zrkadlom

Podľa starej čínskej legendy, kedysi boli zrkadlá bránami do ďalšieho vesmíru plného duchovných bytostí. Tie prefíkane imitovali osoby a zvieratá, ktoré cez ne videli v našom svete a učili sa. Potom raz – údajne v roku 2697 pred Kristom – naraz cez tieto brány prešli, zaútočili na náš svet a začali nás požierať. Až cisár Huang Di inváziu zrkadlových monštier zastavil pomocou mocného kúzla a poslal ich späť za zrkadlo.

Duchovia či démoni vstupujúci do nášho sveta cez zrkadlo môžu tiež narobiť vážne problémy – ako napríklad Bloody Mary alebo Candyman. Podľa mestských legiend stačí na ich privolanie párkrát zopakovať ich meno pred zrkadlom.

Lucia Anďalová

Swamp Thing – Bažináč

Tímto textem splácíme čtenářům jeden z mnoha komiksových dluhů, které se za ty dva roky naší existence nahromadily. A je myslím více než vhodné, když v čísle, které zdobí úžasná příloha ve formě komiksové antologie, představíme jedno z nejzásadnějších monster kresleného světa. Je jím samozřejmě Alec Holland, člověk-rostlina.

Scénář: Alan Moore

Kresba: Stephen Bissette, John Totleben

Překlad: Viktor Janiš

Vydavatel: BB/art & Crew

Rok českého vydání: 2003

My se s ním neseznámíme v okamžiku jeho prvního objevení na stránkách House of Secrets, ale o něco později, kdy se scénáře ujal Alan Moore. Ten kromě jiného zcela přetvořil původní pojetí Bažináče, které znáte také z Cravenovy nepříliš podařené adaptace. Zatímco v původním pojetí byl Bažináč vědcem, přetvořeným v rostlinu, Moore přichází s koncepcí elementála, oživlé rostlinné hmoty, která převzala Hollandovo vědomí.

Máme tak čest s opravdovým monstrem, které opouští své lidské kořeny a odpoutává se od přízemní existence. Není to však odpoutání jednoduché, mimochodem už proto, že v úvodu prvního booku, který je předmětem recenze, je Bažináč mrtvý. A to většinou plány komplikuje.

Zpočátku tak sledujeme nejen Bažináčův návrat mezi živé tvory, ale také hledání jeho identity, prostoupené notnou depresí a odmítáním nově objeveného já. A to na pozadí souboje s jinou rostlinnou bytostí, které trochu rupne v bedně a rozhodne se vyhladit celé lidstvo. Nechybí samozřejmě osudová žena Abby, i když její osudovost je zcela abstraktní a něco jako klasickou love story opravdu nečekejte.

Nezapomínejte, že jde o dílo Alana Moora, takže pokud patříte mezi komiksové panny a panice, kteří tu a tam zavadí o Spidermanovo skotačení, budete asi lehce v šoku. Jednak je Moore scénárista, který opravdu píše příběh a bude po vás vyžadovat, abyste ho četli (hromady textu samozřejmostí), jednak nebude respektovat žádná zaběhlá pravidla. V sáze o Bažináčovi to došlo až tak daleko, že jej můžeme považovat za vůbec první mainstreamový komiks pro dospělé, komiks, který zavrhl definovanou a léta respektovanou cenzuru a položil tak základy Vertiga, jako odnože DC, zaměřené na to nejdrsnější.

Kromě scénáře tomu napomáhá i vynikající kresba, která příjemně osciluje mezi béčkovým filmem a nefalšovaným artem. Některé strany by bez problémů mohli na zeď nejen u Obitusů, ale i v Louvru. Osobně mne pak velmi mrzí, že české vydání je černobílé. Místy to asi působí intenzivněji a pomáhá to budovat atmosféru, ale barevný originál by jistě fungoval také a vždy je lepší mít dílo tak, jak ho autoři zamýšleli.

Pro úplnost ještě dodám, že kromě zmiňovaného úvodního příběhu a jeho přirozeného závěru v posledním sešitě nazvaném Pohřeb, obsahuje první book ještě krásnou story o strachu v každém z nás.

Komiksového Bažináče s klidným srdcem doporučuju jak fandům, kteří ho pravděpodobně dávno znají, tak náročnějším čtenářům, kterým se při pohledu na supermanovi trenky nekontrolovatelně cukají koutky úst. Tohle je něco trochu jiného. A bude vás to bavit.

Roman Kroufek

Hodnocení: 3/3

Polský filmový a televizní horror V. 1980-1989.

Osmdesátá léta jsou obecně považována za zlatou éru filmového horrorového žánru. Přinesla mnoho filmů, k nimž se prostřednictvím remaků a dalších částí sérií filmový průmysl vrací dodnes a najde se mnoho fanoušků a fanynek, jež na horrory z této dekády nedají dopustit. Po ne početně, ale výrazově a zjevně horrorově atmosféricky slabších letech sedmdesátých, se trochu příjemně oteplilo i v polském filmovém a televizním horroru. Mnohé poznávací a průvodní jevy však zůstaly – valná většina příběhů má historické ukotvení a stále se jedná převážně o psychologickou stránku hrůzy. Navzdory faktu, že se v polských horrorech častěji promenují vlkodlaci a upíři. Velkému prostoru se, kromě toho, začíná dostávat nahotě a erotice.

V jasných a jistých vodách adaptace zahraničního „historického“ příběhu si hned v roce 1980 zaplaval Janusz Kondratiuk, který do scénáře zadaptoval a pro televizi natočil klasickou lesbicko-upírskou novelu Sheridana Le Fanu Carmilla. A ač točil pro televizi a část filmu jsou v podstatě jen divadelní rozhovory mezi kulisami, Kondratiuk se nebál experimentovat a svůj černobílý, či filtry obarvený film prošpikoval vpravdě podivnými scénami a postupy v podobě hrátek s obrazem, jeho rychlostí, již zmíněnou barevností, roztřeseností a zaseknutostí. Kondratiuk již tehdy ve vypjatých scénách využíval něco, co nejen hollywoodští horroroví tvůrci objevili až o nějakých třicet let později a přemírou využívání zdevalvovali. To vše doprovází výtečně zvolená hudba a trefné obsazení dvou hlavních ženských postav. Předlohy se až na pár ojedinělých odskoků a závěr drží Kondratiuk vcelku věrně, veškeré úkroky z vytyčené linie jsou však jen k dobru.

Patrně nejznámějšímu (ne nutně nejkvalitnějšímu) polskému horroru Wilczyca (1982) Marka Piestraka jsme se v Howardu věnovali nejen v recenzi, ale i prostřednictvím rozhovoru se samotným režisérem. Kvalitativně silně rozporuplný a kolísavý příběh hraběcího správce Kacpera, jehož těsně před svou smrtí prokleje manželka Maryna a slíbí mu, že, bylo-li jeho jediné slovo, jíž se mu od něj dostalo „čubka“, nebude mu po smrti čubkou, ale vlčicí, která si jej najde, Piestrak  natočil podle románu J. Gierałtowského Wadera. Marynino mrtvé tělo skončí pohřbeno s kůlem vraženým do srdce, Kacper však, zdá se, svému osudu neunikne ani poté, co se přesune do sídla hraběte Ludvíka a podlehne kouzlu jeho ženy. Vcelku komplikované natáčení probíhalo během nehostinného a nepřejícího výjimečného stavu, který byl v Polsku vyhlášen Jaruzelským kvůli dělnickým nepokojům. Navzdory svým (ne)kvalitám si Vlčice získala obdivuhodný počet návštěvníků, jen v Polsku ji v kinech zhlédlo na dva miliony diváků, prolétl zahraničními kiny, včetně těch československých a získal si auru kultovního rozporuplného počinu, který je stejně chválen jak v Polsku („Není to velké filmové dílo, ale má něco, čeho se nedostává všem současně točeným horrorům – atmosféru (…) A nevyskytují se zde hloupí puberťáci a debilní humor!“ nebo v zahraničí (jeden z běloruských diváků k filmu napsal, že všechny současné filmy, v nichž se objevuje vlkodlak, jsou pro něj jen pohádkou pro děti ve srovnání s tím, co nabízí Piestrakova Vlčice), jakož i označován za jeden z nejhorších a nejslabších polských horrorů. Divácký úspěch Vlčice Piestrak v rozhovoru, otištěném v knize Polski horror, czyli o filmie grozy słów kilka, komentuje slovy: „Vlčice se na plátna kin dostala takřka současně s Enter the Dragon (1973), prvním karate filmem v Polsku a přesto měla ohromnou návštěvnost. Myslím si, že se prostě trefila do společenské poptávky po tomto druhu filmu, trefila se do diváckého gusta. A že nyní při horrorech kina zejí prázdnotou… Možná divák nemá v oblibě krvavá jatka dalšího Saw nebo Hostelu, ale šel by do kina na dobrý horror, v němž jsou emoce, tajemno, schopnost vyvolat strach a ne jen násilí.“

Marek Piestrak se narodil roku 1938 v Krakově. V roce 1961 vystudoval Fakultu vodních staveb Gdaňské Polytechniky, o sedm let později režii PWSTiF v Lodži, diplom získal v roce 1974. Filmovou praxi začínal v Hollywoodu při natáčení Rosemary's Baby (1968) svého krajana Romana Polanského. V letech 1969-78 natočil pěknou řádku dokumentárních filmů. Je označován za polského Eda Wooda. Piestraka fascinoval americký, respektive hollywoodský, film. Byl jedním z prvních, kdo v Polsku začal natáčet žánrové filmy, v době, kdy to nebylo zrovna obvyklé. A sahal k nim pravidelně. Jeho filmy jsou plné drsných policajtů, satanistů, kouzel, magie, dobrodružství, laserových zbraní, robotů, zombie, vlkodlaků a nejednou i smrti. Od zmiňovaného Eda Wooda jej, dle názoru jednoho z fanoušků, odlišovaly tři základní věci: „1) Nikdy se nepovažoval za génia a moc dobře si uvědomoval „nízkožánrovost“ svých filmů. 2) Některé jeho filmy dosáhly poměrně velkého komerčního úspěchu. Svého času měl docela úspěch nejen v Polsku, ale i v Československu a Rusku. Zdejším divákům totiž přinášel ducha západní kinematografie. 3) Tkvěl v něm opravdový potenciál a v nejednom jeho titulu je možné objevit fragmenty prozrazující, že měl talent.“ V našem seriálu se k Piestrakově dílu ještě nejednou vrátíme.

Při psaní scénáře k filmu Widziadlo (1983) se režisér Marek Nowicki nechal inspirovat slavným a oblíbeným románem Karola Irzykowského Paluba z počátku 20. století, v němž literární historici spatřují částečného předchůdce pozdějších děl Jamese Joyceho nebo Thomase Manna. Irzykovského spíše novela než klasický román je do filmové podoby takřka nepřeveditelná, snad proto pro svou filmovou verzi Nowicki využil pouze několik vybraných motivů a scén. Příběh více mysteriózně-erotického psychologického dramatu než čistého horroru, z počátku 20. století vypráví o Piotru Strumieńském, který žije se svou ženou Olou na malém statku. Sužují ho však silně erotické představy spojené s jeho první, zemřelou, manželkou, kromě toho se mu nabízí přítelkyně jeho známého a vyzývavými pohledy s ním flirtuje jejich služka. Ola s ním naopak nechce spát, místo toho se intimně sbližuje s rodinným známým, starým chlípníkem, který u toho málem zemře. Piotrův syn se stává mužem díky místní verzi bláznivé Viktorky. Tedy převážně hezké ženy, nahota, příjemně a pozvolna rozvíjený příběh s krásnou (erotickou a jiskřivou) poetikou a jedno poměrně drásající trauma, to vše zabalené do silně mysteriózního oparu. V roce 1984 získal za tento film Nowicki na KSF „Młodzi i Film“ v Koszalině cenu za režisérský debut. Kritiky a diváky obecně však film nakonec, kdo ví proč, nezaujal.

Pomineme-li propojovací linii televizního seriálu ze šedesátých let Opowieści niezwykle, prvním polským horrorovým filmem, který se nejvíce přiblížil tehdejší současnosti je 49 minutové Powinowactwo (1984) Waldemara Krzystka. Děj filmu se totiž odehrává v roce 1982 a vypráví o učiteli Krzysztofovi, který od té doby, co jeho žena Gośka odjela na stipendijní studium do Spojených států, žije sám. Krzysztof po své ženě teskní a snaží se jí často psát. Doufá, že z Polska odjede a přidá se ke Gośce, uvědomuje si ale, že to v tuto chvíli není možné. Jedné noci se Krzysztofovi zdá podivný sen. V něm v noční mlze běží po louce plné fialových květů. Na nedalekém železničním náspu se blouznivě potácí ženská postava, z dálky se blíží světla přijíždějícího vlaku. Než Krzysztof stihne k ženě doběhnout a zachránit ji, sen konči. O měsíc později se noční můra, rozšířená o následující chvíle, vrací a Krzysztof začíná přemýšlet o významu této vize. Ve stejnou dobu mu přijde dopis od Gośky, v němž mu jeho žena oznamuje, že se chce rozvést a provdat za Američana. Krzysztofovi se zhroutí celý svět. Při prohlížení encyklopedie s reprodukcemi různých obrazů narazí na díla mladé malířky Lucyny Siematycké, které se silně podobají situacím z jeho snů. Rozhodne se umělkyni nalézt. Dva z obrazů se ukazují být o několik měsíců starší, než byly učitelovy noční můry. Obsah třetího obrazu však Krzysztof pozná ještě dřív, než jej Lucyna domaluje. Jak se zdá, série těchto obrazů předpovídají jakési neštěstí. Krzysztof na umělkyni dotírá, aby rychle začala malovat čtvrtý obraz, což Lucyna zpočátku odmítá. Později však svolí a s Krzysztofem se sblíží. Krzysztofa však přijde varovat její sestra Marta, aby se s Lucynou nestýkal, jinak že dojde k tragédii. Powinowactwo Waldemar Krzysztek natočil podle vlastního scénáře. Premiéru měl film v říjnu 1984, ve stejném roce byl v Gdyni nominován na Zlatého Lva za nejlepší film.

Divadelní hru W małym dworku polského divadelního autora, spisovatele, malíře, fotografa a filosofa Stanisława Ignacy Witkiewicze podle vlastního scénáře v roce 1984 do filmu W starym dworku, czyli niepodległość trójkątów zadaptoval režisér Andrzej Kotkowski. Psychologická duchařina nás přivádí mezi obyvatele malého statku a jejich spletité problémy. Anastazja, krásná žena statkáře Dyapanasze, manžela totiž podvádí s jeho synem, Jęzorym, z prvního manželství. Když je Dyapanasz načapá in flagranti, ve vzteku Anastazju zabije. Mladý citlivý umělec Jęzory upadá do šoku. Když se později mezi otcem a synem rozpoutá zuřivý argumentační boj, koho Anastazja milovala více, zjeví se její duch a oznámí jim, že jejím nejlepším milencem byl Dyapanaszův správce Kozdroń. Jęzory propadne tvůrčí krizi a Anastazjin duch začne ovlivňovat osudy svých pozůstalých. Nažene Jęzora do náruče ženy starající se o jeho sestry, při jejich svatbě však začne nahlas předčítat Jęzorovy milostné dopisy, které jí psal. Obě sestry donutí požít jed, podněcuje rolníky ke vzpouře a svého bývalého milence Kozdroně utopí v bahně. Nakonec vše dovede k obrovské tragédii, aby si na jejich troskách zatancovala se svými dcerami. Jde tedy o „klasické“ psychologizující drama zahalené do mysteriózně horrorového duchařského oparu s lehce surrealistickou snovostí. Jeden ze dvou komentářů k filmu na ČSFD si kromě toho stěžuje na zbytečně velký počet mrtvých. Witkiewicz svou hru začal psát v roce 1921, poprvé se na divadelní prkna dostala v roce 1923 v Toruni, ale poslední scénu dopsal až v roce 1925. Tiskem hra poprvé vyšla až v roce 1948. Kromě Kotkowského adaptace se dočkala, pod svým původním názvem, ještě dalších tří televizních adaptací (1970, 1976 a 1995). V roce 1984 byl na Gdaňském filmovém festivalu oceněn autor hudby k filmu Zbygniew Raj. Oficiální premiéry se film dočkal v dubnu 1985.

Nejznámějším polským horrorem možná je Piestrakova Vlčice, za ten nejlepší je však mnohými považováno Medium (1985) Jacka Koprowicze, první polský film zcela věnovaný okultní tématice. K jeho vzniku přispěla vlna obrovského zájmu o parapsychologické jevy a existenci nadpřirozených tajemných sil, s nimiž mohou nakládat pouze vybraní jedinci. Koprowiczův snímek, vyznačující se režisérovou poetickou představivostí a vnímavostí, je svéráznou koláží horroru, psychologického thrilleru a mysteriózní temné krimi, s notnou dávkou magična. Nebál bych se jej dokonce označit za polské giallo. Příběh, odehrávající se ve třicátých letech 20. století, nás seznamuje s pěticí postav, které se z podivných a mnohdy nevysvětlitelných důvodů dělají podivné a nečekané věci. Policejní komisař se probudí na pláži v koši a z předešlé noci si nic nepamatuje, z Varšavy vlakem přijíždí Andrzej, který neví ani kde a proč je, učitelka Luiza během vyučování najednou odejde ze školy, v muzeu ukradne několik desetiletí starou sukni a na pláži se setká s hrbatým mužem, jevící evidentní známky hypnózy. Okultista Wagner společně se svou parapsychologicky nadanou sestrou coby medium navazuje kontakt s neznámou osobu s obrovskou mocí ovládající na dálku několik osob. Blíží se zatmění slunce, komisař Selin nakonec, i díky zvláštním déjà vu stavům, začíná odhalovat pozadí podivuhodností onoho dne, které mají svůj původ v jisté krvavé tragédii, k níž došlo na den přesně před třiceti lety, tedy v roce 1897. Film plný napínavých scén, pohlcujícího tempa, skvěle vykreslených a odehraných postav, atmosféry, krve, erotiky se natáčel v Sopotách, Gdaňsku a Západním Berlíně. Premiéru měl v půlce září 1985 a do konce roku (tedy za necelé tři měsíce) jej vidělo přes půl milionu diváků a divaček. Následující rok byl za režii Jacek Koprowicz oceněn na Mezinárodním festivalu kriminálních filmů Cattolica. Docela zvláštní u tohoto filmu je, že vzniklo poměrně hodně scénářů pro jeho remake. Jeden z nich (ten americký) nese název The Loop a jeho děj se odehrává v arizonské poušti.

Jako diplomovou práci natočil absolvent polonistiky a Televizní a radiové fakulty Slezské Univerzity Andrzej Stefan Kałuszki (*1952) v roce 1985 středometrážní snímek Labirynt. Zpočátku hlavně psychologické drama, postupně přerůstající v temný psychologický horror, vypráví o kunsthistorikovi, třicátníku Tadeuszovi. Ten se po letech vrací ze zahraničí. Když z Polska odcházel, nechal v něm svou snoubenku Wandu. Na letišti však Tadeusze nikdo nečeká a klíče do zámku jejich někdejšího bytu nepasují. Wanda zrovna pro televizi natáčí program o varšavském Paláci kultury (Pałac Kultury i Nauki) a tak se tam za ní Tadeusz vydá. Ve stejné době se v Paláci objevuje i plavkyně Judyta, která shodila do vody svého kolegu, který se bojí výšek, teď svého činu lituje a snaží se objasnění svého neuváženého činu nalézt na přednášce psychotroniky. Tadeusz se s Wandou pohádá a nakonec v Paláci zůstává zavřený. Společně s Judytou, která omdlela na záchodě. Tadeusz bloudí po prázdných chodbách Paláce a začíná propadat vlastní představivosti, díky čemuž napadne ochranku. Judyta se stane svědkyní tohoto incidentu, proto ji Tadeusz začne honit a po dostižení v nejvyšším patře Paláci ji znásilní. Film zajímavým způsobem operuje s problémy fyzické povahy člověka a ukazuje, že hrozbou pro člověka může být psychika jeho samotného. To všechno je podbarveno scénami spiritistické seance, vraždy, znásilnění měnícího se ve fyzickou lásku, oceňovanou hudbou Danuty Zankowské a jakousi alegorickou dvojvýznamností, např. když démonický profesor na přednášce tvrdí, že titulním labyrintem je ženské nitro, zatímco Tadeusz bloudí v podzemním labyrintu Paláce Kultury. Kałuszkův barevný film se své premiéry dočkal až v únoru 1989.

Žánrově rozvrkočenou psychologickou upírskou romanci Lubie nietoperze (1985) jsme recenzovali v prvním čísle Howarda. Není však žádný důvod ztratit o ní pár slov znovu. Neboť si je jistě zaslouží. Upírská tématika měla vždy hodně společného s (pravda, trochu pokřivenou a temnou) romantikou, intimitou a sexem. I v dobách dávno před tím, než se uvzdychaní upíři na slunečním světle začali třpytit jako diamanty nebo navštěvovat různé akademie. Na svou dobu výrazně feministický scénář, na němž spolupracoval s uznávanou spisovatelkou Krystynou Kofta, zfilmoval Grzegorz Warchoł, který se ve filmu nakonec mihl i v jedné z vedlejších roliček. Děj, jež je spojením klasických upírských motivů a sentimentálních příběhů o síle lásky, vypráví o mladé a velice krásné Ize, pocházející z dobré rodiny. Ta společně se svou tetou vede malý obchůdek. O Izu se uchází Marceli, který však během milostných hrátek s Izou zemře. Iza totiž nabývá dojmu, že je upírkou. Jednoho dne se Iza setká s psychiatrem Rudolfem Jungem a požádá ho, aby ji vyléčil z vampyrismu. Jung na upíry sice nevěří, ale Izabelin rentgen jej přesvědčí minimálně o tom, že s ní opravdu není něco v pořádku a tak se rozhodne jí pomoci a přijme ji do nemocnice. Iza však nedokáže své pudy ovládnout a vraždí i v nemocnici. Jung navíc zjišťuje, že se do Izy zamiloval a ukazuje se, že ani on jí není lhostejný… „Warchoł ve svém filmu míchá různé styly bez hlubšího smyslu a režisérského konceptu. V Lubie nietoperze zaznívají ozvěny gotického horroru, romance, frašky, erotického filmu a specifické poesie pro dospělé,“ píše se v jednom z komentářů k filmu, který však zároveň neopomíná podotknout, že si film zaslouží pozornost již proto, že to byl po hodně dlouhou dobu prakticky jediný celovečerní polský film s upírskou tématikou.  Za pozornost kromě toho jistě stojí i pro slušné herecké výkony hlavní představitelky Katarzyny Walter a Marka Barbasiewicze, jehož Rudolf Jung je mnohými označován za životní roli. Nezanedbatelnou složkou kvalit filmu je i hudba Zbigniewa Preisnera.

K nejslavnějšímu polskému horrorovému spisovateli S. Grabińskému se polský filmový horror vrátil prostřednictvím Zygmunta Lecha. Ten do scénáře a následně televizního filmu Problemat profesora Czelawy (1985) převedl Grabińského variaci na Stevensonovu klasiku Podivný případ dr. Jekylla a pana Hyda Problemat Czelawy. Bezmála hodinový barevný film vypráví o mladé a krásné ženě slavného psychiatra Stanisława Czelawy, kterou každou noc sužují velmi nepříjemné představy, že ji, zatímco její muž tvrdě spí, navštěvuje a obtěžuje opilý a neurvalý muž, který navíc vypadá jako její manžel. Obrátí se proto na jednoho psychiatra. Ukáže se, že nejde o představy, onen muž je skutečný, z masa a krve a psychiatrovo vyšetřování brzy odhalí velmi podivuhodnou a mrazivou skutečnost. Sice levné a televizní, přesto povedené zpracování s notnou dávkou mysteriózního a psychologického horroru, v němž naštěstí obsah značně převyšuje formu, mělo premiéru v dubnu 1986. Ve stejném roce byl film nominován na cenu Złote Lwy. Zcela jistě na tom měl svůj podíl slušný výkon Eugeniusze Kujawského v hlavní dvojroli.

Filmový a televizní scénárista a režisér Zygmunt Lech se narodil 30. července 1946 v Poznani. Režii vystudoval roku 1978 na PWSFT v Lodži, diplom získal o tři roky později. V roce 1985 kromě profesora Czelawy adaptoval další Grabińského povídku, tentokrát W domu Sary. Dom Sary (1985) natočil v rámci neformálního televizního cyklu Opowieści niesamowite. Erotičnem nabité (jak u Grabińského nijak nepřekvapí) komorněji pojaté gotické drama s opravdu překrásnou titulní hrdinkou (v souladu s nádechem a jiskřivostí Grabińského předlohy a průnikem erotiky nejen do polské kinematografie i obnaženou), skvělou trikovou/maskérskou scénou a dobře napsaným scénářem volně navazuje na biblický příběh o Sáře, Tobiášovi a Asmodeovi. I když Grabińského Sára s tou biblickou si nejsou takřka ničím podobné. Grabińského Sára je velmi krásná a smyslná žena, více než stoletý netvor, upír, který svou krásu a půvab udržuje vysáváním životní energie z mladých partnerů. K Sáře se nastěhuje doktor Wiktor Stefański, který se stal svědkem smrti svého přítele právě rukou Sáry. Stefański se rozhodne proti Sáře a Asmodeovi, který jí dělá komorníka a spokojuje se s dušemi jejich obětí, bojovat tím, že se s ní odmítne sexuálně stýkat a odstaví ji tak od zdroje životní energie.

To Stanisław Rózewicz sáhl po zahraniční jistotě a natočil svou barevnou osmadvacetiminutovou televizní povídku Diabeł (1985) podle stejnojmenné povídky francouzského spisovatele Guye de Maupassanta. Prostý a jednoduchý příběh o zlu, ukrytém uvnitř člověka, vypráví o staré umírající hospodyni, jejíž syn, po celé dny pracující na poli, najme ženu, která se má o matku starat. Dohoda zní, že peníze dostane paušálně, až její práce skončí. Ženě tedy velmi záleží na tom, aby umírající hospodyně zemřela co nejdříve. A proto se mění v ďábla. V prostotě a jednoduchosti je někdy ta pravá síla, jak o tom nejednou přesvědčuje jak právě Maupassant, tak i Rózewiczova adaptace. Mrazivá a působivá přesně tam, kde má, s atmosférickou a plně funkční klíčovou scénou. Jen je možné, že i vám bude po zhlédnutí pořád vrtat hlavou ta blonďatá mladice…

Výpravný celovečerní snímek scénáristy a režiséra Jacka Koprowicze Alchemik (1988) vznikal souběžně se čtyřdílným seriálem Alchemik Sendivius. Odehrává se v době, kdy žil nejslavnější polský alchymista Michał Sedzivój, respektive Sindigovius Polonus, který se nepochybně stal předlohou hlavního filmového hrdiny Sendiviuse, jehož strastiplné peripetie, uprostřed temného 16. století, v dobách zapálených nábožensko-filosofických sporů, měnících se hodnot a krvavých bojů o moc, sledujeme. S alchymistou Sendiviusem se setkáme v okamžiku, kdy se snaží přesvědčit knížete Frederyka, že zná a ovládá tajemství transmutace – tedy přeměny různých kovů ve zlato. Během jeho podvodného pokusu je Sendivius proveden kobkami hradu a varován, že pokud neuspěje, čeká ho osud jeho mučených a popravovaných předchůdců. V kobkách hradu objeví nejen šílenou těhotnou ženu, vykřikující, že nechce porodit potomka monstra potulujícího se po zámku (nebojte, porodu se dočkáte), ale i slavného Setona, znalce transmutace a tajemství kamene mudrců. Po Setonově smrti se Sendivius vydává za jeho manželkou, o níž je přesvědčen, že manželova tajemství zná. Ta je však satanistkou a donutí Sendiviuse, aby se účastnil satanského rituálu, během něhož dojde k obětování dítěte. Po překažení rituálu vpádem inkvizitorů se Sendivius, zbaven všech nadějí na odhalení tajemství, uchyluje do kláštera, kde spílá bohu. Zde ho zastihne Frederykův pobočník, s nímž Sendivius nakonec odhalí velmi překvapivé pozadí Setonových tajemství a schopností. Jak vidno, příběh Alchemika je rozkročen opravdu široce, obsahuje spoustu situací a ke všemu plynně přebíhá mezi žánry. Jak trefně podotkl jeden polský divák: „Je to historický fantasy horror s prvky sci-fi. Zní to divně? Přesto tomu tak je.“ První třetina filmu se odehrává v oparu atmosféricky nahuštěného horroru, v němž na film z východního bloku konce osmdesátých let není překvapivě nouze o krev a příjemné náznaky gore gradující v silně alienizující porod. Druhá třetina svým kostýmově-historickým dramatem zvolní, spád nabírá až s příchodem satanistů, aby se všechno rozpletlo ve třetině poslední, kdy dojde k velmi překvapujícímu – dnešními slovy takřka wtf – závěru. Lehce rozplizlý a neukočírovaný příběh zachraňuje výprava, kostýmy a herecké výkony. Alchemikovým problémem (kromě žánrové rozpínavosti) může být fakt, že byste si ho nejvíce užili v době jeho vzniku a při patřičném věkovém rozhraní. Souboj s časem již nějakou dobu prohrává, dnes už může působit značně úsměvně a snad i naivně. Např. proto, že zpočátku slibně rozjetá horrorová atmosféra nakonec ustoupí fantasy žánru s lehkými sci-fi kopanci. Ale to už bychom prozrazovali moc. Film je nakonec sestříhán jen ze zhruba 60-70% původně plánovaných natočených materiálů. S největší pravděpodobností na to měl vliv snížený rozpočet. Prvotní plány počítaly s největším rozpočtem v historii polské kinematografie. Obrovská inflace konce osmdesátých let 20. století však rozhodla jinak a donutila ke škrtům. Speciální efekty původně vznikaly v pražských ateliérech na Barandově, Koprowicz se však nakonec rozhodl je do filmu nepoužít. Premiéra proběhla v červenci 1989.

V textu použité citace recenzí a komentářů pochází z www.filmweb.pl.

Honza Vojtíšek

NYX (Robert Poch)

…as the wind was blowing across her freshly dug grave…

Říká se těm událostem mnoha jmény, například: Den posledního soudu, Armageddon, Boží soud, Dny temnoty, Trest boží…, vědci ty události pojmenovali „Vychýlení dne“ a na vině je podle nich pět důležitých faktorů: nárůst populace, zhoršování klimatických podmínek, nedostatek vody, limity zemědělství a nedostatek energie. Ale pro mě to vždy byly dny temnoty, jak o nich prorokoval Joel[1]. Vím, že slovo temnota je vědecky nepřesné, je ale obtížné najít jiný, vhodnější termín pro stav, který téměř způsobil vymření lidstva. Temnota je slovem – a obzvláště po těch událostech – které ještě i dnes mnohé lidi uvádí do mdloby, protože vyvolává tolik hrůzných vzpomínek, děsivých asociací a emocí. A právě o vzpomínkách a emocích je tenhle příběh. Myslel jsem si, že jsem připravený na všechno, ale temnota překonala cokoli, co jsem si uměl představit v nejdivočejších fantaziích. Nikdo nebyl připravený na něco takového, protože na náhlou smrt není připravený ani nejlépe vycvičený voják.

Pamatuji si, že najednou uprostřed dne, bylo přesně dvanáct hodin a jedna minuta středoevropského času, se z nebe vyvalila hustá tmavá mlha. Příval husté neprostupné černě přikryl celý svět na dobu dvaačtyřiceti měsíců.

V ostražitě ponuré krajině nad poli, smíšenými lesy, vřesovišti a mokřady tma nesená větrem jako černý neprůhledný závoj Smrti. Temnota, hustá dusivá barva nyxu se valila nad střechami, otírala se o lesklé důlky spících oken, stékala po studených zdech domů. Světlo pouličních lamp bylo tmou rozostřené. Staré vyčerpané prostitutce v krátkých minišatech se mrazivá temnota svezla po ramenou. Blouznícímu narkomanovi zachumlanému v papírových krabicích pod hromadou smetí tma osahávala špinavý a zarostlý obličej. Opilec, motající se v závrati, se rozplynul ve tmě. Parta mladých lidí se vesele smála až do chvíle než rozmarný smích zadusil černý dotyk temnoty. Vracející se voják z války v Iráku se těšil domů, až políbí manželku a děti, ledový dech temnoty se smísil s jeho rychlými kroky.

Temnota rozplynula řidiče městské dopravy a dálkových linek, šoféry přetížených kamiónů, ale i osobních automobilů, zčernila nejen hlídače na pravidelných obchůzkách, ale i děti znuděně sedící ve školních lavicích a jejich vystresované učitele, také pacienty v nemocnicích, zdravotní sestry i lékaře, stařenky a starce v domovech pro seniory, a v neposlední řadě i kojící matky a čerstvě narozená miminka.

Muzikanti v hospodách dohráli poslední kus, tanečníci dotančili uprostřed rozjíveného tance, jiní se právě chystali k obědu a temnota se plíživě vsakovala a ulpívala na strojích a stěnách továren, na jaderných reaktorech, na lodích na moři a na mezinárodní kosmické stanici ISS.

Temnota ulpívala na stěnách budov, ve kterých úřadovala vláda a Poslanecká sněmovna i horní komora parlamentu. Usadila se v chodbách Pražského Hradu i v kancelářích prezidenta republiky. Pronikla do všech zákoutí ministerských budov a rozlévala se ovzduším.

Spolykala stromy v parcích a kolem cest, chvěla se nad ulicemi, své ledové dlaně natahovala po klikách vchodových dveří, ohmatávala zaparkovaná auta, pronikala lesklými vlaky na nádražích. Tma hltala i široké řeky, ztěžka padala na předměstské zahrady, kůlny, zahradní domky, pergoly, altány. Přikrývala ovocné sady, keře angreštu, keříky černého a červeného rybízu, čerstvě posečenou trávu, a trny rudých růží.

Čerň se valila od severu k jihu, od východu k západu, jako kdyby se nemělo už nikdy rozednít a jako kdyby už navždy nemělo vyjít Slunce.

Padala na ztichlé náměstí, na celé čtvrtě, plazila se do uliček i dvorů, na zahrady i hřbitovy, na kamenné schody a ušlapané chodníky, na asfaltovou i polní cestu a do kteréhokoli zátiší.

Temnota. Valila se světem bez slunečního svitu tisíc dvě stě šedesát dní. Lidé se báli, bylo pro ně nepříjemné a děsivé když takovou temnotu viděli. Nikdo nic podobného nezažil a neznal, ani nejstarší obyvatelé, aspoň kam jejich paměť sahala. Lidé už od nepaměti jsou přece uvyklí, po západu Slunce se nad krajem snesla noc a nad městem a krajinou se rozklenulo nebe plné hvězd, a po noci znovu vyjde Slunce. Ale takovou tmu neměli k čemu připodobnit.

Vyvalila se černá smola z prasklých gigantických sudů a prýštivým lepkavým proudem zaplavila město a celý kraj. Tma barvy grafitu zdusila světlo, ztěžkla ovzduší a v lidech probouzela zapomenutý strach dětství z černých míst, z opuštěných domů, ze starých sklepů, ze zaprášených prostor. Byla to hrůzná a strašlivá tma, rozlézala se vzduchem jako černá pára. Temnota, hltající svět jako nenasytný žrout, a když cokoli přikryla, zmizelo to.

V ty děsivé dny, ukrytý ve sklepě domu a třesoucí se jako osika, jsem vzpomínal na příběhy, které jsem často slýchával od jednoho starce, s dlouhým a pečlivě pěstěným plnovousem. Lidé se starci štítivě vyhýbali, pro všechny byl špinavý, zarostlý a osamělý opilec, spával v nádražní hale, ale pro mě takový rozhodně nebyl. Já nemám tendence vnímat a oceňovat lidi s ohledem na jejich sociální status nebo postavení, a nakonec nemá nakonec každý člověk v nenávisti to, co mu překáží?

Stařec byl chudobný ale čistý a přes svůj pokročilý věk pořád vábný a nečekal na někoho jiného, aby mu pomohl, to mi připomínal při každé příležitosti, a pak ještě dodával: „Jestliže čekám na někoho jiného, aby mi pomohl, já sám nejsem nic! Takže hledáš-li pomoc, hledej ji na konci vlastní paže.“

Stařec, to on mi vyprávěl příběhy o dnech, co přijdou, o časech neúprosné, vražedné a nepřekonatelné temnoty. I já se domníval, že šlo o pouhé spekulace starcovy chorobné mysli, ano, tohle jsem si o starcových slovech myslel, samotná realita dnů, které nastaly, kdy Zemi dusila temnota, starcovo blouznění ale překonaly.

Znovu se mi pod víčky chvěl míhavý plamínek, až z nejskrytějších hlubin mého podvědomí vytrysklo několik krůpějí slabých vzpomínek, maličké perly, než mi zase vyklouzly zpod víček dříve, než jsem je stačil uchopit. Ten stařec mi vyprávěl o snech, ve kterých slyší vyprávět zářivou bytost, anděla, o tom, že přijde Armageddon, a když si ho následovníci zakrváceného kříže tolik přejí, tak Soudný den opravdu nastane. Ale zemřou nevinní, zase jen ti slabí, bezmocní, zoufalí, zase ti, kdo se nebudou moci ukrýt před zvrácenou chlípnou krutostí davu, a zase budou hubeni hanebnou a ponižující smrtí lidé, vytlačení na okraj společnosti. Silní, mocní a bohatí, ti samozřejmě přežijí, protože to je, jak tvrdil stařec, dané a přirozené.

Stařec se smutkem v hlase také vyprávěl: „Armageddon, jak si ho představují následovníci Beránka, je ale nepřirozený, konec světa nemůže nikdy proběhnout v souladu s přírodními zákony, protože nastane jen za podmínek, že ho způsobí katastrofa zaviněná zase jen buď lidmi, nebo přírodou. A nikoli jak by si přáli všichni kněží a studenti Nového Zákona a obzvláště Zjevení svatého Jana, že ho způsobí hříchy, ba právě naopak! Armageddon zaviní zejména ti, všichni svatouškové, kdo budou usilovat o návrat do zelené a ekologické společnosti, kdo budou usilovat, aby se celá Západní civilizace vrátila nazpět před průmyslovou revoluci.“

Vzpomínal jsem na starce, připomínal si jeho prorocká slova, když jsem se bál a sám uprostřed téměř vylidněného Šumperka pochopil, že počet obyvatel města, celého kraje, České republiky a zřejmě i veškerého světa je pouhým stínem zalidnění před dny temnoty. Ve městě ve kterém jsem prožil dětství, studoval, pak s manželkou vychovával dvě děti, žilo před dny temnoty téměř dvacet osm tisíc lidí, a teď jich zde sotva přežívá jen s vypětím všech sil šest spolu se mnou. Zbytky těl manželky a dětí jsem našel u nádražní stanice Velké Losiny, nedaleko domu kde jsme bydleli tolik šťastných a krásných let, a pochoval jsem je s náležitou úctou a pietou.

Pro nás, kdo jsme přežili je realitou podvýživa, znečištění a návrat černého moru, malomocenství, tuberkulózy a tyfu, chorob, které byly vymýceny. Svět se vrátil společensky, ekonomicky a technicky o stovky let nazpět až do krutého období pár desítek let po pádu Římského impéria. Není dost zdrojů na to, aby bylo možné Západní civilizaci vrátit tam, kde byla před zkázou, a ti, co hrůzy přežili, zemřou a generace po nich budou zapomínat.

Ochromený strachem na sklonku podzimu ve věku sedmačtyřiceti let a zase jsem si připomínal, kolik času muselo uplynout, abych se ponořil do myšlení starce, abych alespoň trochu porozuměl jeho prorokování, co chtěl a musel asi sdělit, je přece tolik obtížné s přibývajícími léty, které prudce ztrácely na ceně, znovu vidět světlo, ale já neslyšel ani nevnímal budoucnost, protože mou duši pohlcovala samota a nejen mě, ale celé město a svět a všechny lidi v něm a vlastně snad i celý vesmír.

Myslel jsem, že ona událost postihla na různých a prostorově i časově oddělených místech skupinky méně než padesáti lidí, že se jednalo o nějaké sériové hromadné neštěstí, ale šlo o katastrofu, kterou způsobil démon šílenství, Temnota. Přiměl všechny lidi, aby se čtyřicet dva měsíců zabíjeli navzájem. A jako démonka Lyssa, dcera Nykty a Urana, přiměla Herakla k tomu, aby zabil manželku a děti, tak i temnota, šířící se městy a kraji, popouzela lidi k ohavným vraždám.

Tisíc dvě stě šedesát dní trvala temnota. Dusila svět a lidi. Byla to noční můra plná hrůzných zvuků, výstřelů, dávivých skřeků, chňapajících rukou, ohňů pochodní, lesku nožů a praskotu kostí. Pak se temnota náhle zvedla, tedy abych byl přesný, rozpustila se, jako cukr v horkém čaji, jako mlha v ranním soumraku. Světlo se vrátilo nazpět. Ale Slunce mělo popelavou barvu. Obloha se potáhla šedým plátnem.

Já vyšel z úkrytu, vkročil do města a všiml si, že na ulicích se rozkládala mrtvá zohyzděná těla starců, mladých mužů, žen, dětí a mrzáků. V hrůze mi došlo, co démon šílenství, temnota, způsobila.

Hledal jsem blízké, a když jsem je pochoval, utíkal jsem celou cestu po kolejích až do hlavní budovy šumperského nádraží, abych se znovu setkal se starcem. Vstoupil jsem do vestibulu. Míjel jsem na studené zemi zbytky roztrhaných těl, poházené končetiny a utrhané hlavy, jako by tu vybuchla bomba.

Nádražní hala.

Stěny ušpiněné od lidských a možná i zvířecích tekutin a vnitřností.

Chladný vzduch plný zápachu.

Starcovu mrtvolu jsem našel u výdejny jízdenek. On jediný z města si nechal narůst dlouhý plnovous. Pečlivě pěstěný plnovous. Ale dnes se zaschlými skvrnami. Zubní protéza ležela rozdupaná na podlaze. Zprohýbaná francouzská hůl na roztrhaném břichu. Starci temnota rozdrtila obličej a nohy i ruce zbavila trupu.

Poklekl jsem. Se slzami v očích jsem opatrně vzal hůl a položil ji vedle pošlapaného těla. Sundal jsem kabát a snažil se jednotlivé části těla poskládat, abych je odnesl a našel důstojné místo, kde bych je s pietou pohřbil. Ale přemohla mne nevolnost. Sklonil jsem hlavu a zvracel tak dlouho, dokud jsem neměl černé kruhy před očima. Až žaludek odmítl zvracet a mozek přestal vysílat signály, svalil jsem se na bok. Ležel jsem na podlaze. Svět se roztočil. Divoký rej. Jízda na kolotoči. Kruhový pohyb se zrychloval. Křičel jsem. Přicházel jsem o rozum. Ztrácel vědomí. Realita mizela. Má duše se drala z těla ven. Hrůza, děsivá nepopsatelně strašlivá hrůza všude kolem.

Tohle opravdu chtěli? To si vážně přáli? Armageddon? Konec světa? Aby krutou zkázou a nevýslovně bolestivým zmarem byli zabiti nevinní? Staří, nemocní a slabí? Co to říkal stařec: „Armageddon je ale popření řádu přírody. Je negací života a všeho lidského, čistého a krásného. Čekání na konec světa, je kruté, nesmyslné a chorobné, je disharmonické a odporuje čemukoli humánnímu.“

Když jsem se uklidnil, zvedl jsem oči a díval se na starce, tedy na to, co z něj zbylo. Prsty starcovy ruky svíraly v ruce pomačkaný kousek papíru, předtím jsem si útržku nevšiml. Opatrně jsem papírek vytáhl ze sevření prstů. Byl velice pomačkaný, text byl obtížně čitelný. Chvíli trvalo, než jsem suchou krev z textu očistil alespoň natolik, abych, když jsem vyhladil papír, mohl číst. Šlo o rukou psaný úryvek textu.: I sňal Hospodin clonu z Bileámových očí a on spatřil Hospodinova posla, jak stojí v cestě s taseným mečem v ruce. Poklonil se a padl na tvář. [2]

Seděl jsem tam, v opuštěné nádražní hale plné roztrhaných těl, a ta slova četl pořád dokola.

Nevěděl jsem, co jiného dělat. Svět umřel a já spolu s ním.

[1]              „Slunce se ponoří do tmy a měsíc bude krvavý, než přijde velký a strašlivý den…“ Bible, Kniha Joel, 2:31

[2]           Bible, kniha Numeri, 22:31

Bloody Xmas Fest 14. - 17. 11. 2014

Tak nám opět v Chotěbořském hotelu Fantazie proběhl od čtrnáctého do sedmnáctého listopadu další ročník tradičního Bloody Xmas Festu. Ročník to byl zřejmě poslední a to kvůli upadajícímu zájmu účastníků, který nebyl vzhledem k ambicím BXM nikdy obzvlášť velký, to si musíme bohužel přiznat. Tenhle ročník byl ale takřka komorní, nesoucí se ve skoro rodinné atmosféře. Čím to bylo? Samozřejmě účastí, která byla velmi, ale opravu velmi, slabá. Řekl bych, že nejvíc se tam sešlo tak třicet lidí a to vlastně téměř všichni nějakým způsobem tvořili program. Na druhou stranu to bylo dobré, protože se člověk se všemi seznámil, nebyl problém ke komukoli přisednout, což bylo fajn. Ale dělat takový festival pro tak malý počet účastníků asi nebude to pravé ořechové, bohužel. A to se tvůrci programu opravdu snažili, přednášky měly zajímavá témata, filmy byly vesměs kvalitní, odbyla se tam i česká premiéra zahraničního filmu, který si dokonce tvůrci přijeli sami uvést! Pokud tedy bereme Slovensko jako zahraničí, že jo.

Z takové té lidské stránky jsem byl naprosto spokojen, poznal jsem spoustu nových a zajímavých lidí, hodně jsem se zasmál, hodně toho vypil a dozvěděl se pár nových věcí, o kterých bych zřejmě nevěděl. Ať už se to týká kvalitních krátkých filmů, nebo třeba něco z maskérství (které předváděl mistr Pavel Jelínek), či toho jak moc těžké je natočit na Slovensku film. Akorát těch lidí mohlo být více (ale slibuji, že je to fakt naposledy co to zmiňuji).

Samotný festival odstartoval v pozdním pátečním odpoledni. Dík českým drahám (udělal jsem si výlet po Pardubicích apod.) jsem přijel relativně pozdě a tak vám neřeknu, zda se promítal předfilm In the Jungle: The Making of Cannibal Holocaust (2003), který je překvapivě dokumentem o filmu Kanibalové. Nicméně po něm následovalo zahájení festivalu, kde pořadatelé Marek Dobeš, Andrea Parezová a Zdeněk Skokan představili veškerý program a jak bude vlastně celý festival probíhat. A to už jsem stihl. Musím se ale přiznat že jsem to poslouchal tak na půl ucha, protože hned po zahájení začínala první přednáška festivalu Uwe Boll rules!, kterou jsem měl na svědomí já a tak jsem si ji v hlavě trochu připravoval. Týkala se filmů, které berou inspiraci v počítačových hrách (a bohužel jsou skoro všechny špatné). Dal jsem si nějaký ten panák na kuráž a pustil se do toho. Účast byla docela malá, protože pátek se nesl, alespoň z toho co jsem vypozoroval, v duchu družení se, k čemuž samozřejmě patřil i nějaký ten alkohol. Tudíž jsem vynechal i poslední dva filmy, slovenské Zlo (2012) a britský The Last Horror Movie (2003). Víte co, družení a pivo mají přednost, takže jsem se samozřejmě zhulákal jako vepř s lidmi, které jsem vlastně nikdy předtím neviděl (čest jim, že se ukázali aspoň na ten jeden den) a poznal je až na BXM. Když už pak nikdo nechtěl pít, odebral jsem se kymácivým zombie stylem na hotel (nebydlel jsem v hotelu Fantazie) a po cestě zažil ještě pár dobrodružství s chotěbořskými opilci a opilkyněmi. Někdo se chtěl rvát, někdo mě chtěl doprovodit, klasika páteční noci.

Sobota pro mne nezačala příliš dobře, probudil jsem s krásnou velkou opičkou, ale musel jsem zatnout zuby a vyrazit, protože jsem měl přednášku v, pro alkoholiky, zabijáckém čase (jedenáct ráno!). Mé přednášce předcházel Robert Šibl, který hezky a připraveně hovořil na téma Když příroda zabíjí, což bylo, jak je z názvu patrné, o všemožných zvířatech v horroru. Moje přednáška A už jste hráli Texaský masakr? se nesla v poopičním duchu a hlavně jsem si všiml, že jsem to malinko nedomyslel, protože byla tak z poloviny stejná jako ta včerejší, tato se totiž týkala naopak her, které svou inspiraci našly ve filmu. Lovecraft: Fear of the Unknown (2008), což byla projekce filmu, která měla následovat, měla nějaký problém, tuším, že se promítalo něco jiného, ale mě to bylo stejně fuk, protože jsem zamířil na oběd a nějaké to pivo, abych zabil čas do přednášky Honzy Vojtíška Horroroví spratci. Honza se pustil do tématu o všech dětech, dětičkách a fakanech, kteří nám někdy nahnali ve filmu strach. Je vidět že Honza má přednášky zvládnuté, přeci jen v tom už má nějakou praxi a tak měl vše kvalitně připravené a zábavně to podal.

Nebyl pomalu ani čas se vyčůrat a začal další bod programu, což byl Blok krátkých soutěžních filmů. Pokud to nevíte, součástí Bloody Xmas Festu byla soutěž amatérských a studentských filmařů, z nichž pouze jeden si odnesl hlavní cenu, videokameru JVC, kterou do soutěže věnovala firma… (chvilka napětí) JVC. Projekce krátkých filmů byly rozděleny do dvou bloků (druhý byl v neděli) a já mám trochu hokej v tom, kdy se který promítal. Minimálně dobré byly samozřejmě všechny, mně utkvěl v hlavě nejvíc hlavně Masožravý obraz (2013) od Dominika a Mariána Skuciusů, který byl narvaný skvělými krvavými efekty, měl relativně dobrou pointu a hlavně tam byl Kramlák.

Sobota byla prostě parádní a pro mě to byl takový vrchol celého festivalu. Začalo to tím, že jsem si mohl nakrmit ego a ve čtyři odpoledne jsem byl součástí propagace knížky 66+6 hororů ve sto slovech kterou zaštiťoval název Jak chutná mladá krev českého horroru? Autorů se nás tam sešla rovná půlka, mimo mé maličkosti také Honza Vojtíšek, Martin Štefko a Josef „choze“ Blažek. Pojali jsme to víceméně jako sebepropagaci, takže každý řekl něco o sobě, něco přečetl a občas se rozvířila diskuse, kterou vyvolával hlavně Rastislav Blažek. A ten, dámy a pánové, ten může za jeden z nejlepších zážitků festivalu. Aspoň pro mě. Rastislav Blažek je totiž jedním z tvůrců slovenského akčního zombie horroru Socialistický Zombi Mord (2014), jehož projekce byla další na programu. Krátce si film uvedli a šli se družit na bar, zatímco já jsem zůstal v potemnělém sále a přiznávám, že s malinkatým despektem, jsem začal koukat na to, co se na plátně děje. Ze začátku nic moc, říkám si. Jenže netrvalo dlouho, moje huba se otevřela a spodní čelist padala a padala, až mi úplně upadla. Totální kulervoucí nářez, ten film mě fakt dostal. Po skončení filmu se jeho čtyři tvůrci vrátili a začali nám vykládat, co všechno za tímhle parádním kouskem stojí. Musím říct, že kluci slovenští umí za prvé točit filmy a za druhé to jsou velcí sympaťáci, takže diskuse s nimi byla fajn. Všechna čest pánové, že se vám tenhle film povedl, protože po tom co jsem si vyslechl, kolik měl na cestě překážek, tak to je fakt velký úspěch. Každopádně, potom co nám ukázali film, všechno řekli a osobně pokecali, se sebrali a odfrčeli zpátky na Slovensko. Však taky nebyl čas, protože začínal další bod programu, křest nové povídkové knížky Honzy Vojtíška Útočiště. Křtitelnicí a zároveň kmotrou se stala žena z přebalu knihy a zároveň jedna z pořadatelů BXM, Andrea Parezová. Pro účely křtu byla použita umělá krev, která sice při samotném procesu křtění vypadala dobře, ale po zaschnutí už bohužel tolik ne. A málem bych zapomněl, po celou dobu křtu vedle maskér Pavel Jelínek proměňoval pána Studny Evilminda na kvalitní zombie s vyhřezlým mozkem.

Tímto pro mne sobota, bohužel, skončila, protože mi bylo blbě ještě z pátku a to jsem nevěděl, že mě čeká nabitá neděle, ze které mi bude blbě ještě v pondělí. Holt, těžký úděl návštěvník festivalu má.

Neděle. Kromě toho že byl tenhle den docela dost alkoholový, byl hlavně o přednáškách. Přednášející to do publika hustili už od samotného rána. Svou návštěvou poctil BXM Pavel Žďárek, hudebník, filmař, skladatel a čert ví co ještě, kterému patřily v programu dva body, Ducháček Movies – 15 let natáčení hororů a později odpoledne Prokletí tištěných časopisů o hororu (což se Howarda samozřejmě netýká, ten se směle prohání internetem!). Je mi líto že jsem se s ním ani nepozdravil, snad bude příležitost jindy. Z přednášek mě určitě hodně překvapil Robert Šibl, který ve svém bloku Teplý horor přednesl všechny známé gay horrory. Ani jsem netušil, že jich tolik je, i když si je asi odpustím. Na rozdíl od mých přednášek měl tu svou kvalitně připravenou, ať už znalostmi, či obrazovou prezentací. Dále byli představeni Pionýři hororu 2 a Honza Vojtíšek se zabýval problematikou filmů podle skutečných událostí. Samozřejmě jsem si vychutnal i Druhý blok soutěžních filmů a byl celkem zvědavý, kdo vyhraje, protože porotci tohle tajemství ostře střežili. Asi jako žena svůj první robertek. Než jsem se ale dozvěděl, kdo vyhrál, oslavili jsme společně s Markem Dobešem deset let od vzniku jeho zombie komedie Choking Hazard (2014).

A kdo že vyhrál soutěž? Potvrdil se můj tip, vyhrál samozřejmě parádní animovaný film, součást seriálu Pionýři hororu, Třída smrti (2013) Pavla Soukupa. Kromě výherce, který si odnesl kameru, nepřišli zkrátka ani ostatní soutěžící, kteří dostali věcné ceny. Následující slovenský film Attonitas (2012) jsem vynechal, protože nemám rád found footage žánr a šel se radši společně s Captainem Morganem připravovat na svou přednášku. Už tehdy jsem si říkal, že je všude nějak míň lidí…

Moje přednáška Hostorie hororových videoher příliš velkou návštěvnost neměla, ale to nevadilo, hlavně že jsem si to užil já. A víte, co dělalo tvrdé jádro BXM? Oni oslavovali. A tak jsem se přidal. Začátek si ještě pamatuji, ale pak už se moje paměť omezila jen na útržky, takže je můžu dát, tak jak následovaly. Chlastací hra – divné otázky – plný půllitr vína – taxík – nemohl jsem se dostat do hotelu – pondělí.

V pondělí jsem se probudil, dá-li se to tak nazvat. Vhodnější by bylo spíš říct, mrtvola vstala z hrobu. Odhlásil jsem se z hotelu a vyrazil s ukázkovou kocovinou do hotelu Fantazie, abych stihl přednášku Honzy Vojtíška o Asami: polonahé královně japonských krváků. Ač musel mít Honza minimálně podobnou kocovinu jako já, zvládl přednášku parádně a dozvěděl jsem o Asami i to, co jsem nechtěl. Přednáška končila fotkou, na které byl Honza s Asami a to byl vlastně úplný konec Bloody Xmas Festu i přesto, že na programu ještě něco zbývalo. Bohužel už nezbývalo moc lidí, co by se na tu poslední filmovou projekci chtělo dívat a tak jsme se po vzájemné dohodě rozhodli, že už na to tzv. sereme. Ani jsem vlastně nepobral, jak se ti všichni lidi vytratili a najednou jsem seděl v natřískaném autě do Kolína, odkud jsem nastoupil na svou dlouhou cestu domů.

Bloody Xmas Fest 2014 nebyl až tak obrovskou akcí, ale na druhou stranu můžu snad mluvit za všechny zúčastněné, že jsme si to pořádně užili. Kdo nedorazil, udělal obrovskou chybu, protože není nic lepšího, než strávit víkend ve společnosti bezvadných lidí, které všechny spojuje jedna vášeň. A tou je horror.

Martin Skuřok

Foto: Marek Dobeš

Frank Darabont - Vykupitel lidských duší

Frank Darabont je uznávaný režisér, scénárista, producent, ale také člověk, který nemá slovo kompromis ve svém slovníku. V momentě, kdy ucítí příležitost vrhnout se do nějakého zajímavého projektu, udělá to střemhlav a své vize se doslova drží jako klíště. Nejvíce se proslavil filmovými adaptacemi děl svého dlouholetého přítele Stephena Kinga. Jako jediný může při natáčení podle jeho předloh cokoliv změnit, ale nedělá to bez mistrova souhlasu, aby jejich kamarádský vztah neohrozil. Což ve finále nejvíce ocení diváci, pro které výsledný efekt spojení těchto dvou persón více než přínosný. Darabont dovede pořádně vyděsit, ale i z krvavých a strašidelných scén se snaží vytěžit něco navíc. Kolikrát si vystačí s málem, ale vetkne svým scénám duši, kterou jiní režiséři často opomíjejí. Nejen tohle, ale to, co aplikuje do svých filmů, z něj například udělalo mezi filmovými fanoušky režiséra nejlépe hodnoceného filmu všech dob. Ano, skoro ve všech filmových žebříčcích se někde na špici bude objevovat jeho film v hlavních rolích s Timem Robbinsem a Morganem Freemanem. Byť Frank Darabont není čistě horrorový režisér, jeho jméno je s tímto žánrem neodmyslitelně spjato. A navíc kolik znáte filmů, o kterých prohlásí všechny generace diváků, že je to „báječný biják“?

Život tohoto filmového režiséra jako by byl filmovým snímkem, který točí on sám. Narodil se ve francouzském městě Montbeliard, v táboře pro uprchlíky roku 1959. Po neúspěšné revoluci v Budapešti roku 1956 emigrovali jeho rodiče z totalitního Maďarska. Tento emigrantský úděl zná mnoho uprchlíků z bývalého Východního bloku. Stejně jako pro mnohé jiné byla i pro rodinu Darabontových Francie jen přestupní stanicí v cestě za velkou louži. Malý Frank tak školní docházku absolvoval v Hollywoodu. V zemi tisíce možností, kde i on začal snít svůj Americký sen. K filmu jako takovému tíhnul už od té doby. Vždyť kde jinde by to mělo člověka chytit za srdce, když ne právě v Hollywoodu. První placenou práci u obdivovaného filmu dostal v roce 1981. Jednalo se o funkci asistenta. Těžko říct, jestli nízkorozpočtový horrorový snímek Hell´s Night (Pekelná noc) zapříčinil jeho obdiv k tomuto žánru. Nebo za to třeba mohla stejně stará představitelka hlavní role Linda Blair, která se již ve čtrnácti letech stala hvězdou kultovního vymítacího snímku The Exorcist (Vymítač ďábla, 1973). Svět filmu Franka fascinoval a rozhodl se udělat vše pro cíl, který si vytýčil. Toužil se totiž stát uznávaným scénáristou. Díky tomuto předsevzetí si v následujících šesti letech ve filmových studiích vyzkoušel snad všechny profese.

Ještě předtím, pln neutuchajícího elánu, přesvědčil Darabont Stephena Kinga, aby mu dovolil zfilmovat jeho povídku Žena v pokoji (sbírka Noční směna). Krátkometrážní snímek The Woman in the Room vzniknul v roce 1983 a zrodilo se tím přátelství mezi oběma výjimečnými tvůrci. Stephen King prodal Darabontovi práva na natočení povídky za symbolický jeden dolar. Výsledkem byl velmi potěšen a řadí jej ke svým nejoblíbenějším filmovým adaptacím. O kvalitě tohoto díla svědčí také fakt, že byl nominován na Oscara za nejlepší krátký film. Franku Darabontovi se tak pomalu otevřely dveře nejen režisérského světa, ale také ke Stephenu Kingovi a dalším filmovým adaptacím podle jeho předloh. Ve filmu se objevili Michael Cornelison (John), Dee Coxton (jeho matka) a Brian Libby (vězeň). Za kameru se postavil Juan Ruiz Anchía. Ještě se vraťme k natočení za onen symbolický dolar. Stephen King vždy podporoval začínající tvůrce. Takto vzniknul jeho projekt „Dollar Babies“, ve kterém dává nabídku mladým filmařům a studentům, kteří za určitých podmínek mohou zfilmovat jeho povídku za symbolickou částku. Především díky této filmové adaptaci poskytl Stephen King Darabontovi v roce 1987 předkupní práva na povídku Rita Haywortová a vykoupení z věznice Shawshank (sbírka Čtyři roční doby). Podobnou zkušenost má i tuzemský horrorový režisér Robin Kašpařík, který rovněž za jeden dolar dostal práva na povídku Jsem brána (sbírka Noční směna) podle níž natáčí stejnojmenný film, jehož premiéra se chystá na příští rok.

Ale zpět k Franku Darabontovi. Svůj scénáristický sen chytil za pačesy hned při první příležitosti. Bylo mu byl svěřeno pokračování kultovní ságy o Fredym Kruegerovi A Nightmare On Elm Street 3: Dream Warriors (Noční můra v Elm Street 3: Bojovníci ze sna / 1987). Režie se ujal Chuck Russel a třetí díl se stal pořádným komerčním trhákem. Díky tomu se Frank Darabont stal žhavým zbožím na hollywoodském scénáristickém trhu práce. Spolupráce se líbila i režisérovi a tak byl Frank přizván hned k jeho dalšímu projektu The Blob (Sliz, 1988). Film byl opět úspěšný a oba autoři dále stoupali na ceně. Mimochodem na rok 2016 se chystá remake tohoto bijáku. Další nabídky práce na sebe nedaly dlouho čekat, Franku Darabontovi bylo svěřeno napsat pokračování dalšího kultovního horroru The Fly II (Moucha 2, 1989). Ovšem co se mu povedlo s Noční můrou, tentokráte nezafungovalo. Druhý díl Mouchy se nesetkal s přílišným ohlasem a u mnoha fanoušků zcela propadl. Darabont však své odhodlání nehodlal vzdát a střemhlav se vrhl na nabídky soukromých televizí, kde se ujal povídkových projektů. Napsal několik epizod pro oblíbené Tales from the Crypt (Příběhy ze záhrobí, 1989) a přidal také ruku k dílu v tří povídkovému projektu Two-Fisted Tales (Odvážné příběhy, 1992). Dalším seriálovým scénáristickým počinem byl The Young Indiana Jones Chronicles (Mladý Indiana Jones, 1992). Ten se sice dočkal velmi příznivých kritik, avšak byl po dvou sezónách ukončen. Vznikl i videofilm The Adventures of Young Indiana Jones: Daredevils of the Desert (Mladý Indiana Jones: Pouštní anabáze, 1992) v režii Simona Wincera. Producentem osudů nezletilého dobyvatele ztracené archy byl věhlasný Steven Spielberg. K tomuto projektu se později ještě společně vrátili čtyřmi videofilmy The Adventures of Young Indiana Jones: Travels with Fater (Mladý Indiana Jones: Putování s otcem, 1996), The Adventures of Young Indiana Jones: The Phantom Train of Doom (Mladý Indiana Jones: Přízračný vlak, 1999), The Adventures of Young Indiana Jones: Oganga the Giver and Taker of Life (Mladý Indiana Jones: Oganga, vládce nad životem a smrtí, 1999) a The Adventures of Young Indiana Jones: Adventures in the Secret Service (Mladý Indiana Jones: Dobrodružství v tajné službě, 2000). Formát videofilmů byl zapříčiněn tím, že žádná televizní stanice nechtěla v tomto projektu pokračovat. Spielberg s Darabontem stejně nakonec připravený seriál natočili a sestříhali jej do výše zmíněné podoby.

Ale byl čas se opět vrátit k plnohodnotnému filmu. S tímto plánem začal Frank Darabont už v době, kdy psal televizní scénáře a představil svůj druhý režijní kousek, celovečerní film Buried Alive (Pohřben zaživa, 1990). Televizní film vypráví o muži jménem Clint (Tim Matheson), jenž vlastní malou stavební firmu. Žije na venkově se svou ženou (Jennifer Jason Leigh) zdánlivě spokojený život. Problém je v tom, že si to myslí jen on, nikoliv jeho choť. Ta touží po tom vrátit se ze zapadákova zpět do New Yorku.  Spolu se svým milencem vymyslí plán, jak se Clinta zbavit a ještě shrábnout peníze z prodeje jeho firmy. Jeví se to jako bezchybná lest, však vše má své mouchy… V roce 1994 se začaly dít velké věci. Vyšlo souborné vydání krátkých filmů Nightshift Collection, podle Kingových povídek ze sbírky Noční směna, kde je samozřejmě zastoupena i Darabontova The Woman in the Room. Darabont napsal scénář k filmu Frankenstein, který režíroval Kenneth Branagh a v hlavní roli se objevil Robert De Niro. Pompézně oživená legenda vznikla především díky magaúspěchu Coppolova Draculy (1992). Film se dějově odehrává v roce 1794. V arktickém moři zachrání posádka lodi kapitána Waltona, která míří na severní pól, na smrt vyčerpaného a před umrznutím těsně uniknuvšího doktora Victora Frankensteina. Ten začne vyprávět příběh svého života a trochu bláznivého pokusu, jenž změnil jeho život. Byť tato verze známé legendy není vůbec špatná z finančního hlediska propadla.

Rok 1994 byl pro Franka Darabonta však důležitý hlavně proto, že napsal a natočil svůj nejoceňovanější film The Shawshank Redemption (Vykoupení z věznice Shawshank). Film produkovala společnost Castle Rock Entertainment, která se věnuje natáčení filmových adaptací podle Kingových děl. Ta vznikla poté, co režisér Rob Reiner natočil snímek Stand by Me (Stůj při mně, 1986). Poprvé tak představil na stříbrném plátně dílo Stephena Kinga, které nebylo prioritně horrorem. Do té doby byl spisovatel brán především jako „mistr strachu“, což mu vyneslo i jeho kultovní status mezi fanoušky, ale bylo by výraznou chybou domnívat se, že King píše jen horrory. Film je příběhem čtyř přátel, kteří se vydali najít mrtvého kamaráda. Na konci cesty najdou přátelství na celý život. Děj se odehrává ve fiktivním městečku Castle Rock, na jehož počest byla nová filmová společnost pojmenována. Franka Darabonta fascinovalo to, že film se důsledně držel původní předlohy a proto jí nabídl svůj chystaný projekt. Castle Rock s nadšením tuto nabídku přijal. Stand by Me byla natočena podle povídky Tělo, která pochází z Kingovy povídkové sbírky Čtyři roční doby, stejně jako povídka Rita Haywortová a vykoupení z věznice Shawshank, jenž byla předlohou nového Darabontova projektu. Sám Darabont prohlásil, že „Castle Rock bylo prvním a jediným místem, kam jsem scénář poslal. Jako scénárista jsem měl dost zkušeností s jinými studii, abych věděl, jak hodně může být materiál poškozen.“

Ve svém filmu se rovněž drží původní knižní předlohy, byť samotný snímek poněkud roztáhl. Sám Stephen King byl k adaptaci své povídky na začátku poněkud skeptický a na Darabontovu adresu poté prohlásil „že by si ani za milion let nemyslel, že film skutečně dokončí“. I přestože Darabont nakonec ve snímku několik změn udělal. Asi nejrazantnější bylo odsazení afro-amerického herce Morgana Freemana do role Reda. Podle původní předlohy to totiž byl zrzavý Ir. Připomínkou tohoto podvodu na diváky je pak scéna, v níž na otázku Andyho, hlavní postavy filmu, proč se mu říká Red, Freeman odpovídá „Možná proto, že jsem Ir“. Při obsazení role Reda se prý jednalo o sázku na jistotu, protože Freeman měl na rozdíl od Tima Robbinse v hlavní roli, za sebou již dvě nominace na Oscara. Darabont se rozhodl svůj scénář natočit sám a také se staral o obsazení hlavních rolí. Role Andyho byla původně nabídnuta Kevinu Costnerovi a ten ji přijal s nadšením. Bohužel se mu protáhlo natáčení filmu Waterworld (Vodní svět, 1995), kde hrál hlavní roli a podílel se spolu s Kevinem Reynoldsem i na režii. Dodnes toho otevřeně lituje. Mezi dalšími herci, kterým byla hlavní role ve snímku nabídnuta, byli Tom Cruise, Charlie Sheen či Tom Hanks. Každý z nich však již měl něco nasmlouváno nebo se mu jednoduše do projektu dle předlohy Stephena Kinga moc nechtělo. Naopak na roli Reda chtěla Castle Rock někoho jiného, ve hře byli Robert Redford, Clint Eastwood či Harrison Ford. Darabont však zatvrzele prosazoval Freemana, který ho očaroval svou důstojností a především hlubokým a skvěle zabarveným hlasem. Ten byl podstatný, protože v mnoha scénách provázel děním na platně v roli vypravěče.

Rozpočet byl stanoven na 25 milionů dolarů a začalo se natáčet v polorozpadlé věznici v Ohiu. Interiéry byly však tak zdevastované, že se je tvůrci rozhodli postavit ve studiu. Původně chtěl Reiner film natočit sám a nabídl za scénář Darabontovi 2,5 milionů dolarů. Vzhledem k tomu, že i tato Kingova povídka byla poskytnuta za onen jeden dolar a napsání scénáře trvalo osm týdnů, zvažoval Darabont nabídku celkem dlouho. Nakonec však odmítl a rozhodl se film za podpory Castle Rocku natočit sám. Výraznou postavu ředitele věznice Samuela Nortona v podání Boba Guntona Darabont namixoval z charakterů několika ředitelů, kteří se objevují v původní povídce. V konečném důsledku postava nezapře svůj předobraz v prezidentu Spojených států Richardu Nixonovi. Postarší knihovník Brooks Hatlen, jemuž je v původní předloze věnován jen jeden odstavec se stane výraznou postavou filmu, k čemuž přispívá výrazným výkonem i jeho představitel James Witmore. Darabont tvrdil, že mu bylo potřeba dát mnohem více prostoru, neboť symbolizuje původní Kingovu myšlenku institucionalizace vězňů, odsouzených na doživotí. Změna oproti knize nastala také v příběhu mladého Tommyho, jenž odhalil Andyho nevinu. V knižní předloze je pouze převezen do jiného vězení, zatímco ve filmu ho kulkou zbaví života kapitán Hadley. Darabont rovněž přidal pár motivů a scén, které v Kingově knize nenalezneme vůbec. Nejznámější z nich je scéna, kdy Andy pouští vězňům rozhlasem árii z opery Figarova svatba. Toto Franka napadlo již při psaní scénáře, kdy pro své lepší rozpoložení poslouchal právě Mozartovu operu. Podle něj „symbolizuje svobodu ducha, stejně jako knihy v Andyho knihovně symbolizují svobodu mysli.“ Tahle scéna je mezi diváky jednou z nejoblíbenějších, zatímco Stephen King se nechal slyšet, že ji nikdy neměl rád. Některé změny byly jednoduše vynuceny finančními okolnostmi. Pamatujete scénu, kdy si přijde Andy k Redovi objednat při promítání filmu plakát Rity Hayworthové? Původně měl být ve filmu, stejně jako v knize, promítaný snímek Billyho Wildera The Lost Weekend (Ztracený víkend, 1945). Paramount Picture, vlastník práv, však chtěla za objevení se filmu na plátně příliš velkou částku. Nakonec se ve filmu skutečně dočkáme Rity Hayworthové, což vlastně dává i odpověď na to, proč zrovna její plakát si Andy objednal. Však sám Andy tvrdí, že její film Gilda (1946) viděl ve vězení „za jeden měsíc třikrát“. Největší změnou je samotný závěr. V knize vše končí Redovým rozhodnutím vydat se do Mexika a najít tam Andyho. Ve filmu vše končí shledáním obou přátel na sluncem zalité pláži. Tento závěr navrhnuli producenti z Castle Rocku. Prý původní scénář „…končí jen nadějí a nikoliv jejím naplněním. Nelze sledovat hlavní hrdiny, jak mluví o tom, že se znovu sejdou a neukázat to. Diváci by se cítili podvedeni.“ Samotný Darabont nebyl tomuto závěru příliš nakloněn, ale testovací publikum na nový konec reagovalo tak dobře, že se rozhodl pro jeho ponechání ve filmu.

The Shawshank Redemption mělo premiéru na filmovém festivalu v Torontu (10. září 1994) a pár dní poté ve Spojených státech amerických (24. září 1994). Další rok pak následovaly premiéry v Asii a Evropě. U nás se začal tento film promítat 6. července 1995. Film měl jak je za mořem dobrým zvykem několik verzí plakátů, na jednom z nich, který se mimochodem objevil v žebříčku nejlepších filmových plakátu všech dob, stojí motto Strach dělá z lidí vězně. Naděje jim dává křídla. Problémem filmu byl fakt, že napoprvé v kinech neuspěl. Kasovní úspěch nebyl takový, jak se očekávalo. Při uvedení vydělal 18 milionů dolarů, což bylo považováno za propadák. Při ohlášení nominací na Oscara vydělal sice ještě dalších deset milionů, ale tohle všechno bylo považováno za neúspěch, protože to sotva stačilo na pokrytí nákladů. Z Oscarových nominací se rovněž nepovedlo proměnit v úspěch ani jedinou. Je třeba si uvědomit, že tento biják se v nominaci setkal se snímky jako Forrest Gump a Pulp Fiction, které jsou již také považovány za klasické. Samozřejmě se strhly debaty o tom, co bylo příčinou neúspěchu filmu. Jednou z příčin byl prý nejasný a matoucí název. Koneckonců ten se nelíbil ani Stephenu Kingovi „Jeden z důvodů mohl být název, který nesděluje žádnou informaci a nevyvolává žádný obraz v mysli potencionálního návštěvníka kina. Naneštěstí, nikdo nedokázal vymyslet nějaký lepší a to včetně mě. Nikdy jsem neměl rád název své vlastní povídky a dodnes nemám. Část Rita Hayworthová a mu trochu pomáhá, ale stále je to těžkopádné…“ Uznávaný filmový kritik Roger Ebert jej dokonce označil za příšerný. Další z důvodů neúspěchu byl přisuzován faktu, že se jednalo o nehorrorovou filmovou adaptaci od horrového spisovatele. Ani Tim Robbins nebyl v době natáčení tak známým hercem a Morgan Freeman sice za sebou měl Oscarové nominace, ale předtím nikdy nehrál v žádném vězeňském dramatu a snímek tak vůbec nezapadal do jeho hereckého portfolia.

Jenže o rok později se vše neuvěřitelně změnilo. Nejenže bylo „Vykoupení“ nominováno na Oscara, ale zároveň nastal jeho úspěch u diváků. V roce 1995 byl film uveden do videopůjčoven a stal se nejpůjčovanějším titulem roku. Zpráva o „mimořádném bijáku“ se Amerikou valila jako lavina a Franku Darabontovi se karta obrátila přímo v ruce. Ted Turner vlastnil nejen distribuční společnost, ale i slavnou kabelovku. Sám sobě prodal práva na film za pakatel a jeho sledovaný TV kanál začal film reprízovat, jak nejmasivněji to jen šlo. Během pár let snad za mořem neexistoval nikdo, kdo by tento film neviděl.

Po fenomenálním úspěchu The Shawshank Redemption však Frank Darabont nehodlal usnout na vavřínech a pilně se vrhnul do práce. Rozhodl se, že si rovněž musí osahat roli producenta. Prvním jeho projektem byl snímek Black Cat Run (Běh černé kočky, 1998), ke kterému napsal scénář a jenž režíroval D. J. Caruso. Muž, který poté natočil filmy jako Two for the Money (Maximální limit, 2005), Disturbia (2007) či Eagle Eye (Oko dravce, 2008). Produkovaný film i s malým rozpočten nakonec přinesl velmi slušnou podívanou.

Tahle zkušenost Franku Darabontovi stačila, aby se vrhl do produkování dalšího snímku. Přidal k tomu ještě posty scénáristy a režiséra. A opětovně šáhl po předloze Stephena Kinga. S rozpočtem šedesáti milionů dolarů tak vznikla The Green Mile (Zelená míle, 1999) v hlavní roli s Tomem Hanksem. Tentokráte už nebylo o čem pochybovat a kombinace, ze které předtím byli diváci poněkud na rozpacích, nyní zafungovala okamžitě. Snímek se hned po uvedení do kin stal kasovním trhákem. „Zelená míle“ je basa, kde odsouzenci čekají, než dojde k vykonání rozsudku smrti, k němuž byli odsouzeni. Paul Edgecomb v podání Toma Hankse je hlavní bachař, který na tom není zdravotně zrovna nejlépe. Píše se rok 1935 a on se snaží o to, aby se ani v poslední instituci neztrácela naděje a liská důstojnost. Jednoho dne mezi odsouzence přibude dvoumetrový obr John Coffey (Michael Clark Duncan), který měl údajně zabít dvě malé holčičky. Jenže tento muž i přes své rozměry vypadá na to, že by ani mouše neublížil. Do myslí všech se tak vkrádá myšlenka, zda je opravdu tím, kdo spáchal tento opovržení hodný čin. Tentokráte Darabont sázel na hereckou jistotu a do hlavní role angažoval Toma Hankse, kterého chtěl už do svého předchozího filmu. Byť nejprve byla role Paula Edgecomba nabídnuta Johnu Travoltovi, ale ten ji odmítnul. Film se okamžitě stal žhavým zbožím a výdělečným podnikem. Vynikající Michael Clark Duncan si za svůj výkon vysloužil Oscarovou nominaci a Stephen King označil snímek jako nejvěrohodnější adaptaci svého díla. Dalších nominací na nejprestižnější filmovou cenu se dočkal Frank Darabont za scénář, spolu s Davidem Valdesem za nejlepší film a také byl film nominován za nejlepší zvuk. Snímek se umístil na pátém místě v anketě posluchačů „Filmy, které musíte vidět“ rádia Capital FM v Londýně. Darabont také získal cenu kritiků Broadcast Film Association 2000 v kategorii nejlepší adaptace a scénář. Z dnešního pohledu se tento film stal druhým nejznámějším a nejoblíbenějším filmem Franka Darabonta.

Jak již bylo zmíněno, Frank Darabont se věnoval, ve spolupráci se Stevenem Spielbergem, příběhům z mládí Indiany Jonese. Zisk, který měl ze svou zfilmovaných Kingových adaptací, mu dopřával naprosto volnou ruku a nic ho netlačilo. Tvrdí se, že po takových úspěších máte právo na přešlap. Osobně si nemyslím, že by další Darabontův biják The Majestic (2001) nějaký krokem stranou byl. Ano, nebavíme se o horroru, ale přesto se bavíme o velmi dobrém snímku! Pravdou je, že Darabont poprvé neadaptoval nějaké dílo Stephena Kinga a také si nenapsal scénář. Zato dodržel stopáž, tento film je podívanou ve sto dvaapadesáti minutách. V hlavní roli se objevil výborný Jim Carrey a opět dostal prostor dokázat, že je nejen výborný komediální bavič, ale hlavně skvělý herec, který s naprostou bravurou zvládne i dramaticky vážné role. Po Peteru Weirovi The Truman Show (1998) a Miloši Formanovi Man on the Moon (Muž na měsíci, 1999) dokázal i Darabont režisérsky vyzdvihnout skvělé Carreyho herecké umění. Film se s přílišným úspěchem u fanoušků nesetkal a například u nás putoval rovnou do videopůjčoven. Ale stejně jako i ostatní Darabontovy snímky dozrál a nyní na něj mnoho fanoušků změnilo názor. Darabont natočil snímek o honech na čarodějnice v Americe padesátých let. Inspirací mu byl geniální režisér předešlé éry Frank Capra. Bohužel i přes výborné obsazení a neotřelý námět se film z komerčního hlediska stal propadákem.

Po The Majestic Frank Darabont své kroky zase směřoval k produkci. Opětovně pomohl D. J. Carusovi, tentokráte k celovečernímu debutu určenému pro stříbrná plátna. Zaštítil snímek The Salton Sea (2002) a Valem Kilmerem v hlavní roli. Výkonnou produkci obstaral ve filmu Collateral (2004) režiséra Michaela Manna. Pokud jste náhodou tento biják neviděli, vřele ho doporučuji, neboť trpíte-li negativním názorem na Toma Cruise je celkem velká pravděpodobnost, že ho po tomto snímku změníte. Vidět hrát sladkého topguna chladného nájemného zabijáka se jen tak nevidí. Poté Darabont produkoval a režíroval i pilotní díl seriálu  Raines (Vize zločinu, 2007) s Jeffem Goldblumem v hlavní roli. Bohužel seriál byl utnut po první sedmidílné řadě.

Následně uznal, že je čas vrátit se ke svým kořenům a rozhodl se adaptovat další Kingovu předlohu. V rámci jeho předchozích adaptací sáhl až po nečekaně horrorovém díle a vytvořil film The Mist (Mlha, 2007). Původní novele odehrávající se v nákupním centru, dal nečekaně psychologický rozměr. Tentokráte se krom režie ujal i scénáře a rozhodl se nic neponechat náhodě. Obklopil se množstvím zkušených herců, kteří místy předvádějí až úžasné, vpravdě divadelní, výkony. Tentokráte nesázel na herecké hvězdy první kategorie, ale vytvořil výborně fungující tým, kde jeden nepřevyšuje druhého. Rozpočet na snímek byl pouhých 18 milionů dolarů, což se upřímně promítlo na některých tricích, které už v době svého vzniku působily poněkud zastarale. V kinech se film opět setkal s neúspěchem, ale nahoru mu pomohly mimo americké tržby a zisk z prodeje DVD. Je vidět že spojení Darabonta a Kinga si získalo již množství fanoušků. A propos nepřipomíná vám tenhle ekonomický vzorec něco? Tentokráte Darabont do předlohy zasáhl výrazně, nejmarkantnější je zcela jiný konec příběhu, který prý zvedl ze sedačky i samotného mistra strachu Stephena Kinga. Vůbec se mu nedivím, protože Darabont dostal mnohem lepší nápad na grand finále než King a dokázal ho parádně prodat. Tenhle návrat se tomuto zručnému režiséru opravdu povedl. Fanoušci byli nejdříve poněkud v rozpacích, že režisér opět nevsadil na vězeňské prostředí, kde se pohybuje jako ryba ve vodě, ale bylo vidět, že tento pán dobře věděl, co dělá. Předtím spíše sázel na humanistická témata, která umí chytnout za srdíčko, nyní však vytáhl z rukávu kartu, jenž přináší vědeckofantastický příběh o konci světa. A není nouze ani o pořádně hnusný inverzní šmejd z vesmíru. Mlha pokryla vše, aby se pod její rouškou mohly objevit krvelačné bestie, které se snaží vymýtit lidský rod. Přesto horrorové prvky jako takové použil jen jako ingredienční omáčku, která spustí nevídaný psychologický kolotoč. V marketu se tak odehrává mnohem větší hrůza, než jaká číhá venku za okny pokrytými mlhou. V podstatě se zde dočkáme samotné ideové podstaty horrorou, stísněnosti a panického strachu. Laciných lekaček je v každém druhém horroru plný šuplík, tady utočíme na prvotní centra strachu. Toho, co je někde uvnitř nás, v lidské psychice. V takto tíživé situaci začnou lidé chybovat, starat se sami o sebe a až hystericky podléhat panice. Pokud už nic jiného, tak naprosto fascinující výhon Marcii Gay Harden v roli náboženské fanatičky paní Carmody, jednoduše musíte vidět!

V roce 2010 přichází Frank Darabont s produkcí, podílel se i jako režisér a scénárista, první série postapokalyptické zombárny The Walking Dead (Živí mrtví). Seriál je inspirován původním, stále probíhajícím komiksem Roberta Kirkmana. Tvůrci rozehráli určitou hru, kdy se oproti původnímu komiksu různé situace a hrdinové mění. Kdo ještě žije v komiksu, nemusí nutně žít v televizním zpracování a naopak. Seriál dosáhl velkého úspěchu a aktuálně probíhá již pátá řada. Ovšem bez Franka Darabonta. Ten dostal po skončení první série padáka přímo od stanice AMC, přestože první série byla nejúspěšnějším seriálem, který kdy tato společnost vyprodukovala. V roce 2013 se objevil další seriál, kde se Darabont podílel jak na režii, tak na scénáři. Mob City se odehrává v mafiánském prostředí a je naladěno na noirovou žánrovou vlnu. Jako by ožilo oblíbené Sin City, ovšem bez svého komiksového nádechu. Rukopis Franka Darabonta je prý na tomto díle nepopiratelný a šestidílná gangsterka se nese přesně v jeho duchu. V kritikách se ovšem objevila tvrzení, že už má tento skvělý tvůrce již poněkud vystřílené náboje. Ovšem hodnocení fanoušků tomu příliš neodpovídá. Los Angeles čtyřicátých a padesátých let ožívá přesně podle mustru, na který jsme si u Franka Darbonta zvykli. Vždyť jeho dva nejlepší filmy také nesou patřičný nádech trochu pozapomenuté éry.

Na rok 2016 chystá Frank Darabont pokračování dobrodružné fantasy Snow White and the Huntsman (Sněhurka a Lovec), jejíž první díl režíroval Rupert Sanders. Tohle zavání velkým očekáváním, neboť Darabont nemá s takovýmto typem filmu vůbec zrádné zkušenosti. Osobně si myslím, že to pro něj byla osobní výzva a on se rozhodnul tuto hozenou rukavici zvednout. Jak tohle skončí, si budeme muset počkat, neboť premiéra snímku je zatím stanovena na 22. dubna 2016. Z informací zatím prosáklo, že filmové studio se rozhodlo vynechat Sněhurku a natočí prequel původního filmu, v němž vsadí pouze na Lovce. Snímek by měl nést název Huntsman. Uvidíme jak tato, zatím samými otazníky vonící, podívaná nakonec dopadne.

Ze všech Darabontových profesí jsme ještě jednou nevyjmenovali. Je totiž také hercem. Objevuje se v drobných cameo rolích jako jakýsi pomyslný bonbónek pro pozorného diváka. Vždyť touto „úchylkou“ trpí množství režisérů úplně stejně. Alfredem Hitchcockem počínaje a třeba Dušanem Klainem konče. Franka Darabonta jste mohli zahlédnout v minisérii The Shining (Osvícení, 1997) režiséra Micka Garrise. Stephen King totiž nikdy nebyl spokojený se slavnou Kubrickovou verzí a tak si s Garisem natočili vlastní verzi. Darabont jako kamarád se mohl na pár okamžiků v této verzi objevit. Režisér John Carpenter mu zase poskytl možnost ukázat se ve svém snímku Vampires (Upíři, 1998). Následoval seriál Entourage (Vincentův svět, 2004), film o jednom z nejslavnějších monster všech dob v režii Petera Jacksona King Kong (2005) a naposledy jsme Darabonta mohli zahlédnout v povedené osmiminutové komedii The United Monster Talent Agency z roku 2010.

Jsme v úplném závěru a snad jsem vám alespoň něčím přiblížil osobu tohoto pozoruhodného režiséra. Možná není čistě horrorovým režisérem, ale určitě se dá říct, že tenhle žánr má nadmíru rád. Navíc do něj vnáší přesahy, které nejsou zcela běžné a přibližuje jej tak mnohem širšímu publiku. Někdy je třeba se vykořenit z minoritní škatulky, otevřít pořádně její víko, aby do ní vniknul závan čerstvého vzduchu. Jinak bychom se točili v kruzích jako slepé myšky. Frank Darabont je určitě režisér s osobitým stylem a pořádným žánrovým přesahem. I proto jsem se mu rozhodl věnovat tento článek.

Roman Bílek

The Canal

Původně jsem zamýšlel zrecenzovat na tomto místě Babadook, ale nenašel jsem dokonalou příležitost k jeho projekci. Buď nebyl doma klid, a to by mi bylo líto, anebo jsem byl doma sám a to bych se podle všeho moc bál. A tak spí Babadook dál na disku a já vám raději představím snímek, který by mohl váš hledáček snáze minout. A to by byla velká škoda.

Režie: Ivan Kavanagh

Scénář: Ivan Kavanagh

Délka: 92 min

Původ: Irsko

Rok: 2014

Hrají: Rupert Evans, Antonia Campbell-Hughes, Selena Brabazon

Protože The Canal si i přes svůj přízemní název vaši plnou pozornost zaslouží. V době, kdy se každé další pokračování horrorů z dílny Jamese Wana velkohubě hlásí rok dopředu rovnou jako nejstrašidelnější film všech dob, je existence nenápadného, atmosférického horroru příjemným pohlazením po duši fandy introverta.

Příběh The Canal z počátku působí poměrně tuctově. Hlavnímu hrdinovi se ztratí manželka a on tak zůstává sám pouze se svým malým synem. Postupně se propadá stále hlouběji a hlouběji do neodbytných pocitů, že v jeho okolí není vše v pořádku. Na starém filmu sleduje vraha, který kdysi žil ve stejném domě jako on, slyší divné zvuky a stále více má dojem, že se to kolem něj hemží duchy a podobnými stvořeními.

Divák společně s ním celou dobu hraje s tvůrci hru, ve které se dohaduje, zda jde o pouhé výplody šíleného mozku, nebo hrdinu a jeho synka opravdu pronásleduje nadpřirozeno. Samozřejmě se stoupající stopáží se stále více tlačí na pilu, ale nikdy se nepřekročí hranice trapnosti vedoucí k posměchu na nesprávném místě.

Naopak, tvůrcům patří dík za to, že umně pracují s náznaky a ke strašení využívají klasické propriety, které v jejich rukou nepůsobí vůbec lacině. Nečekejte záplavy krve ani zástupy démonů, tady se naštěstí držíme hodně při zemi. Hlavním cílem totiž je vybudovat co nejintenzivnější atmosféru. A to se jim daří na jedničku.

Kromě zatím uvedených aspektů přispívají k atmosféře i civilní a uvěřitelné výkony prakticky všech herců. Vévodí jim samozřejmě Rupert Evans, který od dob Hellboye patřičně vyzrál. Jeho David je nejistý, zmatený a šílenství, které jej prostupuje, je dokonale uvěřitelné.

The Canal je čistě irským horrorem a i tady může být zakopán pes jeho kvalit. Vzpomeňme například o pár let starší Dorothy Mills, která se sice odehrávala v jiném univerzu než Canal, ale atmosférou a pocitem, který jsem po jejich dokoukání měl, jsou si více než podobné.

Jediné, co mi chybí k absolutnímu hodnocení a zařazení po bok klasik žánru je absence nějaké zásadní a výrazné scény či momentu, která by posunula The Canal ještě o level výše. Ale i kvalitní atmosférická podívaná pro dospělé diváky je myslím slušné hodnocení.

Roman Kroufek

3/3

Table of Contents

Zrcadlo, zrcadlo…

Třináct zastavení Pátku třináctého

Co nám na/v horroru pije krev?

Asami: „Byla jsem docela plachá japonská školačka.“

Asami. Polonahá královna japonských krváků

Fasshon heru

Zrůdné zrcadlo & Ďábelská vidina

Zrcadlení strachu

Poslední přání (Daniel Barták)

Český horror vstává z hrobu podruhé aneb Pionýři hororu 2!

Boček & Zubík: „I jedno téma se dá napsat v mnoha variantách“

Výprodej nočních můr

Budeme se bát - divadelní večer na motivy povídek P. Bočka a M. Zubíka

Trinásť, Pánboh pri nás

Zombeavers

Splatterhouse

Tak Sakaguchi

Plyšák (Vít Martin Matějka)

Koledu, nebo vám něco provedu (Honza Vojtíšek)

O večeru halloweenském (Michaela Neuvirtová)

Horrorové třináctky

13 hororových povídek & 13 hororových povídek znovu

Wrong Turn 6

K-Horror – aneb o co jde v korejském horroru?

SZM: „Niektoré staršie paní si spomínali, že presne tak to bolo.“

Socialistický Zombi Mord

Strach a smrt v díle Jaroslava Foglara

Smrt ve Stínadlech (Josef Blažek)

Reipu zonbi: Lust of the dead

Brány na druhú stranu

Swamp Thing – Bažináč

Polský filmový a televizní horror V. 1980-1989.

NYX (Robert Poch)

Bloody Xmas Fest 14. - 17. 11. 2014

Frank Darabont - Vykupitel lidských duší

The Canal