Andelske zrcadlo

Barnett, David

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Praha současnosti: ve strouze se probudí muž bez jakýchkoliv vzpomínek na minulost, jeho paměť je nepopsaný list. Ujme se ho skupinka ekoaktivistů, kteří jej pojmenují „Poutník" a postupně jej vtáhnou do svých plánů na vyvolání nepokojů při blížícím se summitu výrobců ropy N15. Praha v roce 1584: ve strouze se probudí muž bez vzpomínek, připojí se k poselstvu z Anglie a je přijat na dvůr Rudolfa II. Melancholický císař obklopený intrikány, podvodníky a šarlatány mu dá jméno „Poutník"… A v zářícím městě na pokraji věčnosti upadne bytost vyššího řádu za své nekonformní názory v nemilost. Zatímco se tři příběhy vzájemně proplétají a spějí k rozuzlení, je stále těžší rozeznat, co je pravda a co lež a vyvstane otázka: Jak je možné zjistit, kdo jsme, když nikdo kolem nás není, za co se vydává?

Dobrodruha najdu na slavnosti, stále ještě hovoří s obrem Finnem. Znepokojeně postřehnou, jak jsem zválený. „Pane Poutníku, jste v pořádku?“ ptá se Finn. „Nestalo se…?“

Sir Anthony očima zaletí k Langovi, který postává u stěny sálu. „On ne,“ říkám. „Tentokrát ne. Byl jsem s Hannou v královské zahradě a střetli jsme se s cizincem.“

Když líčím, jak se nůž zlomil, když se jím Hannah pokoušela cizince bodnout, sir Anthony zneklidní. „Už jsem o něčem podobném slyšel,“ říká temně. „Na cestách jsem zaslechl spoustu příběhů o takzvaných „tvrdých mužích“, bandě žoldnéřů, vede je krutý Chorvat, kterému říkají Carlo Fantom. Já se s ním dosud nesetkal, ale prý je opravdu nemilosrdný a krutý.“

„Tvrdí muži?“ ptá se Finn. „Proč tvrdí muži?“

„Podle toho, co se říká, žijí v lesích a jako dětem jim podávají byliny, díky nimž jsou pak nezranitelní. Dosud jsem tomu nevěřil.“

„Myslíte, že to mohl být jeden z těch tvrdých mužů?“ ptá se ustaraně Finn. „Asi bych měl dát prohledat pozemky hradu.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasí sir Anthony. „Pokud je v Praze Fantom a jeho muži, mají k tomu patrně nějaký nepříjemný důvod.“

Andělské zrcadlo

David Barnett

POLARIS

David Barnett

Andělské zrcadlo

(ANGELGLASS)

Copyright © 2007 by David Barnett

All rights reserved

Translation © 2010 by Zuzana Vydrová

Cover art © 2010 by Marek Fišer

ISBN 978 – 80 – 7332 – 155 – 0

Věnováno Muriel a Malcolmovi, nebo, jak je znám já, mamce a taťkovi

„Teď, když jsem od ní daleko, a snad navždy, přistihnu se občas, že pochybuji o tom, zda Praha skutečně existuje, či zda není jen vysněnou zemí…“

– Angelo Maria Ripellino: Magická Praha

JEDNA

Pražský dům

V souhrnu víc vím, než nevím, řekl bych.

Vím, že ležím na vlhké trávě. Vím, že obloha je modrá a slunce svítí mdle a zdaleka, jeho síla vyčerpaná v pozdním podzimu. Vím, že strom, který prese mne vrhá svůj střapatý stín, je mrtvý, zvápenatělé větve vzpíná k obloze jako prsty čehosi, co je lidskému poznání dávno ztraceno. Že pod oranžovými střechami, které se shromáždily při kraji mého zorného pole, žijí lidé a že těsné sepětí věží a budov na vrcholu kopce nad labyrintem ulic tvoří hrad.

Vím, že jsem v Praze.

Vím, že jsem nahý.

Vím, že jsem se zrodil z bílého světla a z šepotu.

Co nevím, je, jak se jmenuji a jak jsem se sem dostal.

Srdce mi bije tak, že ho jasně slyším, a tak si myslím, že vím, že jsem naživu. Ale ne, to není moje srdce. Je to dusot koňských kopyt, a přibližuje se.

Najednou na mne padá hlubší stín a pohlcuje šedé prsty mrtvého stromu. Zastíním si oči před sluncem a mžourám na jezdce, který mluví tichým hlasem, aby upokojil dovádivou klisnu. Když se kůň utiší, jezdec se starostlivým hlasem obrátí na mne, anglicky: „Hej, jste v pořádku? Na opalování je trochu zima.“

Jak se postupně probouzím, stále silněji si uvědomuji, že jsem nahý, že to není správné ani vhodné, a rychle se zakrývám rukama. Slunce se na okamžik skryje za oblaky, oslepující jasné světlo pohasne a já rozeznávám, že jezdcem je výjimečně krásná žena. Zkušeně seskočí ze sedla a dřepne k mému příkopu; moje nahota je jí docela lhostejná a pátravě se mi zahledí do očí. Ty její jsou překvapivě zelené. Odhrne si kaštanové vlasy z tváře a pak mi váhavě zamává rukou před očima, jako kdyby zkoušela, jestli jsem slepý. Nebo možná nepříčetný.

„Erm, leťs see… Jak se máte?“ ptá se česky a pak znovu anglicky: „Jak se máte? Jste v pořádku?“

Mně na jazyce nezáleží. Nevím, jak poznám rozdíl, a ani mne to nezajímá. Zdá se, že ona dává přednost angličtině, a proto jí tak odpovím.

„Jsem myslím v pořádku,“ odpovídám a zároveň si uvědomuji, že moje nahota je nevhodná.

Zaznamená ji, jako kdyby ji předtím přehlédla, a řekne: „Počkejte chvilku.“

Vrátí se ke koni a ze sedlové brašny vytáhne šortky a tričko, obojí bezvadně složené. Podá mi je a řekne: „Vždycky s sebou mám nějaké navíc. Jsou moje, ale jsme skoro stejně velcí. Oblečte si to a pak se o vás postaráme.“

Soukám se do šortek, zatímco ona hladí koně a šeptá mu něco do ucha, pak si obléknu tričko a přitom po ní opatrně pokukuji. Má světlou pleť a je to Angličanka, její husté vlnité vlasy jsou v jasném světle skoro červené. Na sobě má jezdecké kalhoty a přiléhavou blůzu.

Blůza. Jezdecké kalhoty. Vlnité vlasy. Angličanka. Když vidím věc, má jméno. Slova ze mne volně plynou. Kůň. Šortky. Sedlové brašny.

Podívám se na dívku. Přicházejí další slova.

Krásná.

To jediné, pro co nemám jméno, pro co nemám slovo, jsem já sám.

„Takže co se stalo?“ ptá se, jakmile jsem zahalený, a obrací se ke mně. „Upadl jste? Přepadli vás?“

Pokrčím rameny, stojím tam v jejím oblečení, necítím se v něm dobře. „Já, hm… nejsem si jistý. Na nic si nepamatuji.“

Znovu se těma svýma znepokojivě zelenýma očima zadívá přímo na mě. „Na nic? Asi bychom vás měli dostat k lékaři. Pojďte, posaďte se za mě na Rose. Vezmu vás do nemocnice… hm, vy asi nemáte peníze, co?“

Bezmocně pokrčím rameny. Řekne: „Budeme potřebovat tisíc korun, abychom se vůbec dostali do diplomatického zdravotního zařízení pro cizince. A já s sebou tolik nemám.“

Na okamžik se zarazí, přemýšlí a dívá se na mě, než položí pravou nohu do třmenu a obratně vyskočí do sedla. „Pojďte. Řeknu Jenny, ať se na vás podívá. Měla by být schopná posoudit, jestli stojí za to utrácet za nemocnici.“

Neohrabaně se vyšplhám na koně za dívku. „Díky, ehm.“

Otočí se, aby mi mohla potřást rukou. „Karla. Nelam si s tím hlavu. Až se tam dostaneme, můžeš se vykoupat, dát si něco k jídlu a pak seženu Jenny, ať se na tebe podívá, a rozhodneme, co dál.“

„Dostaneme se tam? Kam?“ ptám se. Karla pobízí Rose do klusu po louce, k oranžovým střechám hluboko dole.

„Domů, kam jinam?“ zakřičí. Kůň nabírá na rychlosti. „Domů do pražského domu.“

Na konci parku tráva a stromy náhle ustoupily betonu a hluku a bzučení elektrického vedení nad uzoučkými větrnými silničkami. Odtahuji se při pohledu na vzdálené tramvaje, které se s rachotem kodrcají po dláždění. Při okraji parku je několik nízkých dřevěných budov – snad stájí – a Karla předává otěže koně zasmušilému mladíkovi a pak mě vede do té vřavy.

„Ráda se v neděli dopoledne projedu,“ říká, když se prodíráme rušnou ulicí. „Někdy jedu na venkov, ale většinou jsme s Rose tady, v Letenském parku. Dělám to, abych zůstala ve styku s přírodou. Po několika dnech ve městě se tak nějak potřebuješ nadýchat čerstvého vzduchu. Je to tu tak znečištěné, víš?“

Přiznávám, že ji stěží poslouchám, tak mne zaujala patina starých kamenných budov a klaksony aut, když sestupujeme po kamenných schodech z Letné do rušných ulic. Kolem projde útlá žena v proužkované sukni a v saku, s kelímkem kávy v ruce. Očima s těžkými víčky na mě zírá snědá žena, která se vleče zahalená v mnoha vrstvách rozedrané látky. Mezi turisty se na skateboardech prodírá trojice mladíků v černém.

Karla to všechno ignoruje a za loket mě táhne přes ulici. Krátíme si cestu uzoučkými uličkami, stranou od ruchu a výkřiků. „Mohli jsme jet tramvají,“ říká a rukou mi zabrání, abych vrazil do muže, který ze zadních dveří baru vynáší stoh krabic. „Ale v téhle roční době v nich bývá spousta Němců. Kromě toho je to na Malou Stranu jen kousek. Jaký smysl by mělo žít v Praze, kdybychom po ní nemohli chodit? Až na to znečištění, samozřejmě. Jak jsem už říkala.“

Vynoříme se z další uličky na břehu řeky Vltavy (vidím ji, má jméno), její hladina se leskne v podzimním slunci nedaleko širokého mostu zdobeného sochami, po kterém se hrnou davy lidí. „Bohužel se nevyhneme cestě přes Karlův most,“ bručí Karla. „Jen nic nekupuj. Jestli domů donesu další lacinou loutku nebo malbu Týnského chrámu, Cody mě zabije.“

Prodíráme se davem lidí a pouličních prodavačů, pod klenutým obloukem a kolem obchůdků a kaváren a mne maně napadá, kdo může být Cody. Najednou mám před očima tvář malého šlachovitého mužíka. „Líbí? Líbí? Malované pohlednice Prahy?“ ptá se anglicky.

Mává mi před očima křiklavými obrázky. Překvapeně ho odstrčím, sahá pro další tretky do jednoduchého batohu, který si nechal sklouznout z ramene, vtom se zarazí a podívá se na mě. Oči se mu rozšíří a zasype mě přívalem rychlé češtiny; pak ustoupí, mává na mne pěstí se vztyčeným ukazováčkem a malíčkem. V panice se rozhlížím, jsem náhle v davu sám, když se z klubka turistů vynoří Karla a podívá se nejdříve na mě a pak na prodavače, než zmizel v davu. „Ježíši, myslela jsem, že ses mi ztratil. Čím jsi ho tak rozrušil?“

„Rozrušil? Neřekl jsem ani slovo. Pokoušel se mi něco prodat a pak… no, já vlastně nevím, co vyváděl.“

Karla se na mne chvíli úkosem dívá. „Pojďme, ať už jsme doma. Určitě jsi mu nic neřekl?“

Nechám ji, aby mě vzala za ruku a vedla do boční uličky, stranou od hlavního proudu. „Ani slovo. Co říkal?“

„Umím česky sotva dost na to, abych se dostala do baru a tam si objednala pití, takže jsem nerozuměla, co křičel. Ale to gesto, co udělal, si nemůžeš s ničím splést. Pokud se hodně nepletu, byl jsi právě proklet zlým okem.“ Pak se zasměje a vede mne dál bludištěm uliček k pražskému domu.

Dům stojí osamocený, trochu nešikovně na rohu, nezapadá do nahodilosti okolních budov. Obcházíme ho, z ulice jdeme do stinné aleje, okna zakrytá okenicemi nic neprozrazují. „Kde jsou dveře?“ ptám se.

Karla z batohu vyloví svazek klíčů. „Nemáme přední dveře jako takové. To je na tomhle místě krásné. Můžeš přijít jenom tudy, a když tě tu nechceme, vůbec se sem nedostaneš.“

Stojí na vnější straně velké dřevěné brány, pevně zasazené do dobrých sedm metrů vysoké zdi, z níž se odlupuje žloutnoucí omítka; zeď zřejmě ohraničuje pozemek domu. Když Karla vloží klíč do zámku, řekne: „John to tu našel, Bůh ví, jak. A za nájem, co tu platíme, by se na Novém Městě nedala koupit ani krabice od bot. Vlastně ani na Žižkově nebo v Karlíně.“

Vede mě do zahrady, překrásného a provoněného útočiště, kde se ztrácí hluk města, ruch dopravy a shon a křik turistů. Jako by zahrada domu byla vakuum, které nasává zvuk okolí. Je to neskutečné.

„Pojď přece dál,“ říká Karla a vede mě k vyřezávaným dveřím starého domu. „Uvidíme, kdo je doma.“

Dveře se otevírají do velikého obývacího pokoje a ta spousta lidí mi na okamžik vyrazí dech. Ustoupím zpátky ke vchodu, náhle se v Karlině nepadnoucím oblečení cítím hloupě. Vidí, že couvám, chytí mě za zápěstí a vtáhne do pokoje. Mladý muž asi v Karlině věku si nás prohlíží s podezřením. Má dlouhé vlasy a v klíně kytaru, na kterou tiše brnká. „Další ztracenec, Karlo?“ ptá se, aniž by se na mě podíval. Mluví anglicky s přízvukem. Američan. Karla po něm střelí pohledem. Tohle tedy bude Cody.

Za ním se přes opěradlo obrovské odřené pohovky, která místnosti dominuje, naklání kudrnatý muž se zářivým úsměvem a pomáhá Codymu umístit prsty na krku kytary. „Tak jak, Karlo?“ ptá se, ale dívá se na mě. „Jeden navíc k nedělnímu obědu, co?“

Vzadu v pokoji na zaprášeném, červeně čalouněném lehátku sedí vysoký hubený muž se zárodkem plnovousu a neudržovanými tmavými vlasy. Potahuje z ručně balené cigarety a apaticky na nás mává, ale nemluví. Místo toho upřeně hledí na uvadlé květiny ve váze na nízkém leštěném stolku, nebo snad za ně, na šedivou nezapojenou televizi, kterou někdo ledabyle postavil do rohu. Koutkem oka zachytím dokořán otevřené dveře do dalšího pokoje.

Karla odhodí batoh do rohu a přejde na omšelý koberec před krbem. „Pánové, je tu Jenny? Potřebovala bych, aby se podívala na… ehm…“ Podívá se po mně. „Hele, on nemá jméno. Našla jsem ho v Letenském parku; ztratil paměť. Myslím, že by se na něj měla podívat Jenny, než ho vezmeme do nemocnice.“

Cody položí kytaru. „Ježíši, Karlo,“ vyprskne. „Myslím, že jsem byl radši, když jsi to tu plnila těma podělanejma marionetama.“

Mám pocit, že bych měl něco říct. „No, asi bych měl jít…“

Karla odpovídá, ale dívá se přitom na Codyho. „Ne, to je v pořádku. Jde jen o to, že někteří z nás občas zapomínají na dobré způsoby.“

Krátkovlasý mladík, který pomáhal Codymu hrát na kytaru, se nakloní přes pohovku a podá mi ruku. „Karla má pravdu. Já jsem Padraig. A co ty?“

Mluví opět jinak. Ir. Slova teď přicházejí snadno. Také mu podám ruku a on jí rázně potřese. „Vítej do domu. Takže: s Karlou ses už seznámil. Tenhle vzor ctnosti a slušného chování, který se pokouší naučit hrát na kytaru, je Cody a tam vzadu Petey. Jenny se koupe, takže tu bude někdy ve čtvrtek nebo tak nějak.“

Cody mi rezignovaně zamává rukou. „Ahoj, chlape,“ povzdechne si.

Padraig se ke mně naklání a nahlas šeptá: „Cody a Petey jsou Američani, ale nenech se tím odradit. Ty sám jsi Angličan?“

„Myslím, že ano,“ odpovídám nejisté. Ohlédnu se o pomoc po Karle, ale ta už mizí dveřmi vzadu v pokoji.

Padraig pro sebe přikývne. „No jasně, amnézie. Stejně si ale určitě pamatuješ, co je tohle.“ Odskočí do pokoje nalevo a vrátí se se čtyřmi plechovkami piva. „Guinness!“ zvolá vítězně, vyloupne plechovku z fólie a podá mi ji.

Zírám na ni. „Alkohol? Silný?“

„No to je člověk!“ směje se Padraig, poplácá mne po rameni a hází plechovku Codymu a Peteymu, pak otevře vlastní. „Jestli je o něčem jisté, že se po tom budeš cítit líp –“

Přeruší ho pronikavý výkřik ze zadní části domu, kam před okamžikem odešla Karla. Cody vzhlédne a vyrazí za ní, těsně ho následuje Padraig a já. Petey okamžik překvapeně zírá, pak mžourá na plechovku piva, kterou drží v ruce.

Následuji Padraiga zákruty chodby, která končí u dveří. Už je tu Cody a Karla, ta buší do dveří a křičí: „Jenny? Jsi v pořádku? Co je?“

„Mám vyrazit dveře?“ ptá se Padraig, vyhrnuje si rukávy, ale konečně se ozve cvaknutí uvolněné západky a dveře se s třeskem otevřou, ven se vyvalí pára. V ní se objevuje postava, dokonalé oči mandlového tvaru vytřeštěné v bledé orientální tváři rámované mokrými vlasy černými až do modra.

„Jenny!“ opakuje Karla. „Co se děje?“

Otevře dveře dokořán, kolem mokrého těla si přidržuje ručník a volnou rukou si otírá tvář. „Někdo byl za oknem, díval se na mě. Bylo to hrozné.“

Karla ji obejme, bez ohledu na to, že je Jenny mokrá. Po chvíli se otočí k nám. „Pánové? Na co čekáte?“

Cody se vrhne do akce. „Pojďte, možná tam ještě je,“ křikne a vede nás zpátky k obývacímu pokoji a k předním dveřím, kde se k nám přidá poněkud zmatený Petey. „Co se děje, lidi?“ ptá se a škrábe se na hlavě, ale není čas mu to vysvětlovat. Všichni čtyři se vrhneme do zahrady obehnané zdí a Cody nás vede okolo domu. „Pojďte, holky mají koupelnu na téhle straně.“

Zastaví se u zamlženého okna v přízemí. Padraig mi vysvětluje: „Holky mají vlastní záchod a koupelnu. Těžko jim to mít za zlé, při tom, v jakém stavu jsou občas ty naše v patře.“

„Nikdo tu není, lidi,“ konstatuje Petey a mne si vousy.

Cody se pěstí udeří do ruky. „Do prdele, do prdele.“

Vracíme se ke dveřím a Cody si všiml, že se brána ve větru lehce pohybuje. „No jasně,“ vykřikne a plácne se do čela. „Když Karla přišla, nechala tu pitomou bránu otevřenou.“

Dívá se na mě nepřátelsky, jako by jí to, že mě našla na Letné, vyhnalo z hlavy všechny myšlenky na bezpečnost, a pak se vřítí do domu, nepochybně vyvolat konflikt. Petey sebou plácne na vyřezávanou rustikální lavici pod oknem obývacího pokoje, z náprsní kapsy kostkované košile vytáhne ručně balenou cigaretu a zapálí ji tančícím plamínkem lesklého kovového zapalovače. Padraig vyloví z kapsy džínů svazek klíčů a klidně jde zamknout bránu, mne nechá bezradně stát uprostřed růžových keřů. Když čekám, až se vrátí a vezme mne domů, postřehnu cosi, co uvázlo v blátě na zahradní cestě. S nelibostí se skláním, abych to vytáhl z bláta, a v rukou to otáčím. Malý balíček pohlednic s obrázky Prahy, zabalený v polyetylenové fólii. Pak přede mnou stojí Padraig a usmívá se. „Lovíš suvenýry?“

Strkám pohlednice do kapsy šortek. „Ale ne. Neměli bychom se podívat, jak je Jenny?“

„Jistě. Pojď. Vsadím se, že to není nic, co by nevyřešila pinta Guinnessu.“ Následuji Padraiga do domu, míjíme Peteyho ponořeného ve vlastním malém světě, ale cítím, že za Irovým veselím se skrývá jisté napětí, které je pro mne zatím tajemstvím.

Opět v obývacím pokoji: Jenny, převlečená do velkého županu, sedí na pohovce s Codym a Karla z kuchyně přináší velký podnos se šesti hrnky čaje. „Silný a sladký, přesně to pravé na šok,“ říká a podává jeden Jenny. Padraig zvedá plechovku piva a potřese s ní před Karlou. „Tohle je to pravé na šok,“ opravuje ji.

„Co takhle zjistit, co se k čertu stalo?“ říká Cody.

Jenny se napije horkého čaje a říká: „Teď se to zdá vážně celkem hloupé. Seděla jsem ve vaně a vtom jsem zahlédla pohyb za oknem. Neobtěžovala jsem se se zavíráním okenic, vlastně to nedělám nikdy od té doby, co jste se vy kluci zbavili zvyku tam nakukovat.“ Petey se ve dveřích zahihňá.

Jenny pokračuje: „Nejdřív jsem myslela, že je to kočka nebo tak něco, pak se ale v okně objevila ta tvář a – brr – prostě jsem vykřikla. Promiňte, lidi.“

„Jak vypadal?“ naléhá Karla.

Jenny krčí rameny a opět upije čaje. „Tak nějak staře. Měl dost scvrklý, vrásčitý obličej. To je ale všechno. Okno bylo dost zamlžené a on už se neobjevil, potom co jsem vykřikla.“

„Myslíte, že bychom měli volat policii?“ ptá se Karla neurčitě do místnosti. Padraig se zamračí, Petey zavrtí hlavou. Cody se vyhýbá jejímu pohledu. Nakonec Jenny říká: „Určitě to byla jednorázová záležitost, prostě někdo, kdo přelezl zeď, nebo tak něco.“

Cody se rychle vmísí se svým trumfem. „Zapomněla jsi zamknout bránu, Karlo,“ pronese obviňujícím tónem a dívá se přitom po Jenny, jako by ji chtěl dostat na svou stranu. Jenny odmítavě mává rukou nad Karlinými omluvami i dalším obviňováním ze strany Codyho a zaměří se na mě. „A kdo je tohle?“

Cody zamumlá něco, co nezachytím. Karla se na něj zahledí, pak řekne: „Tohle je náš záhadný muž, Jenny. Ráda bych, kdyby ses na něho podívala, až se na to budeš cítit.“

„Jistě,“ říká Jenny a naklání se ke mně, aby se podívala zblízka. „V čem je problém?“

Karla říká: „Našla jsem ho ráno v Letenském parku. Nahého, v příkopu. Bez nejmenšího útržku paměti. Ani neví, jak se jmenuje. Chtěla jsem ho vzít do nemocnice, ale říkala jsem si, že bys ho možná ráda předtím viděla.“

Jenny zvedne jedno obočí a dlouze, zvědavě na Karlu hledí. Oči jí zatančí a rty zformují slovo ‚nahého?‘, pak řekne nahlas: „Dej mi pár minut, ať se obléknu, a pak mi ho přived nahoru do pokoje, Karlo, ano?“

Petey se vrací na pohovku v koutě, Cody zvedá odloženou kytaru a Padraig upíjí svůj Guinness. Když mne Karla vede pryč z pokoje, všechno je zase zpátky ve starých kolejích, jako bych tam nikdy nebyl.

„Zkus nemrkat,“ říká Jenny a svítí mi do oka bílým světlem. Má na sobě beztvarý bílý plášť a prohlíží si mé zornice. Už mi změřila tlak, vyzkoušela reflexy a prohlédla celou hlavu, když hledala stopy zranění. Žádné nenašla. Vypne světlo a mně před očima tančí barvy, až se postupně složí v Jenny, která si dělá poznámky do malého sešitku, a Karlu, nepřítomně civící z vitrážového okna dolů do zahrady. V Jennyině pokoji je větší nepořádek, než jsem čekal; jsou tu police s knihami v pevné vazbě, stůl s hromadami papírů a pořadačů, poničená postel, z ohromné skříně přetékají šaty.

„Tak co?“ ptá se Karla a otáčí se od okna. Jenny vydá kdákavý zvuk a povzdechne si. „Fyzicky je na tom výborně. Ještě mu není pětadvacet. Žádná stopa po zranění, žádné rány do hlavy, krevní tlak v pořádku, tepová frekvence výborná.“ Znovu se mi zadívá hluboko do očí. „Prostě jen netuší, kdo je.“

Karla se postaví. „Takže nemocnice?“

Jenny krčí rameny. „Nevím, k čemu by to bylo. Nejspíš by si ho tam nechali. Přitom mu v podstatě nic není. A nakonec by pro něj muselo britské vyslanectví zařídit odvoz domů a skončil by v nemocnici v Anglii. Pravděpodobně.“ Jenny se odmlčí a podívá se na mě. „Jsi Angličan, nebo ne?“

Bezradně rozhodím rukama a mlčím.

„Je tu ještě ten problém…“ říká tiše Jenny a dívá se významně na Karlu, „no, vždyť víš. Přitahuje příliš… pozornosti.“

„Takže co?“ ptá se Karla.

Jenny začne hryzat tužku, se kterou si psala poznámky. „Myslím, že je čas na domácí poradu.“

Chtějí, abych zůstal v kuchyni, než se jich pět v obývacím pokoji dohodne, ale i přes zavřené dveře slyším každé slovo, které řeknou. Dohadují se, jestli mi mají dovolit, abych zůstal, nebo ne. Jenny si myslí, že bych měl zůstat, protože by mi v nemocnici stejně nemohli pomoci. Cody ji obviňuje, že se mnou chce provádět pokusy, což se mi nelíbí, ale všichni se smějí a ukřičí ho. Padraig se ptá, jestli bych neměl podstoupit nějaké vyšetření mozku, ale Jenny namítá, že má přátele, kteří mi ho mohou zařídit rychleji, než kdybych trčel v nemocnici. Peteyho zajímá, jestli umím bubnovat. Karla kupodivu neříká nic.

Nakonec hlasují a pak Karla otevírá dveře do kuchyně. „Hmm… můžeš sem na chvilku jít, prosím?“

Následuji ji do obývacího pokoje. Jenny říká: „Bavili jsme se a, ehm, hlasovali, a rozhodli jsme, že ti nabídneme, abys tu zůstal, jestli chceš. Já studuju medicínu a pravděpodobně ti můžu obstarat nějakou neoficiální léčbu. Myslíme, že by to bylo nejlepší.“

Codyho odfrknutí si nevšímám. „Opravdu nevím, co říct. Je to velice štědrá nabídka. Je tu pro mě místo?“

Karla říká: „John odcestoval. Nevrátí se ještě několik týdnů. Rozhodli jsme se, že můžeš do té doby zůstat v jeho pokoji, jestli chceš.“

Po tom, co jsem se probudil v příkopu, jsem vlastně ještě nezačal uvažovat, co budu dělat. „Myslím… Ano, děkuju vám. Děkuju vám všem.“

Padraig mě znovu poplácá po rameni, celý září. „Tak to by bylo. Zbývá jen vyřešit, jak ti budeme říkat. Kamarád by měl mít jméno.“

Jenny se posadí na pohovku. „To je pravda. Dokud se ti nezačne vracet paměť, musíme ti nějak říkat. Máš nějaké návrhy?“

Jméno… jsem si jistý, že mám jméno. Ale nic tu není. Slabomyslně pokrčím rameny.

„Co takhle pan X?“ navrhuje Cody.

„Nepraktické,“ říká Padraig. „Něco jednoduchého. Joe nebo Bob nebo –“

Jenny ho přeruší. „Ne, nemůže to být nic, co by mohlo zasahovat do jeho paměti, nic, co by mu poskytovalo falešné vzpomínky. Musí to být něco… neutrálního.“

„Poutníky“ řekne po chvíli nejisté Petey. Všichni se k němu otáčíme, i já.

„Co jsi říkal?“ ptám se.

Petey vypadá v rozpacích. „Poutník. To je česky tulák, cestující. Vždycky se mi to slovo líbilo. Chtěl jsem jednu dobu skupinu nazvat Joe Poutník and the Wanderers.“

„Poutník,“ opakuji si zamyšleně. „Poutník. To se mi líbí.“

Cody pokrčí rameny. „Mně to zní dost hloupě, ale nějak ti říkat musíme. Dokud tu budeš.“

Jenny zatleská rukama o kolena. „To by tedy bylo. Ukažte někdo, hmm… Poutníkovi Johnův pokoj.“

„Já ho tam vezmu, jdu stejně nahoru,“ říká Karla. „Pojď, Pooty, Pojďme.“

Johnův pokoj je obrovská zřícenina bludiště knih, časopisů a papíru, čmáranic a leptů. Těžké závěsy brání slunci proniknout dovnitř. Postel je zdobená a zaprášená.

„Je tu trochu nepořádek, ale radši s ničím moc nehýbej,“ radí Karla. „Asi jsi trochu unavený. Teď si odpočiň, jíst budeme později. Kdybys něco potřeboval, náš pokoj je přes chodbu.“

„Náš pokoj?“

„Ehm, můj a Codyho. Zatím ahoj.“

Jsem znovu sám. Vnořím se do mohutné matrace Johnovy postele. Prach se zvedá a usazuje a já tu tiše ležím. Poutník. Tulák. Cestovatel.

Nakonec zavírám oči. A spím. A sním.

DVA

Hrad

Probuzení. Pak: louka, mírný svah, opadávající stromy křehnou na čerstvém vzduchu. Kouř unášený větrem zastírá tvary věží a věžiček hluboko pode mnou. Koutkem oka zahlédnu širokou línou řeku.

Ležím na vlhké trávě a písčitém bahně, které se mi lepí na nahé tělo. Zakrývám se rukama, když ke mně náhle odněkud zezadu dolehne ržání koní.

Kolem přejde skupina mužů, v trávě za nimi zůstává brázda. Zdá se, že jim nestojím za povšimnutí, pak se však muž v jejich čele kus za mnou zarazí, přitáhne uzdu hnědému hřebci a zahledí se skrze kouř a ranní opar.

„Hou,“ zavolá, pozvedne ruce a zastaví ostatní. Dokluše ke mně a já vzhlédnu k postavě rámované aurou slunečního svitu. Připojí se k němu další jezdec – ten vypadá upraveněji a je také přepychověji oděný.

„Pro matku Boží, člověče,“ říká ten druhý a krutě mě probodne očima. „Říká se, že si sem Rudolf zve nejrůznější zrůdy a podivíny, ale tenhle vychrtlý vepřík dozajista utekl z jeho slavného kabinetu kuriozit a namířil si to zpátky do bláta, aby tam hledal mámu!“

Zašilhám vzhůru na muže v sedle hnědého hřebce, na vůdce asi třicetičlenné skupiny. Třetina mužů má koně, pěší jsou zčásti kopiníci, zčásti ozbrojeni mušketami. Za nimi se šinou tři plně naložené vozy Jsou to nepochybně vojáci, ve slunci se jim blyští zbroj na hrudích, boty a pláště mají zšedlé prachem cesty. Pod vousy se smějí slovům svého velitele. Vyškrábu se na nohy, přitom se snažím co nejlépe si rukama zakrýt mužství.

Muž, který dosud nepromluvil, má v očích téměř zájem. Jeho šaty se zdají být kvalitní a drahé, i když i ony nesou stopy dlouhého putování. Uvolní si řemínek přilby na bradě, sejme ji a potřese hřívou zářivých plavých vlasů. Stále na mne hledí s nejasným zájmem, když se jeho poručík sesune z neklidného vraníka a nečekaně mne lehce kopne do nahé hrudi, takže přepadnu zpátky do bláta.

Muže to znovu rozesměje, jen jejich vůdce se zamračí. Muž, který mne kopl, se nakloní nad příkopem a křičí na mne, jasně přitom vyslovuje, jako by mluvil s hluchým nebo s idiotem:

„Hej, neseď tam tak v tom hnoji, povídám! Teď jsi v přítomnosti vznešených! Koukej se chovat trochu důstojněji.“

Ostatní se znovu zasmějí a černovlasý muž se studenýma modrýma očima mne dál trápí: „Tak takhle se vy Češi bavíte v přítomnosti nižší šlechty?“

Už to zašlo dost daleko. Znovu jsem se postavil a k pobavení publika se neohrabaně pokouším o poklonu. K muži na koňském hřbetě co nejzřetelněji a nejhlasitěji pronáším: „Odpusťte, sire. Jsem poněkud dezorientován, neboť jsem se zcela nečekaně probudil v tomto příkopu. Mohl byste prosím odvolat svého pejska?“ Kývnu přitom směrem k chlapíkovi, jehož botu mám stále obtisknutou na hrudi. „Rád vám prokážu veškerou úctu, která anglickému šlechtici v cizích zemích náleží.“

Pokud je překvapila má slova, oni mne překvapují daleko více. Muži na koních jsou Angličané, to, zdá se, vím. Mluvím k nim jazykem, který používají mezi sebou. Velký muž sesedá, odstrčí mého mučitele stranou; skloní se k příkopu a nabídne mi ruku v rukavici. Váhavě se jí chopím, on mne vytáhne nahoru k sobě. „Percy,“ zavrčí na druhého, „šaty.“

Muž zvaný Percy se zamračí a dotkne se zdobeného jílce kordu, který mu volně visí pod pláštěm – ten má podle španělské módy krátký a u krku sepnutý zlatou sponou.

Udivují mne věci, které znám, styl oblékání a slova, která používám pro to, s čím se setkávám. Kordy a koně a vojáci a rukavice. Jakmile vidím další novou věc, její jméno se přidá do stále objemnějšího slovníku v mé mysli. Kdybych si jen dokázal vybavit vlastní jméno nebo kdo jsem nebo co tu dělám.

„Takže, Percy,“ varuje muž, „dost dost dlouho jsem přehlížel vaše zbabělé předsudky a pohrdání místními lidmi. Zjevně před námi stojí Angličan, a to podle řeči vzdělaný. Zcela jistě jej potkalo neštěstí a myslím – pokud bude souhlasit – že bychom ho měli vzít s sebou. Určitě byste nechtěl, aby jel v rouše Adamově, že je to tak? Zvlášť když pojede na vašem koni.“

Ostatní se zasmějí a Percy váhavě zamíří k nejbližšímu vozu. Po chvíli se vrátí s kalhotami, jednoduchou košilí a dlouhým francouzským pláštěm a hodí je po mně. Neohrabaně se oblékám a Percy s úšklebkem říká: „Doufám, že budou kamaše dost dobré i bez dubletu a nabíraných kalhot?“

„Teď boty, Percy,“ říká můj dobrodinec. „Třeba ty, které máš na nohou.“

„Sire Anthony…“ protestuje Percy, ale stačí jediný varovný pohled a zouvá se. Boty mi podává s těžko skrývaným opovržením.

„Není třeba…“ začnu, ale muž jen mávne rukou. „Percy ve svých věcech schovává další páry pěkných bot. Zdá se, že máte stejnou velikost, a já vím, že jemu to nevadí.“

Přijímám boty a vyhýbám se Percyho pohledu; muž zvaný sir Anthony mezitím znovu nasedne na koně. „Co se tedy stalo? Lupiči? Měli jsme v posledních dnech sami dost potíží s loupeživými rytíři, Bůh je mi svědkem.“

„Přiznávám, sire, že si nemohu vzpomenout,“ říkám a cítím se hloupě.

„Tak tedy žena!“ vykřikne on, poplácá koně po krku a trochu ho tím poplaší. Přitáhne uzdu a šeptá mu, až se zvíře zase zklidní. „Sám jsem poznal coury, které člověku nalévají, a když pak usne na seně, zmizí s jeho měšcem. Obvykle ale nevezmou úplně všechno, do poslední nitky. Ty české holky jsou asi zvlášť divoké, co?“

Jeho muži se znovu zasmějí a on mi pokyne, abych nasedl na Percyho oře. „Nahoru. Percy vezme otěže. Nejlépe, když půjdete s námi.“

Neohrabaně šplhám do sedla a říkám: „Ale, sire, nevím, kdo jste, ani neznám vaše poslání.“

„Ach, tentokrát jsem to já, kdo nedbá dobrých mravů,“ říká, stáhne si silnou rukavici a nabídne mi ruku s prstenem. „Jsem sir Anthony Sherley, dobře známý na dvoře naší drahé Alžběty a v poslední době ve službách šáha Abbáse z Persie. A kam míříme.“

Mávne rukou za mne a poprvé od chvíle, kdy jsem se probudil, shlédnu dolů podél travnatého svahu. A spatřím zlaté město.

„Pro rány Boží, sire, to jste nikdy neseděl na koňském hřbetě?“ prská Percy, jak se proplétáme pražskými uličkami k hradu. Sedím nešikovně, kloužu a pevně se držím jeho tuniky. Nedokážu říct, zda jsem už na koňském hřbetě seděl, nebo ne. Sir Anthony jede v čele skupiny, za námi jeho družina a vozy. „Jak jste se vůbec dostal do Prahy?“

To také nevím, připustím zkroušeně. Nevím nic. Ani vlastní jméno, i když to jsem jim neřekl. Nechci mezi těmito ušlechtilými muži cti vypadat jako prosťáček. A přece, co jsem jiného? Probudil jsem se ve škarpě, zbaven identity i paměti; teď projíždím špinavými a rušnými uličkami Prahy. Dlážděná cesta k hradu je úzká a plná lidí, pouličních prodavačů, kupců, venkovanů. Voják, který se opírá o kopí, štípne služebnou. Ta se ušklíbne, ukáže přitom mezery mezi zuby, a předstírá uraženou, než se nakonec s chichotem otočí k dalším dívkám. Hustý kouř, který se line mezi nakloněnými budovami, jen stěží překrývá puch otevřených stok. Ozve se křik a Percyho kůň poskočí, když poblíž nás dopadne obsah nočníku.

„Dobrý bože,“ mumlá Percy a zakrývá si nos a ústa rukou v rukavici. „Tohle je horší než Londýn.“

Je slyšet hudbu a křik, míjíme žongléře s hořícími pochodněmi. „Kupte moje léky!“ volá tlusťoch z křiklavě malovaného vozu. „Lektvary na vše, co vás trápí! Prášek, který z děvky udělá pannu! Byliny, po nichž získáte druhý zrak, okno k tomu, co se teprve stane! Neodmítám žádné rozumné nabídky!“

Sleduji putovní apatyku, jak projíždíme kolem, nakláním se, abych slyšel jeho sebechválu, když Percy zasyčí: „U bran pekelných, seďte klidně, člověče, nebo kvůli vám oba sletíme do těch sraček!“

Činím, jak žádá, a vdechuji těžký vzduch; vítá mne obraz hradu, který se před námi vynořil, když jsme vyšplhali uzoučkou uličkou mezi prodavači svařeného vína, loutek nebo tančících psíků v okruží. Děvky si zvedají sukně a košile, aby ukázaly své zboží, a pokřikují na sira Anthonyho a jeho muže.

„Držte se na cestě, chlapi,“ řve sir Anthony v čele družiny. „Ještě budete mít spoustu příležitostí, abyste všechno, co máte, utratili v bordelech, ale až později, po audienci u Jeho Milosti.“

„Audience u Jeho Milosti?“ ptám se Percyho.

Trochu pootočí hlavu. „Myslíte, že jsme celé měsíce putovali Persií a Evropou jen proto, abychom si prohlédli Prahu?“ ptá se unaveně. „Máme poslání od samotného šáha Abbáse.“

„Poslání?“

„Jsme tu, abychom se setkali s Rudolfem II., s tím bláznivým pražským císařem,“ říká a znovu vyslovuje pečlivě a pomalu; pokud o tom vůbec kdy pochyboval, teď už je plně přesvědčen, že jsem idiot.

Hledím na něj jako vždy s tichým zoufalstvím.

„Rudolf,“ prskne Percy, „je zatracený magnet pro všechno zvláštní a podivuhodné. Tady se to jen hemží podvodníky, šarlatány a takovými, co získali přístup do jeho domu povídačkami o nemožnostech a zázracích. Říká se, že má tlupu trpaslíků a pluk obrů. Alchymisty v touze porozumět temnému umění zasypává zlatem, a v bahně pod jeho přepychovým palácem přitom lidé loupí, vraždí a znásilňují.“

Před námi pokyne sir Anthony rukou a skupina se zastaví. Dusivě úzká ulička vyústila na maličké náměstí.

„Zůstaňte tu chvíli,“ říká sir Anthony a zkušeně sesedá z koně. Percy plavně seskočí, já ho nešikovně následuji a uklouznu při tom na blátivé dlažbě. „Percy, Pojďte se mnou.“ Sir Anthony se na okamžik zarazí, sleduje mne zpod hledí své přilby. „A vy, šel byste také? Snad to pro vás bude zajímavé.“

Sir Anthony, Percy a já opouštíme skupinu; muži napájejí koně a žertují s děvkami v uličkách, které z náměstíčka vedou. Stoupáme po příkrých a kluzkých schodech k veliké bráně z tepaného železa.

„Chrám svatého Víta,“ mumlá Percy a ukazuje ke dvěma věžím, které se tyčí na pozemcích hradu. „Říká se, že se člověk nikde jinde tolik nepřiblíží Bohu.“

Žasnu nad obřími sochami bojujících nad branou před námi; Rudolfovy stráže nás pouští dovnitř jen s letmým pohledem na naše pověření, což sir Anthony nese s mírnou nelibostí.

„Na dvoře je zmatek,“ přiznává kapitán stráže. „Právě dorazily zprávy.“

„Jaké zprávy?“ mračí se znepokojeně sir Anthony. „Vídeň? Španělsko?“

Percy mi šeptá: „Pokud by měla být válka, sir Anthony nechce, aby tu byli jeho lidé. Přirozeně jsme loajální ke královně Alžbětě v Londýně a platí nás šáh Abbás z Persie. Žádný jiný střet se nás netýká.“

„Doktor Dee,“ šeptá kapitán, statný muž s hranatou tváří v zašlém kyrysu a opírá se o ostré kopí. „Z Krakova dorazili poslové. Doktor Dee bude pobývat u dvora císaře Rudolfa.“

Sir Anthony nás vede nádvořím ke kamenným věžím paláce a já se Percyho ptám: „Kdo je to doktor Dee?“

Hořce se zasměje. „Cožpak jste v té škarpě strávil celý život? I ty děvky v ulicích znají doktora Johna Deeho, kdysi Alžbětina dvorního mága. Říká se o něm, že rozmlouvá s anděly, víte, a že dokáže přeměnit olovo ve zlato. Další nesmysly, samozřejmě.“

Shromáždíme se na nádvoří a brána se za námi zavře. Percy přechází směrem k několika velkým dvoukřídlým dveřím, u nichž stojí strážní v cizokrajných kytlích zvláštně modré barvy a téměř komických vysokých kožešinových čepicích, drží však ostrá kopí, která pramálo vybízejí k nepravostem. Percy s nimi chvíli hovoří, neslyším ale, o čem; využívám příležitosti a podrobněji si prohlížím hrad. Za zdmi nádvoří se tyčí dvojice ostrých věží chrámu svatého Víta; shlíží dolů jakoby zlověstně a přezíravě. Ostatní části hradu jaksi postrádají symetrii, zdi se stýkají v ne docela pravých úhlech, jako by se stavitelé obávali skutečné geometrie, nebo jako by jej navrhovali blázni, které propustili z útulku a vyzbrojili tužkami a pravítky. Za zdmi se ve vzduchu vznáší kouř z města a zastírá výhled na taškami pokryté střechy domů, které se ve zmatku tlačí, zápolí o místo na březích třpytné Vltavy. Místo se mi zdá skutečně kouzelné, vzduch je tu těžký a hustý jako saze. Vynořuje se slovo, nejsem si ale jist jeho správností: magie.

Percy zvyšuje hlas, zaznívá v něm pobouření a únava, jak se dohaduje se strážnými s kamennými tvářemi; nakonec k nim přichází sám sir Anthony, plášť za ním vlaje a ještě přidává jeho už tak statné postavě na velikosti. V několika vteřinách přiměje několika tichými slovy jednoho ze strážných projít dvířky v ohromných vratech a sir Anthony, podle všeho spokojen, letmo, ale nade vši pochyby pohlédne mým směrem.

Po několika minutách se dveře znovu otevřou a vynoří se strážný v doprovodu vysokého hubeného muže v těsných kamaších a tunice, který jako by se vznášel na povlávajícím a vlnícím se plášti z jemného černého hedvábí. Ten plášť na mne silně působí, téměř mne hypnotizuje. Sleduji, jak se na záhybech látky mění vzory, jak černá chvílemi přechází do modré, chvílemi do zelené, a občas ve slunečním světle dokonce do zářivě bílé. Dravci oči a orlí nos rámují krátké stříbrné vlasy a odborně zastřižená bradka, ústa jsou tenká a bezkrevná. Hlavou trhá jako dravý pták, nakloní ji ke straně, když hledí na mne, a naslouchá Percyho monologu, kterému já skrze ruch na nádvoří nerozumím. Stále se na mne dívá, když ho Percy představuje siru Anthonymu; poté co mu anglický šlechtic nabídne ruku, se dravci rysy konečně odtrhnou od zkoumání mé osoby a vezmou sira Anthonyho na vědomí strohým kývnutím, bez hnutí přísných úst. Sir Anthony, viditelně rozladěný, opět oblékne silnou jezdeckou rukavici a zamračí se; velkého příchozího ještě o piď převyšuje. Vmísí se mezi muže a Percyho, potichu promlouvá k dravčímu muži, který mne znovu začne z povzdálí zkoumat. Je tohle císař Rudolf, o němž jsem od příchodu do města tolik slyšel? Nezdá se pravděpodobné, že by někdo tak významný vítal návštěvníky osobně na rušném nádvoří. Nakonec dojdou k jakési dohodě a muž opět zmizí ve dveřích.

Percy přejde zpět ke mně. „Mor na tyhle úředníčky,“ syčí pod vousy, mluví víceméně sám k sobě. Pak se podívá na mne a vyzve mne: „Pojďte. Konečně se nám dostalo práva vstupu na tento dvůr bláznů. Budeme mít audienci u samotného největšího blázna.“

Vydám se za Percym, zakopnu ale o lem vypůjčeného pláště, ztratím rovnováhu a k pobavení hradní stráže upadnu na dlaždice nádvoří. Percy zoufale obrací oči k nebesům. „Alespoň se vás brzy zbavíme,“ mumlá si pro sebe.

A pak je tu sám sir Anthony, sklání se, podává mi svou velkou ruku a pomáhá mi na nohy. „Na slovíčko, mladíku, o samotě, buďte tak laskav.“

Poodejdu se sirem Anthonym kousek stranou, táhnu přitom za sebou Percyho plášť. Percy zatím posílá ostatním zprávu, aby přivezli vozy na nádvoří. „Nevím, kolik vám toho Percy cestou řekl,“ začíná sir Anthony. „Jsme tu však proto, abychom s císařem Rudolfem Habsburským prohovořili velice delikátní záležitost pro šáha Abbáse z Persie. Ačkoli jsme a zůstaneme Alžbětinými muži, zabýváme se bokem také, hm… nezávislými posláními, když je cena dobrá. Chápete mě?“

Přikývnu a sir Anthony pokračuje: „Tenhle Rudolf je divný patron, je ale hlavou jedné z nejmocnějších evropských dynastií. Šáh usiluje o spojenectví s Habsburky proti Otomanské říši, která ho na hranicích ohrožuje, a tady přicházíme na řadu my. Několik darů od šáha, mechanické hračky, zvláštnůstky a podobně, a snad nám stařík bude nakloněn, šáh dostane svou válku a Rudolf ukáže rodině, že není tak docela k ničemu a dokáže si své udržet, my dostaneme dobře zaplaceno a všichni budou spokojení.“ Odmlčí se. „Ovšem až na Turky, ti, doufejme, dostanou řádně za vyučenou.“

„Sire Anthony,“ začínám opatrně. „Jakkoli si cením toho, že mi vysvětlujete svoje poslání, nemám, hm –“

„Nemáte ponětí, co to má společného s vámi?“ dokončí za mne. „Myslel jsem si to. Poslouchejte, chlapče, řeknu vám to na rovinu. Když jsme vás vyzvedli v tom příkopu, prokázal jsem vám prostě laskavost jako jeden Angličan druhému. Cestou do města mne ale něco napadlo. Vypadáte dost zvláštně, o něco hubenější a vyšší, než bývá zvykem. Našli jsme vás ve škarpě, a nezdá se, že byste měl velké ponětí o tom, jak jste se tam dostal a kdo vlastně jste. Rudolf hostí mnoho nejlepších lékařů, mágů a podobně, a ti se o vás jistě dokážou postarat. Na oplátku bych vás ale rád požádal o protislužbu.“

Přeruší nás Percyho křik. Muži přivedli koně a vozy na nádvoří a teď hlučně sesedají, podávají otěže chlapcům ze stájí a žasnou při pohledu na hrad. Dravci muž se znovu objevil a okamžitě na nás upřel svůj pronikavý zrak. „To je Filip Lang, Rudolfův komoří,“ vysvětluje sir Anthony a vede mne zpátky do davu. „Kolují o něm nejrůznější zvěsti, budeme s ním muset jednat velice opatrně. Zdá se ale, že nám alespoň zajistil audienci u Rudolfa.“

Sir Anthony se zastaví a otočí mne čelem k sobě. Dívám se mu přímo do očí a on tiše říká: „Buďte tak hodný a potvrďte, cokoli řeknu, ať se to může zdát sebevíc podivné. Pamatujte, tenhle Rudolf mívá zvláštní nápady. Sehrajte to dobře a všem se nám dostane řádné odměny. A Lang mluví anglicky, jako by se v Anglii narodil, takže pozor na jazyk. Dobře?“

Přikývnu a nechám se vést před hladové zraky Filipa Langa.

Bludiště hradních chodeb překypuje čímsi, co mohou být umělecká díla, ale také vyložená veteš. Sochy se derou o místo s nablýskanými brněními, podél zdí se kupí tmavé malby nebeských bitev a mytologických vášní, a dokonce i na koberci na podlaze se míhají tvary a vzorce. Když zahneme za roh, ucouvneme při pohledu na trpaslíka v bláznovských šatech, který proti nám metá kozelce. Jak nás míjí, zapiští omluvu, v ohybu chodby bezchybně změní směr a pokračuje v cestě. Percy sklání hlavu, když míjíme otevřené dveře a tři či čtyři straky vevnitř vzlétnou v oblaku peří a výkalů. „No fuj,“ brumlá si poručík sira Anthonyho. „Tohle místo je vážně blázinec.“

Filip Lang se prudce zastaví před několika tmavými zavřenými dveřmi. Otáčí se a ze stínů volá sluhu. „Sir Anthony, jeho zástupce a tento hoch mne doprovodí do císařových komnat,“ oznámí bezchybnou angličtinou do neurčitá. „Ostatním z jeho družiny ať v kuchyni dají jídlo, víno a pivo.“

To se mužům sira Anthonyho zřejmě zamlouvá; hubený sloužící je odvede dalšími uličkami a sira Anthonyho, Percyho a mne ponechává Langovi. „Vaše dary jsou už v komnatě,“ říká. Pak s pohledem upřeným na mne dodává: „Doporučuji, abyste si to nejlepší nechali nakonec. Císař má rád dramatické efekty.“

Lang otevírá dvoukřídlé dveře do tmavé komnaty, osvětlené pouze paprsky podzimního slunce, pronikajícího mezi těžkými závěsy na vysokých štíhlých oknech, která dosahují od podlahy až k třicet stop vysokému stropu. Ve světle tančí smítka prachu, uvězněná v bledě žlutých pruzích; když nějaké unikne, stává se kořistí některé z tisíců pavučin rozprostřených v šerých koutech místnosti. Zdi jsou plné obrazů tak tmavých, že se zdají docela černé, jako okna do propasti, a sotva viditelné obrysy stolů, židlí a sekretářů pokrývá těžká vrstva prachu. Naše kroky šustí ve slámě na podlaze, rozlišuji bazalku a majoránku, petrklíče a šalvěj, fenykl a mátu.

Povzdech jako sten zatracené duše ve smrtelném třesu nasměruje naši pozornost ke středu místnosti, kde v ostrůvku světla z mezery v závěsech stojí velká židle, téměř trůn. V ní sedí rozložitý muž, oblečený ve víc kožešin a rouch, než by odpovídalo mírnému počasí dne, hlavu unaveně opírá o pravou ruku plnou prstenů. Dosud jsem neviděl nic tak zádumčivého. Náš příchod nebere na vědomí, nejspíš ho ani nepostřehl, hledí hlubokýma očima s těžkými víčky kamsi před sebe, pod plnovousem mu čelist stahuje koutky úst v trvalém zamračení. Několik stop před ním pracuje malíř, bílá zástěra pocákaná barvou vypadá nepatřičně v kombinaci s černým kabátem, špičatým kloboukem a obnošeným bílým okružím. Když vstoupíme, otočí se za vyrušením, vážnou tvář pozdvihne k nebesům.

„Přisámbůh,“ zakleje italsky a vztekle hodí štětcem na podlahu. Pak se uklidní a promlouvá pečlivou němčinou: „Kolikrát, komoří, kolikrát vám mám říkat, že mne nemůžete rušit, když pracuji na tomto portrétu Jeho císařské Milosti? Císař trvá na tom, že musím práci dokončit v této místnosti, a na tu židli slunce svítí jen hodinu denně!“

Lang tleskne rukama na usmířenou, v jeho pronikavých modrých očích se ale omluva neodráží, ačkoli ji vysloví. „Je mi velice, velice líto, že jsem vás přerušil, mistře Arcimboldo, ale císař přislíbil audienci vyslancům šáha Abbáse z Persie. Jde o státní záležitost, která zkrátka nemůže počkat.“

Nespokojený malíř s povzdechem překryje nedokončený obraz plátnem, ne však dříve, než jej zahlédnu. Jestli tohle má být portrét císaře, obávám se, že umělci už na tomto světě mnoho času nezbývá. Zobrazil Rudolfovu karikaturu, hrušku místo nosu, třešně místo rtů, růžová jablíčka místo tváří. Přejedu pohledem Rudolfa, zda je tu nějaká podoba, byť sebesměšnější. Od našeho příchodu se nepohnul a nejsem si jist, zda vůbec ví, že jsme tady. Malíř se sbalí a s mumlanými kletbami odchází, a Percy se přitočí k Langovi: „Bylo by možné sem vpustit více světla, komoří?“ zašeptá.

Lang smutně potřese hlavou. „Obávám se, že nikoli. V tomto pokoji zemřela jeho milovaná Kateřina a císař propadl takovému smutku, že nedokáže snést, aby se v tomto pokoji cokoli změnilo proti dnu, kdy odešla.“

„Jeho žena?“ šeptá Percy.

„Jeho císařská Milost se neoženila, a ani neočekávám, že tak učiní,“ odpovídá tiše Lang. „Kateřina Stradová byla jeho nejmilejší souložnice. Porodila mu šest levobočků a při posledním porodu zemřela. Obávám se, že mu to nejspíš zlomilo srdce.“

„Kterými jazyky Jeho Milost hovoří?“ ptá se Percy. „Doufám, že anglicky. Domluvím se německy, ale ztratil bych na přesvědčivosti… a nemám ponětí o jazyku těchhle Čechů.“

„Ať je to tedy angličtina,“ říká Lang, ale mírně se mračí. „Ačkoli němčina by byla lepší a vznešená němčina ještě lepší. Pokud ale máte v této oblasti nedostatky…“

Percy se zarazí a otvírá ústa, aby znovu promluvil, v té chvíli se však náhle Rudolf pohne a Lang rychle upoutá jeho pozornost. „Filipe?“ zaduní Rudolf, rozkašle se a hledí do šera. „Filipe, to jste vy? Koho máte s sebou? Chci být sám, Filipe. Odveďte je pryč.“

„Vaše Milosti,“ volá Lang tak nahlas, až usuzuji, že Rudolf musí být nahluchlý. „Tohle jsou vyslanci šáha Abbáse z Persie. Cestovali mnoho týdnů a přinesli vám dary a důležité zprávy z východu. Vaše Milost si snad vybavuje, že už jim přislíbila audienci.“

Rudolf se plně probírá ze zadumání a napřimuje se v dřevěném trůnu, jak nejlépe mu množství oděvu dovolí. „Dary, říkáte? Dary z Persie? Ukažte mi ty dary.“

Sir Anthony postoupí kupředu, odkašle si a začne: „Rudolfe Druhý, nejsvětější císaři mocných říší habsburských, já, sir Anthony Sherley, vám dnes, čtrnáctého října léta páně patnáct set osmdesát čtyři přináším –“

„Dary!“ vykřikne Rudolf svou angličtinou se silným přízvukem a znovu se rozkašle. „Poslechnu si žádost vašeho šáha odkudsi poté, co si prohlédnu jeho dary.“

Percy tleskne a ze stínů se vynoří několik pomocníků družiny s velkými bednami a truhlicemi. Museli tu být ukryti od chvíle, kdy jsme dorazili do hradu. Percy pomocníkům pokývne a ti začnou bedny otevírat. „Císaři Rudolfe, již dávno je známo, že na východě se skrývají klíče k těm nejtajemnějším záhadám okultního světa. Jde o divoké, neklidné místo hemžící se lapky a loupežníky, zároveň však o kouzelný svět, v němž se princezny souží ve věžích bez oken a očekávají chrabrého zachránce na okřídleném koni, kde vzduchem plují koberce nesené dechem džinů skučících jako týrané duše, když putují zemí rozpálenou sluncem tak nemilosrdně, že by se čisté habsburské panně v několika minutách sloupla kůže.“

Musím říct, že na mne zapůsobilo, jak obratně si Percy v ostrém rozporu se svým dosavadním hloupým chováním při předávání darů vede. Na Rudolfa očividně zapůsobil také. Malátného císaře Percyho živý popis zaujal, sedí teď na samém krajíčku obrovské židle a oči mu planou, když Percy spřádá nepříliš uvěřitelné příběhy o duchu lapeném v láhvi a mosazném koni. Lang se naklání k siru Anthonymu a téměř neslyšně šeptá: „Skvělá příprava. Váš člověk je opravdu dobrý.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíte, komoří,“ šeptá sir Anthony s přehnanou nevinností.

Percyho vyprávění o divech východu se chýlí ke konci; znovu tleskne a na tento pokyn dva z pomocníků přináší před Rudolfovu židli velký svinutý koberec. „Létající koberec?“ ptá se dychtivě císař.

„Perské koberce skrývají mnohá tajemství, Vaše císařská Milosti,“ odpoví Percy. „Šáh Abbás posílá tento, jeden ze svých nejlepších. Pokaždé, když se rozvine, objeví se nový div.“

Opět tleskne a pomocníci koberec rozvinou směrem k Rudolfovi; u nohou se mu objeví půvabná žena oblečená ve fialovém hedvábí, které jen stěží skrývá její postavu. Rudolf je unesen, když se dívka mrštně postaví a prstem se dotkne jeho plné tváře. Císař ožije, jak jsme ho během audience dosud neviděli, a s dušeným smíchem sáhne dívce na zadek. „Tohle tedy jsou divy, které mám rád! Udělej to znovu!“

Percy letmo pohlédne na sira Anthonyho a pak řekne: „Vaše Milost jistě pochopí, že k takovému zázraku je třeba velkého úsilí. I když je šáhův koberec velice mocný, je možné jej použít pouze jednou v kalendářním měsíci. Divy stojí za to, abychom si na ně počkali, radí šáh moudře.“

Rudolf nyní nepokrytě objímá dívku, ve které teď poznávám jednu z děvek, co nás vítaly v ulicích. Sir Anthony utkal poměrně složitou lest, jak získat Rudolfa pro svou věc, a zdá se, že působí. Percy znovu tleskne a před Rudolfem rozvinou další koberec. „Je prázdný,“ říká Rudolf ohromeně.

„Ach, ale tohle je létající koberec,“ pronese Percy vědoucně. „Pokud vaši vědci dokážou rozluštit tajemství, která se ukrývají v hieroglyfech po obvodu, bude se Vaše Milost v mžiku vznášet mezi ptactvem.“

„Okamžitě to pošlete do Zlaté uličky, ať na tom začnou pracovat,“ řve Rudolf. „A další?“

V následující půlhodině pomocníci odhalili nejrůznější divy. Mechanickou opici, která dovádí po místnosti. Vysoký klobouk, z něhož Percy vytáhl pestrobarevného papouška. Hůl, která se promění v živého syčícího hada, když se s ní udeří o zem (později jsem se dozvěděl, že s sebou sir Anthony přivedl Peršana, který dokázal hada přimět, aby ztuhl a vypadal jako hůl, dokud se kouzlo neporuší ranou do ocasu).

Rudolf se ale znovu zabořil do židle a dívku už jeho šátravé ruce začínají obtěžovat. Ať už jí sir Anthony slíbil za účast sebevíc, podle všeho jí to není dost. Lang se znovu naklání k siru Anthonymu. „Jeho Milost se začíná nudit. Doporučuji, abyste použili eso, pokud chcete, aby audience pokračovala,“ šeptá.

Sir Anthony přikývne a mrkne na Percyho, který opouští vzácnost, o níž právě chtěl hovořit, a místo toho říká: „A náš závěrečný div, Vaše císařská Milosti, který vám nepochybně poskytne příjemné vzrušení.“

„Je to dívka?“ ptá se líně císař.

„Ne tak docela, císaři,“ říká Percy. „Ne dívka, ale muž – tajemný muž. Neví, kdo je a odkud přišel, hádanka a záhada, které je třeba rozluštit.“

Náhle cítím na zádech silnou ruku sira Anthonyho, tvrdě mne postrčí dopředu, takže padnu k Rudolfovým nohám.

„Nalezen ve škarpě, nahý v blátě,“ oznamuje Percy a škodolibě se rozehřívá. „Ne tak docela člověk – jde snad o následek jakéhosi hříšného spojení? Žena a zvíře? Anděl a pasačka koz? Démon a panna? Nikdo neví, Vaše Milosti. Je zde, pro váš zvěřinec.“

Rudolf se nakloní dopředu, obočí se mu zvedá překvapením a narůstajícím zájmem, a zahledí se mi do očí. „Přivedli jste mi nalezence?“ ptá se udiveně.

„Ano, přivedli,“ vmísí se sir Anthony. „Nalezenec – a je váš.“

TŘI

Lady a lucerna

Slunce se prodírá zaprášeným oknem lemovaným silnými sametovými závěsy. Těžký, hrubě tkaný přehoz na posteli, okraje courají po holé podlaze. Poličky ze světlé borovice sténají pod tíhou knih, je tu Malloryho Artušova smrt, Crowleyho Magick a Waughův Sólokapr, National Geographic a Penthouse a Silver Surfer. Kompaktní disky roztroušené jako dlaždice z koupelny v Pompejích, v rohu zapomenutý, zřejmě nefunkční počítač. Na okno vytrvale klepe větev stromu. Bílé břízy.

Vodopád kaštanových vlasů na ramenou v bílé bavlně.

Tyto věci umím pojmenovat, znám je. Slova přicházejí bez úsilí; správná slova.

Některé věci ale nevím: kdo jsem, jak se jmenuji, odkud jsem a kam směřuji. Mám pocit, jako bych sem patřil, ale ne na toto místo a do této doby. Nazvali mne Poutník. Putující. Cestovatel. Stále na cestě, ale bez cíle, bez výchozího bodu, bez razítek v pase.

Zcela mne probouzí tupý a vytrvalý rytmus. Je jako tep srdce, jako rytmus koňských kopyt na travnaté pláni. Slunce za oknem se závěsy je nízko a rudé a já vstávám z postele. Stále mám na sobě Karliny šortky a tričko. Otevírám dveře a vycházím ven z pokoje záhadného Johna; na chodbě je tma, rytmus je hlasitější; je to vrzání postele z pokoje naproti, z ‚našeho‘ pokoje. Blíž u dveří zaslechnu nejasná slova, zrychlený dech, vzdechy. I tohle poznávám, i tohle dokážu pojmenovat. Vracím se do svého pokoje a tiše zavírám dveře.

Čekám, protože nevím, co jiného bych měl dělat. Sleduji západ slunce a odlesky na pražských věžích a střechách. Čekám, dokud se neozve lehké zaklepání na dveře a hlas: „Pooty? Jsi vzhůru?“

Otevírám Padraigovi v kostkované zástěře, ruce si utírá do ručníku. „Bude večeře,“ oznamuje rozzářeně. „Za deset minut nosím na stůl. V pořádku?“

Beze slova přikývnu, pak shlédnu na pomačkané šortky a triko. Padraig se zamračí. „No, motýlek se nevyžaduje, ale asi by bylo lepší, kdyby ses převlékl. Víš co, jsme asi tak stejně velcí, hodím ti nějaké džíny a trika, počkej chvilku.“

Otočí se a přeběhne chodbu, buší na dveře Karly a Codyho. „Vy dva! Deset minut! Přijďte včas!“

Podívá se zpátky na mne, pozdvihne jedno obočí a s výrazem co jen jsou ti dva zač? kývne ve směru jejich dveří, pak sejde po tmavém schodišti.

Sedím na posteli a čekám, až se Padraig vrátí s oblečením; dveře svého… Johnova pokoje jsem nechal otevřené, přemýšlím o člověku, který tu bydlí. Je na cestách, řekli mi, někde ve světě. Co to znamená? Je v cizích zemích, probíjí se džunglí, mačetou si klestí cestu podrostem? Snad cestuje na koni nebo… letadlem nebo… autobusem. Nebo možná na křídlech bledého svitu slunce jako… jako… Zdálo se mi, že si něco nebo někoho téměř vybavuji, ale v okamžiku to zmizelo, když se ve dveřích ozvalo zdvořilé odkašlání. To Padraig.

Vstoupí a na postel položí balík oblečení. „Mělo by ti to být,“ říká. „Není to zrovna Armani, ale chodit v tom můžeš.“

Poděkuji mu, a než odejde, ptám se: „Jaký je John?“

Dlouho se na mne dívá ode dveří, v očích se mu mihne snad podezření nebo možná ostražitost. Pak pokrčí rameny a říká: „John je John. Moc nevím, co víc o něm říct. Jestli tu ještě budeš, až se vrátí, poznáš ho sám.“

Otočí se k odchodu, ale ještě se obrátí: „Je to někde hluboko uvnitř dobrej chlap. Asi o něm leccos uslyšíš, Pooty, ale je to dobrej chlap. Večeře je za pět minut, OK? Potřebuju večeřet včas, v noci pracuju. Tak zatím.“

Oblečení – džíny, triko s vybledlým logem Budvaru, ponožky, trenýrky a obnošené kecky – je účelné a pohodlné, což mne překvapuje, protože proces oblékání mi připadá nejasně… zvláštní. Oblečení mi ale dodává pocit patřičnosti, ukotvení. Dlouho se na sebe dívám v zaprášeném zrcadle, pak potichu opouštím pokoj a pomalu sestoupím po schodech.

Jídelna je vzadu v domě, okna se zavřenými okenicemi propouštějí jen záblesky světla z ulice. Všichni už sedí u obrovského hnědého stolu ve světle nejméně tuctu svíček, které jsou rozmístěny po pokoji. Padraig v květované zástěře nalévá z obrovské mísy polévku a Cody už zlomyslně trhá chléb a vytírá jím talíř. Když vstoupím, všichni se na mne zahledí a šum tichého hovoru zvolna ustane.

„Jdeš právě včas,“ říká Padraig a konverzace se znovu rozbíhá. „Vem místo.“

Posadím se, kam mi ukázal, vedle Jenny a naproti Karle, která sedí u Codyho. Po levé ruce mám Peteyho a Padraig, poté co mi podal talíř polévky, se usadí na druhém konci širokého mahagonového stolu.

„Bramborová s pórkem,“ oznamuje. „Recept mé matky. Dejte si, ale nechte si místo na druhý chod, dnes bude specialita.“

Cody zaúpí: „Ale ne, člověče, nemyslím, že zvládnu další tvou jehněčí pečeni. Určitě prasknu.“

„A ještě před osmou začneš chrápat,“ dodá Karla. Všichni se zasmějí.

Oni se nenucené baví a já jsem spokojený, když mezi nimi prostě sedím, jím výborný Padraigův výtvor a přikyvuji a zdvořile se směji na správných místech, popíjím zdánlivě nekonečné množství ledově vychlazeného bílého vína – stále nosí z kuchyně další láhve. Cody jednou rukou objímá Karlu kolem ramen a hned po dezertu, těžkém ovocném pudinku, si Petey ubalí cigaretu.

Jenny náhle odloží šálek kávy, kterou upíjela, a téměř vykřikne: „Lidi, skoro jsem zapomněla. Zítra se platí nájem. Šeky, hotovost a dluhopisy do vázy, prosím vás. A tenhle měsíc nikomu nepůjčuju, musela jsem si minulý týden koupit ty knížky k přednášce.“

„To abych si já nešťastník zase večer pospíšil na Václavák,“ vzdychne Padraig s hraným smutkem. „A máma se diví, proč si nikdy nesednu, když přijdu domů na návštěvu.“

Karla udělá přes stůl na Jenny smutné psí oči: „Ach, Jenny, prosíííím, že ti to můžu dát až ve čtvrtek? To dostanu výplatu, ale zítra musím jít na tu vernisáž a zaplatit poplatek za Rose a –“

Jenny zvedá ruce, vzdává se. „Dobře, dobře. To je ale naposled, Karlo. Proč by ten zatracený kůň měl platit nájem, když ty jsi ještě nezaplatila svůj, to tedy nechápu.“

Zahledí se na Peteyho, který lehce olizuje cigaretový papír. „A tvoje výmluva?“

„Mhm,“ potřese hlavou, a aniž by přestal balit cigaretu, sáhne do zadní kapsy a hodí přes stůl ruličku bankovek.

„Ježíši,“ říká Cody, který právě vyplňuje šek. „Tomu teda zatraceně nevěřím. Petey má peníze.“

„A tam, odkud pocházejí, je jich víc,“ usmívá se a dokončuje cigaretu. „Dostali jsme angažmá ve sklepním klubu v Celetné, pravidelně každou středu. Máme úspěch, přátelé.“

Všichni se usmívají a gratulují mu. „Petey hraje na kytaru ve skupině,“ vysvětluje Karla. „Jak se tenhle týden jmenujete, Petey?“ ‚

„Tristessa,“ odpovídá. „To je španělsky ,smutek‘.“

„Peteyho skupina mění název častěji, než se on převléká,“ šeptá mi spiklenecky Jenny.

„Což tolik neznamená,“ přidává se Cody, který dopsal šek a podává ho přes stůl Jenny. Padraig se postaví v čele stolu a říká: „Dostanu dneska po směně výplatu, tak ti dám nájem do vázy ráno, až přijdu, může být, Jenny?“

Přikývne. „Jistě.“ A pak je trapné ticho, lidé se snaží nedívat se na mě. Zrudnu a zakoktám: „No a já… já nemám.“

Karla mě zachraňuje: „Nebuď hloupý, Pooty. Nečekáme, že budeš platit nájem. Jsi host.“

Cody zvedá ruku. „Lidi, nechci vypadat, no, nevlídně, ale heleďte, proč by neměl platit nájem? Bude tu žít s námi ostatními, jíst s námi a pít Guiness. Každý by za sebe měl platit.“

Karla ho probodne téměř pohrdavým pohledem. „Ani se zatraceně neopovažuj, Cody Doyle. Kdyby tě nepodporoval ten zatracenej fond, byl bys na ulici, nejspíš taky nahej v příkopu.“

„Ne, to bych nebyl,“ směje se samolibě Cody. „Nechala bys mne spát u sebe v posteli, protože mě miluješ.“

„Brzdi, šmejde,“ mumlá Karla a upíjí vína.

„Hej,“ volá smířlivě Padraig. „Dost bylo sporů! Přivádíme našeho hosta do rozpaků.“

Mám pocit, že je čas promluvit. „Nechci vám působit rozpory v domácnosti,“ říkám pomalu. „Cody má pravdu. Pokud tu mám zůstat, měl bych za sebe platit. Ráno si začnu hledat práci.“

„A co třeba v baru?“ ptá se Petey.

Padraig krčí rameny. „Hledají někoho na sbírání sklenic, práci ve sklepě a tak. Můžu se zeptat.“

„Padraig dělá barmana U Leopolda Blooma, v té irské hospodě kousek od Karlovy, znáš ji?“ říká Karla. Dívám se na ni prázdným pohledem, až se uhodí do čela. „Co to plácám, jistěže ji neznáš. No ale tam Padraig pracuje. Dělá barmana.“

Zdá se trochu opilá, a i já musím přiznat, že mi víno začíná stoupat do hlavy. Cody podle její předpovědi u stolu usíná i přes to, že jen před pár okamžiky tak vybuchl. „Zkusím cokoli,“ říkám. Padraig přikývne. „Tak je to vyřešené. Vlastně můžeš jít se mnou hned. Pracuju od devíti a promluvím se šéfem.“

„Skvělý nápad,“ vmísí se Jenny. „Taky bych neodmítla drink. Ještě někdo?“

Karla zvedne hlavu a odtlačí teď už dřímajícího Codyho ze svého ramene. „Já bych tu měla zůstat a postarat se tady o Šípkovou Růženku. Kromě toho musím zítra brzo vstávat.“

Petey vtáhne sladký kouř cigarety. Pokrčí rameny. „Ne, lidi, musím hnout s tou novou písničkou. Chceme to hrát už ve středu.“

„Takže jen my tři,“ říká Padraig, hbitě obchází stůl a z Peteyho prstů vytrhne cigaretu. „A právě tak stihnu tohle, než se bude muset jít.“ Dlouze potáhne, zašklebí se a rozkašle, když kouř vypouští. „Ježíši, Petey, tohle teda zaručeně má sílu.“

Petey mu cigaretu vezme a podá ji Karle. „To je nejlepší skunk weed, člověče. Přímo z Afghánistánu. Připlulo to po Vltavě v uhelné lodi.“

Karla několikrát potáhne, pak kouř zadrží a podá joint Jenny. Usmívá se a náhle propukne ve smích. „Uhelná loď? Pitomá uhelná loď? Petey, fakt čekáš, že uvěřím, že s tímhle někdo připlul po Vltavě v uhelné lodi?“

Petey temně přikývne a začne balit další cigaretu. „Přísahám, lidi. Joint, který držíš v ruce, utvářeli s láskou experti v každém okamžiku jeho pouti sem.“

Padraigovi se po tváři rozšíří úsměv a pak se také začne chechtat. I Jenny se tiše směje. Petey rychle dokončí druhý joint a zapálí ho. Cody stále spí.

Jenny mi joint podá. „Už jsi to někdy kouřil?“ ptá se Padraig a utírá si slzy z očí. Hledím na cigaretu prázdným pohledem.

Karla se dá dost dohromady na to, aby zabušila do stolu a upoutala tak mou pozornost, a vypraví ze sebe: „On chce… Chce se zeptat, jestli kouříš; jestli kouříš marjánku.“

Petey zhluboka potáhne z nového jointu a nakloní se přes stůl; z úst a nosu vypouští bílý kouř. Vážně se na mne zadívá vpadlýma očima. „Co se oba snaží říct: zkrátka: Pootíčku, dáš si travičku?“

Všichni se rozesmějí, Padraig padne na kolena a popadá se za břicho, snaží se popadnout dech, Jenny se v židli zaklání a vysokým hlasem řičí smíchy, Karla padne na stůl, rukama převrhne vinné sklenky a pokouší se skrze slzy opakovat po Peteym: „Poo… Poo… tíč… ku… tra… vič… ku…“

Petey stojí nedotčen a shlíží na mne. Znovu se podívám na joint, pak zhluboka potáhnu, vtáhnu horký kouř a trochu zakašlu. O chvilku později mrkám a vrávorám a s úsměvem podávám joint Peteymu. „Myslím, že ano, Petey,“ směju se. „Dám si travičku.“ A všichni opět řičí smíchy, i Petey se usmívá; Cody se probouzí, mne si oči a říká: „Co se s váma sakra… Aha, zhulili jste se beze mě, vy šmejdi.“

Na studeném vzduchu pražské noci se střízliví stejně rychle jako na jakémkoli, který jsem kdy dýchal. O hodinu později kráčím s Jenny a Padraigem směrem k Vltavě, od níž vane kousavý vítr. Jenny jde uprostřed, ruce propletené s našima v kapsách nadýchaného kožešinového kabátu – „samozřejmě napodobenina,“ ujišťuje mě. Já mám na sobě námořnický kabát, který mi laskavě – a překvapivě – zapůjčil Cody, myslím, že na Karlino naléhání. Padraig vypráví historku, vtip o jakémsi fotbalistovi, který připlul ze země, v níž se válčí, „… takže mu jeho stará matka do telefonu říká: ‚Dobře synku, a jsme rádi, že máš úspěchy, že jste vyhráli pohár FA a Premiership a Ligu mistrů a kdoví co všechno, ale vzpomněl sis aspoň na chvíli na nás? Tvoji sestru na ulici znásilnili, dům vyhořel a vykradli ho, tátu zastřelili, když se pokoušel zadržet chlápka, který odnášel naše věci/ Na to se syn sesype a říká: ‚Bože, mami, to je hrůza. Já tu myslím na své úspěchy a na slávu a rodině se přitom dějí takové věci/ Chvíli je ticho a pak stará paní povídá: ‚No, synku, byl to tvůj nápad, abychom se s tebou přestěhovali do Manchesteru/“

Jenny se směje a v legraci Padraiga uhodí. Předpokládám, že je z Manchesteru. Mně vtip vlastně nic neříká, ale směju se s nimi, spíš z dobré nálady a kamarádství, než že bych mu skutečně rozuměl. Jenny Padraiga ještě několikrát šťouchne, až ho přiměje vykřiknout: „Au! Dost! Vždyť necítím ruku!“ pak znovu proplete paži s mojí. Chvíli jdeme v tichosti, přejdeme Karlův most; pod sochami se skelnými pohledy přecházejí dva nebo tři turisté, několik tuláků a žebráků se dělí o vodku v závětří před ostrým větrem, který se žene podél široké, lesknoucí se řeky a přes most jako armáda mstivých duchů.

„Podívejte, lucerna!“ vykřikne Jenny.

„Ale Jenny, žiješ snad v Praze už dost dlouho na to, abys nekřičela pokaždé, když jdeme po Karlově mostě,“ povzdychne si Padraig.

Otočí se ke mně a ukáže na malou elektrickou lucernu na zdi domu na malostranském břehu Vltavy. Vedle lucerny je malá socha Panny. „Vidíš tamtu lucernu? Říká ti to něco?“

Marně pátrám v mrazivých bílých pustinách své paměti. Nic se nevynoří. Zavrtím hlavou. Padraig pokračuje: „Podle pověsti když ta lucerna zhasne, právě když přecházíš Karlův most, znamená to, že do roka zemřeš.“

Díváme se, jak na okamžik zabliká. Nezhasne. „Tak,“ říká Padraig. „Je zatraceně zima a já budu pozdě v práci. Jdete, nebo co?“

Hospoda U Leopolda Blooma je schovaná v tmavé dlážděné uličce těsně u širší třídy, kterou tabulka označuje Karlova. Válím po jazyce nezvykle znějící slova a Padraig otvírá dveře do tepla, kouře a ruchu, cinkotu sklenic, volaných objednávek pití. Jakmile se objevíme, ozve se výkřik: „Padraigu! No to je zatraceně dost. Koukej se postavit za bar a postarat se o tyhle dobré lidi.“

Od zákazníků u dubového baru se ozývá souhlasné mumlání; za barem stojí jediný muž, velký, plešatý, s kozí bradkou, a potí se. Padraig mu zamává, mrkne na nás a zmizí v místnosti za barem; o chviličku později se vynoří v bílé zástěře a mne si ruce před prvním zákazníkem.

Jenny svlékne kožešinový kabát a pověsí ho na vyřezávaný dřevěný věšák. V hospodě je teplo a hluk, sundávám si Codyho námořnický kabát.

„Pojď,“ vybízí mne a probíjí si cestu k baru. „Dneska asi platím já, co?“

Než se dostaneme k baru, Padraig obsloužil své zákazníky a dává nám dvě pinty Guinessů. „Na podnik,“ mrkne a předstírá, že ukládá peníze do pokladny. „Až se to tu trochu uklidní, promluvím s Noelem o té tvé práci, Pooty, ano?“

Přikývnu a upiju piva. Jenny bádá nad jetelovým trojlístkem, který Padraig zručně vkreslil do pěny na její pintě, a pak se také napije. „Myslíš, že se ti v domě bude líbit?“ ptá se, aniž by se na mne podívala.

„Ano, jste všichni moc milí. Nevím, jak vám mám poděkovat.“

Podívá se na mě. „Neříkám to, abych si vymohla vděčnost. Myslím to vážně. Myslíš, že se ti bude líbit žít s námi?“

Trochu mne zaskočila. „Nevím,“ říkám upřímně. „Bude mi líp, až si vydělám nějaké peníze a budu za sebe moct platit, a až se mi začne vracet paměť… Do té doby nemůžu dělat nic lepšího než snažit se vyjít s lidmi.“

„Vyjdeš se všemi?“

„Jste všichni moc… moc hodní. Petey bere všechno s nadhledem, Padraig je moc obětavý, ty jsi mi tolik pomohla, Cody… no, Cody je asi v pořádku.“

Usměje se na mě. „S Codym si nedělej starosti. Jen brání svoje teritorium.“

Dopiju své pivo a Jenny kývne na Padraiga, aby nám podal další – tentokrát je zaplatí. „Jak to myslíš, brání si svoje teritorium?“

Zasměje se a dotkne se mé ruky. „Však víš. Karla. Jsou spolu a, no, řekněme, že se mu moc nelíbí, že v domě bude mladý a pohledný muž.“

Pohledný? Poprvé od chvíle, kdy jsem se ráno probudil v příkopu, se na sebe zadívám v trochu pokřiveném zrcadle za barem. Mezi M a L v nápisu BUSHMILLS si prohlížím vlastní obraz: tmavý, delší vlasy, hubený obličej, zářící oči. Oči, kterým se dá věřit, napadá mne, ale přesto oči, které nic nevyzradí. Tyhle oči nejsou žádná okna do duše. „Karla je moc… moc milá,“ říkám nepřítomně.

„Nejsi první, kdo si to myslí,“ odpovídá Jenny. „Cody bohužel nikoho nenechá, aby se k ní přiblížil. Je to asi v kalifornské nátuře, ta nejistota. Buď tak, nebo.“

„Nebo je to šmejd,“ vybavím si slova, která Karla použila u večeře. Stále se dívám na vlastní odraz v zrcadle. Jenny se zasměje, vyprskne černé pivo. „Jo,“ souhlasí a utře si ústa. „Jo, buď tak, nebo je to šmejd. Víš, Pooty, myslím, že se mi bude líbit, že s námi budeš.“

O pintu později Jenny odchází na dámy. Dívám se za ní, až si náhle uvědomím, že se ke mně přes bar naklání Padraig.

„Bavíš se?“ celý září.

„Ano, Padraigu, děkuju. Pracuješ na skvělém místě.“

„Jsem rád, že si to myslíš, protože jsem právě mluvil s Noelem. Můžeš začít zítra?“

Vsedě se napřímím a zadívám se na něj. „Cože? Začít tady? Práce?“

„No, půjde o sbírání sklenic, tahání krámů ze sklepa a podobně, ale vyděláš si na nájem a zbavíš se Codyho řečí. Máš zájem?“

Přes bar položím Padraigovi ruku na rameno. „Určitě. Děkuju, Padraigu. Jen jedna věc: nemám žádné průkazy, dokumenty, nic. Nebudou s tím potíže?“

„Vůbec ne. Noel je rozumný. Řekl jsem mu, o co jde, a chápe to. Nebude se moc ptát. Prostě mu řeknu, že přijdeš zítra se mnou asi v deset, můžu?“

„Jistě! A ještě jednou díky, Padraigu.“

Nakloní se dál přes bar a sklouzne očima k dámským záchodům. „Jo, a ještě jedna věc.“

Sleduji jeho pohled a vidím Jenny, upravuje si sukni a míří k nám. „Jenny. Moc to na ni nezkoušej.“

Cítím varování. „Co? Ty a ona…?“

Směje se svým padraigovským smíchem. „Ne, to ne. Ani já, ani Cody, ani Petey. To není její šálek čaje, člověče. Míří jinam, jestli mě chápeš.“ Zamrká a vydá se obsloužit skupinu Němců; Jenny se vrací na své místo.

„O čem jste vy dva mluvili?“ ptá se a pozoruje Padraiga. „Dostal jsem tu práci,“ říkám hrdě.

„Výborně!“ odpovídá, dotkne se mé ruky a lehce mne políbí na tvář. Cítím její parfém: kořeněný, voní muškátovým oříškem. „Pojď, byl to dlouhý den. Vrátíme se domů.“

Vsoukáme se do kabátů, zamáváme Padraigovi a vydáme se zpět ke Karlovu mostu. Cestou zpátky je vítr ještě zuřivější a chladnější a Jenny se ke mně tiskne, znovu propletla ruku s mojí. Když přecházíme po mostě, ukazuje mi sochy, svatého Víta, Augustina, Václava a Mikuláše Tolentinského. Je trochu opilá, motá se a přidržuje se mne, a když se přiblížíme k malostranskému břehu, zastaví se a vzhlédne k obloze.

„Podívej na ty hvězdy!“ vydechne a má pravdu, dál od pouličního osvětlení jsou jich vidět miliony, tlačí se a mrkají do tmy. Stále mne drží a zaklání se, až se opírá o most, mne má před sebou.

„Myslím, že se mi bude líbit, že s námi budeš bydlet, Pooty,“ šeptá. Hledím jí do očí, nedokážu ale z jejích inkoustových panenek nic vyčíst. Pak mě políbí studenými rty. Nejsem si jistý, jak reagovat, takže odpovídám, líbám ji a zavírám oči.

Stihl jsem však ještě zahlédnout, jak malá elektrická lucerna na zdi domu za Jenny zablikala a na ten nejnepatrnější okamžik zhasla docela.

ČTYŘI

Zrcadlo z Prahy

„No, šlo to nad očekávání dobře,“ říká Percy s ústy plnými kuřete. „Stařík má čím naplnit svou kunstkomoru.“

Pokřikující a smějící se muži sira Anthonyho se shromáždili u provizorních stolů v holém kamenném sále, kde je ubytovali. Sir Anthony se spokojeným úsměvem zvedá obočí: „Zní to dost frivolně,“ říká Percymu a kusem chleba vytírá zbytky dušeného masa.

„Víte velice dobře, o čem mluvím,“ povzdechne Percy a napije se. „Brrr. Tohle sherry by potřebovalo víc cukru. Mluvil jsem o Rudolfově proslulé sbírce pokladů a kuriozit.“

Sir Anthony přičichne k vlastnímu poháru a vylije ho do slámy na podlaze vedle hrubé dřevěné židle. „Podejte mi někdo pivo. Jaké je?“

Voják se širokými rameny a plochým nosem se zašklebí a podá mu přes stůl kameninový džbánek. „Je cítit vlčinou, pane. Bůh sám ví odkud.“

Sir Anthony upije, zakloní hlavu a hlučně polkne. „Vidím, že vás musím poslat pro zásoby, kapitáne,“ řekne vojákovi, který pivo podal. „Tahle habsburská strava je pro mě trochu bohatá.“

Sir Anthony sáhne pod plášť, vyloví měšec naditý mincemi a hodí ho kapitánovi. „Vezmi pár mužů a sežeňte pořádné pivo. Nechte mi poslat sud a Percymu opatřete klaret. Myslím, že si to zasloužíme.“

Kapitán se široce usměje a muži se se smíchem postaví a poháry zdraví sira Anthonyho.

Kolem je rušno a sir Anthony se dlouze zahledí na mne; stéblem slámy z podlahy se přitom rýpe v zubech. „Myslím, že jste poněkud rozrušen, mladý muži.“

„To přinejmenším, sire Anthony,“ odpovídám skrze zaťaté zuby. „Zdá se, že jste mne daroval šílenému císaři Rudolfovi. Nevybavuji si, že bych patřil vám nebo komukoli jinému, aby mne mohl darovat. Nejsem otrok, pane, jsem – jak jste sám připustil – Angličan. Nejsem zboží jako… jako kapoun.“

Sir Anthony smířlivě mávne rukou. „Uklidněte se, chlapče. Pochopte, na tomto místě věci nebývají takové, jaké se zdají. Celé město je někdy jen velké jeviště. Pravda a příčiny a následky bývají nejasné; dějí se podivné věci, ale když nahlédnete za scénu, jde často jen o kouř a zrcadla.

Jste jistě Angličan rodem i výchovou, já jsem o tom alespoň přesvědčen. Nevzpomínáte si ale v nejmenším na to, kdo jste a odkud jste přišel. Udělali jsme dobrý skutek, když jsme vás vytáhli z té škarpy dřív, než na vás narazil nějaký zlodějíček nebo loupeživý rytíř – Bůh ví, že žoldáků je v těchto končinách dost. Rudolf je přitahuje jak mršina mouchy. Nyní vás žádám, abyste hrál v našem malém představení, alespoň několik dní.“

Percy se nakloní, aby se připojil k rozhovoru, a pomůže si k další porci šednoucího kuřete. „Rudolf je šílenec, to jste nakonec sám viděl. Pokud si myslí, že jste jakýmsi pekelným plodem hříšné vášně démona a panny, nechte ho při tom. Nám to neuškodí. A jeho to tak jako tak za pár dní omrzí.“

„Percy má pravdu,“ dodává sir Anthony. „Rudolf je zádumčivá povaha. Máloco ho zabaví na dlouho. Nyní vás vidí jako novou hračku, během týdne ale jeho pozornost upoutá nějaká nová pošetilost a on vás opustí. Do té doby tu snad budeme hotovi a Rudolf přislíbí šáhu Abbásovi vojenskou pomoc proti Turkům, takže budeme moci odjet. Naše příští cesta povede do Anglie a jste více než vítán se k nám připojit.“

Anglie… Sir Anthony se domnívá, že jsem Angličan, já si však toto místo v nejmenším nepamatuji. Jediné, co se mi matně vybavuje, jsou nejasné vzpomínky na jas a světlo, jako by však byly vzdálené celý svět – nebo život – od tohoto špinavého a hlučného místa. Cesta do Anglie snad mé spící vzpomínky oživí.

„Co mám tedy do té doby dělat?“

Sir Anthony pokrčí rameny a soustředí se na další džbánek piva. „Nepospíchejte. Prostě dělejte, co bude ten starý blázen chtít. Neříkejte mu ovšem nic z toho, o čem jsme spolu mluvili. Mějte ale uši nastražené. Informace mají v této době cenu peněz a vy byste se snadno mohl dostat k perlám, které nám u správných lidí něco vynesou.“

„Zvlášť po tom, co dorazí Dee,“ vmísí se do hovoru Percy a setře si z brady mastnotu z kuřete.

Sir Anthony se zamračí. „Doufám, že odejdeme dřív, než se doktor Dee dostane do Prahy. Má důvěru královny Alžběty a nebylo by pro ni dobré, kdyby věděla příliš mnoho o tom, čím se její šlechtici v Evropě zabývají. Vztahy s Habsburky jsou přinejmenším napjaté a nepotěšilo by mne, kdyby našemu jednání v Praze Anglie přihlížela příliš pozorně. Její vrchní zvěd Walshingham by nás stáhl z kůže, i když nám jde jen o peníze šáha Abbáse. Politika mne ve skutečnosti nudí…“

„Doktor Dee…“ zní to jako bublina stoupající k hladině jakéhosi temného jezera. Vybavuji si… ne Deeho, spíš jen zdání, ačkoli vzpomínku nemůžu z temnot vyvolat. Hluk a jasné světlo obraz zastírají. „Zdá se mi, že si Deeho pamatuji, ale je to mlhavé.“

„Zvláštní muž,“ říká sir Anthony. „Setkal jsem se s ním na Alžbětině dvoře. Čaroděj, alespoň se to o něm říká, a prý rozmlouvá s anděly skrze magické zrcadlo. Učí ho prý zakázaným uměním. Nesmysly jsou to. Muž, který nemá za mák smyslu pro humor, ale vládne podivnou mocí, jejíž podstata je mi utajena. Myslím, že je lépe se mu vyhnout.“

„Šarlatán,“ prohlásí Percy. „Mluvit s anděly pomocí kouzelného zrcadla? Pche. Bětka by s ním neměla ztrácet čas, říkám vám. I tak jsem si jistý, že ho Rudolf uvítá s otevřenou náručí. Ti dva jsou pro sebe jako stvoření.“

„Povídá se o něm, že probudil mrtvého a nařídil mu, aby ukázal, kde zaživa ukryl poklad,“ uvažuje sir Anthony. „Viděl jsem na cestách spoustu divných věcí, Percy. Já bych doktoru Johnu Deemu cestu nezkřížil.“

Percy si odfrkne a obrátí pozornost zpět ke kuřecím kostem. Sir Anthony se ke mně nakloní a tiše říká: „A ještě někomu bych v tomto hradě nevěřil, chlapče. Pamatujete si Langa, komořího, s kterým jsme se setkali na nádvoří?“ Přikývnu.

„Dávejte si na něj pozor. Vypadá trochu jako had nebo dravý pták. Neříkejte mu nic a nevěřte ničemu, co říká. Rozumíte?“

Znovu přikývnu; ozve se ostré zaklepání na dveře. Vstoupí sloužící se špinavým obličejem a roztrhanými šaty a šeptá něco siru Anthonymu. Voják pokrčí rameny a říká mi: „Rudolf si přeje soukromou audienci s vámi. Nejprve vás vezmou k Filipu Langovi. Pamatujte, co jsem vám řekl. Mějte oči a uši otevřené a ústa zavřená, pokud to bude možné.“

Přitáhnu si vypůjčený plášť a následuji posla. Ve dveřích se zastavím a otočím, můj pohled se na okamžik setká s pohledem sira Anthonyho.

„Nevěřte nikomu,“ říká stroze a vrací se k masu a pivu.

„Á, nalezenec,“ říká Filip Lang. Spočívá ve velké židli ve své pracovně a pokuřuje z hliněné dýmky. Táflovaná místnost je plná knih, pečlivě uklizený pracovní stůl stojí proti oknu s výhledem na několik zahrad a parků; obraz se vlní v kouři hořícího dřeva. Na podlaze není sláma jako v menších pokojích hradu, ale přepychový koberec. „Pojďte dál, pojďte dál,“ říká bezchybně jazykem sira Anthonyho a jeho mužů. Halím se do Percyho kápě; sloužící odchází a zavírá dveře. Lang mne sleduje ostrým hodnotícím pohledem.

„Jeho císařská Milost žádá, abyste se k ní připojil na večeři. Přeje si znát –“ Lang zamítavě mávne rukou ve vzduchu „– záhady a tajemné nauky, které se skrývají v mysli nalezence. Velice doufám, že ho nezklamete.“

„Obávám se, že nemám –“ začnu, pak si vybavím slova sira Anthonyho a zaváhám. Lang nakloní hlavu ke straně a zahledí se na mne svýma neproniknutelnýma očima.

„Vhodný oděv,“ dopovím spěšně. „Oděv vhodný pro večeři s císařem. Mám jenom tyhle vypůjčené šaty, a ty mi sotva padnou.“

Lang se postaví a zahledí se z okna. „No ano. Nalezený nahý ve škarpě, spadlý z nebes. Opatříme vám úbor vhodný pro večeři s Jeho Milostí. Zavolám sluhu, projdeme se po hradě a snad si předtím, než se setkáte s císařem, pohovoříme.“

Stěží ho poslouchám. Langova předchozí slova mne zaujala: spadlý z nebes. Na hladinu černého jezera se vynořila další bublinka. I nyní však vodu zastírá jas a hluk. V hlavě se mi tlačí zpola zformované vzpomínky, sotva si uvědomuji, že Lang zazvonil na sluhu a že mne vede temnou chodbou k velkému, svíčkami osvětlenému pokoji s jasně barevnými závěsy, v němž visí oděvy všech druhů, barev a velikostí.

„Snad by přišla vhod koupel?“ navrhuje Lang; sleduje mne pohrdavým pohledem, zatímco sloužící hledá oděv mé velikosti. „Komorníku, náš host mluví anglicky. Stačí na to vaše skrovné vzdělání?“ Opakuje otázku jinak, hrdelněji; překvapí mne, že dokonale rozumím. Němčina, uvědomím si.

„Velice dobře, komoří,“ říká malý vrásčitý muž s očima zářícíma ve větrem ošlehané tváři.

„Ať je za hodinu u mě,“ velí Lang a obrátí se na patě.

Sloužící se na mne dlouho dívá, pak se zkusmo dotkne mých ramen. „Vy jste tedy nalezenec?“ ptá se lámanou angličtinou.

„Zdá se, že ano. Všichni mi tak říkají.“

„A máte jméno? Já jsem Jákob, komorník v tomto hradě už sedmačtyřicet let.“ Opatrně natáhne ruku v pozdravu.

„Já… já si jméno nevybavuji, Jákobe,“ říkám a přijímám ruku. „Myslím, že nalezenci jméno moc nepotřebují.“

Jak se naše ruce dotknou, zmocní se mne znovu noční můra, nesouvislé výkřiky a strach se oddělují od šumu. Zpod hladiny se vynoří slovo.

„Poutník,“ říkám téměř pro sebe.

Jákob se zdá být nevysvětlitelně znepokojen. „Poutník? Putující? Cestující?“

„Myslím, že je to stejně dobré jméno jako jakékoli jiné,“ říkám a prohlížím si šaty, které mi Jákob vybral. Komorník ustoupí, stále se na mne dívá s čímsi, co se podobá bázni.

„Poutník,“ vydechne. „Slyšel jsem o poutníkovi vyprávět. Nikdy jsem si ani na okamžik nepomyslel… Jsem starý, nikdy bych nevěřil…“

Záhady a hádanky mého probouzení mne začínají unavovat. „Mohli bychom prostě pokračovat s koupelí, Jákobe?“ useknu. „Jsem zkrátka poutník, nic víc, a k tomu poutník, který má někam přijít včas.“

„Ovšem,“ říká Jákob a hluboce se ukloní. „Připravím vám koupel.“

Když se vrátím do Langovy pracovny, komoří sedí u svého stolu a zapisuje do v kůži vázané účetní knihy. Jakmile vstoupím, otáčí se v židli a hodnotí můj nový vzhled: benátské kalhoty po kolena, dlouhá košile, holandský dublet a nabírané kalhoty. „Mnohem lepší,“ říká. „I když jsem si jistý, že by Jeho Milost více ocenila, kdybyste byl nahý a křídla měl hrdě roztažená, jak se patří na plod hříšného spojení.“

Zavírá knihu a vrací brk do pozlaceného kalamáře; postaví se a urovná si černý plášť. „Pojďte, ukážu vám před večeří s císařem hrad. Je to tu velké a snadno se tu zabloudí, a nechtěl bych, abyste se tu ztratil.“

Lang vejde do chodby a já si pospíším, abych mu stačil. „Mimochodem, máte jméno, nalezenče?“ ptá se, když míříme do temného průchodu osvětleného svíčkami.

Pokrčím rameny. „Říkají mi Poutník.“

Lang se křivě usměje. „Dobře, Poutník. Výborně. Sir Anthony dělá svou práci opravdu poctivě. Kouzelné jméno, vskutku. Jeho Milost to bezpochyby ocení.“

Lang mne vede vzhůru po schůdcích a schodištích, až se dostaneme do chodby bez oken s výklenkem se spirálovitým kamenným schodištěm. „Nahoru,“ řekne a stoupá po schodech, každým krokem bere tři stupně.

Schodiště je temné, Langa v černém plášti a kápi nevidím, a ani náznak zadýchanosti nenaznačuje, kde je. Když promluví, jeho hlas se odráží ode zdí, jako by Lang byl všude kolem mne; nejsem schopen přesně říci, kde opravdu je, ačkoli vím, že musí být jen několik stop nade mnou.

„Jste Žid, chlapče?“

Otázka mne zaskočí. Vzpomenu si na varování sira Anthonyho a zamyslím se, než odpovídám. „Jsem nalezenec, komoří. Opravdu nevím, kým jsem.“

„Hmm. Vypadáte židovsky; ty tmavé vlasy a jemné rysy. Nejste náhodou ve službách toho prokletého rabína z ghetta, nebo ano?“

„Neznám žádného rabína, komoří.“ Jsem unavený, ve tmě s Langem, v nejistotě, kde přesně je. Čekám, až se kolem mne opět rozezní jeho hlas, je ale ticho. Slyším jeho lehké kroky na schodech kus nad sebou. Pospíchám, abych ho dohonil.

Schodiště se postupně rozjasňuje, až nás Lang vyvede do místnosti ve věži, odkud je nádherný výhled na Prahu. Město se pod námi hýbe, jako by bylo živé, věčný kouř zastírá střechy jako vlající vlasy. Vltava se v zapadajícím slunci studeně leskne. Přecházím k oknu beze skla a nořím se do dech beroucí scenerie.

„Je to krásné,“ šeptám.

Lang si odplivne: „Je to stoka.“

Připojí se ke mně a ukáže na cestu, kterou jsem se sirem Anthonym dorazil na hrad. „Zámecké schody. Plné děvek s neštovicemi a šarlatánů, kteří podvedou kohokoli, kdo je dost hloupý, aby jim věnoval druhý pohled.“

Ukáže k východu. „Tam v té špíně žijí Židé a věnují se svým bezbožným naukám.“

Sleduji jeho napřaženou ruku směrem k věžím Týnského chrámu. „Lůza se tam rve, chlastá, krade a smilní. Praha je hnisavý vřed na tváři Čech, chlapče.

Tady v hradu je radost, čistota, způsoby. Řád. A jako komoří Jeho Milosti Rudolfa II., císaře z habsburské dynastie…“ Znenadání mne zezadu uchopí za plášť a cítím, jak mne silou tlačí dopředu, až břichem narazím na římsu okna, vyrazím si dech a země se mi přiblíží v nepříjemném úhlu. „Nedopustím, aby cokoli tento řád ohrozilo.“

Teď se nakláním hluboko z okna, nádvoří pode mnou se zdá tak daleko. „Ko… komoří.“

Lang přiblíží hlavu k mojí a syčí mi do ucha: „Kdo jsi? Pro koho špehuješ?“

Dokážu jen zavrtět hlavou, oči vypoulené strachem.

„Pro Alžbětu? Pro arabské mecenáše sira Anthonyho? Pro Rudolfovu rodinu ve Vídni? Pro rabbiho Löwa a Židy z ghetta? Pro koho?“

„Komoří!“ vypravím ze sebe. „Přísahám, nešpehuju pro nikoho! Našli mě…“

„Ve škarpě,“ povzdechne si Lang, uvolní stisk a nechá mne, abych slezl z okenní římsy. „Ano, já vím. Tak pojďte, rád bych, abyste se ještě před audiencí s někým setkal.“

Nechá mne tam stát se sevřeným hrdlem a vydá se přes kamennou podlahu věže; zastaví se u severních dveří. „Tak pojďte, chlapče.“

Muž se zlatým nosem na mne hledí skrze zvětšující sklo, které groteskně zkřivilo jeho rysy. Lang pozoruje systém skleněných trubic, které propojují nádoby s kouřícími a bublajícími tekutinami. Na policích stojí řady armilárních sfér a nablýskaných astrolábů, stolky nesou směsici zlatých sextantů a zapomenutých kelímků a tyglíků. Na stěnách kruhové místnosti visí mapy. O největší dalekohled, jaký jsem kdy viděl, připevněný ke kamenné zdi soustavou kladek a ozubených kol, který vyčnívá nad dřevěný strop nejvýše položené komnaty nejvyšší věže Rudolfova hradu, se opírá mladší muž s dlouhým vousem a smutnýma očima; ten neklidně hledí na komořího.

„Mám dojem, že vás s těmito pekelnými pokusy vykázali z hradu do laboratoří ve Zlaté uličce,“ řekne Lang konverzačně, prstem v rukavici poklepe na skleněnou křivuli a dravčíma očima sleduje vznikající bubliny.

Mladší muž si úzkostně mne vous a pohlédne na svého společníka, který se mi stále neochvějně dívá skrze zvětšovací sklo do očí. „Pane Keplere? Myslím, že jsem k vám hovořil.“

Muž, Kepler, přikývne a znovu očima hledá podporu u svého kolegy, ačkoli žádná nepřichází. „Já, tedy my, já a pan de Brahe, jsme.“

Muž se zlatým nosem, de Brahe, se popuzeně napřímí a otočí se k Langovi. „Komoří, máme svolení císaře, jak jistě dobře víte, abychom tento velice důležitý pokus provedli ve zdech hradu. Věříme, že se blížíme průlomu, a naše výpočty ukazují, že pouze řídké ovzduší v této výšce nad pachem města nám umožní dosáhnout výsledků.“

Lang se ukloní, na rtech se mu objeví falešný úsměv. „Velmi dobře, pánové. Jsem pouhý komoří, a vy jste nejváženější vědci Jeho Milosti. Mám pouze obavy o bezpečí císaře, pokud by váš pokus neprobíhal tak, jak předpokládáte.“

„Je v naprostém bezpečí, komoří,“ začne Kepler, Lang ho ale umlčí pohledem a obrátí se k zřejmě staršímu Brahemu se slovy: „Co soudíte tady o našem nalezenci?“

De Brahe, muž se zlatým nosem, mne změřil, zvážil, vzal vzorky mých slin a moči a zkusmo mě píchal po celém těle. Vzal mi vzorek vlasů a hlenů a změřil mi vzdálenost mezi očima. A po celou tu dobu jsem já nebyl schopen odtrhnout zrak od nosu ze zářícího kovu popruhem připevněného k jeho úzké tváři.

Povzdychne si, v ruce svazek papírů, kam si psal během vyšetření nekonečné poznámky. „Musím zpracovat všechny tyto poznatky, komoří. Z tak povrchního vyšetření vám nemohu nic říct. Nemohl by tu zůstat déle?“

„Nepřichází v úvahu,“ usměje se mrazivě Lang. „Má se teď setkat s císařem. Pošlu vám ho zítra a dalšího rána očekávám zprávu. Rozumíme si?“

Lang odmávne Braheho protesty a já se oblékám; pak mne vyvede ven a zavře dveře maličké observatoře. „Kdo to byl?“ ptám se.

„Císařovi vědci,“ odpovídá Lang, z jeho zmijího jazyka ukapává opovržení. „Když to nejsou mágové, dobrodruzi nebo –“ nesouhlasně na mne pohlédne „– nalezenci, jsou to vědci. Tvrdí, že jsou alchymisté a usilují o přeměnu běžných kovů ve zlato. Zkoumají také s pomocí dalekohledů oblohu a zaznamenávají polohy hvězd a planet, Bůh ví proč.“

„A ten s… s tím nosem?“

„Tycho de Brahe. Dán. Až příliš vzdělaný, pokud vás zajímá můj názor. Studoval na univerzitách v Kodani a v Lipsku. O nos přišel v souboji s jiným studentem, blázen, a nechal si ze zlata udělat nový; k hlavě si ho připevňuje jako koňskou ohlávku. Ten druhý je Johannes Kepler, spíš myš než muž. Je přesvědčený o nějaké pošetilosti, jak prý světy obíhají jeden kolem druhého, jako kdyby Bůh byl nějaký žonglér.“ Lang potřese hlavou jakoby v soucitu. „Teď Pojďte, je čas na audienci u císaře Rudolfa.“

Má večeře s Rudolfem je nestřídmá událost. Neklidně čekám za dvoukřídlými dubovými dveřmi, než Lang zpraví Jeho Milost o mém příchodu, a pak mne uvedou do obrovské kamenné místnosti se závěsy, osvětlené tuctem lustrů se svíčkami. Obrovský stůl se prohýbá pod tíhou velkolepé hostiny z divočáka a zvěřiny, ovoce a zeleniny, bonbonů a cukroví. Rudolf ve velkém kožešinovém rouchu tesklivě sedí v čele stolu, kolem jeho židle nepovšimnut skotačí trpaslík v červenozeleném šaškovském odění. Skupina napjatých hudebníků tiše hraje madrigal z vyvýšeného stupně po straně, ve stínech nehybně a tiše čekají sloužící.

„Císaři,“ řekne Lang a hluboce se Rudolfovi ukloní. Trpaslík přestane s přemety a hůlkou ověšenou amulety a zvonečky zatřese proti komořímu.

„Oči žraloka, nos sokolí, medem jeho slova zní,“ štěbetá blázen a rozesměje se vlastní chabé rýmovačce. Lang na něj pohlédne, pak se postaví a přitáhne mne k sobě.

„Milosti, přivedl jsem nalezence.“

„Nalezen ve škarpě; spadl snad z nebes?“ šeptá teatrálně blázen Rudolfovi do ucha. „Ani muž, ani žena, snad zplozenec pekla?“

Císař se pohne a rukou plnou šperků plácne po šprýmaři, který v cinkotu zvonečků odskočí. „Jeppe, unavuješ mě. Jdi pryč, promluvím si se svým novým oblíbencem.“

Trpaslík se hluboce ukloní a zmizí v závěsech. Lang mi naznačuje, abych se posadil po Rudolfově levici, kde je pro mne připravené místo.

„I vy, komoří,“ říká líně Rudolf. „Promluvím s nalezencem sám.“

Lang se zamračí, ale ukloní se. „Jak si přejete, Milosti.“

Se zavlněním roucha se otočí a opustí Rudolfa, který na mne hledí očima s těžkými víčky. Přímo cítím dech sloužících ve stínech, ve skutečnosti jsem však pro všechny záměry a účely sám s císařem.

Rudolf si zlověstným pohledem prohlíží jedinou bobuli hroznového vína, otáčí jí sem a tam, zachytí slabé světlo, které se prodralo zaprášenými okny. „Znal jste mého otce?“ ptá se.

Přestanu uždibovat z pečených kuřecích prsíček. Než mohu odpovědět, Rudolf říká téměř sám pro sebe: „Byl to dobrý muž a já jdu v jeho stopách. Mrtvý už tolik let, odkázal mi tuhle Svatou říší římskou. Není to plášť, který by se nosil snadno, nalezence.“

Císař si dává donést další víno; zaujatě sleduje hlubiny rubínové tekutiny v dokonale broušené sklenici. Konečně se ptá: „Co víš o světě, nalezence?“

„Pramálo, to přiznávám, císaři.“ Vybavuji si sira Anthonyho a jeho poslání. „Vím o Turcích –“

„Turci jsou vždycky před bránou hradu,“ povzdechne si Rudolf. „Teď mluvím obrazně, nalezence. Rozumíš mi? Vždycky je to Turek nebo Španěl nebo Angličan, a když ne oni, pak moje vlastní rodina.“

Prudce se postaví a s náhlým rachotem srazí ze stolu talíř. „Jsem obklíčený ze všech stran!“ zařve. „Víc vína!“

Postaví před něj další talíř a naplní mu novou sklenici; Rudolf pláče nad pečeným divočákem. „Poté co zemřel můj otec,“ říká tišeji, „a já jsem se stal císařem Svaté říše římské, přesídlil jsem vládu dynastie Habsburků do Prahy. Víš, co se říká o rodu Habsburků, nalezence? Že jsme šílení. Šílení od narození. Šílenství se v rodině dědí stejně jistě, jako by se mohly dědit ryšavé vlasy nebo křivý nos. Mé praprababičce říkali Jana Šílená. Říkali, že má matka Marie je šílená, že její bratr Filip ze Španělska je šílený, že můj bratr Albrecht je šílený“

Rudolf se na mne zpříma zahledí. „A jsem si jist, že jsi slyšel, co říkají o mně, ať už tě našli ve škarpě, nebo ne.“

Usuzuji, že nejmoudřejší bude neříkat nic.

„Jedině můj otec mi rozuměl,“ pokračuje Rudolf. „Jen on sdílel mou touhu po vědění. Má rodina spokojeně ztrácí čas na prázdných plesech ve Vídni, bojuje proti Turkům, hledá duchovní vedení u zatraceného papeže. Říkají, že jsem blázen nebo ještě něco horšího, když tu hostím mystiky a alchymisty. Nechápou hledání pravdy. To proto jsem s dvorem utekl z Vídně, abych se dostal pryč od jejich mělkých životů, abych byl tady, v Praze.

Necítíš to, chlapče? Necítíš tu magii? Věřím, že tohle město stojí v průsečíku mnoha věcí, nalezence. Věřím, že Vltava mezi svými břehy omývá víc než jen ryby a plovoucí dřevo. To tady odhalím tajemství vesmíru. A pak budu víc než jen vládce Svaté říše římské. Budu pánem pravdy, hochu!“

Rudolf se jakoby vyčerpaný zvrátí do židle a začne znovu zkoumat svou sklenici vína.

„Záhady mi ale unikají, nalezenče. Mým alchymistům se nedaří proměnit olovo ve zlato. Duchové se nedostavují, když jsou vyvoláni. Žádám odpovědi, a mí věštci nalézají jen další otázky. Jak je to možné?“

Znovu mlčím. Rudolf se na mne chvilku zvědavě dívá, pak se mu oči rozzáří jakoby zevnitř.

„Jistě, nalezenče. Ty. Ty jsi ke mně nepřišel bez účelu. Ty jsi klíčem, který mi odhalí tajemství. Praha je skutečně magická, není to ale možné spatřit přímo. Jako bludička, jako duha, mizí, když se díváš z přílišné blízkosti. Ty odrazíš velikost Prahy a skrze tebe uvidím, co je třeba spatřit. Budeš zrcadlem, nalezenče, zrcadlem Prahy, a ve tvých očích bude vše odhaleno!“

Rudolf triumfálně udeří pěstí do stolu. „Zrcadlo Prahy!“ opakuje a vzhlíží k čemusi, co nejsem schopen v temném trámoví pod stropem spatřit; rty se mu neslyšně pohybují, myslí je jinde.

Sedíme tak hodinu nebo snad déle, až se tiše objeví Lang a zamračí se na mne.

„Je čas, aby se Jeho císařská Milost odebrala na lože,“ řekne a pokyne sloužícím, aby mu pomohli dovést Rudolfa do jeho komnat. „Měl byste si odpočinout, nalezenče. Zdá se, že s vámi má císař velké plány.“

MEZIHRA PRVNÍ

Na širé neposkvrněné pláni stojí nádherná stříbrná pevnost, kterou obývají bytosti nesmírně krásné, moudré a dobré. Město je paradox; samo nekonečné, a přesto zcela ohraničené inkoustově černou nicotou. Pevnost je stejně široká jako vysoká, její základy sahají stejně hluboko, jako jsou vzdáleny brány v severní a jižní stěně. Má jméno, neboť všechny věci byly pojmenovány, a i jeho zářící obyvatelé mají jména.

Věž, vysoko nad zářícím stříbrným městem. Dvě bytosti jako stvořené ze světla se pohybují, jako by tančily, na balkoně s výhledem na věčnost. Jsou si tak podobné, že je lze stěží rozlišit, snad jen podle autority a moci, která vyzařuje z jedné, a snů, které se jako motýli ze živého stříbra třepotají kolem hlavy druhé.

První promlouvá hlasem, který by dokázal rozdrtit hvězdy nebo ukolébat dítě ke spánku. „Slyšel jsem o té… komunikaci. Je to pravda?“

Snoví motýli se poplašeně zatřepotají, obyvatel zářící věže shlédne na široké zářící ulice dole. „Ne. Komunikace je zakázaná. Oba to víme.“

První se do svého světla zahalí jako do pláště, odznaku úřadu. „To ano. Mám povinnosti v Domě. Odcházím.“

Duch vzduchu a záře sestoupí z balkonu, řídký vzduch se kolem něho zavlní jako suchý dech pouště, když jej rozvíří křídla kolibříka. Obrátí tvář, která září tisícem sluncí, k druhému. „Žádná komunikace, Urieli. Oba víme, že je to zakázané.“

Pak je pryč, chmýří pampelišky ve větru.

Uriel sleduje jeho odchod, pak se otočí a vstoupí zpět do věže, kde v tiše zpívajícím zřídle leží nádrž tekutého slunečního svitu. Uriel prstem z jemného světla rozhrne vody a naslouchá.

PĚT

Bez loga

„To mi osobně nejde do hlavy,“ říká mi Padraig, „podívej, přicházejí z takové dálky, z celého světa, a když se dostanou do Prahy, první, po čem zatouží, je pinta Guinessů. A teď mi řekni, chápeš to?“

Umývám sklenice ve velkém dřezu v zadní části baru a podávám je Padraigovi, který je suší potrhanou utěrkou. Je dopoledne a U Leopolda Blooma je na neděli klid, jak alespoň tvrdí Padraig; je tu jen několik skupinek turistů, kteří se sklánějí nad průvodci, a pár místních s lahvemi zlatavého piva. Padraig mi podle pokynů Noela celé dopoledne ukazoval, jak to tu chodí: vynášení věcí ze sklepa k baru, výměna sudů, sbírání sklenic a utírání stolů. Zatím nebudu obsluhovat zákazníky, to mi ale vyhovuje. Pokud budu schopen za sebe platit v domě, je mi jedno, co budu přesně dělat.

„Pomalu se to stává součástí univerzálního jazyka,“ pokračuje Padraig. „Ať už přijdeš na světě kamkoli, dostaneš tam pintu Guinessů. Teď už je to globální záležitost. Divné na tom je, že na demonstracích proti globalizaci nikdo nehází kameny do oken hospod jako do výloh McDonalds nebo Starbucks. Proč myslíš, že je to tak?“

Pokrčím rameny a podám Padraigovi poslední sklenici. „Protože,“ pokračuje, když ji utírá a zkoumá v denním světle, které dovnitř proniká mezi okenicemi, „protože ať už chceš změnit svět sebevíc, nakonec budeš vždycky chtít něco slušného k pití. Můžeš jistě žít bez dvojitého hovězího hamburgeru se speciální omáčkou, salátem, sýrem, nakládanými cibulkami v housce sypané sezamem, které ti naservíruje šklebící se zrzavý šašek, co vypadá, jako by se právě zapsal do seznamu sexuálně obtěžovaných, a víš, kafe je kafe, i když je to dvojité speciál latte mochalato bez kofeinu, ale když přijde na revoluci, všichni budou stát o pořádné pití. Chápeš, kam mířím?“

Musím přiznat, že ne. Padraig mi dobromyslně poklepe na čelo. „Netrap se, Pooty, všechno se ti to naráz vrátí, určitě. Teď, hm… měli bychom se připravit, v době oběda tu bude rušno. Víš co, zajdi do sklepa a dones mi čtyři basy Budvaru, dvě Staropramenu a asi deset malých lahví toniku a všecko to dej do těch dvou velkých ledniček nejblíž ke kase. A nezapomeň, vyndej nejdřív to studené, co tam je, a dej to dopředu, jo? Já připravím pár nových sudů a dám řeč tamhle s Noelem.“

Noel, majitel baru, sedí o samotě ve stínu v rohu, čte noviny a pokuřuje ohromný doutník. Čas od času si pohladí kozí bradku nebo holou hlavu a zaletí očima ke mně a Padraigovi. Když jsem se dnes v devět ráno přihlásil do práce, změřil si mne pohledem a zabručel: „Takže ty se taky snažíš spasit svět jako Paddy a jeho kámoši, jo?“ Jen jsem se na něj díval, až mne Padraig odvedl pryč a vybavil zástěrou s logem baru.

„Nenech se rozhodit,“ řekl nenucené. „Noel je ze staré školy. Vyrostl v Corku; když mu o to řekneš dost hezky, možná ti ukáže, jaké má jizvy. V sedmdesátých se do něčeho namočil v Derry. Je to ale dobrej chlap, to mi věř.“

To ráno jsem se probudil s hlavou plnou záře a světla a se vzpomínkou na Jennyin polibek na rtech. Na Karlově mostě, pod chladnými hvězdami, mne odstrčila téměř okamžitě, třásla hlavou, jako by se chtěla zbavit pavučin nebo lehké opilosti, a mumlala omluvy. Zdálo se mi, že polibek pro ni byl jakýmsi pokusem, průzkumem nových území. Do domu jsme se vrátili v tichosti a ona odešla do svého pokoje téměř okamžitě po tom, co jsme vstoupili do dveří. Karla a Cody už také šli spát a Petey seděl potmě, žhnoucí konec jointu mu barvil tvář.

„Poutník,“ řekl snivě, spíš pro sebe než ke mně. „Putující…“ Chvilku jsme tak seděli v dusném tichu; pak jsem šel spát.

Ve sklepě je teplo a stálý tlumený šum kotlů nebo jiných strojů. Není tu výtah, věci musím nosit nahoru v průvanu po úzkém schodišti. Než skončím, svlékám si zástěru a otírám si jí pot z tváře a krku, pak vleču láhve do schodů. Když plním ledničky, vítám studený vzduch, který z nich vane, jako požehnání. Bar se mezitím zaplnil, dorazili dva další zaměstnanci a obsluhují hosty. Noel zmizel ze svého rohu a Padraiga nikde nevidím. Barmanka, mladá dívka s piercingem v obočí a jasně rudými vlasy, na mne volá. „Hej, ty novej, docházejí nám sklenice. Můžeš nějaké posbírat ze stolů?“

Chystám se k tomu, když si uvědomím, že jsem nechal zástěru ve sklepě. Padraig mi říkal, abych ji vždycky nosil, když jsem mezi hosty, takže seběhnu po kamenném schodišti, abych si ji z prázdných plechových sudů vzal.

Uslyším je jen o zlomek vteřiny dřív, než je spatřím, a oni na mne pohlédnou, když seskakuji z posledního schodu.

„… rozbušky –“ zaslechnu Noela, který se k Padraigovi naklání přes velkou bednu. Padraig se rychle, ale ne překotně shýbne a bednu zavře; široce se na mne usmívá, snad aby vyrovnal to, jak se Noel mračí.

„Pooty,“ vítá mě Padraig s přehnanou srdečností, „Jak se k čertu máš?“

„Jdu si jen pro zástěru,“ říkám, trochu znepokojený, aniž bych vlastně věděl proč. Noel se, zdá se, uklidní a v žertu Padraigovi vlepí pohlavek za ucho. „Do práce, oba dva. Nevíte, že je čas oběda?“

Společně se vracíme ke schodům. „Víš co,“ říká Padraig, „jakmile ten zmatek poleví – tak kolem druhé – vytratíme se a seženeme si něco k jídlu. Co ty na to?“

„Skvělá myšlenka,“ říkám, jak se vracíme do baru. „Padraigu, já…“

Dívka s piercingem se na mne ale podrážděně dívá. „Ty novej, sklenice! Sklenice!“

Přikývnu, popadnu vozík a utěrku a vydám se za svým podél rušných stolů.

Padraig mě na oběd vzal do malé kavárny na Staroměstském náměstí. Je světlá, ale chladná, i když tu není přímo zima. Sedneme si ke stolku venku, do stínu věží Týnského chrámu, a pozorujeme turisty, jak se zastavují a zírají na orloj, na to, jak dávné hodiny odbíjejí celou, na tančící smrtku. Náměstí je plné pouličních prodavačů a stánků, nabízejí loutky, pohlednice a zašlé vojenské odznaky.

„V říjnu je v Praze krásně,“ říká Padraig mezi sousty hovězího sendviče. „Není tu tolik lidí a ještě není moc chladno. V zimě je to horší. Budeš muset obětovat část výplaty a koupit si teplé rukavice a čepici.“

Usrknu lžíci polévky; mám na sobě stále to, co mi Padraig včera půjčil. „Všichni jsou na mě moc hodní. Slibuju, že od teď za sebe budu platit.“

„Nebuď blázen. Je fajn mít někoho nového, s kým se dá mluvit. Dokonce i když jsi Brit.“ Mrkne na mne, aby dal najevo, že to nemyslí vážně, a po chvíli dodává: „Ne, že by na tom nějak záleželo, ale: protestant, nebo katolík?“

„Cože?“

„Však víš – Bůh? To velký zvíře tam nahoře? K jaké partě patříš, pokud k nějaké? Bereš to vážně?“ Zavrtím hlavou. „Nevzpomínám si.“

„To nic, i když bys asi věděl, kdybys byl pro papeže. Podívej, moje ramena. Shrbená. Mám postavu z toho, jak s sebou pořád nosím vinu.“

Padraig dostane záchvat smíchu nad vlastním vtipem, pak upije piva. Hovor o Bohu cosi uvolnil z temných koutů mé mysli, ne však dost na to, aby se to vynořilo zcela.

„Zní to docela divně, ale Praha mi připomíná domov,“ oznámí mi najednou. „Totiž, Dublin se vlastně Praze vůbec nepodobá, ale lidi tady mají dost společného s našimi. Češi mají za sebou podobnou historii jako Irové, stovky let se po nich kdekdo vozil.“

Padraig dojídá sendvič. „Kdysi jsem se ptal jednoho Brita, co ho učili v dějepise ve škole. A bylo to pořád první světová válka tohle, druhá světová tamto, Waterloo, burská válka. Víš, co učili ve škole nás? Příběhy lidí, kterým ukřivdili Britové. To proto rozumím Čechům. Nevěř tomu, když ti říkají, že dějiny píšou vítězové, Pooty.“ Na okamžik se zamyslí, pak zavolá na číšníka a objednává další dvě piva.

„To proto jsi přišel do Prahy?“ ptám se.

Rukou si prohrábne kštici kudrnatých vlasů. „Nic tak romantického. Doma jsem se… k něčemu připletl. Dal jsem se dohromady s těmi špatnými hochy ze severu. Ne s takovými, jak by sis myslel. Byli to hlavně BSZ.“

„BSZ?“

„Běžní spořádaní zloději. Žádní násilníci z demonstrací a tak. I tak to ale byly pozoruhodné osobnosti, Pooty. Usoudil jsem, že bude nejlépe, když se na čas ztratím, a skončil jsem tady.“

„Jak ses setkal s ostatními?“

„Nejdřív jsem potkal Johna a Codyho. No, vlastně oni našli mě. Už jsem tu byl asi týden a přespával jsem na nádraží. Jen jsem tam seděl a díval se, jak ti dva vylepují plakáty k nějaké velké demošce, a vtom vidím dva poldy, jak se vynořili zpoza rohu, tak jsem na ně houkl, ať zmizí. No a běžel jsem taky, poldové se s lidma, co spěj venku, moc nemažou. Když máš smůlu, řeknou si, že jsi cikán, a dají ti nakládačku.“

„Demoška?“ ptám se, jak se snažím sledovat Padraigův výklad.

„Jo, něco proti globalizaci, znáš to,“ začne, pak se zarazí. „No, o tom si promluvíme později, možná až se vrátí John. Zkrátka, přibrali mě do toho squatu, kde žili, a tam jsem se dal do pořádku. Víš, Cody se občas chová jako vůl, ale v podstatě je fajn.“

„A John?“

Padraig pokrčí rameny. „Jak jsem řekl včera, John je John. Uvidíš sám. Chápej, je to trochu temná povaha, ale srdce má zlaté. Ještě teď bych nebydlel, kdyby nebylo jeho. A pak, když z ničeho vyčaroval ten dům… člověče, žiju si líp než kdy předtím v Dublinu. A všechno to ve skutečnosti začíná u Johna. Bůh ví, jak bych dopadl, kdyby mě nepřibral.“

Padraig zašilhá na hodiny na radnici. „Ježíši, podívej, kolik je. Nemyslel jsem, že žvaním tak dlouho. Je načase vrátit se.“

Zavolá číšníka a i přes mé protesty zaplatí. Pak mi říká: „Určitě jsi nebyl kněz, než jsi ztratil paměť? Nepamatuju se, kdy jsem se naposled tak svěřoval v podstatě cizímu člověku.“

„Nevím, co jsem byl, Padraigu.“

„Dobrej člověk,“ říká a zvedá se. „Tak to alespoň připadá mně. Teď pojď. Noel nám utrhne koule a udělá si z nich kastaněty.“

Předpovězený trest se nedostavil. Noel jen pozdvihl obočí, když jsme se přihrnuli o čtvrt hodiny později. „Zaučoval jsem Pootyho!“ protestuje Padraig, ale majitel baru nás jen gestem pošle za barový pult. Zbytek směny uteče rychle a v šest nám Noel oběma podává zalepenou obálku.

„Výplata,“ říká Padraig. „Noel rád platí denně. Peníze v hrsti,“ dodává a obálkou si poklepává ze strany na nos. „Jsi zase solventní, příteli.“

Když se připravujeme k odchodu, Padraig si bere Noela stranou, a když věším zástěru, nemůžu neslyšet, co si šeptají.

„Pokud jde o ten vercajk dole…“ začíná Padraig.

„Zaplatíš mi, až se vrátí ten váš John,“ bručí Noel. „Chci ale, aby mi to do zítřka do večera zmizelo ze sklepa. Jasné?“

„Jistě,“ usmívá se Padraig a pak se obrací ke mně. „Pojďme, Pooty, jde se domů.“

Přicházíme do hádky. Cody je rozvalený na pohovce a objímá se v obranném gestu, Karla s rukama v bok a hlavou nakloněnou ke straně stojí vprostřed pokoje, vlasy jí zlostně padají přes rameno.

„Já tomu prostě zatraceně nemůžu uvěřit, Cody! Věděl jsi o tom celý týdny! Jak mi můžeš jen tak oznámit, že se chystáš na nějakej pitoměj tah po pitomejch hospodách s povalečema, který sotva znáš?“ „Máme si někam zajít na pivo?“ navrhuje Padraig.

Karla se otočí, překvapená, že nás vidí. Cody si nás nevšímá a říká: „Za prvé, Karlo, nejsou to povaleči, jsou to zatracený Wombles, proboha, a za druhé, znám je vážně, vážně dobře a příští měsíc nám budou setsakra užiteční…“

Padraig mě chytí za ruku. „Myslím, že bychom měli jít na pivo.“

„Nikam!“ velí Karla. „Jestli se Cody bude v noci flákat venku, jeden z vás musí jít se mnou na tu vernisáž.“

„Já ne,“ protestuje Padraig. „Jsem utahaný. V šest musím být v práci, přivezou pivo. V kolik začínáš zítra ty, Pooty?“

„V deset.“

„No, tak to půjde,“ kývne Padraig. „Vidíš, Karlo, Pooty tam s tebou zajde. Nech ho, ať se tam porozhlédne, a třeba si i na něco vzpomene.“

„No…“ začíná Karla a poočku sleduje Codyho. Ten se na mne mračí, ale jen pokrčí rameny a zabručí: „Tak třeba.“

„Takže vyřešeno,“ rozhoduje Karla. „Odcházíme za půl hodiny.“

Padraig mi jemně navrhuje, abych se nejdřív osprchoval a oholil, a půjčuje mi další oblečení, zářivě bílou košili, šedé kalhoty a polobotky z černé kůže. Jenny, aniž by zmínila letmý polibek na Karlově mostě včera v noci, se rozhodne, že mne vezme nakupovat, až budu mít příště volno, a trvá na tom, že mi na oblečení půjčí.

Namydlím si obličej a pak dlouho hledím na svůj odraz v zamlženém zrcadle, nezaujal mne však ani tak obraz hubené bledé tváře s dlouhým rovným nosem, světlými, téměř bezkrevnými rty a jasnýma, žhnoucíma očima, ani to, jak se mi mokré vlasy vlní kolem uší a krku; mou pozornost upoutalo spíš zrcadlo samo. Natáhnu ruku a prsty se dotknu vlhkého skla, téměř na hranici vzpomínky, čehosi důležitého…

Ještě než se bublina plně utvoří, praská v ostrém zvuku klepání na dveře.

„Poutníku, jsi tam?“ Je to Petey. „Už jdu,“ volám.

„Nic se neděje, člověče, jenom… Chápeš, Karla je už dole a připravená a… znáš to. Ženské.“

Rychle se oholím a v Johnové pokoji se převléknu, seběhnu ze schodů do pokoje, kde si na pohovce čte Jenny a na podlaze s hlavou na polštáři pochrupuje Padraig. Karla stojí uprostřed pokoje a já se zastavím ve dveřích, ohromený její krásou. Má na sobě jednoduché modré šaty a bílou vlněnou vestu; svou přítomností však ovládá celou místnost a plní ji květinovou vůní svého parfému. Pohlédne na mne dokonale nalíčenýma očima, po ramenou se jí vlní temné vlasy.

„Nádhera,“ mumlá Cody, který se se sendvičem vynořil z kuchyně.

„Tvoje škoda, násosko,“ říká ona a mrká na mne. „Pojď, Poutníku, měli bychom vyrazit. Je hezky, takže bych šla pěšky.“

„A kam?“ ptám se, když si Karla bere kabelku a kabát. „Na hrad,“ odpoví.

* * *

Choulíme se ve studeném větru, který profukuje dlážděnými uličkami Malé Strany, jdeme v tichosti, až Karla prohodí: „Jenny mi říkala, co se včera v noci stalo. Na Karlově mostě. Cestou z baru.“

„Hm?“

Zkoumavě se na mě zahledí modrýma očima. „O tom polibku. Měl bys něco vědět. O Jenny. Ona je lesba.“

„Aha.“

„Podívej, nechci, aby sis myslel, že se do toho pletu, Pooty, protože…“ Karla se zarazí a chytí mne za ruku, počkáme, než přejede tramvaj, a pak přecházíme ulici, ona přitom stále drží můj kabát. „Ale ona má přítelkyni a vůbec; říká, že ji to včera v noci trochu… zaskočilo.“

Zamýšlím se nad tím. „Jenny mi nepřipadá jako někdo, kdo se nechá snadno zaskočit.“

Karla pokrčí rameny. „To ne. Obvykle ne. Většinou mívá jasnou hlavu. Tvrdí ale, že včera v noci ji něco… ji něco přimělo, aby to udělala. Chtěla to zjistit.“

„Zjistit co?“

Karla zavrtí hlavou a krátce, rozpačitě se zasměje. „Nevím jistě, jak to myslela. Říkala, že chtěla vědět, jestli jsi skutečný.“

Míjíme Malostranské náměstí, kolem barů a kaváren přecházíme do Nerudovky, uzoučké uličky, která stoupá ke hradu, a kolem nás se dolů žene vítr a rve nám dech od úst.

„Měla jsem zavolat taxík,“ mumlá Karla, jako by chtěla změnit téma. Já už jsem otázku beztak pustil z hlavy, alespoň pro teď. Přede mnou, zářící proti jasné noční obloze, se objevuje hrad, který se tyčí nad Prahou. Na okamžik ve větru ztrácím dech. „Hrad…“ šeptám.

Karla se na mne zadívá. „Zdá se ti povědomý? Jistě, sakra, hrad je povědomý komukoli, kdo v Praze žije, ale… vybavuješ si něco?“

Opětuji její pohled a stojíme tak dlouhé okamžiky, až odvrátí zrak. „No, určitě se ti všechno nakonec vrátí,“ říká trochu příliš stroze. „Pojď, přijdeme pozdě.“

Uvnitř hradu je teplo a světlo, ve Španělském sále tiše hraje smyčcový kvartet. Jde o první večer výstavy a Karla by měla do novin napsat reportáž. Opatří nám dvě sklenky šampaňského a zamíříme k obrazům. V sále se tiše baví malé skupinky lidí.

„Bude tu malíř?“ ptám se.

Karla se měkce zasměje. „Nemyslím, Pooty. Je mrtvý víc než čtyři sta let.“

Přicházíme k první malbě a ona mrkne do seznamu. „Giuseppe…“

„Arcimboldo,“ dokončím při pohledu na nezaměnitelně groteskní dílo před sebou, shluk ovoce a zeleniny, který utváří podobu člověka. Je to známé, nejde ale o vzpomínku. Je to, jako bych se na tento portrét právě díval, ne však na tomto místě a v tomto čase. Hlavou se mi prohání řvoucí vítr.

„Arcimboldo,“ souhlasí Karla. „Pooty, zdá se, že se ti něco vybavuje. Nejsi náhodou student nebo tak něco?“

„Nemyslím,“ odpovídám nepřítomně, zaujatý obrazem. „Říkáš, že je mrtvý?“

„Už čtyři sta let,“ říká Karla a zvláštně se na mě dívá. „Poslyš, jsi v pořádku? Vypadáš trochu divně.“

„Cítím se trochu divně.“ Rozhlížím se, kde bych se mohl posadit, sklenka mi klouže z prstů, hlučně se roztříští o mramorovou podlahu, na boty mi stříkne šampaňské. Lidé se po nás dívají a šeptají si. „Asi potřebuju na vzduch.“

Český číšník se na nás zamračí a začne tu spoušť uklízet, a Karla mne za ruku odvádí do klidnějšího rohu Španělského sálu. „Počkej tu, donesu ti vodu,“ říká nejisté.

Sedím na lavici, pod rukama cítím studený kámen zdí, třesu se. „Ne,“ odpovídám. „Už je to dobré, cítím se jen trochu… zvláštně. Budu v pořádku, dej mi jen chviličku.“

„No,“ říká Karla pochybovačně, „já potřebuju do článku pár citátů. Počkej tu na mě pět minut, já si udělám rozhovory a pak bychom se možná mohli trochu najíst, ne?“

„Výborně,“ souhlasím. Třesu se a cítím, jak mi na čele vyráží studený pot, ale mávnu na ni, ať jde. Když mne opustí, znovu letmo pohlédnu na malbu na protější zdi sálu. Teď se zdá plochá, bez života, pouhý olej na plátně, ne už ten potměšilý obraz, který v mé mysli před pouhými několika okamžiky vyvolal takový zmatek. Zdá se mi, že jsem se docela uklidnil, a líně pozoruji Karlu, která se věnuje svým rozhovorům; když jednou či dvakrát pohlédne mým směrem, probouzí se ve mně pocity, které nedokážu jasně rozlišit.

Nevolnost pominula a já se znovu postavím a opět se zahledím na malby. Většina je mi zcela nepovědomá, jako skoro všechno od chvíle, kdy jsem se včera probudil v příkopu, zaujala mne jen série obrazů poskládaných z tvarů ovoce. Rozhlížím se po Karle, nedokážu ji ale v davu najít; pak ji zahlédnu ve dveřích, naléhavým šepotem se baví s vysokým mužem v uniformě číšníka. Přijdu k nim blíž právě včas, abych zahlédl, jak mu Karla podává svazek bankovek a výměnou získává naditý balíček, který ukryje pod kabátem. Rozejdou se beze slova, Karla vystoupí z předsálí a překvapeně zamrká při pohledu na mne.

„Pooty. Já jsem tu celkem hotová. Je ti už líp?“ Přikývnu. „Je mi už dobře. Jestli tu chceš zůstat, můžeme, Karlo.“ Rozhlédne se. „Ne, to vážně není můj šálek čaje. Mám už dost na ten článek. Co takhle něco sníst?“

O dvacet minut později sedíme v tmavé restauraci jen pět minut chůze pod hradem. Před sebou máme otevřenou láhev červeného vína a Karla vybírá z jídelního lístku vázaného v kůži. „Neříkej Jenny, že jsem tě sem vzala,“ upozorňuje mne. „Ještě jsem nezaplatila nájem a naštvalo by ji, kdyby zjistila, že jím venku.“

„Můžu zaplatit,“ říkám. „Dneska jsem dostal v baru výplatu.“

Karla mávnutím ruky odmítá mou nabídku. „Platím já, Pooty. Nerozházej všechny peníze naráz. Prokrista, vždyť ti neplatí tolik. Hm, já si dám guláš. Je absolutně skvělý. Jsi pro?“

„Zní to dobře,“ souhlasím a dolévám oběma víno.

„Pooty!“ naoko se zlobí Karla. „Nesnažíš se mě doufám opít? Zpomal!“

Povídáme si a ujídáme křupavý chléb, dokud číšník s lehkým zakašláním neoznámí, že jídlo je připraveno.

„Asi se divíš, jak jsem se dostala do Scoobyho party,“ říká Karla ústy plnými chleba.

„Do Scoobyho party?“

„Jo, víš, Scooby-dooby-doo…“

Nechápavě se na ni dívám. Karla se zachichotá, v intimní útulnosti restaurace jí nos po červeném víně zrůžověl. „Cody je Fred, samozřejmě. Nikdy by to sám nepřiznal, ale kdyby mě slyšel, že to říkám, byl by tajně hrdý. Sám si o sobě myslí, že je vůdcem party. A Petey je hotový Shaggy. Tolik, že to až bolí. Dokonce jsem ho slyšela, jak říká ‚zoiks‘!“ Karla se začne chichotat, přikrývá si ostýchavě ústa rukou, dívá se na mě zpod klenutého obočí. „Promiň. Jenny je Velma, ale neopovažuj se jí to říct. Roztrhla by mě!“

Nemám nejmenší tušení, o čem to mluví, ale jsem rád, že je v tak dobré náladě. „A Padraig?“ přistupuji na její hru.

„No-o-o, je trochu jako Scrappy Doo, nemyslíš?“ Na to se Karla znovu rozesměje.

„A ty?“ ptám se.

„No přece rozkošná Daphne, jak jinak,“ říká a znovu se na mne svůdně zahledí se zvednutým obočím. „Nemyslíš, že v červených minišatech vypadám úžasně?“ Tentokrát zachytí můj pohled a já jsem ten, kdo odvrátí zrak, trochu v rozpacích.

„A co John?“ říkám.

Karla pokrčí rameny, hravá nálada ji náhle opouští. „Ve Scooby Doo je vždycky zloduch,“ říká tiše.

Dlouho se věnuji svému guláši, než prolomím ticho. „Jak ses s nimi vlastně seznámila?“

Karla se odmlčí, objedná další láhev vína a pak vypráví: „Do Prahy jsem přišla asi před rokem. V Británii jsem pracovala pro noviny a měla jsem vztah, který se nevyvedl, tak jsem potřebovala změnit prostředí. Přijela jsem na dovolenou a narazila jsem na inzerát anglického týdeníku, Prague Gazette. Prostě jsem se tam ohlásila a domů už jsem nejela.“

Zamyslí se. „Asi před půl rokem se po městě objevila spousta graffiti na billboardech s reklamou. Nebylo to nic bezmyšlenkovitého, přepisovali reklamu na politická hesla a překreslovali obrázky. Šlo vždycky o reklamu velkých nadnárodních společností. Zaujalo mě to a vystopovala jsem původ k Johnovi, Codymu, Padraigovi, Jenny a Peteymu. Říkali tomu neklama, používali inzeráty velkých společností proti nim samým. Napsala jsem o tom do Gazette, Johnovi se ten článek moc líbil, a já s nimi začala trávit dost času. Pár týdnů na to mi vypršel nájem mého mizerného a mrňavého bytu a oni mi nabídli, abych se k nim nastěhovala. Nikdy jsem nezalitovala.“ Upiju víno. „A ty a Cody…?“

Karla znovu pokrčí rameny. „Vlastně si nejsem moc jistá, jak k tomu došlo. Prostě se to stalo. Podívej, Pooty, vím, že se může zdát, že je to vůl, ale ve skutečnosti je docela fajn.“ Zahledí se kamsi před sebe. „Víš, myslím si, že mě miluje, vážně si to myslím.“

Neodpovídám. Ze všech obyvatel domu byl Cody daleko nejméně vstřícný. A ještě jsem se nesetkal s Johnem. Karla jako by mi četla myšlenky.

„Hádám, že Johna zaujmeš,“ říká. „Má rád záhady.“ Požádá o účet.

„Těším se, až se s ním shledám. Dost jsem o něm slyšel.“

Karla kývne. „Je to tak. Když tu John je, děláme, co nám řekne, a když tu není, pořád o něm mluvíme. Má zkrátka charisma, to se musí nechat.“

„Z toho, co jsem slyšel, se zdá trochu děsivý,“ říkám.

„Ano, to by se mu také líbilo. Rád se vidí v roli velkého mystického vůdce,“ řekne lehkomyslně Karla; dopíjí víno a vstává. „Asi bych to neměla říkat, dokud se s ním doopravdy neshledáš, ale mám pocit, že má v sobě něco zlého. Nechápej mě špatně, je zajímavý a motivuje nás a má dobré názory, ty antiglobalizační aktivity a podobně, mám ale pocit, že začal věřit vlastní reklamě. A k tomu za ním Cody chodí jako pejsek.“

Opouštíme restauraci a vycházíme do chladné noci a já škádlivě říkám: „Zní to, jako bys žárlila.“

Karla mě natlačí na zeď a na okamžik jsem přesvědčen, že jsem ji hluboce urazil. „Pamatuj si,“ říká rozzlobeně, ale teď vidím, že se jí oči smějí, „že Karla Stoneová na nikoho nežárlí!“

Tvář jí zněžní a ona se přiblíží natolik, že cítím v dechu z jejích otevřených úst víno. „Kromě toho,“ šeptá, „je možná načase, aby drahoušek Cody žárlil na mě. Co ty na to, tajemný cizince?“

Nedobrovolně zavírám oči, když se Karliny rty setkají s mými, ona se ale prudce odtrhne. Mne si kořen nosu a vrtí hlavou, jako by se pokoušela probrat z odpolední dřímoty. „Pooty, já… já… Podívej, asi půjdeme radši domů, ne?“

Zbytek cesty na Malou Stranu kráčíme v tichosti, cítím ale, jak se do mne vpaluje Karlin pohled. Jsem rád, když dorazíme domů; Karla okamžitě odejde do svého pokoje. Svého a Codyho pokoje, opravuji se v duchu. V domě je tma a já klopýtám po schodech, abych šel také spát; zastavím se u otevřených dveří Peteyho pokoje; sedí tam ve tmě, jen oranžový konec jointu prozrazuje přítomnost života. „Bavil ses dobře?“ ptá se měkce.

Kývnu. „Ano, díky, Petey.“

„Chceš si šluknout? Líp pak usneš.“

Vejdu k němu do pokoje, on rozsvěcí noční lampičku. Leží na posteli v záplavě křiklavých časopisů. Pokoj je zaplavený oblečením, knihami a cédéčky, v nohách postele leží kytara. Petey si stáhne dlouhé vlasy dozadu a rychle si je sváže do koňského ohonu. Posadím se na kraj postele a přijímám nabízený joint.

Chvíli sedíme potichu a podáváme si cigaretu. Nakonec, váhavě a jako by ho to stálo velké úsilí, říká: „Takže… už si něco vybavuješ?“

Pomalu zavrtím hlavou. „Nic moc. Mám záblesky snů nebo polovičatých vzpomínek, nikdy se ale nijak nespojí. Začínám se bát, že se mi paměť vůbec nevrátí.“

„Tabula rasa,“ říká Petey a tiše se pro sebe zasměje. „Bílé plátno. Panenská země.“

Típne špačka a okamžitě začne balit nový joint. Zvednu jeden z časopisů z postele; je to comics, hrdinové v barevných kostýmech bojují se strašlivými zločinci, nepravděpodobné situace a neuvěřitelné dialogy.

„Čteš comics?“ ptá se Petey.

Prolistuji časopis. „Nejsem si jistý… vím, co to je, nevím ale, jestli jsem někdy nějaký četl. Vypadají všechny takhle?“

„Jako se superhrdiny? Jen ty nejlepší.“ Petey zvedne sešit a zalistuje v něm. „Je to moderní mytologie, Poutníku. Báje jednadvacátého století. Legendy pro svět posedlý televizní realitou.“

Podává mi comics. „Vezmi si tenhle. Superman. Dědeček všech ostatních. Poslední syn umírající planety, seslaný na Zemi, aby nás zachránil. Rozhodně je to zatracený biblický příběh, člověče. A Batman… duch pomsty, zbavený lidství, zraněné děcko lapené v těle vraždícího stroje.“

Petey se odmlčí, aby si zapálil joint, a zhluboka potáhne. „To jsou příběhy naší doby, Pooty. Už nesedáváme kolem ohně v jeskyních, nevyprávíme si o větru a o měsíci. Máme pouliční osvětlení a GPS a MySpace a notebooky a nonstop obchody. Pořád ale potřebujeme legendy, člověče. Pořád potřebujeme hrdiny. A víš proč?“

Přijímám joint a vrtím hlavou.

„Protože už nechceme být lidmi. S lidstvím jsme skončili. Chceme se dostat dál, do další etapy. Chceme létat a v očích mít laserové paprsky a být schopni přeskočit mrakodrap. Stojíme o piercing a tetování a jizvy, abychom se cítili něčím víc než lidmi. Chceme proměnit své tělo a zaujmout právoplatné místo po boku bohů, člověče, a právě k tomu nám pomáhají comics. Je to manuál k budoucnosti.“

Od svého příchodu jsem ho neviděl tak zaujatého. Prohrabuje se hromadou časopisů, vytáhne jeden a podá mi ho. „Podívej se na tohle. Zelená lucerna. Normální chlápek, kterého vyšší moc vyvolila, aby chránil vesmír, aby se přidal k obráncům nebes. Víš, kdo ve skutečnosti jsou? Andělé, člověče. Andělé.“

Opře se o zeď a pozoruje, jak na konci jointu přibývá popela; má přítomnost mu je z ničeho nic lhostejná. Podívám se na comics, pak ho vrátím na postel, postavím se a zamířím do svého pokoje. Petey si pro sebe opakuje: „Andělé, člověče. Andělé…“

ŠEST

Lví král

„Proklatě, kde je Zrcadlo Prahy?“ řve Rudolf; sloužící, kteří ho oblékají, ustupují před jeho zlobou a slinami. „Přiveďte mi Zrcadlo Prahy!“

Lang stojí před ním ve věčném soumraku trůnního sálu; Rudolf odhazuje hermelínové roucho, které se mu sloužící snaží obléknout na široká ramena. Komoří vypadá zmatený a pomalu říká: „Zrcadlo Prahy, Vaše Milosti…?“ právě když vbíhám do místnosti; ještě si zapínám knoflíky kabátce.

„Tady je!“ zařve Rudolf.

Lang se na mne zvláštně zadívá a zasyčí: „Co tu děláte, hochu? Císař uděluje slyšení siru Anthonymu.“

„Tohle je Zrcadlo Prahy, hlupáku!“ křikne Rudolf na Langa. „Nalezenec bude mým jasnovideckým kamenem a bude odrážet záhady života. Přikázal jsem, aby byl přítomen při všech oficiálních příležitostech.“

Lang sevře rty. „Výborně, Vaše Milosti. Zavolám sira Anthonyho.“

Otočí se na patě a mně říká: „A vy a já si spolu později pohovoříme, příteli Poutníku,“ zašeptá a opustí velký sál.

Rudolf nechá sloužící, aby mu konečně upravili roucha. „Já budu ovšem sedět na trůnu,“ řekne. „Nalezenec bude sedět po mé pravici – ne, po mé levici – na podlaze, a sir Anthony a jeho družina ať stojí přede mnou. Je to v pořádku?“

Rozhlédnu se, ale sloužící beze slova pokračují v práci a poopravují drobné a nepatrné maličkosti Rudolfova extravagantního úboru.

„Ovšemže je,“ odpovídá si. Prudce udeří jednoho ze sluhů za ucho. „Pryč, jděte. Pryč! Musím se připravit na audienci.“

Sloužící se ukloní a vyběhnou z místnosti. Rudolf si prohlíží roucha, která mu oblékli. „Ten hloupý Žid to všechno zkazil,“ povzdychne si. „Co říkáš, nalezence? Mám ho dát svrhnout z okna do bodláčí a trní v Jelením příkopu? Nebo ho dát sežrat lvu?“

„Císaři?“

„Jákob, můj komorník. Výslovně jsem dnes žádal norkový plášť.“ Potáhne se za rukáv, netrpělivě jím škubne a drží mi ho před nosem. „Je tohle podle tebe norek?“

Zkoumám kožešinu s přehnaným zájmem. „Podle mne je to… nádherné roucho, Vaše Milosti,“ říkám opatrně.

Rudolf se na něj znovu podívá. „Asi ano,“ dumá. „Možná jsem byl příliš příkrý. Teď mi, nalezence, pověz o svých snech.“

„Mé sny, císaři?“ nejisté přešlápnu a Rudolf svou rozložitou postavu usadí do tmavého dřevěného trůnu.

„Tvé sny, tvé sny,“ opakuje netrpělivě a mává rukou, aby mne popohnal. „Jaká jsi měl v noci vidění? Jaká znamení? Jaké předpovědi?“

Pokouším se vybavit si temnou hrůzu, která mi skutečně rušila spánek. „Snil jsem o Praze, Milosti…“ začínám opatrně.

Rudolf mne okamžitě přeruší. „Ano? Ano?“

„Byla to Praha vzdálená mnoho let,“ říkám nejisté, nevím vlastně, odkud se ta slova vynořila. „Několik století.“

Rudolfovi se tvář rozzáří jako děcku. „A byla dobrá? Vyslovovali jméno Rudolf s láskou a úctou? Byl jsem pro lidi jako bůh?“

Rudolfovy otázky mi působí bolest hlavy. „Já… nemohu si to vybavit, Milosti,“ zakončím chabě.

Rudolf si odfrkne a dívá se na mě s pohrdáním. Pátrám, co bych ještě řekl. „Měl jsem ještě jeden sen, Vaše Milosti, o… o místě plném světla a záře… a pak si vybavuji pád, tak dlouhý pád, pád, který trvá celou věčnost…“

Císaře jsem skutečně nezaujal. „Hlouposti, nalezence. Hlouposti. Musím přiznat, že jsem od tebe čekal víc.“

Zahanbeně před ním stojím, ticho je husté a trapné. Vydechnu děkovnou modlitbu, když se ozve zaklepání na dvojité dveře trůnního sálu a stráž hlasitě oznámí příchod sira Anthonyho Sherleyho, Percyho Tremayna a komořího Filipa Langa.

„Zaujmi své místo,“ zasyčí Rudolf a já se usadím vedle něho. „Na druhou stranu,“ zašeptá překotně. „Vlevo!“

„Císaři, jsem vlevo,“ bráním se rychle.

„Ne tvoje levá, nalezenče, moje!“ zavrčí a já přeběhnu na druhou stranu trůnu, právě včas, Lang již uvádí sira Anthonyho a Percyho. Percy zdvihne obočí, když mne uvidí, a já se usadím pohodlněji a ometám si prach z kolen.

Sir Anthony se Rudolfovi ukloní a říká: „Vaše Milosti, doufám, že jste spokojen s dary, které jsme doručili jménem šáha Abbáse?“

„No, pohrozil jsem vědcům ze Zlaté uličky vpravdě bolestivým mučením, které jsem sám vymyslil, pokud selžou a nepodaří se jim přimět koberec létat,“ utrousí Rudolf. „A děvče, které jste vyvolali z koberce, nebylo tak… přítulné, jak jsem zvyklý. Vkládám ale velké naděje do nalezenče –“ obrací zlověstný zrak ke mně „– jakmile se tu ovšem zabydlí a odpočine si.“

Sir Anthony ke mně na okamžik zaletí očima, pohledem mi sděluje cokoli, jen ať má ten starý blázen radost, ať to stojí, co to stojí, než odpoví: „Výborně, Milosti.“

Lang si mimoděk pohladí pěstěný vous a říká: „Vaše císařská Milosti, soudím, že vyslanci šáha Abbáse by rádi projednali záležitosti, kvůli nimž vážili dlouhou cestu z Arábie.“

Rudolf pokrčí rameny a nedbale přikývne, aby sir Anthony pokračoval. Percy uposlechne výzvu a postoupí dopředu. „Milosti,“ říká a uklání se co nejhlouběji. „Jak jste si jistě vědom, šáh Abbás sbírá armádu proti Turkům. Bezbožná Otomanská říše stojí před branami civilizovaného světa jako hladový pes, a ačkoli šáh v nejmenším nepochybuje, že česká moc by sama mohla snadno Turky zdolat, přesto navrhuje spojenectví, které Otomanům ukáže, že jejich jednání nezůstane bez trestu.“

„Jak říkáte,“ vmísí se Lang, „Svatá říše římská by Turky mohla sama rozdrtit jako ováda, kdyby jen Vaše Milost vydala pokyn. Proč by se měly Čechy spojit se šáhem Abbásem, který sám není o nic zbožnější než Otomané?“

Sir Anthony pohlédne na Percyho, zdá se, že i nyní důvěřuje řečnickým schopnostem svého poručíka. Percy si Langa nevšímá, pozornost upírá k císaři, který se zabořil do trůnu a znuděně si cucá palec. „Milosti, Turci jsou den ode dne odvážnější. Vaše rodina ve Vídni už se setkala s nájezdy do habsburských držav; je tedy jedině správné, když se podělíme o zprávy, které hluboko v Otomanské říši získali naši zvědové.“

Rudolf pozdvihne obočí, pobízí Percyho, aby pokračoval. Ten se teatrálně nakloní k Rudolfovi a jevištním šepotem oznamuje: „Turky vedou astrologická znamení, Vaše Milosti. Jsou to možná neznabozi, ale odhalili hodnotu právě těch věd, kterým se vy pokoušíte porozumět zde v Praze. Říká se –“ teď se Percy rozhlíží, jako by v samém trůnním sále Rudolfova hradu očekával špehy „– že Turci mají věštce a mystiky, kteří dokážou přesně předpovědět podmínky vítězství v bitvě.“

Zmínka o astrologii a mystice Rudolfa uchvátila. „Bože,“ vydechne, „a mne nazvali ve Vídni hlupákem, když jsem přesídlil sem, do Prahy, a přizval sem mistry okultních věd. Měl jsem pravdu. Měl jsem pravdu.“

Lang se zdá znepokojený, rty svírá v pevné úzké linii. „Milosti,“ říká pochybovačně, „v tomto podniku velice doporučuji nejvyšší opatrnost. Prostředky na vedení rozsáhlejší války s Turky jsou přinejlepším nedosažitelné a řekl bych, že není vhodná doba, aby se Habsburkové vměšovali do takového sporu, k tomu říše snad ještě není připravena –“

Rudolf si povzdechne a zvedne obě ruce. „Sire Anthony, vy a váš člověk jste mi předestřeli zajímavou dohodu, jsem však komořímu vděčný za jeho opatrná slova. Jde o něco, co musím dobře uvážit a o čem se musím poradit se svými generály. Zavolám vás, až se rozhodnu.“

Sir Anthony se zdá být trochu zklamaný; očividně čekal rychlejší rozhodnutí. Střelí po Langovi pohledem, pak se ukloní. „Výborně. Počkáme, až nás Vaše císařská Milost předvolá.“

Sir Anthony a Percy se otočí a odcházejí a Lang říká: „Milosti, mistr Arcimboldo žádá dnes dopoledne sezení kvůli portrétu. Pokud souhlasíte, okamžitě ho zavolám. Budu tak mít možnost ukázat vašemu nalezenci víc z hradu a vzít ho k pánům Brahemu a Keplerovi na další zkoumání.“

Rudolf souhlasně kývne, brada mu padá na hrud, je zřejmě znovu ztracen v snění. Lang mě tvrdě popadne za ruku a vleče mě ke dveřím trůnního sálu; dívá se na mne chladně: „Jdeme, ‚Zrcadlo Prahy‘,“ mumlá.

Pospíchám, abych stačil Langově rázné chůzi, když mne vede temnými chodbami hradu a ven, do jasného slunce a studeného vzduchu. „Pojďme do Královské zahrady,“ navrhuje, černý plášť se za ním vlní, když míří po Prašném mostě přes Jelení příkop do nádherných zahrad.

„Královská zahrada je div Prahy, nalezenče,“ říká Lang a vede mne po písčitých cestičkách do besídky. „Navrhoval ji náš dvorní zahradník, Francesco, aby byla plná barev a vůní po celý rok. Pěstujeme tu fíky a grapefruity a na jaře je tu moře tulipánů, kam až oko dohlédne.“

Lang zpomalí a zastaví se, sklání se, aby přivoněl k růžovému keři. „Je to krása a dobrota sama, jako celá Říše.“

Znovu se napřímí a na okamžik se zarazí, jako by oceňoval všechnu tu krásu, pak zlehka otočí hlavu, oči se mu zúží. „Nalezenče,“ říká pomalu, „nedůvěřuji vám.“

Náhle si uvědomuji, jak sám jsem ve stínu zahrady s Langem, kterého i hrozivý sir Anthony má za nebezpečného. „Není důvod, proč nedůvěřovat muži bez paměti,“ říkám.

Lang se na okamžik zamyslí. „Nějak jste se, nalezenče, vetřel do císařovy přízně. Výhodné pro sira Anthonyho, nemyslíte?“

„Se sirem Anthonym jsem se setkal teprve včera, komoří.“

„Jak říkáte. Váš příběh je ale podivný, nalezenče. Naše doba je těžká a císař… přinejlepším není zdráv. Stojí v čele rozsáhlé říše a jako jeho komoří musím jednat v nejlepším zájmu jeho i říše.“ Usměje se, nepřesvědčivá maska přátelství. „Podívejte se na to z mého úhlu, Poutníku. Rod Habsburků je jeden z nejmocnějších v Evropě. A někteří jeho členové nejsou… tak docela nadšeni, že císařem je právě Rudolf. I v těchto zdech jsou tací, kteří by ho zradili. A to nemluvím o Turcích, o katolících, kterým se nelíbí, že schvaluje protestantskou víru, o Židech z ghetta ani o náladové Alžbětě v Londýně. Raději bych zemřel, než bych dopustil, aby tuto říši něco rozrušilo, nalezence. A zabiju ty, kteří se o to pokusí.“

Nad Královskou zahradou se rozhostí ticho, jak mne Lang sleduje svým neproniknutelným dravčím zrakem, ticho, které naruší děsivý řev, jenž jako by strhal listí ze stromů a v němž se až zapotácím.

Lang se baví, když vidí, jak jsem zostražitěl. „Ano, čas krmení. Pojďte, nalezence. Myslím, že to pro vás bude poučné.“

Lang pokračuje v procházce až do míst, kde se zahrada otevírá na louku obehnanou vysokými zdmi; uprostřed je velký výběh obehnaný masivní železnou mříží. Uši rvoucí řev se ozývá znovu a já zírám na tvora ve výběhu.

„Císařův lev,“ oznamuje hrdě Lang. Šelma je obrovská, pod zlatou srstí se jí vlní svaly, tlapy má velké jako talíře, lesklá hříva lemuje tlamu se sněhobílými zuby. Když nás uvidí, znovu zařve, tak ječivě, až se mi zachvějí kosti.

„Má hlad,“ podotkne Lang a já cítím drápy pracky na svém rameni.

„Pojďte blíž, nalezence. Podívejte se,“ naléhá tiše Lang a tlačí mne k mříži. Lev přijde blíž, začenichá a pohlédne na mě zvědavě a zlostně.

„Nádherný, že? Král šelem. Podle předpovědi Rudolf nezemře, dokud bude žít jeho lev,“ šeptá mi Lang zuřivě do ucha a stále pevněji svírá mé rameno. „Podívejte se na toho lva, nalezence. Zdá se vám, že je na pokraji smrti? Myslíte, že byste ho dokázal zabít holýma rukama? Nebo kordem? Nebo stovkou kordů?“

„Ne, komoří,“ zajíkám se.

„Ne. Ne, to byste nedokázal. Je zdravý a silný jako říše sama, a ani vy, ani sir Anthony, ani váš doktor John Dee, až přijede, nikdo by v té kleci nevydržel ani chvíli. Stejně tak je to s Rudolfem. Může se zdát, že je to nemocný muž, můžou říkat, že je blázen, ale on – a jeho říše – jsou silní jako ten lev. Mějte se na pozoru, nalezence. Mějte se na pozoru.“

Něco se za námi pohne a na pískové cestičce se ozvou kroky těžkých bot čtyř členů hradní stráže v kožených kabátcích; táhnou vozík s čerstvou mršinou jelena.

„Je na čase,“ říká mírně Lang. Mluví česky, snad se domnívá, že nerozumím. „Lev má hlad. Bál jsem se, že mu budu muset předhodit nového císařova oblíbence.“

Vojáci se ušklíbnou, pohlédnou na sebe a na mě. Zvěst o přízni, kterou mi Rudolf prokázal, se rozšířila rychle. „Dnes to nebude třeba, komoří,“ říká jeden z vojáků. „Vezeme bestii čerstvou zvěřinu.“

„Dobře,“ přikývne Lang. „Tady na tom je stejně málo masa, zdá se mi.“

Muži se znovu zasmějí, jeden zvedne píku, která se opírá o klec, a mezi mřížemi ji prostrčí ke lvu; ten se posadí a znuděně ho sleduje. Zjevně je na tento postup zvyklý.

Druhý voják odmyká bránu v mříži a zbývající dva si nadhodí mršinu na ramena. S rutinní lehkostí otevřou bránu, vhodí jelena dovnitř a znovu zavřou. Strážný vrací píku na její místo a pak všichni čtyři salutují Langovi a odcházejí.

Sledujeme, jak lev zuby trhá maso a polyká velké kusy, dokud Lang neusoudí, že už jsem viděl dost. „Tak Pojďte. De Brahe a Kepler nás čekají ve Zlaté uličce.“

„Víte, proč ji nazvali Zlatá ulička?“ ptá se neklidný mladík se zanedbaným vousem, mistr Kepler. Sedím téměř nahý na stole v průvanu v místnosti zabírající většinu jednoho z maličkých, nízkých domků, které přiléhají k hradu. Jsou křiklavě barevné, žluté, oranžové, zelené a modré, vypadají téměř, jako by je k sobě přimáčkly obří ruce.

„Většina lidí mimo hrad si myslí, že proto, že se tu věnujeme alchymii a pokoušíme se proměnit olovo ve zlato,“ vysvětluje Kepler a skrze vousy zahlédnu zkažené zuby. „Ve skutečnosti je to ale proto, že kasárna stráží jsou nahoře na kopci a splašky tečou přímo sem na ulici. Jediné zlato ve zlaté uličce je řeka sraček, která tudy teče. Měl to být vtip, rozumíte…“

Zápach, který se nad dlážděnou uličkou vznáší, rozhodně vtip není, zato potvrzuje Keplerovo tvrzení. Divím se, jak mohou Rudolfovi vědci pracovat v takových podmínkách.

„Ticho, Keplere,“ ohradí se popuzeně Brahe. Zápach mu vzhledem k jeho zlatému nosu, který má připevněný k obličeji, nepůsobí potíže. „Není tu, abyste s ním klábosil, máme ho vyšetřit.“

Kepler pokrčí rameny a ostýchavě se na mě usměje. Nezdá se mi, že by měl mnoho příležitostí k rozhovoru se svým přísným kolegou. Lang má díkybohu práci jinde a nechal mne s alchymisty o samotě. Nejméně poslední hodinu mne znovu měřili, zapisovali si mou váhu, stříhali mi nehty na nohou a vlasy a svítili mi svíčkami do očí. Všechny poznámky měli pečlivě přepsané v knize vázané v kůži. „Přiblížili jste se tedy k tomu, po čem pátráte?“ ptám se.

De Brahe vzhlédne od složitých výpočtu a těžce povzdechne. „Nevím, co přesně císař čeká, že zjistíme, aniž bychom vás podrobně pitvali, a to nám výslovně zakázal.“

Kepler se neklidně zasměje. „Žertuje,“ ujišťuje mne. De Brahe ho zpraží pohledem, který to zcela popírá.

De Brahe odchází do zadní části stísněné laboratoře a hledá abakus, aby si usnadnil výpočty, a Kepler přešlapuje z nohy na nohu a kradmo se dívá na mne.

„Co tu přesně děláte? Ta alchymie, v čem spočívá?“ ptám se, abych prolomil ticho.

„To by zabralo celý život,“ říká Kepler, „a i tak bych se sotva dotkl povrchu. Pro lidi, jako je komoří, se prostě pokoušíme přeměnit běžné kovy ve zlato; chápou to tak a my je rádi necháváme v nevědomosti. Alchymie je daleko… duchovnější.“

Kepler se znovu odmlčí, když se de Brahe vrací s počítadlem, očekává, že mu bude hovor se mnou vyčítat. Vědec se zlatým nosem se na mě chvíli tiše zkoumavě dívá a pak řekne: „Nepotřebuji výpočty a zkoušky, abych zjistil, že jste z jiného těsta než většina ostatních, pane Poutníku. Povím vám něco o alchymii.“

De Brahe se ztěžka posadí na dřevěnou stoličku, odsune abakus a výpočty stranou a na okamžik se zamyslí, mne si přitom zlatý nos.

„Je pravda,“ říká, „že si o alchymii mnoho lidí myslí, že jde jen o honbu za získáním zlata z obyčejných prvků. Zrnko pravdy na tomto tvrzení je v tom, že jde skutečně o přeměnu, nic víc a nic méně. Jde o využití sil neviditelné spirituality a ovlivnění samé přírody, vyvolání zřetelných změn.

Celý vesmír má duální povahu, pane Poutníku. Muž a žena. Život a smrt. Světlo a stín. Veškeré protiklady spolu neustále bojují a mísí se a vyvážit je může jedině třetí prvek, smírce. Tato trojitá podstata stojí v srdci alchymie.“

De Brahe se postaví a ukáže na obraz, který znázorňuje nahého muže. „My sami, pane Poutníku, jsme skvělým příkladem trojité podstaty, trojnásobného zázraku, nazývejte to dle libosti. Člověk sestává z chaosu, v němž na tento svět přichází, ze syrových, prvotních, živočišných pudů. Tuto základní životní sílu zosobňuje prvek síra a její podstata sídlí v tříslech.

Druhým aspektem je rozum, myšlení, sebeuvědomění, mysl, což je konečná síla smrti, neboť přináší uvědomění správnosti, morálky. Tu představuje sůl.

Tyto dva aspekty spolu neustále bojují, síly života a smrti se sváří, rozum a vášeň usilují o nadvládu. To třetí prvek, rtuť, a citové centrum člověka, je svazuje a odděluje, zajišťuje rovnováhu.“

De Brahe z pracovního stolu zvedne slitek olova. „A jako s člověkem je tomu se vším. Toto je produkt Země, bezcenná, základní síra.“

Zamává rukou ve vzduchu. „Kolem nás je duchovní sůl myšlenek a rozumu, posvátný nebeský řád.“

S povzdechem kov znovu odloží. „Někde je rtuť, síla, která vyvažuje, a tu lze přetvořit na nástroj, s jehož pomocí bude možné zpracovat síru i sůl a vytvořit něco nového. Právě pátrání po tomto třetím prvku zasvětili alchymisté své životy.“

Chvilku je ticho, pak se ozve Kepler. „Někteří říkají, že nezbytným prvkem, který alchymie potřebuje, je kámen mudrců. Otevírá bránu k tajemstvím trojité podstaty a poskytuje nesmírné vědění a věčné mládí. Říká se, že doktor Dee.“

De Brahe po Keplerovi střelí varovným pohledem. „Dost řečí. Dee je šarlatán a blázen. Někdo by ho měl odhalit. Já se teď musím vrátit k výpočtům a sepsat zprávu pro císaře.“

De Brahe se ponoří do formulování a Kepler začne čistit stůl. Nečinně sedím a přemýšlím nad tím, co de Brahe říkal, až mi zrak zabloudí k několika nákresům na protější zdi; zobrazují soustředné kruhy různých barev. „Co je to?“ ptám se. „Další alchymie?“

De Brahe krátce vzhlédne. „Zdá se, že našeho hosta řeči o alchymii nevyčerpaly, pane Keplere,“ vzdychne. „Povězte mu něco o našem dalším výzkumu.“

Než stihne domluvit, Kepler stojí po mém boku. „Na to jsme velice hrdí,“ usmívá se. „Snažíme se formulovat zákony pohybu planet. Hodně z toho je moje dílo. Velice mne to zajímá.“

Zkoumám mapy; ve středu je zobrazena žhnoucí koule. „Tohle tedy musí být Slunce?“

Kepler se zdá být zaražený a i de Brahe znovu vzhlédne. „No, ano,“ říká mladý alchymista a pohlédne na svého učitele. „Ale nezdá se vám to zvláštní, pane Poutníku? Slunce ve středu vesmíru?“

Pokrčím rameny. Kepler pokračuje: „Není to vůbec nový pohled, předpokládal to i sám Koperník. Většina lidí tu myšlenku ale stále odmítá, nechtějí připustit, že by náš svět nemusel být ohniskem nebes.“

De Brahe se znovu vmísí: „Pan Kepler s nesmírnou pečlivostí pozoroval planety a zdokonalil Koperníkovu práci natolik, až bych se vsadil, že v následujících staletích budou lidé obecně přijímat jeho pojetí.“

Kepler se červená pýchou a já si blíže prohlížím eliptické dráhy planet obíhajících kolem Slunce. „Myslím, že byste vsadil moudře.“

Ozve se zaklepání a Kepler otvírá dveře poslu z hradu. „Císař si vás žádá, pane Poutníku,“ oznamuje.

De Brahe se postaví a doprovází mne ke dveřím. „Myslím, že jsem změřil a prozkoušel všechno, co potřebuji. Budu pokračovat ve výpočtech a brzy podám císaři zprávu.“

„Jaký si myslíte, že bude závěr?“

De Brahe se na mne zamyšleně zadívá. „Jste zvláštní muž, pane Poutníku. Zvláštní muž. Vzpomínáte si, co jsem vám říkal o trojité podstatě? O dualitě soli a síry?“

Přikývnu.

„Nenašel jsem ve vás nic z toho, pane Poutníku. Žádný boj. Buďto jste ta nejvyváženější lidská bytost, jakou jsem kdy viděl, nebo.“ „Nebo?“

„Nebo nejste síra ani sůl. Kdybych nevěděl, že je to nemožné, pane Poutníku, prohlásil bych, že jste zcela ze rtuti. Smírce. Sjednocující síla. Téměř jako byste do nekonečného pozemského boje přišel, abyste přinesl rozuzlení.“

De Brahe potřese hlavou, jako by ho rozzlobila jeho vlastní slova. „Mluvím hloupě, ale rád bych vás varoval – a toto v mé zprávě pro císaře nebude. Alchymie je vrtošivá a jedna z četných potíží je, že příchod rtuti skutečně může přinést rovnováhu – něco to ale stojí. Sůl nebo síra může rtuť ovlivnit; promění se vlastně v jedno nebo v druhé, aby vytvořila rovnováhu. Myslete na to a buďte opatrný, pane Poutníku. Buďte opatrný.“

SEDM

Noční toulky

Dny plynou a já si zvykám na rutinní práci v baru U Leopolda Blooma, odpočinek doma a průzkumné výpravy po Praze. Zjistil jsem, že nepotřebuji spát. Když si lehnu a zavřu oči, dostaví se jakýsi druh spánku, sny mi ale plní podivné vize, které mizí krátce po probuzení. Když ale nespím, nejsem unavený, takže za nocí chodím ulicemi města, přecházím Vltavu po jednom mostě a vracím se po jiném, ztrácím se v uzoučkých dlážděných uličkách Malé Strany, míjím jasné Václavské náměstí, se zavřenýma očima vnímám dav duchů v mrtvém půlnočním vzduchu Staroměstského náměstí nebo s kabátem přitaženým k tělu stoupám k Hradčanům. Ke hradu.

„Ke hradu“ říká Karla. Často o ní na těchto toulkách přemýšlím, mate mne, všichni mne matou. Jsou tak odlišní a cosi mimo mé chápání je svedlo dohromady, něco, čemu nerozumím, je svazuje. Karla mi jednoduše vysvětlila, proč jim vadí velké korporace, které ovládají všechno od hudby, kterou posloucháme, až k oblečení, které máme na sobě, o tom, jak nejchudší lidé na světě vyrábějí cetky, které určují moderní civilizaci, a jak málo dostanou zaplaceno. O tom, jak korporace pomalu, ale jistě ničí celou planetu, o jejich stycích s vládou, až se hranice rozostří a zanikají.

„Je to říše zla,“ říká mi Karla a její slova mne vyšlou na moře zapomenutých vzpomínek, které si jako ryby hrají v pro mne nedosažitelných hlubinách.

To jsou tedy pouta, která je svazují, Karlu, Peteyho, Codyho, Jenny, Padraiga a záhadného Johna, kterému tak málo rozumím. Zdá se, že se ho střídavě bojí, mají k němu úctu, milují ho. Pro mne je to charismatická a legendami opředená postava.

Jedině Karla si ve vztahu k Johnovi udržela zdravý odstup. Padraig ho vnímá jako rozeného vůdce, rebela, jehož hodnoty Ir s radostí přejímá; Petey ho vidí jako mystika, bódhisattvu, spasitele. Karla mu nedůvěřuje, tím jsem si jistý. I přesto zůstává.

Stejně jako mi nechybí spánek, uvědomuji si, že nepotřebuji ani jíst. Nikdy nemám hlad a většinou jídlo jen posouvám po talíři a poslouchám, o čem se baví ostatní. Když pracuji nebo když jsem v domě sám, často docela zapomenu jíst a pít.

Je znovu úterý a Padraig opět uvařil večeři, pečené jehněčí pro všechny – poprvé od mého příchodu je vidím pohromadě – a já si uvědomuji, že už je to týden, co mne Karla našla na Letné. Po večeři Karle pomáhám mýt nádobí.

„Neměl jsi hlad?“ ptá se, když postřehne, že jsem jídlo jen postrkoval po talíři. „Jedl jsem v hospodě, docela pozdě,“ lžu a shrnuji zbytky do plastového pytle v kuchyni. Nejsem si jistý, proč vlastně lžu – snad proto, že by se jim zdálo divné, že nemám chuť k jídlu, snad nechci ranit jejich city, když se mě tak štědře ujali. Mám pocit, že bych měl jíst víc, ale někdy, když zahlédnu, jak si do úst strkají sousta, se mi z nevysvětlitelného důvodu dělá nevolno.

Karla otočí starožitným kohoutkem a napustí do dřezu horkou vodu; když namáčí kameninové nádobí, zahalí ji oblak páry. „Jaký byl první týden v naší společnosti?“ ptá se.

Rovnám talíře. „Nevzpomněl jsem si na nic, jestli se ptáš na to.“

Otočí se ke mně a významně se mi zadívá do očí. „Jsi zvláštní, Pooty. Někdy mám pocit, že tu jsi z nějakého důvodu, za nějakým účelem. Je to tak?“

„Pokud ano, tak nemám tušení, za jakým.“

Chvíli je ticho a pak dodávám: „Nejsem špeh.“

Karla se na mě ostře podívá. „O čem to proboha mluvíš?“

Nevím, o čem to mluvím. Zdálo se mi, že bych to měl říct. Lehce zčervenám, jsem trochu v rozpacích. „Promiň. Nevím. Někdy… někdy říkám nebo si myslím věci, které nejsou správně, jako bych… mluvil někde jinde s někým jiným.“

„Nebo si vybavoval jiný rozhovor s někým jiným?“ navrhuje Karla.

Cody strčí hlavu do dveří kuchyně, letmo pohlédne na Karlu a zamračí se na mě. „Jenny vybírá nájemné,“ říká a ostře na mě hledí.

„Výborně,“ odsekne Karla. „Tak můžeš dodělat to nádobí, Cody.“ Hodí po něm utěrkou a mě vyvede z kuchyně. Cody se zašklebí a znovu po mně střelí očima. „Snad si budeme moct promluvit později,“ říká mi.

V jídelně Petey balí joint a Padraig počítá peníze pro Jenny. „Bůh dal, Jenny vzala,“ říká a podává jí peníze. „Nevím, proč jsem Noelovi ještě neřekl, aby naši výplatu posílal rovnou jí, co říkáš, Pooty?“

Na to zalovím v kapse kalhot a vylovím svou výplatu. Pracoval jsem zatím každý den a za peníze jsem vděčný. Oddělím několik bankovek a podám je přes stůl Jenny. Usměje se a říká: „Výborně, tohle je první úterý, co pamatuju, kdy všichni zaplatili nájem. Měli bychom to oslavit.“

„To právě děláme,“ říká Petey; v ruce drží čerstvě ubalený joint. „Nové zboží, dneska čerstvé.“

„No, já ne,“ opáčí Padraig. „Mám dneska v noci zase směnu. A ty, Pooty? Pracuješ?“

Zavrtím hlavou. „Až ve čtvrtek.“

„Výborně!“ přidá se Jenny. „Já taky zítra nemám přednášky. Můžeme zajít na nákupy.“

Karla sevře rty a od Peteyho převezme joint. „Myslela jsem, že volné dny trávíš s Lisou?“

„Lisa je něco jako moje přítelkyně,“ vysvětluje mi Jenny.

Karla ji přeruší: „Něco jako tvoje přítelkyně? Myslela jsem, že je to tvoje přítelkyně. Tečka.“

Jenny se na ni zamračí, pak se otočí ke mně. „Dobře, je to moje přítelkyně. Tečka. Zítra ale jdeme spolu nakupovat.“ Znovu pohlédne na Karlu a pak dodá: „Pokud to nikomu dalšímu nevadí?“

Karla a Jenny se chvíli pozorují, pak Karla pokrčí rameny a postaví se. „Nevím, o co ti jde,“ řekne. „Půjdu pomoct Codymu s nádobím.“

Padraig vypadá pobaveně. „Chlapče, Pooty,“ šeptá teatrálně, „zdá se, že se o tebe dámy perou.“

„Slyším to!“ křikne Karla z kuchyně.

„A co?“ ozve se Codyho hlas. Karla odpovídá, že to nic a ať si pospíší, než voda vychladne.

„Nevšímej si jí,“ říká Jenny. „Prostě žárlí.“

„To taky slyším!“ křikne Karla.

„A co?“ ptá se podrážděně Cody. „Co se to zatraceně děje?“

Jenny na mne mrkne. „Vidíš, jaké potíže působíš?“

Rozpačitě se postavím. „No, asi se půjdu projít.“

„Dobrý nápad,“ říká Petey. „Můžu se připojit?“

Pokrčím rameny. Chtěl jsem znovu zajít k hradu, vždycky tam mám pocit, že si už už něco vybavím. Nečekám ale, že si na něco vzpomenu, když mne bude doprovázet Petey.

Petey si gumičkou sváže dlouhé neupravené vlasy a navlékne si silný vojenský kabát. „Tak pojď, zakouříme si u řeky.“

Než se dostaneme ke Karlovu mostu, blíží se osmá; je už tma, ale most je stále plný turistů. „Mám Prahu rád, člověče,“ říká Petey a potahuje z jointu. „Zatraceně rád. Cítíš to taky? Je to hotová magie, člověče.“

Přikývnu. Praha má atmosféru, která by se téměř dala krájet. „Jak dlouho tu jsi, Petey?“

Zastavíme se u sochy krále Václava a pozorujeme turisty v šálách a kabátech, jak pospíchají do restaurací a barů. Myslím si už, že mne Petey neslyšel, prohlíží si mě štěrbinami očí a z úst mu stoupá kouř. Konečně říká: „Zdá se to jako odjakživa, člověče. Věříš v reinkarnaci?“

„Reinkarnace?“

„Však víš, minulé životy, převtělování, takové kecy.“

„Nevím. Ty ano?“

Petey dlouho mlčí. „Přišel jsem do Prahy, hm, před dvěma roky. Od chvíle, kdy jsem vystoupil z vlaku, mám pocit, že jsem tu už byl. Jako bych přesně věděl, kam mám jít, jako bych už miliónkrát viděl všechny ty sochy a budovy a ulice. Znáš ten pocit?“

Vzpomenu si na procházky v chladných hodinách nad ránem, nohy neomylně míří z Malé Strany k hradu a do Židovské čtvrti. „Ano,“ říkám nepřítomně. „Ano, znám.“

„To Praha,“ řekne tiše Petey. „Jako bychom tu všichni už v minulých životech byli, a hluboko uvnitř to víme, tak jsme sem prostě podvědomě přišli.“

„Myslíš, že se sem tak dostali i ostatní?“ ptám se. „Protože cítili… volání?“

„Nemůžu mluvit za ostatní, ale já ten pocit mám. Po škole jsem nic moc nedělal, přidal jsem se do protikapitalistické sítě, ještě v Americe. Pomáhal jsem s těmi velkými demonstracemi v Seattlu a v Londýně a pak jsem se přesunul do Prahy. Bydlel jsem v příšerném squatu na Žižkově, až jsem na jednom mejdanu potkal Codyho. On to fakt myslí vážně, ty protesty proti globalizaci a podobně. Zatraceně vážně. Pro mě to vždycky prostě byla správná věc, kterou je potřeba udělat, ale on je tím posedlý. Myslím, že se musel dusit BigMacem, když byl malý, nebo něco takového.“

„Takže Cody tě seznámil s Johnem?“

„Jo, to už měli dům na Malé Straně. Padraig tam bydlel, pak jsem se přistěhoval já, pak Jenny a potom Karla. Je to fajn, člověče, dobrá parta. Jenom John ne.“

„Těším se, až ho poznám.“

Petey odhodí špačka do tmy, do vln Vltavy, a zaloví v kapse kabátu, aby začal balit další joint. „Je to radikál. Někdy dokáže být zatraceně děsivý, to přiznávám, ale bez něj se nikdy nic neudělá.“

Cítím příležitost, jak skupině víc porozumět. Petey zapaluje joint a já se ptám: „Co přesně ty vlastně děláš, Petey?“

„Organizuju večírky, vymýšlím neklamu a podobně. Obvyklé věci. Cody pořád naléhá, abychom byli tvrdší, nekompromisnější. Musíme sakra do toho, lidi.“ Petey se rozesměje vlastní imitaci Codyho. „John je ale vůdce. A ten chce, abychom zůstali nenápadní, aspoň do patnáctého listopadu.“

„A k čemu dojde?“

„Patnáctého listopadu? To je důležité datum, člověče. V Praze bude výstava ropného průmyslu Světové obchodní organizace. Budou největší demonstrace, jaké kdy kdo viděl. Přidal ses, takže se toho budeš účastnit. Bude to úžasné, člověče. Úžasné.“

Několik nocí jsem se potuloval v temných, mokrých ulicích města; dnes jsem se rozhodl spát, nebo se alespoň poddat roztříštěným obrazům, které mi v tichých nocích plynou před očima.

Od svítání jsem vzhůru a dívám se na strop Johnovy ložnice; slyším Karlu, jak odchází do práce do redakce novin, potom Padraiga, který míří do baru U Leopolda Blooma. Slyším Codyho, jak štrachá v koupelně, než zamíří do postele, a Peteyho, který u sebe tiše hraje na kytaru. Ozve se lehounké zaklepání na dveře a dovnitř nahlédne Jenny. „Pooty? Ahoj, nevěděla jsem, jestli jsi vzhůru. Nesu ti čaj.“

Jenny v nadýchaných šatech se usadí na kraj obrovské postele a já od ní přijímám kouřící šálek. „Příjemné sny?“

Zapátrám, jakými slovy bych mohl popsat rychle blednoucí noční vidiny. „Hrady… koně… obři a smrt,“ říkám nakonec.

Jenny se na mne zadívá svýma tmavýma očima. „Zní to, jako bys měl před spaním příliš mnoho Peteyho skunka,“ říká kriticky. „To nic, vím, jak se těch pocitů zbavit. Jsi pro terapii podle Jenny?“

„To je odborná lékařská rada?“

Jemně se zasměje. „Měl bys to tak brát, flamendře. Já jsem tu doktor. Teda budu. Takže tě čekám dole za půl hodiny, dobře? Snídani si můžeme dát ve městě, jestli chceš.“

Přikývnu na souhlas a Jenny mne nechává o samotě. I mé sny se už rozpustily v ranní rose.

„Nejdřív ti musíme opatřit slušné oblečení,“ rozhoduje Jenny; sedíme v teple v malé kavárně ve změti uliček za Staroměstským náměstím. „Nějaké rozumné: džíny, trička a jeden dva teplé svetry. Pak taky rukavice, šálu a čepici. Tu rozhodně, v zimě je tu zima. Prokrista, myslela jsem si, že zimy v Manchesteru jsou studené, než jsem sem přišla. Vloni mi málem umrzl zadek.“

Upíjíme horkou čokoládu a pozorujeme turisty, jak si po příchodu do kavárny svlékají vrstvy teplého oblečení. Je ještě chladněji, než bylo včera v noci, mraky jsou těžké a černé deštěm nebo možná sněhem.

„Jsem v posledním ročníku medicíny,“ říká mi Jenny. „Získala jsem stipendium, takže si můžu vybrat z evropských nemocnic, a zvolila jsem Prahu.“

„Jak ses seznámila s Karlou a Codym a ostatními?“

„Na poslední demonstraci. Několik lidí z nemocnice se rozhodlo zřídit ošetřovnu ve squatu za městem, protože jsme se báli, že budou zranění. Johna praštil do hlavy policista a já mu to obvazovala. Pak jsem se s ním a s Codym dala do řeči. V té době jsem bydlela v nemocnici, společně s dalšími, bylo to tam trochu stísněné, tak mi nabídli, abych se přistěhovala. To bylo před asi osmi nebo devíti měsíci. Jsou poněkud rozporuplní, dům je ale skvělý. Myslím, že se ti s námi bude líbit, Pooty. Rozhodně v to doufám.“

Dopíjím čokoládu. „Doposud to bylo dobré,“ souhlasím. „Kdy si myslíš, že se vrátí John?“

Jenny krčí kameny. „Je na pár týdnů na cestách, v Thajsku a v Laosu. Může se vrátit kdykoli.“

„Do patnáctého listopadu, předpokládám?“

Jenny se na mě zvláštně zadívá. „Kdo ti to řekl? Karla, vsadím se.“

„Nevěděl jsem, že je to tajné. Ty protesty.“

Jenny znovu pokrčí rameny. „Asi není. Tak jako tak jsi teď jedním z nás. Jsi pro trochu přímé akce?“

„Asi jo. Zdá se, že to stojí za to.“

„No to ano,“ rozzáří se Jenny oči. „Tentokrát jdeme proti ropnému průmyslu. Oni ničí tuhle pitomou planetu, Pooty. Věděl jsi, že svět přestane být během čtyřiceti let obyvatelný? A pokud pro nás do té doby nepostaví raketu, aby nás odvezla na Mars, je po nás. I po ropných magnátech. Jaký to má smysl, mít peníze, když je nebude kde utratit? Kdyby to jen dokázali vidět tak jako John. Kdyby ho jen prostě poslouchali. On je prorok, Pooty. Když se ale dvacet procent lidí dělí o osmdesát procent celkového příjmu, kdo bude naslouchat prorokům? Jim jde jen o zisky.“

Hořce se usměje a zapálí si cigaretu. „Dáš si? Vím, že bych měla jít spíš příkladem, studuju medicínu a vůbec, ale závislost je závislost.“

Vezmu si cigaretu a prohlížím si ji. „Nevypadá jako ty Peteyho,“ říkám nejisté.

„Kdepak, tohle jsou ty legální,“ vysvětlí Jenny a vyfoukne kouř. „Radši si neber, když si nejsi jistý. Nechci být ten, kvůli komu začneš kouřit. Beztak je to další příklad globalizace, která ždímá planetu. No ale všichni máme nějakou slabost.“ Odmlčí se a pozoruje mě. „A začínám si myslet, že Karlina Achillova pata jsi ty.“

Dívám se, jak z Jennyiny cigarety stoupá kouř; cítím, že se červenám, a pokouším se pozměnit téma. „Takže ty a Karla spolu nevycházíte?“

Jenny si povzdechne. „Většinou ano. V poslední době se chová trochu divně. Asi od té doby, co jsi přišel. Cody je osel, na tom už jsme se shodli, ale není to špatný kluk. Na mě je trochu strohá, od té doby, co jsem jí… hm, co jsem jí řekla, že…“

„Že jsme se políbili?“

Jenny skloní hlavu, hledí na mne zpod ofiny černých rovných vlasů. „No jo. Chtěla jsem o tom s tebou mluvit.“

Urovná si myšlenky, zhasí cigaretu a okamžitě zapálí další. „Podívej, Pooty,“ začne rozhodně. „Jsem homosexuálka. Lesbička. Mám přítelkyni, Lisu, pracuje v knihkupectví v Novém Městě, jsme spolu půl roku. Kluka jsem nepolíbila od svých čtrnácti. Od toho deštivého dne v Salfordu vím, že to není nic pro mě. Jsem na holky. Tehdy v noci s tebou ale… Nevím. Nechápej to špatně, ale nepřitahuješ mě sexuálně.“

Potřese hlavou, jako by hledala správná slova. „Prostě jsem cítila, že to musím udělat. Jsi záhada, Poutníku, a záhady mě fascinují. Nebylo správné tě líbat. Měla jsem ale pocit, že je to jediný způsob, jak se ti dostat do hlavy. Sakra, moc mi to nejde, co?“

Nevím, co mám říct. „Jenny, já tomu rozumím. Lidi mi říkají, že se mi snadno svěřují a podobně. Nevím, kdo jsem a proč tu jsem, ale nechci působit potíže. Všechno je v pořádku, dobře? Nebudeme se k tomu vracet.“

Vděčně se na mě podívá. „Díky, Pooty. Bylo to jen přechodné pominutí smyslů, nic víc. Máš ale pravdu, lidé se ti snadno svěřují. Je na tobě něco… já nevím… čistého. A lidi z toho kousek chtějí. Bud opatrný, ano? Ne každý je tak hodný jako ty, víš.“

Domů se vracíme už za tmy, tváře zčervenalé chladem. Přicházíme ověšení taškami, v obývacím pokoji Petey kouří, Padraig si čte a Karla se dívá na televizi.

„Jsme doma,“ oznamuje zbytečně Jenny.

Karla vzhlédne od televize, z níž se ozývá tiché české drmolení. „Úspěšné nákupy?“

Jenny odhodí tašky na pohovku a rozvazuje si šálu. „Koupili jsme Pootymu zimní věci, právě včas, jak to vypadá. Dělá se tam zima.“

Padraig je nezvykle tichý, ani nevzhlédl od knížky. Jenny začne vybalovat, on si jen nahlas povzdechne, založí si stránku a odchází.

„Co je s Padraigem?“ ptám se. Jenny, Petey a Karla se na sebe podívají.

„Padraig je někdy trochu… v depresi,“ říká opatrně Karla. „Myslím, že doma v Irsku se připletl k něčemu dost vážnému. Nemluví o tom. V takových chvílích je lepší nechat ho být, většinou se to za pár hodin spraví.“

„Uvařím čaj,“ říkám a mířím do kuchyně. Když míjím Peteyho, zamumlá: „Máš to, Jen?“

Jenny odpoví tiše, neslyším, co říká, pamatuji si však, jak mne nechala v obchodě s keramikou, prý má ‚kratičkou pochůzku. Vrátila se o chvilku později s čímsi zabaleným v novinách a já nad tím moc nepřemýšlel. Teď se mi ale vybavují bedny, nad nimiž jsem ve sklepě U Leopolda Blooma zahlédl Padraiga, a balíček, který Karla dostala od číšníka na vernisáži a schovala pod kabát. Mají ovšem právo na svá tajemství. Jde o to, že stejně jako Jenny mne záhady přitahují, ať už se týkají mne nebo těch, kteří mě k sobě vzali.

Vrátím se s čajem. „Kde je Cody?“ ptá se Jenny, když jí podávám šálek.

„Za těmi pitomými Wombles,“ vzdychne Karla. „Je úplně mimo. Plánuje 15/11, jako by šlo o vojenskou operaci.“

„Wombles – White Overalls Movement Building Libertarian Effective Struggles,“ vysvětluje mi Jenny. „Jsou pro všechno, co je proti kapitalismu. Nosí ty svoje bílé obleky, vycpané, aby je to tolik nebolelo, když jim poldové nakopají zadek. Líbí se mi.“

„Mně by se líbilo, kdyby jim Cody tolik nepodlézal,“ povzdechne si Karla. „Touží po tom, aby ho k sobě vzali a on mohl taky nosit tu pitomou bílou.“

„To ne,“ odporuje Jenny. „Je jedním z nás.“

„Pravda, Cody je příliš oddaný Johnovi, než aby se přidal k Wombles,“ opravuje se Karla. „Na něj jsou moc neorganizovaní. On potřebuje vůdce.“

Jenny se zatváří zlomyslně a s pohledem upřeným na mne říká: „V hnízdečku lásky není všechno tak růžové?“

Karla našpulí rty a hodí po Jenny polštář z pohovky. Ta uskočí a polije si džíny čajem. „Sakra. Podívej se, co jsi udělala. Ještě že jsem ho jako obvykle nechala vychladnout. Teď abych se šla převléct.“

Ve dveřích se zastaví. „Petey, neplánoval jsi nějakou astrální pouť nebo tak něco?“

Petey zamrká a rozhlédne se. „Jo, asi jo.“

Společně odcházejí a Karla Jenny probodává pohledem.

„O co šlo?“ ptám se.

„To nic,“ říká Karla. „Jenny má zlomyslnou náladu. Takže co jste nakoupili?“ Vybaluji tašky a ukazuji Karle oblečení, které mi všechno koupila Jenny jako půjčku. Karla protáhne tvář.

„Ujde to,“ krčí nos. „Mohla ti ale koupit něco víc in. Příště půjdeme na nákupy spolu.“

„To bych rád,“ říkám. „Dnes to bylo s Jenny pěkné. Popovídali jsme si.“

Karla zvedne obočí a podívá se na mě. Vzpomenu si, co říkala Jenny. V poslední době se chová trochu divně. Asi od té doby, co jsi přišel. „Hm? A o čem?“ ptá se Karla.

„O všem možném,“ říkám. Sedíme několik minut potichu, pak se Karla postaví.

„Půjdu se vykoupat, Pooty, nevadí?“

„Jistěže ne. Možná se půjdu projít.“

„Tak jo, dej na sebe pozor. Tak zatím.“

Karla stoupá do schodů, slyším, jak se zastaví u Jennyiných dveří a tlumeně říká: „Musíme si promluvit, děvče.“

Dům mne mate. Jako by tu byla jakási nevyslovená skutečnost, kterou jsem ještě neodhalil, tajná znamení za mými zády, sdílené myšlenky, které mlhou mé mysli prolétnou s takovou ostrostí, až ji téměř neovlivní.

Praha na tento zmatek působí jako hojivý balzám. Jedině za svých nočních procházek cítím jakýsi klid. Opouštím ztemnělý dům, zahradu, zavírám za sebou bránu. Stíny Malé Strany jsou hluboké a vrství se kolem mne, když čekám, až si oči zvyknou na chladnou temnotu.

Noc v Praze není tichá, alespoň v mých uších ne. Za mými zády neustále špitají duchové, jejich kroky odrážejí na dláždění mé, spolu se mnou se halí do plášťů, když od Vltavy zavane studený vítr. Neviditelnýma očima hledí na Prahu a Praha, kterou vidí, se liší od té, kterou v temnotách nalézám já. Za prochozených nocí mám téměř pocit, že se dokážu podívat jejich očima, nad ránem ale mizí jako mlha nad řekou v paprscích slunce a s nimi i poznání, ke kterému jsem snad v noci dospěl.

Vycházím ze spleti uliček a obcházím Malostranské náměstí, míjím chrám svatého Mikuláše. Za svých nočních toulek jsem Prahu poznal, znám budovy a ulice, ozvěny a výhledy; míjím morový sloup, připomínku epidemie před třemi sty lety, které podlehla desetina městské populace. Před Grómlingovským palácem, domem U kamenného stolu, se Kafkův duch prodírá dávno roztátým sněhem z kavárny v prvním patře ke svým myšlenkám a snům. Z Lichtenštejnského paláce, který stojí v horní části náměstí, se ozývá hudba. To nejsou duchové, ale velice skuteční studenti AMU, kteří tu v noci cvičí, bdělí jako já. A nad tím vším se stále, stále hrdě tyčí hrad, dohlíží na město pod sebou. Ať je však velkolepý sebevíc, Malá Strana se ovlivnit nenechá, žije si po svém, v uličkách a zákoutích chrání vlastní tajemství, elektrické lampy se sklání, odklání se od osvětleného opevnění na kopci a svítí na vlastní záhadný svět.

Opouštím náměstí, mířím do ztemnělých uliček. Zdi odrážejí zvuk a opakují si jej, rychlé kroky, výkřiky, třesknutí brány. Nelze však říci, odkud zvuky přicházejí. Pospíchám do domu.

Ve stínech brány se setkám s Codym, pokuřuje cigaretu. „Poutníku? To jsi ty?“ ptá se podezřívavě. Vystoupím do bledého světla hvězd. „Ahoj. Děje se něco?“

„Kde jsi sakra byl?“ ptá se Cody. „Jsou čtyři ráno.“

„Na procházce. Byl jsem se projít.“

Cody odhodí cigaretu na dláždění a rozšlápne ji. „Zase tu byl ten vetřelec. Podívej.“

Ustoupí z brány, abych mohl projít do zahrady. Pod oknem je rozbitý květináč, mezi střepy hlína.

„Něco jsem slyšel,“ říká Cody. „Asi se chtěl podívat oknem. Jen jsem ještě zahlédl, jak probíhá branou, když jsem seběhl dolů.“

Přemýšlím, co bych řekl. „Může to mít něco společného s patnáctým listopadem?“

Cody mě probodne očima. „Co o tom sakra víš?“ vyštěkne a pro sebe dodává: „Někteří tady v domě prostě nedokážou držet hubu.“ Z kapsy džínů vytáhne další cigaretu. „Ježíši, je zmrzlá.“

Zapálí si a vyfoukne do mrazivého rána oblak kouře. „Podívej, Poutníku, nebo jak si do čerta říkáš, budu s tebou mluvit na rovinu. Neznám tě, nevěřím ti a nemůžu říct, že bych si tě zrovna zamiloval. Zdá se ale, že tu zůstaneš. Aspoň než se vrátí John. Řeknu ti ale,“ a nakloní se ke mně, do tváře mi vydechuje kouř, „že tenhle dům a lidi, co tu bydlí, jsou pro mě moc důležití. Je něco, co nám neříkáš, a jestli se ukáže, že jsi proti nám, přísahám, že si to s tebou vyřídím. Nevím, kdo to je, tenhle vetřelec, nebo co má společného s tebou, ale nedopustím, abys nám způsobil problémy. Je to jasné?“

Krčím rameny. „Nechci působit potíže, Cody,“ říkám prostě.

„No jo,“ odpovídá. „Ujasnili jsme si to a už se k tomu nemusíme vracet. Jdu spát.“

Cody se vrací do domu a já zůstávám stát v zahradě. Blíží se ráno, Praha se však ještě neprobudila. Nemohu se ale zbavit dojmu, že mne tu v šeru někdo zaujatě pozoruje.

OSM

Nevinní

Když mne uvedou do sálu, malíř Arcimboldo pracuje na své děsivé karikatuře císaře Rudolfa. Císař sedí nehybně, téměř dřímá na trůně, a Arcimboldo šilhá v šeru pokoje a nedává nijak najevo, že by postřehl moji přítomnost. Neklidně čekám u malíře, pokukuji po obraze, který představuje Rudolfa z ovoce a zeleniny. Arcimboldo, špičatý klobouk nakřivo, po mně podrážděně pokukuje.

„Musíte nade mnou takhle stát?“ zasyčí. „Podmínky jsou dost mizerné i bez toho, nepotřebuji, abyste si ze mě dělal atrakci.“

„Viděl už císař svůj portrét?“ šeptám.

„Nikdy nedovolím, aby ten, koho maluji, viděl nehotové dílo,“ odpovídá hrdě. „Odhalení bude státnická záležitost. Neměl byste se na něj vůbec dívat.“

„Je groteskní,“ uklouzne mi.

Arcimboldovi zuřivě zasvítí oči. Vytáhne se do plné výšky a upraví si klobouk. „Groteskní? Groteskní? Vy filištíne! Toto je císař zobrazený coby Vertumnus, bůh podzimu. Ti hlupáci ve Zlaté uličce bádají nad svou mizernou alchymií, ale to já, Giuseppe Arcimboldo, jsem skutečný kouzelník! Nedokážu snad z ničeho vytvořit velkolepost? Nezachytil jsem snad císařovu podstatu několika tahy štětce? Nevyzařuje snad z tohoto plátna celá sláva Prahy?“

Arcimboldo se odmlčí, Rudolf se v dřímotách pohne. „Je s vámi Zrcadlo Prahy, mistře malíři?“ ptá se líně.

Arcimboldo se na mě zle podívá, než roztřeseně odpoví: „Vskutku, Milosti. A taková vyrušení neprospívají mému soustředění.“

Rudolf se nadzvedne a tleskne. „Běžte tedy, mistře Arcimboldo. Dnešní sezení je u konce. Musím se věnovat důležitým záležitostem.“

Arcimboldo bezvýsledně odporuje, pak si sbalí stojan a barvy. „Filištíne!“ zasyčí na mne znovu, když těžkým krokem opouští trůnní sál. Rozpačitě stojím před císařem.

„Pojďte se se mnou projít, mladý Poutníku,“ zívne Rudolf a zvedne se ze židle. „Něco vám ukážu.“

Rudolf vezme svícen a bolestně se šourá přes místnost k dřevěným dveřím s ohromným visacím zámkem, které se skrývají za červenými závěsy. Dnes je v černém, kamaše, košile a plášť, jen bílé španělské okruží narušuje pochmurnost jeho zjevu. Tlustými prsty zatápe pod límcem a vyloví zpod košile klíč na koženém řemínku. „Slyšel jsi o mém kabinetu pokladů, nalezenče?“ ptá se.

„Kunstkomora. Ano, Milosti.“

Rudolf se nakloní a strčí klíč do zámku. „Uvidíš jej tedy, Zrcadlo Prahy.“

Rudolf se narovná a sejme zámek. Ozve se dutý zvuk, jako by se ukrývala spousta hmyzu, a zazní ostřeji, když Rudolf dveře otevře. Očekávám velkou skříň nebo přinejlepším maličkou komůrku, za dveřmi je však ukrytá místnost velká téměř jako ta, v níž stojíme. Zdroj zvuku je nyní zřejmý: pokoj je lemován hodinami všech typů a velikostí, připevněnými k táflovaným stěnám nebo stojícími na policích. A mezi zdmi místnost přetéká divy.

Následuji Rudolfa dovnitř, procházíme mezi uměleckými předměty, které jsou poházeny na podlaze, přetékají z truhlic a visí ze zdí a držáků na pochodně. Jde o pokladnici, jakou by si nepředstavil žádný pohádkář. I zlatoústý Percy Tremayne, vypravěč bajek o zázracích Východu, by měl potíže popsat takové poklady. Zastavím se u truhlice, její víko ve zlatých závěsech je otevřené. Uvnitř jsou poházeny jako oblázky na pláži nesmírně krásné drahokamy. Safíry, rubíny, smaragdy i diamanty se tu válí jako zrní pro kuřata.

Rudolf se otáčí, zpozoruje můj údiv. „Pchá. Cingrlátka. Šperky jsou pro mne jako drobky chleba. Pojď.“

Po špičkách procházíme dál do zářících jeskyní, které Rudolf vytvořil, hodiny kolem nás měří každé svůj osobní čas, kyvadla se kývou a ručičky postupují po cifernících ze slonoviny, gagátu nebo kamene. Císař uchopí zkroucený kel a mávne jím mým směrem. „Roh jednorožce,“ šeptá s rozzářenýma očima. Druhou rukou zvedne veliké vejce. „Pštrosí.“ Zamyslí se. „Nebo možná ptáka Noha.“

Stále horečnatěji mi Rudolf ukazuje své zázraky. Některé jsou téměř k neuvěření: primitivní hřeb, o němž tvrdí, že pochází z Noemovy archy, hrouda hlíny, z níž prý Bůh stvořil Adama, zub krakena. Jiné jsou světštější, nůž, který nějaký rolník spolkl a o devět měsíců později mu ho jakýsi chirurg vyňal ze žaludku prý jakoby císařským řezem, zkamenělý uzel ocasů z krysího krále, nalezený v jednom z domků Zlaté uličky.

Rudolf se prohrabuje truhlicemi, vyprazdňuje zásuvky na podlahu a zlaté a skleněné sošky ledabyle odhazuje. „Kde je?“ mumlá si přitom. „Přísahal bych, že byl tady.“

Vzhlédnu od prastarého rukopisu, stránek pokrytých nesrozumitelným písmem a nesmyslnými obrázky. „Co hledáte, Milosti?“

Kniha, kterou držím, upoutá Rudolfův pohled. „To je Voynichův rukopis; mí nejlepší vědci nedokázali odhalit jeho význam. Půjč si ho a podívej se, jestli mu neporozumíš ty.“ Dál hledá v bednách a je čím dál vzteklejší. „Měl jsem skaraba v jantaru, přivezli mi ho ze země pyramid. Musí tu někde být, viděl jsem ho ještě včera.“

Když se opře o komodu, aby popadl dech, nakláním se a prohlížím si skleněnou skříňku, v níž je miniaturní místnost s groteskně pokřivenými človíčky.

„Kořeny mandragory, mají tvar lidské postavy,“ rozechvěle vydechne Rudolf. „Mělo by být možné je oživit, ale ani to se mým rádoby učencům nedaří. To mi připomíná, nalezence: mám pro tebe velice tajné poslání. Posad se ke mně.“

Posadím se na zem, Rudolf na drahokamy zdobenou židli, a zatímco hledám na studených kamenech pohodlnou polohu, on přemítá. Konečně se ozve: „Pověz, nalezence, co víš o doktoru Johnu Deem?“

„Jen to, co jsem slyšel na hradě, Milosti. Že je to alchymista a čaroděj. Že hovoří s anděly pomocí jasnovideckého zrcadla. Že býval dvorním mágem Alžběty. Že míří sem.“

„Je pravda, že doktor Dee míří do Prahy. Na mé pozvání. Mnozí se ho bojí, nalezence, mne ale zaujal jeho výzkum a očekávám, že mnoho získám, když bude nějaký čas přebývat na mém dvoře. Je to ale velice vzdělaný muž a já bych rád měl něco, o čem s ním budu moci hovořit. Říká se, že doktor Dee výborně rozumí kabale, mystické nauce Židů. Chci také získat tyto znalosti, Zrcadlo Prahy.“

Rudolf se odmlčí. „A já bych je pro vás měl získat, Milosti?“ ptám se.

„Měl bys mi pomoci je získat, nalezenče,“ zasměje se Rudolf. „Neočekávám, že sám porozumíš kabale a předáš mi toto vědění!“

„Co tedy bude mým úkolem, Milosti?“

Rudolf se ke mně nakloní: „Tajné poslání v ghettu,“ šeptá. „Navštívíš rabbiho Jehudu Löwa ben Becalel. Ale tajně, nalezenče! Tajně! Ať se komoří Lang ani nikdo jiný u dvora nedozví, že se o takových věcech dohaduji se Židy. Viděli by v tom známku slabosti a nyní, když je můj trůn tolik ohrožen, musím být obzvlášť silný. Najdi Löwa a řekni mu, aby mne zítra za soumraku navštívil na hradě.“

Čekám na další pokyny, na podrobnosti, kde najdu onoho rabína, Rudolf ale náhle sklouzl do téměř komatózního stavu. Tiše chrápe, vykradu se tedy z kabinetu divů a z velkého sálu.

Ghetto. Dosud o něm nic nevím, jen jsem ho zahlédl, když mi ho Lang ukazoval z věže. Teď ho mám tajně navštívit a najít rabbiho, já, který si svět mimo zdi hradu nepamatuji než z krátké jízdy se sirem Anthonym Sherleym a jeho družinou; mám se nyní sám a bez pomoci plížit ve stínech tohoto ohromného města.

V chodbě před velkým sálem uvažuji nad svým posláním. Mohl bych se zeptat netečných stráží s píkami a kordy u dvoukřídlých dveří, Rudolf mne ale zapřísahal, abych mlčel. Vydávám se chodbami ve světle loučí, mé kroky šustí na zkřehlé slámě, a obávám se, že pokud uposlechnu císaře, znepřátelím si jeho komořího.

Přede mnou se cosi hýbe, ozývá se cinkot rolniček. Mračím se a snažím se pohledem proniknout do šera, nevidím však nic. Jdu dál a zvonky se ozývají znovu, v kamenné chodbě znějí dutě. Jdu pomaleji a vyskočím, když se několik kroků přede mnou pohne zaprášená tapiserie. Rychle ji odhrnu stranou, je za ní však jen šedý kámen.

Rolničky se ozývají znovu, hned vzdáleně a slabě, hned přímo u mého ucha. Slyším vysoký, pištivý smích, tlumený v nočním řídkém vzduchu. Oči se mi zúží. To je Jeppe, Rudolfův trpaslík-blázen.

Při dalším zvuku se otáčím, na křižovatce chodeb zahlédnu v mihotavém světle pochodní postavu, která metá kozelce. Pak vše utichá, Jeppeho zlomyslnosti skončily. Prozatím.

„Jákobe! Jákobe, jste tam?“ Co nejhlasitěji buším na dveře císařova komorníka, až mi sloužící překvapeně otevře.

„Pane Poutníku!“ říká. „Potřebujete něco? Přeje si Jeho Milost jiný oděv? Mně říkali –“

„Nic takového, Jákobe,“ uklidňuji ho a procházím kolem něj do tmavého pokoje plného šatstva a hedvábí. „Potřebuji vaši pomoc.“

Posadím se na stoličku a Jákob odchází do malé kuchyňky vzadu uvařit čaj. „Jistě, pane Poutníku. Co pro vás mohu udělat?“

Když mi donese hrnek čaje, říkám: „Musím vás ale požádat, abyste to uchoval v tajnosti, Jákobe. Nikdo to nesmí vědět.“

„Jistě, jistě. O co jde?“

„Císař mne pověřil posláním,“ svěřuji se potichu. „Mám mu sjednat schůzku s rabbim Löwem. Nemám ale tušení, kde ho mám hledat.“

Jákob si hladí větrem ošlehanou bradu. „Setkání rabbiho a císaře, říkáte? To tedy mnoho štěstí, Zrcadlo Prahy. Bylo by snazší přenést Bílou horu k hradu než přimět rabbiho Löwa, aby sem vkročil.“

Tichounce zaúpím. „Jákobe, mohl byste mi přece pomoci? Jste Žid, nebo ne?“

Jákob se křivě usměje. „A vy si myslíte, že se všichni navzájem známe, nebo co? Nejde o žádný spolek, pochopte.“

„Ovšem, omlouvám se, bylo to ode mne hloupé,“ říkám, dopiju čaj a vstávám. „Promiňte. Měl bych raději jít. Můžete mi alespoň poradit, kudy do ghetta?“

Jákob mi pokyne, abych se znovu posadil. „Nespěchejte tolik, pane Poutníku. Náhodou rabbiho Löwa znám. Každý v ghettu ho zná, v tom jsem k vám nebyl upřímný. Mohu vás k němu i dovést, ne ale teď. Musím císaři připravit k večeři roucha.“

„Můžete mi tedy alespoň popsat cestu?“ prosím ho. „Potřebuji to vyřídit dnes.“

Jákob sevře rty. „To mohu, ale neradím vám to. Nemyslím, že je moudré, abyste se sám potuloval po ghettu.“

Stařičký komorník se chvilku mračí, pak luskne prsty. „Takhle to půjde. Pošlu s vámi do ghetta Hannu a napíšu vám list pro rabína. Tak to bude nejlepší.“

„Hannu? Nevím, Jákobe, byl bych raději, kdyby se o tom nikdo další nedozvěděl.“

„Nedělejte si starosti, mladý pane,“ usmívá se vesele Jákob. „Hannah je nanejvýš důvěryhodná. Je to moje dcera.“

Netrpělivě čekám v pokoji, Jákob zatím mluví v kuchyni se svou dcerou. Je mladá, nijak vysoká, černé vlasy má stažené z tváře dozadu, podle šatů je to hradní služebná.

„Ale otče,“ slyším ji, „nemohu jen tak odejít z hradu –“

„To je v pořádku, dítě,“ uklidňuje ji Jákob. „Zařídím to s paní Hubertovou v kuchyních. Jde o velice důležitou záležitost a nesmíš o tom s nikým hovořit ani se pana Poutníka moc vyptávat.“

Ještě si chvíli naléhavě šeptají, než se společně vynoří z výklenku. „Zařízeno,“ říká Jákob a podává mi pergamenovou obálku s voskovou pečetí. „Hannah vás dovede do ghetta. Tento dopis dejte rabbimu Löwovi a dá-li Bůh, pomůže vám.“

Vezmu obálku, letmo pohlédnu na Jákobovu pečeť, protínající se kruhy ve skupinkách po třech a jeden navíc ve spodní části. „Děkuji, Jákobe. A Hanno. Jsem velice vděčný za pomoc.“

„Měli bychom tedy vyrazit,“ povzdychne si Hannah. „Ráda bych se vrátila, než si někdo všimne, že tu nejsem, nevěřím totiž, že můj otec dokáže paní Hubertovou upokojit nadlouho.“

„Vím, jak to s paní Hubertovou zařídit,“ mrkne na mě Jákob. „Tak běžte.“

Vyklouzneme z Jákobova pokoje… a srdce mi málem vyskočí z hrudi, když narazíme na temnou postavu Filipa Langa; tiše stojí v chodbě, ruce za zády, jedno obočí pozdvižené.

„Á, Zrcadlo Prahy,“ říká. Kývne na Jákobovu dceru. „A mladá Hannah. Copak se to tu děje?“

Hannah skloní hlavu, upírá oči na koberec na podlaze, mlčí. Uvědomuji si, že to já musím vymyslet nějakou výmluvu. „Komoří,“ zaváhám. „Byl jsem ještě před okamžikem s císařem. S Jákobem jsme ověřovali úbor k večeři.“

Lang se zamračí. „To je tedy váš nový úkol? Dávat pozor na císařský šatník?“

„To jen… šel jsem okolo…“ umlkám. Dívám se po Hanně, zda mne podpoří, má však stále skloněnou hlavu a oči bez výrazu.

Lang sleduje můj pohled. „A toto jste našel v komorníkově pokoji, co, pane Poutníku? Děvečku, co se ulila z práce? Výborně.“

Hanniny oči zlobně zablesknou, stále ale nic neříká. „Já… ztratil jsem se, když jsem mířil do šatny,“ dokončuji rychle. „Tady, hm… Hannu jsem potkal v prvním patře a nabídla mi, že mne sem dovede.“

Lang kývne. „Chápu. A přece, právě jste mi řekl, že jste jen měl cestu kolem, ať už jste mířil kamkoli. Jak zvláštní, ptát se na cestu k místu, okolo kterého půjdete.“

„Já…“

Lang mávne rukou v rukavici. „Prosím vás, pane Poutníku. Zjevně někam míříte, a já vás nebudu zdržovat. Pěkný den.“

„Komoří,“ kývnu. Lang nasadí zmijí úsměv, a než odejde, zaletí očima k Hanně.

„Blázne,“ šeptá Jákobova dcera, když mizí za rohem. „Málem jste všechno prozradil.“

„Moc jste mi nepomohla,“ bráním se.

Podívá se na mne bezvýraznýma očima v obyčejné, bledé tváři. „Nehodí se, aby se obyčejná děvečka bavila s komořím,“ řekne prostě. „Půjdeme tedy, nebo tu strávíme celý den?“

Teprve když vyjdeme z mohutné brány, uvědomuji si, že vnitřek hradu pro mne dosud znamenal Prahu; téměř jsem zapomněl na velké město pod hradem. Uchvátí mě pouliční prodavači a obchůdky podél úzké uličky, kterou scházíme, mumraj hlasů, kdákání drůbeže, kouř linoucí se nad střechami, vzdálené údery bubnu, hra na flétnu. Ulice jsou plné lidí; jsou tu žebráci v hadrech, ženské s tvrdými tvářemi, které spěchají za svými pochůzkami nebo na kus řeči, nadutí šlechtici opatrně našlapující ve špíně, kozy a psi, kteří se hrabou v hromadách odpadků. Hannah nám klestí cestu tlačenicí, na okamžik ji ztratím a vyděsí mne hluk a nával cizích lidí, pak se znovu objeví jen kousek ode mne, zhmotní se z anonymity, kterou nosí jako plášť. „Pojďte, pane Poutníku,“ říká kysele. „Nemáme na to celý den.“

Omlouvám se a spěchám, abych jí stačil, když kráčí dolů uličkou. Vyleká mne náhlá rána a oblak černého kouře; z dýmu vystoupí žena, od hloučku přihlížejících sklízí potlesk a muž v turbanu a laciném hedvábí se uklání.

„Kde je ghetto?“ ptám se po několika minutách chůze v davu.

Probodne mne zlobným pohledem. „Ne tak nahlas. Není dobré dávat najevo, že tam míříme.“

„Proč ne?“

Zastaví se, ruce v bok, hlavu nakloněnou ke straně. „Podívejte, otec mi říkal, abych se vás nevyptávala. Ocenila bych, kdybyste tuto zdvořilost opětoval.“

Pokrčím rameny a pokračuji v cestě po Hannině boku. Vycházíme z ulice na náměstí, jemuž dominuje zdobený kostel. „Chrám svatého Mikuláše,“ sděluje mi tiše. „Tohle je Malostranské náměstí. Půjdeme přes Karlův most, na Staroměstské náměstí a dál do ghetta. Spokojen?“

„Děkuji,“ říkám.

Karlův most je plný lidí a vozů mířících oběma směry. Ze zábradlí shlížejí sochy slepýma očima na bídné lidstvo a chladný lesk vln dole. Na bahnitých březích řeky ženy perou prádlo, muži rybaří a špinavé děti si hrají. Blížíme se k Malostranské mostecké věži a já cítím, jak Hannah ztuhla, když zahlédla skupinu vojáků, kteří se líně opírají o zdi. „Ale ne, landsknechti,“ šeptá.

„Landsknechti?“

„Námezdní vojáci. Praha je jich plná od doby, kdy je císařem Rudolf. Slouží komukoli, kdo je platí, nemají žádnou čest. Nemluvte s nimi, pokud nebudou oni mluvit s námi.“

Blížíme se a jeden z vojáků, neoholený ničema v hadrech a téměř bez zubů, natahuje ruku, aby nám zabránil projít branou na most. Cítím Hanninu úzkost. Pohlédnu na ni, ona však znovu sklání hlavu, jako když jsme v hradu potkali Langa.

„Kam jdete?“ ptá se líně voják a svléká Hannu očima.

„Záležitosti hradu,“ zamumlá ona.

Strážný pohlédne na své kumpány, a ti na něj. Zdá se, že se hodlají pobavit na náš účet.

Žoldák, který nás zastavil, se Hanně naoko ukloní. „Omlouvám se, mylady,“ říká lichotivým hlasem. „Neuvědomil jsem si, že jsem v přítomnosti šlechty.“

Kolemjdoucí se zastavují a přihlížejí, několik se jich nepokrytě směje, jiní spěchají pryč, co nejdál do bezpečí. Jsem napjatý, voják se narovná a naklání se k Hanně. Divadelně začenichá u jejích tmavých vlasů.

„A přece myslím, že cítím Židovku.“

Hannah neříká nic, já postoupím dopředu a voják jako by si mne až teď všiml. Ostatní zpozorní, jeden položí ruku na píku, kterou si opřel o zeď.

„A kdo je tohle? Snad Rudolf sám, v převleku, prochází mezi svým lidem. Je to tak, hochu, nebo jsi další smrdutý Žid?“

Srdce mi zrychleně tepe, jsem ale klidný. Pohlédnu mu přímo do očí. „Nechte nás, prosím, přejít most,“ říkám co nejrozumnějším tónem.

Hannah sebou vedle mne škubne, vojáka podle všeho překvapí, že jsem na něj promluvil. Pohrává si s jílcem kordu a špinavou ruku utírá do koženého kabátce. Aniž bych si přesně uvědomil, co dělám, má levačka vyrazí a pevně ho chytí za krk. Oči mu vylezou z důlků, jeho tři kumpáni jako jeden muž vykročí ke mně, já však jen vztáhnu druhou ruku, dlaní ven, a oni ztuhnou, sotva dýchají. Hannah zvedá hlavu a hledí na mě s úžasem.

Klidným hlasem mluvím přímo k muži, který mi v ruce pomalu rudne: „Přejdeme most,“ říkám tiše. „Podívej se mi do očí. Vidíš?“

Po tváři mu přeběhne vztek, údiv a pak strach, když se setká s mým pohledem. Cítím, jak se hroutí, pouštím ho tedy, on padá na kolena, kašle a lapá po dechu. Dav kolem nás se rozrostl a ztichl. Ostatní tři landsknechti stojí nehybně, zmatení. Když se strážnému vrátí řeč, uplivne na dláždění a řekne: „Jděte. Přejděte most. Jen běžte.“

Nečekám, až změní názor, popadnu Hannu za ruku a táhnu ji přes most, jdeme rychle a nemluvíme, dokud nejsme na druhém břehu Vltavy a v úzkých uličkách za Staroměstským náměstím. Celou dobu se na mě zvědavě dívá, a když se konečně zastavím, udýchaný, ve změti temných uliček, kdesi, kam mne nohy zanesly, bez jízlivosti se mě ptá: „Co… co přesně se tam stalo, pane Poutníku?“

„Přiznávám, že nevím, Hanno,“ říkám a lapám po dechu.

„Nikdy jsem neviděla, že by landsknechti takhle ustoupili,“ říká měkce. „Oni se vás báli. Ten, který se vám díval do očí… měl strach. Co viděl?“

Sama pátrá v mých očích, cokoli to ale bylo, co zadrželo žoldáky, očividně to zmizelo. „Proč nás vůbec zastavili?“ ptám se.

Hannah pokrčí rameny a pozdvihne dlaně. „Protože jsem Židovka. A mysleli si, že vy jste taky Žid,“ znovu se na mne zahledí. „Jste?“

Pokračujeme v chůzi, tentokrát určuje cestu Hannah. „To nevím. Určitě jste slyšela.“

„… objeven ve škarpě, bez paměti, nalezenec spadlý z nebes,“ odříkává Hannah. „Myslela jsem, že je to jenom další císařův rozmar. Co tu doopravdy děláte?“

„Nevím. Opravdu. Všechno je to pravda. Tedy ta část o nalezení ve škarpě. Předtím neručím za nic.“

Ulice se otevírá na další náměstí plné lidí, obchodníků a stánků, stojí tu černý kostel s dvěma věžemi. „To je Týnský chrám,“ říká Hannah. „Můžete tu koupit cokoli.“

Postoupím dopředu a nasávám pohledem pulzující život všude kolem, výkřiky a smích, hádky a usmiřování, prodejce a kupující a zloděje. Téměř jako bych byl propojen s jedním každým z nich, s knězi, kapsáři, dětmi, ženami. Propojený, ale sám, přihlížející, ale neschopen začlenit se mezi ně.

Hannah stojí po mém boku, drží mne za předloktí. Dívá se na mě, hlavu trochu nakloněnou, a říká: „Jsou tu věštci a jasnovidci. Děvčata z hradní kuchyně sem chodí, nechávají si číst z dlaně a předpovídat budoucnost. Já nesmím, ale vy…“

Zahledím se jí do zelených očí. „Ale já co?“

„Snad by mohli pomoci. Snad dokážou uvidět minulost stejně jako budoucnost.“

Pohlédnu na stany a pulty podél náměstí. „Je jich tu tolik. Jak poznám, který z nich je šarlatán? A navíc nemám peníze.“

„Já mám pár korun,“ říká Hannah. „A děvčata z kuchyně mluví velice dobře o jistém Ripellinovi.“

Ripellina je snadné najít. Na červenomodře pruhovaném stanu na jižní straně náměstí svítí křiklavá tabule, venku sedí muž v pracovních šatech, nos křivý snad z hospodské rvačky. Pomalu se blížíme a já Hanně šeptám: „To přece nemůže být.“

Nešeptám ale dost potichu, muž se postaví, když se přiblížíme, má pokřivenou páteř a zadívá se na nás slepýma očima. „Velký Ripellino? Já, pane? Ne, ne, vůbec ne. Jen mu pomáhám. Jdete pro radu?“

Pochybovačně pohlédnu na Hannu. Postrčí mne dopředu. „Ano, přišel pro radu,“ říká. „Kolik to stojí?“

Slepý žebrák jako by nás odhadoval mléčně bílýma očima. „Půl koruny, děvče. Platí se předem. Někomu se nelíbí špatné zprávy a nechce pak platit. Říkám to velkému Ripellinovi, přesvědčuji ho: ‚přece jim nebudete říkat, co zlého je potká, ale copak on poslouchá? Prý to říká tak, jak to je.“

Odmlčí se a Hannah vyloví minci, kterou jí vytrhne se zručností u zřejmého slepce neuvěřitelnou. „Jen se podívám, jestli je velký Ripellino takříkajíc v našem světě.“

Zmizí ve stanu a já se obracím k Hanně. „Moc se mi to nelíbí. Měl bych splnit své poslání.“

„Potrvá to jen pár minut,“ ujišťuje mě. „A ghetto je jen dvě ulice odsud.“

Hrbáč se znovu objeví a říká: „Mistr vás přijme, pane. Nebojte se o madam, postarám se o ni, zatímco budete uvnitř.“

Pokrčím rameny a vejdu do stanu; prostor je osvětlený svíčkami, je tu cítit kadidlo; za stolem pokrytým modrou látkou se zlatými měsíci a hvězdami sedí Ripellino. Je hubený a bledý, se špičatým plnovousem a krátkými tmavými vlasy. Pod hustým obočím mu oči tančí, pohledem mne sleduje.

„Vítejte,“ říká slavnostně a ukazuje na stoličku před stolem. „Prosím, posaďte se.“

Činím, jak žádá. Na stole, po Ripellinově levici, je křišťálová koule. Po pravé ruce má svázaný balíček purpurového hedvábí. Plamínky svíček se zamihotají a znovu narovnají, když se usadím.

„Takže,“ říká, „co si přejete? Čtení z dlaně? Karty? Runy? Co si přejete vědět?“

„Kdo jsem,“ říkám prostě.

Ripellino kývne a položí ruce na purpurový balíček po své levici. „Takže karty. Začneme jednoduchou předpovědí s velkou arkanou.“

Jasnovidec vybalí karty a promíchá je, něco si přitom mumlá. „Jsem z Itálie,“ prohodí konverzačním tónem. „My Italové jsme porozuměli tarotu před více než sto lety. Pravda, říká se, že umění pochází z dob starého Egypta a že karty vykládají Číňané a Indové. Právě v Itálii ale vznikly karty, které užíváme dnes.“

Ripellino karty zručně rozloží po stole. „Vyberte tři,“ velí. „Nespěchejte. Zvolte ty, které vnímáte jako ty správné, které vás volají.“

Ruka se mi vznáší nad vějířem karet, po chvíli trojici vyberu. Ripellino plynulým pohybem shrábne ostatní a odsune je stranou. Tři zvolené umístí lícem dolů na stůl mezi námi.

„Tato první karta představuje vaši minulost,“ říká mi. „Podívejme se.“

Otočí kartu. Barevný obrázek představuje muže na trůnu, v rukou jablko a žezlo. Nese římskou číslici IV. Ripellino zvedne obočí. „Císař, hlavou dolů. Císař představuje nejvyšší autoritu, naprostou moc. Jde o otcovskou postavu, nadvládu logiky nad emocemi. Někdo vás snad utlačoval? Byl jste obětí tyranského jednání?“

Obrací druhou kartu. „Přítomnost,“ podotkne. Karta nese číslo V. Duchovní v dlouhém hábitu, s holí. „Mnich, také hlavou dolů. Je to symbol náboženské moci, řádu a společenské hierarchie. Hlavou vzhůru znamená svobodu a pravdu, takto ale představuje lež a pokroucenou skutečnost. Někdo vám něco tají. Někteří s vámi jednají nečestně, aby dosáhli svého. Mějte se na pozoru.“

Ripellino obrací pozornost k poslední kartě. „Budoucnost,“ říká. „To, co bude, nebo by snad jen mohlo být.“

Otáčí ji. Není třeba, aby mi ji jasnovidec vykládal.

„Ďábel,“ vydechnu.

„Také hlavou dolů,“ upozorňuje Ripellino a zvláštně se na mne dívá. „Tato karta má číslo XV, to znamená souboj protikladů. Je-li hlavou dolů, je tento prvek ještě výraznější. Je třeba se rozhodnout a následovat bud hlavu, nebo srdce. Buďte čestný, udělejte, co je správné, a můžete znovu nastolit rovnováhu.“

Ripellino shrne karty a připojí je k ostatním.

„Matoucí,“ říká jemně. „Pomohlo to? Znamená to pro vás něco?“

„Nevím, pane Ripellino,“ uvažuji. „Vaše věštba mne zaujala. Jak víte, nemám minulost. Nepamatuji si nic staršího než několik dní.“

„Všichni máme minulost, ať už si ji pamatujeme, nebo ne,“ říká věštec. „Proč si ji vy nevybavujete, pane? Co vám brání? Nebo kdo? Pamatujte, karta císaře, hlavou dolů. Může také znamenat ztrátu nadhledu, ztrátu moci nebo postavení. Kdo vás svrhl, pane? To musíte zjistit.“

„Je to ale tak mlhavé…“

Ripellino znovu vezme do rukou karty. „Tedy znovu, pane. Bez příplatku. Výklad na otázky a odpovědi. Vy se zeptáte a já otočím kartu a odpovím vám.“

Ripellino míchá a znovu přitom cosi mumlá, ať už pro sebe nebo kartám. Vzhlédne. „Otázka?“

„Proč tu jsem?“

Otáčí kartu. „Spravedlnost. Blíží se konflikt. Přinášíte mír. Otázka?“

„Co mě sem ale přivádí?“

Karta dopadá na tkaninu. „Věž. Starý řád je ohrožen. Ohrožujete ho snad vy? Otázka?“

„Jak budu vědět, co dělat, až nastane čas?“

Karta se otáčí. „Poustevník. Pátrejte ve svém nitru. Otázka?“

Pozorněji se na něj zadívám. Na čele se mu perlí pot, svaly na krku napjaté. „Jste v pořádku, pane Ripellino?“

„Jistě,“ utrousí skrze sevřené zuby. „Otázka!“

„Kdo je můj nepřítel?“

Karta padá. „Čaroděj. Podvodník. Zrádce.“

Jasnovidec je rozrušený, oči má doširoka otevřené. Přesto velí: „Otázka!“

„Jak mne zradí?“

Ripellino obrací kartu. „Milenci. Nezdaří se rozpoznat… rozpoznat pravou podstatu.“

Mám o věštce starost. Zdá se, že má bolesti. „Pane Ripellino…“

„Otázka! Otázka!“

„Stále tomu nerozumím! Kam to všechno směřuje?“

Z balíčku padají dvě karty. Ripellino vypadá vyděšený, ústa mu však pracují jakoby nezávisle na mozku. „Kolo štěstěny. Začátky. Konce. Sny. Svět. Završení. Zrození. Konce. Začátky. Příliš… příliš mnoho možných výsledků…“

Jako by následovaly vlastní vůli, zbývající karty Ripellinovi padají z ruky, padají na mne. Chráním si tvář, věštec vyčerpaně dýchá a sedá si.

„Pane,“ vydechne s očima rozšířenýma. „To jsem ještě nezažil…“ Neovládal jsem své tělo.

„Pane Ripellino,“ říkám měkce, „stále držíte dvě karty.“ Dívá se téměř překvapeně na karty ve zpocené ruce. „Mám jednu poslední otázku.“

Zklidní svůj dech a hledí na mne téměř se strachem. Ten pohled jsem už viděl, v očích žoldnéře na Karlově mostě. „Ptejte se,“ říká. „Co musím udělat?“

Pomalu, třesoucí se rukou, pokládá na stůl první kartu. „Slunce,“ chraptí. „Ochrana. Nevinnost.“

Podívá se na mne. Podívá se na mne, protože ví, jaká je poslední karta. Pokládá ji na stůl, nahlas vypouští zadržený dech.

„Smrt. Změna. Posun. Nové začátky. Pane, nevím, kdo jste a proč jste ke mně přišel, zpráva je ale zřejmá. Jste polapen v téměř nekonečném koloběhu začátků a konců a nejste schopen docílit ani jednoho. Netvrdím, že chápu to, co se tu dnes stalo, ale vím, co mi říkají karty: je jen jeden způsob, jak koloběh prolomit; musíte zachránit nevinné.“

Hlava mu poklesne a odmlčí se. Postavím se a při odchodu se ještě ohlédnu; je to zlomený muž. „Zachraňte nevinné, pane,“ říká mdle. „Zachraňte nevinné.“

Než vstoupíme do ghetta, Hannah trvá na tom, že mi v hospodě u Staroměstského náměstí koupí pivo. „Vypadáte hrozně,“ říká a podává mi chladný džbánek. Žíznivě piji. „Co se tam dělo?“

Vypovím jí to, je mi zle z intrik a zatajování v hradu. Říkám jí to, protože potřebuji někomu důvěřovat. Vypovím jí všechno.

Než dopiji pivo, je zaujatá, oči se jí rozšířily. Vypadá živěji než kdykoli od chvíle, kdy jsem se s ní setkal.

„Co to ale znamená? Kdo jsou nevinní? Co jim hrozí?“

Skláním hlavu do dlaní. „Rád bych to věděl. Jsem ještě zmatenější než předtím. Přeji si, abych se s panem Ripellinem, jasnovidcem, nikdy nesetkal.“

Hannah dopíjí. „Měli bychom jít. Musíme najít rabína a vrátit se, než si toho někdo všimne. Komoří nás podezřívá.“

Opouštíme hostinec a Hannah mne vede k vysoké zdi, která rozděluje město. „Ghetto,“ říká a vede mne obrovskou, doširoka otevřenou branou.

Bůh ví, že město mimo zdi hradu není nijak čisté, špína za branami ghetta mne však zarazí. Když vidím první krysu, která se žene ulicemi, instinktivně couvnu, po pěti nebo deseti minutách ale hlodavce, kteří běhají do a z nezasklených oken chatrčí, docela ignoruji.

„Vítejte v Židovské čtvrti,“ říká suše Hannah. „Krásná, ne?“

„Bydlíte tu?“ ptám se otřeseně.

Hannah kývne. „Musím. Všichni musíme. Po generace nás nenáviděli a pronásledovali, ale přežili jsme. Když skláníme hlavu a staráme se o své, nemáme v dnešní době velké problémy; tedy pokud nepočítám takové, jako byla ta záležitost se strážemi. Pokud ovšem zůstáváme tady.“

Pozoruji, jak se Jákobova dcera mění, když se noříme hlouběji do ghetta. V hradu a ve městě byla neosobní šedá myš, tady získává sebedůvěru a životnost. Zkrásněla. Mluví s lidmi na ulici, hodí minci špinavým dětem, které se hrabou v odpadcích, zamává obchodníkovi v průchodu. Ukazuje mi dřevěnou zdobenou stěnu.

„Jediné stromy v ghettu. Smysl po humor nám nechybí.“

„Kde najdeme rabbiho Löwa?“ šeptám jí.

Zasměje se, něco takového od ní slyším poprvé. Vůbec to nezní nepatřičně. „Tady šeptat nemusíš, Poutníku,“ říká. Všimnu si, že přešla k tykání, ale nekomentuji to. „A k tomu, kde bude rabbi Löw.“

Zastaví se a já se rozhlížím. V porovnání s přístřešky v uličkách je budova před námi přímo zámek. Je vysoká, v dřevěných dveřích jsou vyřezány fíkovníky a obklopuje ji víc volného místa, než jsem až dosud v ghettu viděl.

„Nazýváme ji Staronová synagoga,“ vysvětluje Hannah. „Rabín by měl být uvnitř. Počkej tu, zjistím to.“

O chvilku později se vynoří z brány synagogy. „Je uvnitř. Přijme tě.“

Vede mne do malé předsíně u vchodu temné synagogy; v této prosté místnosti čeká rabbi Löw. Je křehký a malý dokonce i ve vysokém černém klobouku, dlouhý vous má prošedivělý a ve tváři se mu odráží trpká léta. Oči mu ale jasně září a vítá mne jasně a rozumně. „Pane Poutníku,“ lehce sklání hlavu. „Vítejte v ghettu.“

Vzpomenu si na list, který mi napsal Jákob, vytahuji obálku a podávám ji rabínovi. Pohlédne na zvláštní pečeť, rozlomí ji a zamyšleně čte.

„Takže, pane Poutníku, máte poslání od našeho drahého císaře Rudolfa,“ říká. „Víte, proč mne takto zve do hradu?“

Nevím, co říci, nejsem si jist, kolik můžu prozradit. „Jsem jen posel, pane,“ odpovídám.

Rabbi Löw ke mně přikulhá a poklepe mi na rameno. „Hodný chlapec. Ale pan Poutník je víc než jen to, říká se. Zrcadlo Prahy, hmm? Nalezenec spadlý z nebes?“ Löw se směje, nijak zle. „Je dobře, že má císař stále čas na své vrtochy.“

Löw přejde k malému okénku, které vede na skládku. „Co se děje v ghettu, už tak dobré není, co? Ne už tak dobré. Drahý císař a jeho dvořané mají své vrtochy, své létající koberce a mechanické myši, to ano, ale co ghetto, hmm? Co lidé rabbiho Löwa?“

Ztěžka otočí hlavu a mrkne na mne. „Ghetto nepotřebuje mechanické myši, co říkáte, pane Poutníku? Ty skutečné jsou tady velké jako kočky!“ znovu se zasměje.

Viděl jsem v doprovodu Hanny, která tiše sedí u krbu, ghetto, a když ho srovnám s nádherou Hradčan, nemám chuť naléhat a přemlouvat rabína, aby na Rudolfovo zavolání běžel do hradu.

„I tak,“ uvažuje rabbi Löw, „možná by mi neuškodilo, kdybych se podíval ven, hmm? Snad můžete císaři říci, že tam budu – jak to bylo? – o zítřejším soumraku?“

Srdečně rabínovi děkuji a on bolestivě odkulhá do dveří synagogy, aby nás vyprovodil. „Ještě jedna věc, pane Poutníku,“ volá, když s Hannou vycházím do blátivé uličky.

Obracím se k němu. „Ano, pane?“

„Jen si pamatuj, tady v ghettu je spousta nevinných duší, které potřebují zachránit, hmm?“ křičí. A mrká na mne.

„Já mu nic neřekla,“ brání se Hannah, než stačím cokoli namítnout. Dívám se zpátky, rabín zavírá dveře synagogy. Hmm, vskutku…

MEZIHRA DRUHÁ

Uriel naslouchá a hovoří. Ví, že je to zakázané, ví, že nesmí hrát hry světa za zářícím městem, přesto je hraje. Riskuje mnoho, dosud se nikdo neodvážil tolik co on, přesto se odvažuje hrát. Odplata Domu bude rychlá a strašlivá, tím si je jist. Přesto hraje.

Světelnými ústy prozrazuje tajemství a znalosti, jež mu nepatří. Hovoří jazykem ptáků, těší se z křehkých bytostí z masa a kostí dole. Proč ne, říká si. Vědění stříbrného města je bezmezné; většina z něj již nikdy nenajde uplatnění. Přebývá v archivech a knihovnách, v prachu mluví samo k sobě, divy seřazené podle abecedy, záhady za zamčenými dveřmi, zmarněné zázraky. Proč nehrát?

Rozhrne vodu, která vodou není, prsty, které prsty nejsou, světlo řeže světlo a nechává část své krásy, aby se projevila ve věšteckém kameni těch z masa a krve dole. Kdyby jim odhalil svou podstatu, srovnal by hory se zemí a zmrazil oceány. Nenechává jim než zlomek, letmý pohled, bludičku, po níž touží.

Proč? Protože ho to baví. Baví ho porušovat pravidla Domu, baví ho hrát hru, kterou hrát nesmí, baví ho předestírat těm z masa a krve zázraky a sledovat, jak je užívají jen k vlastnímu obohacení. Mohl by předat šepot Domu, upustit skrze zrcadlo světelnou perlu, vyslovit jedinou slabiku svého pravého jména a poskytnout těm z masa a krve meč, s nímž by mohli smést stříbrné město jediným úderem.

To ale nedělá.

Opouští zpívající nádrž, vyklouzne na balkon a shlíží na stříbrné město uzavřené v temnotách. Miluje město; je to jeho život. Tak tomu vždy bylo, tak tomu vždy bude.

DEVĚT

Neklama

Cody stěží ovládá nadšení. Vtrhne do obývacího pokoje, v rukou list papíru. „John mi právě poslal e-mail. Vrací se!“ Jenny vzhlédne od knihy. „Co píše?“

„Vlastně nic moc. Teď je v Bangkoku. Byl v Laosu, v Kambodži, a dokonce zajel i do Barmy! Lidi, ten jede.“

„Asi bude chtít hned začít pracovat na patnáctém jedenáctý,“ odhaduje Padraig.

„Máme už všechno v podstatě hotové, ne?“ říká Petey.

„Co přesně budeme dělat?“ ptám se. Cody zvedne obočí, jak jsem se započítal do skupiny. Ostatní se na sebe podívají.

„Není to úplně nevinné,“ říká Karla záměrně netečně. „Asi bychom měli počkat na Johna, než tě do toho opravdu zasvětíme. Všichni víme, jaký je, jak rád mění názory na lidi na poslední chvíli.“

„To nedělá,“ křikne Cody. „Bože, přál bych si, abys na něj aspoň občas přestala nasazovat, Karlo.“

Karla pokrčí rameny a obrátí pozornost zpět k časopisu. Cody pokračuje. „No nic; myslel jsem si ale, že bychom mu mohli připravit nějaké uvítání.“

Jenny zatleská: „Mejdan!“

„Paráda,“ bručí Karla. „Bude to tu plné pitomých Wombles.“

Cody ji probodne pohledem. „Myslel jsem na něco jiného. Na cestě z letiště jsou billboardy Essa. Některé v angličtině. Co udělat jazyk globalizace jazykem revoluce? Kdo je pro neklamu?“

* * *

„Soustřeď se,“ velí Jenny.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že se mám uvolnit.“

Vzdychne a plynule vstává ze sedu se zkříženýma nohama, který jsem se marně a s bolestí pokoušel napodobit. Jenny usoudila, že by mi meditace mohla pomoci vzpomenout si na něco z minulosti. Několik dní mám v baru volno a Jenny má tento týden málo přednášek, takže mne pozvala do svého pokoje; sedíme tváří k sobě, s očima zavřenýma, a už deset minut se soustředíme na vlastní dech, ve mně ale narůstá neklid.

Jenny přejde pokoj a vloží do přehrávače CD. „Možná ti pomůže relaxační hudba.“

Pustí přehrávač a zatáhne závěs přes okno, jímž dovnitř padá jasné světlo. V šeru mne překvapí plamen zápalky a Jenny zapálí svíčky, které pokoj provoní.

Zkušeně znovu zaujímá lotosovou polohu. „Tohle,“ pronese měkce, „by nám mohlo pomoci se uvolnit. Dýchej se mnou, Pooty. Budeme zpomalovat. Zkus vůbec na nic nemyslet. Vůbec na nic. Žádná –“

Žádná komunikace.

„– vyrušení. Sleduj můj dech, Pooty. Oči drž zavřené. Nemysli na nic. Za –“

Zakázaná. Komunikace je zakázaná. „– puď myšlenky.“ Nádech… Výdech.

Tichá, uklidňující hudba, vůně kadidla a jemný odlesk světla svíček za mými víčky splývají do jednolitého pocitu: tep Jennyina srdce, nejprve trochu mimo rytmus dechu, pak s ním splývá, sjednocuje se.

Jenny promluvila, já už ale nejsem plně přítomen v ztemnělém pokoji. Oči mám zavřené, začínám ale vidět. Duchové, kteří mne doprovází na nočních toulkách, mi poskytují svůj zrak, umožňují mi vidět, co vidí sami.

A to je smrt.

V pařížském bordelu voják v ocelově šedé uniformě a vysokých botách střílí na hlouček vyděšených žen a já můžu jen přihlížet a křičet; čtrnáctiletá dívenka, kterou jsem sem přivedl – vstříc záhubě – sebou škubne, když se jí do těla zakousnou horké kulky. Z úst se jí hrne krev.

Pod žhnoucím sluncem otroci, které jsem tiše pobízel ke vzpouře, odmítají tahat k pyramidě obrovské bloky pískovce, a snědí muži s meči je nemilosrdně pobijí; dobrý muž, který uvěřil mým tvrzením, že pro svobodu stojí za to zemřít, na mne hledí prázdnýma, vyčítavýma očima, když v něm vyhasíná život.

Vyděšený chlapec, daleko od statku, kde se narodil a kde byl spolu se čtyřmi bratry vychován, pláče a strká si do úst hlaveň zbraně, naposled na mne pohlédne uslzenýma očima, než je pevně sevře a ustřelí si temeno hlavy, padá na zem k pobitým kamarádům; z džungle, kterou pomalu pronikali, se vynoří nepřátelští vojáci pobaveni touto obětí.

V troskách kdysi nádherného města muž, který mi uvěřil, že je spasitelem své rasy, umírá při nájezdu barbarských hord a já se ukrývám v kostře školního autobusu, mezi suchými kostmi dětí pobitých před dlouhým časem v poslední válce, jež měla všechny války ukončit.

Všude je smrt. Všechno je to má vina. „Pooty?“

Mysl se mi vrátí do těla jako přitažená pružnou šňůrou. Jenny se nade mnou sklání a s obavami mi hledí do tváře, jednu ruku položenou na mém rameni. „Jsi v pořádku?“

Setřásám vize. „Jenny.“

„Viděl jsi něco? Vzpomněl sis.“

Mysl mám plnou obrazů, pak duchové zavírají oči a mizí. S pocitem marnosti udeřím do podlahy. „Viděl jsem…“ začínám bezmocně.

Jenny vezme sešit a pero. „Řekni mi, co jsi viděl, rychle, dokud si to pamatuješ.“

Nemá to ale cenu. Zbývá jen přítomnost smrti, obviňující oči mrtvých, jistota, že to všechno jsem nějak zavinil já.

Jenny vzdychne a sešit zase odloží. „No, zdá se, že jsme se dostali alespoň někam. Zkusíme to znovu.“

Ozve se rychlé zaklepání a dveře se otevřou. Vzhlédneme, ve vchodu stojí Karla, v rozpacích, vrátila se na oběd z práce.

„Aha…“ Shlíží na nás na koberci ve ztemnělém pokoji náhle příliš plném pachu svíček. Karla se uklidní, prohrábne si rukama vlasy a rychle říká: „Nečekala jsem tě tu, Pooty. No, Cody svolal poradu domácnosti. Ohledně dnešní noci. Za pět minut.“

Karla rychle zavírá dveře a Jenny se zachichotá. „Aj. Kočka je mezi holuby.“

„Jak to myslíš?“

Jenny mne v žertu plácne. „Ježíši, Pooty, musíš si přece něco pamatovat! Karla po tobě jede.“

„Jede po mně?“

„Líbíš se jí, hlupáčku,“ ušklíbne se Jenny. „A tohle naše malé milé téte-á-téte ji rozzuří doběla.“

Nevím, co říci; myslím, že červenám. „Měli bychom jít dolů,“ navrhuji.

Jenny přikývne. „Máš pravdu. Cody by měl dostat poslední příležitost hrát si na vůdce, než se vrátí John. Tak pojďme.“

Scházíme se v obývacím pokoji, mne ale příliš tlačí sutiny mých vizí a příliš se nesoustředím. Zdá se, že hodláme přemalovat reklamní billboard. Moc nerozumím důvodům, ale pokouším se soustředit na to, co Cody říká, a vymanit se z myšlenek na smrt.

„Pitomý Esso, lidi, věřili byste tomu? Jako mana nebeská.“

„Na Johnnyho to udělá dojem, to jistě,“ říká Padraig. Do rohu pokoje přinesl několik plechovek barvy.

„Rozdělíme se do tří skupin,“ velí Cody. „Karlo, ty a…“

„Pooty,“ vpadne. Všichni se na ni podívají, Cody tiše říká: „Chtěl jsem navrhnout, abychom šli spolu my dva.“

Karla lehce zrudne. „Pooty s sebou potřebuje někoho, kdo se postará, aby se nedostal do potíží. Myslela jsem, že my dva bychom mohli hlídat.“

Nastane krátké, ale nepříjemné ticho, pak se ozve Padraig: „Má asi pravdu, Cody. Já a Petey budeme oba chtít být přímo u toho. A Jenny nejlíp šplhá, takže nemůže být s Pootym.“

Cody si povzdechne. „Dobře. Výborně. Já a Jenny tedy vyšplháme nahoru, hodíme lana Peteymu a Padraigovi, ti si vezmou na starost malování a Karla a Pooty budou hlídat.“

„Takže máme plán,“ kývne Jenny a pohlédne na Karlu s náznakem úsměvu na rtech. „Kdy vyrážíme?“

„Tak ve tři ráno, počítám,“ říká Padraig. „Petey zkontroloval přílety a odlety, mezi půl druhou a tři čtvrtě na pět se nic neděje. Měl by tam být klid. Budeme mít spoustu času.“

Všichni souhlasně kývají a Cody vytáhne několik fotografií dotyčného billboardu. „Tohle je z rána. Napadá vás něco?“

Jde o obrovský plakát s fotografií rodiny v autě, všichni nervózní, nazlobení, znudění, řidič rozmotává několik velikánských map, a s nápisem ESSO: Vytvoříme vám plán cesty. Pokud tomu rozumím, jde o elektronickou navigaci a plánovač cest, který vyrábí ropná společnost.

Všichni několik minut zkoumáme fotografie. Cody se tváří samolibě, očividně už promyslel, co bychom mohli udělat. Vyloví svazek potištěných papírů.

„Už jsem si s tím trochu hrál na počítači,“ říká. „Co myslíte?“

Rozdá nám každému list papíru. Je na něm týž billboard, lehce pozměněný. „Jen pár písmen, a co to udělá,“ říká Cody.

Slogan teď hlásá: PISSOFF: Ničíme vám planetu.

„Geniální, člověče,“ říká Petey. „Fakt zatraceně geniální.“

Zbytek odpoledne líně uteče. Karla odchází do novin, Padraig na směnu v baru U Leopolda Blooma, Jenny se pohrouží do skript, Petey a Cody znovu promýšlejí plán. Já neklidně chodím z domu na zahradu a ze zahrady do domu, nakonec si lehnu do postele a pokouším se znovu si vybavit vize, které jsem měl při meditaci s Jenny; nedosáhnu však ničeho víc než vše přehlušujícího pocitu děsu.

Zamyslím se raději nad svou situací. Poprvé mám pocit, že nikdo si tu příliš neláme hlavu s mou přítomností nebo s tím, že jsem ztratil paměť; do domu jsem zvláštním způsobem prorostl, stal jsem se součástí jeho obyvatel a jejich aktivit. Snad jsou to podivní lidé, ti, s nimiž se stýkám, nemám ale, s čím bych porovnával. Při tom, co vím, by to klidně mohli být jediní lidé, se kterými jsem se v životě setkal. Nemám žádná měřítka, žádné zkušenosti, abych mohl svou situaci ohodnotit.

Jsou to dobří lidé? Špatní? Nebo jen lidé? Vím o nich jen to, co mi sami říkají, co mi dovolí uvidět. Vnímám je jako načrtnuté kresby.

Jako bych nebyl než zrcadlo, které je odráží, zrcadlí povrch, ne však to, co se skrývá pod ním. Jakou roli v jejich životech hraji? Jaký mám úkol tady?

Vzdychnu. Nemá to smysl. Nedokážu se podívat před okamžik, kdy mne Karla jen před několika málo dny našla na Letenské pláni, brání mi v tom stěna ohně. Ať už jsem předtím byl kýmkoli, musím se utvořit znovu, stavět na tom, co se učím z okolního světa a od lidí v něm. Nemůžu než doufat, že jsem v dobrých rukou.

Z nehybnosti, která mi nahrazuje spánek, mne probírá zaklepání na dveře. Karla pootvírá. „Pooty? Je čas.“

Rychle si natáhnu černé oblečení, které mi půjčili ostatní, a scházím do obývacího pokoje. Karla a Cody už tam jsou, zívající Padraig se objeví jen okamžik po mně, vlasy mu trčí do stran.

„Kolik je?“ ptá se a vyplazuje jazyk, když z kuchyně přijde Jenny se šálkem kávy.

„Tři čtvrtě na tři,“ oznámí úsečně Cody. „Kde je k čertu Petey?“

„Nahoře u sebe, modlí se ke Ganéšovi,“ říká Jenny. „Ježíši Kriste,“ bručí Cody a obrací pozornost k lanům a postrojům, které vyrovnal na pohovce. „Ke Ganéšovi?“ ptám se.

„To je Peteyho bůh týdne,“ vysvětluje Karla. „Hindský týpek se sloní hlavou.“

Petey sbíhá po schodech. „Znamení jsou dobrá, vážení,“ oznamuje. „Dveře otevřeny, překážky odstraněny. Bude to legrace.“

„Takže až skončíme s čajem a hindskými božstvy,“ vyštěkne Cody, „možná bychom mohli vyrazit.“

Vyklouzneme z brány do studené tmy. Padraig nás vede k malému autu zaparkovanému opodál. „Budeme se muset trochu smáčknout,“ říká a s Codym do kufru ukládají plechovky barvy a čtyři postroje. „Ale zvládneme to. Bude to útulné.“

„Předpokládám, že aspoň pár lidí vnímá tu ironii, že jedeme protestovat proti ropnému průmyslu autem,“ povzdechne si Karla.

Cody se na ni oboří: „A co jako chceš dělat? Vzít si taxíka, když jsme všichni v černém a neseme všechny ty věci?“

„Auto je Noelovo,“ říká mi Padraig. „Není to asi úplně čisté, ale Cody má pravdu. Je třeba využít nepřítele a tak.“

Vmáčkneme se do auta, Padraig řídí a Cody sedí vpředu. My ostatní se tísníme vzadu, já mezi Jenny a Karlou, hubený Petey vtlačený na kraji. Jenny mi stiskne koleno. „Je to vzrušující, co?“ usmívá se. Karla se mračí, neříká ale nic. Cody se v sedadle spolujezdce otáčí a Padraig startuje.

„Dobře, poslouchejte. Plán je následující: ten billboard je přímo na hlavní, otočený k letišti, tak míli od něj. Bývá to rušná silnice, ale v tuhle noční dobu by to mělo být v klidu. A když to nezvrtáme, nemělo by to trvat dýl než nanejvýš čtvrthodinku.“

„Čtvrt hodinky?“ opakuje Karla pochybovačně.

„Čtvrt hodinky,“ říká Cody pevně. „Zastav mně a Jenny a o kus dál se otoč, než se vrátíš, budeme s Jenny už nahoře.“

„Dost lezu po horách,“ tiskne mi Jenny znovu koleno.

„Padraigu a Petey, vystoupíte, vezmete s sebou barvy, my vám spustíme sedáky a vytáhneme vás nahoru. Karla a Pooty přeparkují auto z hlavní silnice a budou mít oči na stopkách.“

„Dejte na to auto pozor,“ prosí Padraig. „Noel mě roztrhne, pokud na něm bude jediný škrábanec.“

„Až skončí, spustíme Peteyho a Padraiga, nezůstávejte ale spolu, pak slaníme my s Jenny, zbavíme se barev a sejdeme se s vámi u tramvaje. Karla a Pooty přivezou auto. Čtvrt hodinky.“

Zbytek cesty uběhne v zamyšleném tichu. V několika minutách jsme na široké silnici k letišti. Padraig náhle najede na chodník. „Fajn,“ říká Cody. „Jenny, jdeme.“

Zamíří dozadu za auto a z kufru vytáhnou dva z batohů, přeběhnou silnici a ztrácejí se ve tmě. Padraig se znovu rozjíždí, jede další dvě minuty, pak se prudce otočí a vrací se; zaparkuje přímo pod obrovským billboardem. Nahoře se cosi pohne a dolů se snášejí dvě lana se sbalenými sedacími úvazky na konci.

„Tak jdeme, Petey,“ říká Padraig. Hodí Karle klíčky. „Dej pozor na auto, ano?“

Karla Padraigovi pošle vzdušný polibek a on s Peteym bere z kufru barvy a mizí v křoví pod reklamou. Karla vklouzne na sedadlo řidiče. „Dobře,“ říká. „Odvezeme auto z hlavní, pak se vrátíme a budeme hlídat.“

„Na co dáváme pozor?“

„Na policii. V Praze je dvojí; ti v tmavomodrých uniformách jsou státní, s těmi se nechceme setkat, když se tomu bude možné vyhnout. V černých uniformách jsou městští, pražští poldové. Těch se snad celkem snadno zbavíme, když se objeví.“

Opouštíme Noelovo auto a vracíme se na silnici. Petey a Padraig se v sedácích vznášejí před billboardem; z ESSA už je PISSOFF.

Karla mrkne na hodinky. „Není to zlé. Jde to podle Codyho plánu.“

Rozhlédnu se po silnici, po zavřených obchodech a ztemnělých oknech domů. Všude je ticho. Karla se opře o zeď obchodu s domácími potřebami a sleduje plakátovací plochu. „Víš vůbec, co to tu děláme, Pooty?“ ptá se, nikoli nepřátelsky.

„Vlastně ne. Chápu, že si myslíte, že lidé, kteří prodávají ropu, jsou špatní…“

Rozhlédne se do stran. „Celý svět funguje na ropu, Pooty. Globální ekonomiku pohání spalovací motor. Ti, kdo ropu nemají, ji chtějí získat co nejlevněji, a ti, kdo ji mají, ji chtějí prodat co nejdráž. Země jako Amerika o ropu stojí ještě víc, tak moc, že kvůli ní i válčí. Říkají tomu ovšem jinak, válka s terorismem nebo boj za svobodu a proti tyranii, jde ale o ropu.

Ježíši, vždyť je dvacáté první století. Co se stalo se všemi větrnými elektrárnami a slunečními panely, které nám slibovali? Existují obnovitelné zdroje energie, Pooty, ale tihle chlápci –“ kývne k billboardu a rychle mizející původní reklamě „– ti to nechtějí vědět. Raději utratí miliardy, aby dostali ropu z větších a větších hloubek, hledají další naleziště, aby si nahrabali, a nestojí o alternativy. A vlády to podporují.“

Karla se znovu podívá na hodinky. „Ropní magnáti utrácejí neskutečné peníze za volební kampaně, Pooty. Prezident pak odmítne podepsat mezinárodní protokol o snižování využití fosilních paliv, abychom zastavili skleníkový efekt. Docela pohodlné, nemyslíš? Jen jedna maličkost: takhle nás nakonec všechny zabijou.“

Málokdy jsem viděl Karlu pro něco tak zapálenou, doposud se mi zdála méně nadšená než ostatní. Když ale mluví, oči jí planou. Říká věci, jimž beze zbytku věří.

„Do prdele,“ ozve se tiše. Sleduji, kam se dívá. Blíží se k nám policejní auto. „Městští,“ špitne. „Dělej, co naznačím, ano? A hlavně se nedívej nahoru na billboard.“

Auto u nás v několika vteřinách zpomaluje a Karla mi vrazí facku. „Jak jsi mohl?“ křičí a já překvapeně ustupuji. „Ty zvíře! Ty zatracený zvíře!“

Policejní auto zastaví u chodníku. Zaletím k němu očima, vepředu sedí dva muži, a Karla mě začne bít do hrudi. „Prase!“ zaječí.

Dva policisté v černých uniformách pomalu vystoupí z auta. Jeden z nich, mladý muž s podobanou tváří, anglicky říká: „Promiňte, co se tu děje?“

„Zeptejte se tohohle parchanta,“ křičí Karla a já ke svému zděšení vidím, že teď skutečně pláče. Policisté na mě hledí s očekáváním. „No, já…“

„Ten hajzl si jen tak odskočil a vyspal se s mou nejlepší kamarádkou!“ Karla už mluví tišeji, z očí se jí řinou slzy.

Oba policisté se na sebe podívají a nepokrytě se zašklebí. „Madam,“ říká znovu mladší. „Rušíte noční klid. Prosím, ztište se, nebo budeme nuceni zakročit.“

„Tak zakročte!“ říká Karla vzdorovitě. „Měli byste toho parchanta raději zavřít, nebo zavřete mě, než tu svini zabiju.“

„Madam,“ opakuje policista, teď se ale mračí. Opatrně se přiblížím ke Karle a obejmu ji kolem ramen.

„Není to pravda,“ říkám.

„Díkybohu!“ vzlykne Karla a začne mě líbat. Zatlačí mne na zeď, rty na mých, cítím v ústech její jazyk. Zavírám oči a přímo cítím rozpačité přešlapování policistů. Konečně slyším, jak se jeden z nich vrací do auta. „Už nerušte, prosím,“ říká druhý a také nastupuje. Hlučně nastartují a odjedou.

Karla se na mne tlačí a zrychleně dýchá a já cítím, jak mé tělo reaguje. Otvírám oči a dívám se jí přes rameno. Billboard je dokončený a ostatní nejsou nikde v dohledu. Odtáhnu se od Karly. „Vzduch je čistý,“ říkám. „Jsou pryč.“

„Dobře,“ řekne ona a začne mne znovu líbat. Vtáhne mě do přítmí v průchodu do obchodu, její tělo je horké a živoucí a cítím, jak tápe po mém poklopci. Rukou jí vytahuji košili z kalhot, zajíkne se, když jí chladnou rukou přejedu po křivce zad.

Prudce se odtáhne, pohledem hledá můj. Zdá se, že našla, co hledala, oči se jí rozšíří, když je upírá do mých. „Poutníku,“ vydechne.

„Karlo?“

„Ošukej mě.“

Udělám to.

Zpátky jedeme v napjatém tichu, jen Karla se marně pokouší odlehčit atmosféru: „No, bylo to trochu vypjaté.“

Nevím, co mám říci. Když zajede do uličky u domu, všude je tma. „Ostatní se nevrátili,“ říkám zbytečně.

„Asi šli na pivo, oslavit to,“ říká nepřesvědčivě. Otočí se tváří ke mně. „Podívej, Pooty, nevím přesně, jak k tomu došlo, ale…“

„Jistě. Codymu to neřeknu. Nikomu to neřeknu.“

„Nejde jen o to, sakra, ale…“ odmlčí se, oči se jí rozšíří. „Pooty, brána. Je otevřená.“

Sleduji její pohled. Ve tmě zahrady cítím náhlý pohyb. „Někdo tam je,“ šeptám.

Karla zašmátrá vzadu pod sedadlem a vytáhne klíč na kola. „Otevři, co nejtišeji,“ špitne.

Cvaknutí dveří auta zní jako výstřel, oba sebou trhneme. Vyklouzneme z auta a Karla se bez hlesu přesune ke zdi zahrady, gestikuluje, abych ji následoval.

„Vyplašíme ho,“ zašeptá a pak rychle vykopne pootevřenou bránu a vykřikne: „Nehýbejte se!“

V zahradě něco zašustí a já zahlédnu běžící postavu vlevo. Karla zbytečně mává klíčem a já se rozběhnu k vetřelci, ten mi rukama vyrazí dech a skončíme na zemi, já nahoře.

Znovu se nadechuji, vetřelec sebou pode mnou mele a Karla křičí: „Nepouštěj ho, Pooty!“ Vytahuje maličkou baterku a rozsvěcí.

Jasné světlo ozáří tvář staženou hrůzou. Tvář, kterou jsem už viděl. A Karla také.

„Prodavač pohlednic,“ řekne po chviličce. „Ten, který tě na Karlově mostě proklel zlým okem, tehdy, když jsem tě našla.“

Má pravdu. Ve větrem ošlehané tváři svítí vyděšené oči, bezzubá ústa se ve strachu němě pohybují. Pak se jeho pohled setká s mým a vetřelec konečně nalézá hlas.

„Pane Poutníku!“

Karla tiše zakleje. Můj zajatec se mě pokouší setřást, ale držím ho pevně.

„Pane Poutníku,“ říká měkce. „Neznáte mne? To jsem já, Jákob.“

„Jákob…“ opakuji. „Já vás znám?“

Uvolním sevření a stařík mi vrazí koleno do slabin; v bolesti ho pouštím. Vyskočí a rozhodí rukama, takže Karle vyrazí baterku. Světlo tančí v trávě a já skrze bolest vidím, jak starý muž probíhá branou.

„Zachraňte nevinné, pane Poutníku!“ volá, hlas se odráží ode zdí a v ulici umlká. „Zachraňte nevinné!“

DESET

Mořská obluda

Stále se v duchu vracím k cestě do ghetta, přemýšlím o slovech záhadného věštce Ripellina, která evokují víc otázek, než poskytly odpovědí. Rudolf je však potěšen, že jsem mu zajistil setkání s rabínem, dokonce natolik, že mi slíbí, že se jej mohu účastnit.

Poté co se vrátíme do hradu, Hannah mne prudce zatlačí do přítmí v jednom z výklenků chodby.

„Hanno…“ říkám, ona mi však na ústa položí prst a pak své rty. Odpovídám na její naléhavé polibky, pod rukama přes hrubou látku košile cítím její prsa. Vzdychne a přitiskne se ke mně, pak strne při náhlém zvuku: rolničky.

Skrze Hanniny tmavé vlasy vidím ohavného trpaslíka Jeppeho, v jedné ruce svou hůlku, druhou si nestydatě stahuje kamaše.

„Vypadni, blázne,“ zařvu na něj.

Trpaslík se zatváří ublíženě. „Jeppe je ubožák, tropí si z něho šprýmy,“ zakňučí a vycení na nás shnilé zuby. „Prokažte mu laskavost, nechte ho, ať se dívá.“

„Bože,“ řekne Hannah a trpaslík se zachichotá a odběhne do stínů. „Musím jít,“ povzdechne si Hannah a pospíchá zpátky do kuchyně, ještě mi ale slíbí, že za mnou přijde po službě do Královské zahrady. Ledový chlad, který provázel naše seznámení, zcela nepochybně roztál po setkání s Ripellinem na Staroměstském náměstí, a jak jsem si jist, po střetu s landsknechty na Karlově mostě. To je další záhada: jaká moc na žoldáky tak zapůsobila? Jdu se poradit k pánům Brahemu a Keplerovi, jejich laboratoř je ale zamčená. Nudím se, a tak hledám sira Anthonyho a jeho muže, nalézám však pouze Percyho, čte si jednu z Rudolfových knih. Když vstoupím, pohrdavě na mne pohlédne.

„Hledám nějakou společnost,“ přiznávám.

„Muži se vydali za děvkami a sir Anthony se opět pokouší umluvit toho komořího, Langa, i když nevím, proč se vůbec obtěžuje,“ odfrkne si Percy. „Podle mého bychom se měli vrátit do Anglie a šáhovi poslat zprávu, že jsme neuspěli. Rudolf je příliš slabý, než aby se vypravil proti Turkům.“

Vrátí se ke knize, ale znovu vzhlédne: „Nemám náladu na společnost. Běžte.“

V rozpacích komnatu opouštím a Percy za mnou volá. „A nezapomínám, že stále máte můj plášť a boty!“

Hořím touhou promluvit si o tom, co mi věštec řekl, a tak mířím stinnými chodbami hradu do šatny. Jákob je rád, že mne vidí. „Pane Poutníku! Jak dopadlo vaše poslání? Doufám, že vám Hannah byla něco platná? Já vím, někdy mívá proříznutou pusu a pramalou úctu ke starším a významnějším, ke které jsem ji vychovával, ale je to dobré děvče.“

„Hannah mi pomohla velice. Jákobe, rád bych si s vámi promluvil. Máte chvilku?“

Odloží kartáč, kterým uhlazoval hermelín světlého roucha. „Právě jsem si chtěl na chvíli odpočinout, pane Poutníku. Měl byste zájem o trochu čaje?“

Než jsem svůj příběh vypověděl, čaj vychladl, netknutý na stole mezi námi. Řekl jsem Jákobovi všechno, od setkání s Langem na chodbě přes střet se strážnými na Karlově mostě a Ripellinovu věštbu až k cestě ghettem.

„Pane Poutníku,“ říká nakonec. „Děkuji, že mi tolik důvěřujete, ačkoli pochybuji, že je moudré mít v tomto domově dáblů tolik tajemství.“

„Intriky mne unavují, Jákobe,“ povzdechnu si. „Nikdy jsem netoužil přijít sem, do hradu, nikdy jsem se neprosil, abych se stal Rudolfovou hračkou. Ripellino mi jen potvrdil, co už jsem tušil: nejsem tu bez důvodu. Přál bych si ale vědět jasněji, jaký tento důvod je.“

„Nevinní,“ naléhá Jákob. „Co to znamená? Jak je máte zachránit? A před kým?“

„Nerozumím tomu o nic lépe než vy.“

„Možná že zachránit potřebují Židé,“ říká pomalu Jákob.

„To naznačoval i rabín.“

Zvláštně se na mne zadívá. „Pane Poutníku, když jste mi poprvé sdělil své jméno, neřekl jsem vám všechno. Existuje židovská legenda, příběh o jednom z nás, který putuje po Zemi. Říká se mu putující, Věčný Žid. V Praze česky poutník.“

„Nemyslím, že jsem Věčný Žid, Jákobe,“ říkám smutně. „To bych si jistě pamatoval.“

Pokrčí rameny. „Kdo ví? Nezavrhujte tu myšlenku úplně.“

Postavím se a omlouvám se, že jsem ani neochutnal Jákobův čaj. „Musím už jít. Děkuji, že jste mne vyslechl, Jákobe.“

„Děkuji za důvěru,“ odpovídá a vyprovází mne ke dveřím. Vykročím do prázdné chodby, on zaletí pohledem do stínů a přitáhne mne k sobě. „Mějte se na pozoru před komořím Langem,“ šeptá. „Je podezřívavý. Dělá mi starosti, že Hannu oslovil jménem, není zvykem, aby muž v jeho postavení znal jména děveček z kuchyně. Možná nás pozoruje, pane Poutníku.“

Slibuji, že budu opatrný, a odcházím. Zvony katedrály svatého Víta oznamují čtyři hodiny a já spěchám na schůzku s Jákobovou dcerou.

Pospíchám po nádvoří k zahradám, Hannah na mě čeká u Prašného mostu. „Už jsem nedoufala,“ zamumlá ploše, není to už ta krásná a sebevědomá Hannah, kterou jsem viděl, jak se vyklubala z nenápadné skořápky; na rtech jí však pohrává lehký úsměv.

„Omlouvám se, Hannah. Mluvil jsem s tvým otcem.“

Vypadá trochu znepokojeně; vydáváme se ke Královské zahradě. „Neříkal jsi mu o všem, co se dnes stalo…?“

„Neměl jsem? Zdá se, že se mu dá věřit.“

„To ano,“ říká a vchází do překrásné besídky. „Je ale starý a dělá věci postaru. Má podivné představy o světě. Stále věří, že Židy je možné zachránit, že přijde spasitel a podobně.“ Po straně se na mě podívá. „Vsadím se, že s tebou mluvil o Věčném Židovi, ne?“

„Vlastně ano…“

Hannah se zasměje. „Věděla jsem, že bude. Musím přiznat, že i mě to napadlo, když jsem viděla, co se stalo se strážemi.“

K mému překvapení se Hannah staví na špičky a políbí mne na tvář. „Jsi málo světský na to, abys byl Věčný Žid,“ říká se smíchem.

Nemám chuť se znovu setkat s Rudolfovým velkým lvem, Hannah mne ale vede klidnějšími stezkami podél hradního cimbuří. Je u něj dřevěné lešení a u paty zdi a na blízkých chodníčcích leží velké bloky kamene. Jistě je tam zvedají, nepochybně to nařídil Rudolf podle rad z horečnatého snu nebo podle astrologických znamení.

„Mám ráda zahrady,“ říká. „Sloužící tu nejsou zrovna vítáni, ale když mne doprovází Zrcadlo Prahy, jistě mi nic nehrozí.“

Slunce stojí na jasné obloze nízko, oblaka barví krvavou červení. Hannah se zastaví a utrhne květ starého plamínku, který se tu plazí po zdi. Dlouho k němu voní a skrze fialové okvětní plátky se dívá na mne. „Zarážíte mne, pane Poutníku.“

„To mnohé, včetně sebe.“

Zpoza stromů se cosi ozve. „Co to bylo?“

„Přehlídka. Nastupují Rudolfovi vojáci. Snad nakonec přece poslal oddíl na podporu šáha Abbáse.“

Úkosem se na Hannu zadívám. Na děvečku z kuchyně toho ví o záležitostech dvora hodně. Možná jsem chybil, když jsem začal důvěřovat jejímu otci.

Hannah se postaví ke mně a lehce se dotkne mé tváře. Stáhne ruku, náhle v rozpacích. „Omlouvám se, pane Poutníku, já –“

„Ššš,“ říkám a beru její ruku do své. Podívá se na mne, v očích očekávání, pak se zahledí za mě, přes zeď. Potom opět přitiskne tělo k mému a její rty hledají mé.

„Mám pocit, že jsme cosi nedokončili,“ zašeptá a tlačí mne dozadu, až se zastavím o lešení. „Vypadáš krásně, když máš za sebou slunce,“ říká měkce. „Počkej, pořádně si tě prohlédnu.“

O dva nebo tři kroky ustoupí, soustředěně mne přitom pozoruje. Za zdmi nyní slunce zapadá a vrhá stín na stěnu nad zahradou. V linii stínu něco upoutá mou pozornost, pohyb, vlnění, téměř jako plynutí tekutiny, a tichoulinký cinkot rolniček. Pak Hannah pronikavě vykřikne.

Něco mne odmrští doprava, vyrážím si dech, přistávám, údy propletené s cizími, a na místo, kde jsem před okamžikem stál, s nepříjemným rachotem dopadá velký kamenný kvádr. Chvilku mi trvá, než pochopím, co se stalo, nejdřív si myslím, že na mne někdo skočil ze zdi nade mnou, ale když se vymotám zpod druhého, velkého těla, je mi zřejmé, že ten kámen někdo záměrně shodil a že žiji jen zázrakem. Můj zachránce má na sobě uniformu Rudolfových vojáků, a když se postaví, zahlédnu v Hannině tváři strach.

Můj zachránce je obr.

Napřímí se, opráší si kožený kabátec a já vzhlížím k postavě zalité posledními paprsky slunce. Má na výšku možná devět stop, v ramenou je široký, tvář má podlouhlou a oči se mu blýskají. Shýbne se a nabídne mi ruku velikosti rýče.

„Tak vy budete ten pan Poutník, o kterém jsme tolik slyšeli,“ říká rytmicky a vesele. „Rád vás poznávám. Jsem Finn, obr.“

Finn mne vzal do Bílého turínu, oblíbené hospody strážných a vojáků z hradu. Hannah měla k mému zármutku povinnosti v ghettu. Vděčil jsem však obrovskému vojákovi za svůj život a s potěšením jsem zjistil, že coby Zrcadlo Prahy mám nárok alespoň na dvě piva zadarmo, ačkoli je zamračený hostinský nedával rád.

„Nikdy vám nemůžu dost poděkovat,“ říkám a přiťuknu si s Finnem.

„To nic. Prostě jsem jen stál pod těmi stromy, chtěl jsem si zakouřit, než zase vojákům zadám další cvičení. Viděl jsem, že ten kámen už už padá. Jsem na svou velikost docela rychlý. Mnoho lidí to překvapuje.“

Rozhlédne se po hospodě a spiklenecky se ke mně nakloní. „Na té zdi někdo byl, pane Poutníku. Bojím se, že to nebyla nehoda.“

Temně přikývnu, vybavuji si nezaměnitelný zvuk rolniček okamžik před tím, než mne kamenný blok téměř zabil. Trpaslík Jeppe. Proč ale? Tady nejde o oplzlosti a žertíky. Byl sám, nebo jednal na něčí příkaz? A na čí?

„Nepočítali ale s Finnem,“ zahřmí, spolkne většinu piva jediným hltem a mávne si pro další. „S kapitánem obávaného regimentu obrů císaře Rudolfa!“

Ostatní vojáci v hospodě k nám zaletí očima, rychle se ale vrací ke svým pivům a kartám. „Regiment obrů?“ ptám se překvapeně.

Dorazí pivo a Finn ohromnými prsty hodí chlapci minci. „Jo, obrů. Je nás dvacet. Nejsme opravdoví obři, chápejte, ne tak, jak si myslí Rudolf, nadpřirozené bytosti jako skřítci nebo draci a tak. Velcí lidé. Zrůdy, chcete-li.“

Ukazuje se, že se Finn narodil na západním pobřeží Irska a vyrůstal v rybářské vesnici. A rostl a rostl. Ve dvanácti měl už šest stop, v devatenácti téměř svou nynější výšku. Přidal se k putovnímu cirkusu a s ním se nakonec dostal do Anglie, na dvůr královny Alžběty. Tam se doslechl o Rudolfovi a jeho slabosti pro zrůdy a kuriozity, a tak se vydal do Prahy, cestou se dával najímat jako žoldák.

„Dvůr císaře Rudolfa je pro zrůdy dobré místo,“ pochvaluje si. Znovu ztiší hlas: „Abych řekl pravdu, ostatní vojáci se nám dost vyhýbají. Je pravda, že se regiment obrů moc často do skutečného boje nedostane, jsme spíš atrakce při různých příležitostech. Do očí nám to ale nikdo neřekne.“ Široce se zasměje, ústa má široká jako já hlavu. „Divíte se?“

Zjišťuji, že je mi Finnova společnost příjemná, a objednávám další dvě sklenice piva. Střelí po mně škádlivým pohledem. „A ta dívka, s kterou jste se v zahradě sbližoval, než vás přerušil ten balvan?“

„Hannah? Je to děvče z kuchyně. Dcera Jákoba, císařova komorníka.“

„Vypadá dobře,“ říká Finn. „Tohle mají obři těžké. Ženám se to líbí, ale nepouštějí si nás k tělu, když dojde na věc. Jistě, v Novém Městě je pár děvek, které udělají cokoli, když jim dost zaplatíte.“

„Jak jste hned věděl, kdo jsem?“

Finn se zasměje. „Každý v hradu zná Zrcadlo Prahy, nalezenče spadlého z nebes. Mužům sira Anthonyho ten příběh denně vynáší večeři zdarma.“

Jsem si vědom, že jsem s jinými mluvil až až, a tak obrovi nic nevysvětluji; on se také na nic neptá, je rád, že si nad pivem může jen tak popovídat. „Nemluvím často s lidmi, když tedy nepočítám ostatní obry.“ Zasměje se ohlušujícím řehotem. „Lidé se mě asi bojí!“

Ve dveřích se cosi děje, dovnitř vpadne hradní posel. Vojáci k němu vzhlédnou, zjevně vyrušení nevítají.

„Všichni střízliví muži ať se hlásí u Karlova mostu!“ lapá po dechu páže. „Se zbraněmi!“

„Co se k čertu děje?“ reptá jeden z důstojníků, ale z police u dveří bere arkebuzu.

Posel tomu stěží sám věří: „Po Vltavě pluje mořský had!“

Finn na mne mrkne. „Pojďte. To by mělo být zajímavé.“ Na každý Finnův krok musím já ujít tři, a než projdeme Malou Stranou, sotva popadám dech. Na Karlově mostě se už shromáždil dav, když ale Finn se mnou v závěsu prochází k zábradlí, lidé se ochotně rozestupují. „Panebože,“ vydechne obr, když se nakloní mezi dvěma sochami, které most stráží. „Ten kluk měl pravdu. Je to mořský had.“

Hledím do šera soumraku. Prostředkem líné řeky se zvolna pohybuje cosi, co skutečně stojí za pohled. Je to hnědé a slizké, dlouhé asi šest metrů, většina je ponořená v tmavé vodě. Pod hladinou zahlédnu snad řady ploutví po obou stranách; obluda se k nám pomalu blíží. To, že se pohybuje přímo ke Karlovu mostu, si ostatní podle všeho uvědomili v téže chvíli jako já; všichni přihlížející sborově zalapají po dechu a pak se dají na útěk.

„Nevidím hlavu ani ocas,“ mumlá si Finn. „Pohybuje se to příliš rovnoměrně na to, aby to bylo skutečně živé.“

Podivný útvar prudce zpomalí, pak neohrabaně změní směr, pluje teď přímo k malostranskému břehu řeky. Ozývá se křik a přihlížející rychle ustupují výše do ulic, proplétají se mezi vojáky, kteří míří k řece.

„Pojďte,“ velí Finn. „Půjdeme blíž.“

Nejsem si zrovna jist, že je to moudré, on mne ale popadne za ruku a táhne mne davem, dokud nestojíme po boku rozechvělých vojáků na malém přístavišti ve slabém světle luceren z Karlova mostu. Mořská obluda je jen pár metrů před námi, kůže se jí v mdlém světle leskne a ona zpomalí a zastaví se, jako by čekala, až se pohneme my. Vojáci napřáhnou píky a rozhlížejí se po nějakém důstojníkovi, který by je vedl.

Proč tu obluda je? Dá si nás k večeři?

Ale ne. Dav překvapeně zalapá po dechu, když se na jejím hřbetě otevře poklop.

„Není to obluda,“ mumlá Finn. „Je to člun.“

„To není možné,“ říká voják vedle něho. „Pokud je mi známo, žádný člun se nemůže plavit pod vodou.“

Zdá se ale, že Finn má pravdu, protože se z temného otvoru jako Jonáš z břicha velryby vynořuje roztřepená námořnická čepice, zpod které vykukuje tmavá kštice mladého muže. Vojáci jako jeden muž postoupí dopředu a pozvednou píky, muškety a kordy.

Cizinec dvakrát mrkne a rozhlíží se po ztichlém davu.

„Má ty dobroto,“ říká a usmívá se skrze nepěstěné vousy. „To je mi uvítací výbor. To jsem tedy nečekal.“

Důstojník stráže postoupí dopředu a nejisté si odkašle. „Kdo jste a co je tohle za čáry?“

Cizinec se v průlezu co nejhlouběji ukloní; má na sobě nepadnoucí, špinavý dublet a volné kalhoty. „Pane, jsem Cornelius Drebbel a nejde o žádné čáry. Toto je můj úžasný podvodní člun, se kterým jsem připlul z Nizozemí, abych se představil císaři Rudolfovi II. z mocného rodu Habsburků.“

Drebbelův příjezd do Prahy vyvolal na dvoře zmatek. Narychlo zařídili audienci a zakrátko klečím na tvrdé podlaze u Rudolfova trůnu ve velkém sále a Holanďana představují císaři. Drebbel upoutal mnoho pozornosti; audienci smějí být přítomni všichni, kdo o to stojí. Lang se šklebí po Rudolfově boku, a ačkoli já na něj zírám, on o mne sotva zavadí pohledem. Bezostyšný Jeppe skotačí kolem trůnu a škodolibě na mne mrká ze stínů. V prvních řadách davu přihlížejících se na sebe mračí sir Anthony a Percy. Jsou tu de Brahe, Kepler, Finn, a dokonce i Arcimboldo, který s nečekanou důstojností souhlasil, aby bylo kvůli audienci přerušeno sezení.

Drebbel stojí před Rudolfem, asi tucet mužů, kteří s ním připluli v břiše podivného plavidla, postává vzadu u velké dřevěné truhly. Rudolf návštěvníka pozoruje a ticho v sále je plné očekávání.

Konečně císař promlouvá: „Pane Drebbele, v mé Praze jste dnes večer vyvolal pozdvižení. Řekli mi, že jste se plavil po Vltavě pod vodou; je to vůbec možné?“

Drebbel se opět hluboce ukloní. „Skutečně tomu tak je, Milosti. Teprve nedávno jsem svůj podvodní člun zdokonalil a usoudil jsem, že nemůže být vhodnější první plavby než předvést jej císaři Rudolfovi v Čechách.“

„Jsem si vědom toho, že mnoho z vojáků, kteří byli vašemu příjezdu přítomni, mělo předtím v hospodě nějaké to pivo.“ Rudolfovi se zatřpytí oči. „Tvrdíte tedy, že nejde o přehánění opilého kopiníka?“

Je slyšet, jak přítomní vojáci ostře vtáhnou vzduch, císař má však dobrou náladu.

„Vskutku nikoli, Milosti,“ říká Drebbel. „Můj přístroj je tak jednoduchý, že nechápu, proč na něj nikdo nepřipadl přede mnou. Jde o dřevěnou kostru potaženou nepromokavou kůží, která zabraňuje vodě proniknout dovnitř; pohon opatřuje tucet veslařů. Vesla se pohybují v kožených manžetách, které nepropouštějí vodu.“

„Jak ale pod vodou dýcháte?“

Drebbel se usměje. „Jsem tak trochu alchymista, Milosti, a objevil jsem sloučeninu, která pro mne a posádku čistí vzduch; po plavidle jej pak rozháním soustavou měchů a pump.“

Rudolf potěšené zatleská. „Ten úžasný přístroj musím vidět. Ať jej okamžitě přepraví do hradu!“

Drebbel se mírně zamračí a pohlédne na Langa. Komoří postoupí dopředu. „Vaše Milosti, právě nyní pracují na způsobu, jak přenést do hradu tak velké zařízení. Mezitím věřím, že pan Drebbel má pro císaře jiný přístroj.“

Drebbel pokyne své posádce, muži přenesou truhlu do středu místnosti a začnou ji rozebírat.

„Doufám, že je stejně divuplný jako zázračný podvodní člun, který zřejmě nesmím spatřit,“ naježí se Rudolf.

„Snad ještě divuplnější,“ ujišťuje Drebbel a jeho muži odsunou dřevěnou stěnu truhly a odhalí velký přístroj zakrytý bílou plachtou. Holanďan uchopí cíp látky, strhne ji a odhalí složitou soustavu barevných glóbů a eliptických drah.

Kepler užasle zalapá po dechu, když rozpozná, o co jde, a Drebbel oznamuje: „Vizte mé perpetuum mobile! Říká se, že ho nelze sestrojit, a přece jsem to já, Cornelius Drebbel, malověrným dokázal!“

„A-ale…“ vpadne Kepler a vyslouží si tak smrtící Langův pohled. Drebbel se vědci hluboce ukloní. „Pokud se nemýlím, toto musí být pan Johannes Kepler, který mi k tomuto dílu poskytl vnuknutí.“

„Vnuknutí?“ protáhne Rudolf.

„Zajisté, Vaše císařská Milosti,“ odtuší Drebbel. „Právě výzkumy pana Keplera v oblasti zákonů pohybu planet mi napomohly sestavit tento stroj. Voilá!“

Drebbel rychle přepne dvě nebo tři páky ve spodní části přístroje a několik koulí opustí držáky. Celé zařízení se začne nejisté otáčet, postupně získává na rychlosti a plynulosti, až kolem sebe barevné glóby obíhají v překrásném tanci. Rudolf uchváceně přihlíží a zahlédnu, že Keplerovi slzí oči.

„Nádherné,“ vydechne Rudolf.

„A bude se to pohybovat navěky,“ oznamuje Drebbel. „Jako se do nekonečna otáčí nebesa, bude se otáčet i toto perpetuum mobile. Milosti, jsem váš skromný služebník.“

Drebbel se opět ukloní, aby dal najevo, že jeho představení je u konce.

„Obdivuhodné,“ říká Rudolf do potlesku přítomných. „Pokoje pro pana Drebbela a jeho posádku! Musí být po své podvodní cestě vyčerpaní. A na zítřejší večer slavnost, abychom je řádně uvítali v Praze.“

Příštího rána mě Rudolf zavolá do svých komnat. „Musíme se dobře připravit na tajnou návštěvu rabína dnes v noci,“ říká. „Hrad bude dost rušný kvůli uvítací slavnosti pro pana Drebbela a jeho posádku. Je ale třeba vyhnout se Langovi.“

Nahlas se podivím, že císař komořímu prostě nepřikáže, aby ho na hodinu či dvě nechal o samotě. Rudolf si povzdechne. „I když mi Lang je věrný, je mi jasné, že slouží císaři Rudolfovi, nikoli člověku Rudolfovi. Nedopustil by, aby se říše dostala do ohrožení, a obávám se, že styky císaře s Židy by nepokládal za slučitelné s mou úlohou ochránce Habsburků.“

Rudolf chvíli uvažuje nad svým ranním čajem. „Dohodneme sezení s mistrem Arcimboldem,“ rozhodne. „Potom malíři řekneš, že mi není dobře a že sezení je třeba odložit. Že o tom ale nemá s nikým mluvit.“

„Lze mu důvěřovat?“

„Jako komukoli u dvora,“ opáčí císař. „Jako nalezenci spadlému z nebes.“

Rudolf se odmlčí, pohrouží se do myšlenek. Nakonec se probere a posílá mne pryč. „Přijď za soumraku,“ říká. „Chci, abys byl přítomen, až se setkám s rabbim Löwem.“

Zbytek dne hledám Hannu, a když ji nenaleznu, zajdu za Jákobem. „Doufám, že rabín dostojí slovu,“ říkám zkroušeně. „Bojím se, že bych upadl v nemilost, kdyby se večer nedostavil.“

„Rabín přijde,“ ujišťuje mne Jákob. „Nemyslím, že by si takovou příležitost nechal ujít.“

Přeruší nás ostré zaklepání na Jákobovy dveře. Komorník otvírá poslíčkovi, který se udýchaně opírá o ostění. „Pane Poutníku! Hledal jsem vás. Císař si vás žádá v Bílé věži.“

Bílá věž je nejvyšší věž hradu, tyčí se nad Zlatou uličkou a Jelením příkopem. Když vystoupím po dlouhém strmém schodišti, nalézám Rudolfa u okna v prázdné komnatě na samém vrcholu věže. Je u něj Lang a dva vojáci mezi sebou drží trpaslíka Jeppeho ve špinavém červenozeleném dubletu a nohavicích; vypadá vyděšeně. „Á, Zrcadlo Prahy,“ říká Lang.

Rudolf promluví, aniž by odtrhl zrak od jasné zeleni a života dole v Jelením příkopu. „Nalezence, nesvěřil ses mi, že ti usilovali o život.“

Pohlédnu na Langa v tomtéž vlnícím se černém plášti, v němž jsem ho viděl poprvé. „Nepovažoval jsem za nutné obtěžovat Vaši Milost –“

Rudolf se konečně otáčí, oči má zarudlé a plné slz. „Nepovažoval za nutné? Pane Poutníku, já rozhoduji, co je nutné, když jsou ohroženy životy mých dvořanů. Langu, pokračujte.“

Komoří si odkašle. Trpaslík tiše zaúpí.

„Jeppe se přiznal, že se vás pokusil zabít, Zrcadlo Prahy,“ říká Lang.

Blázen vrtí hlavou. „N-ne, pane Langu, tak to není, chudák Jeppe je blázen, ne násilník, ne darebák. Jeppe nešel do Královské zahrady, mluvte, pane Poutníku, můžete mi zachránit život…“

„Slyšel jsem zvuk rolniček,“ říkám pochybovačně. Ale viděl jsem něco jiného. Nezaměnitelný záblesk černého pláště.

„Vražda není jediný trpaslíkův prohřešek,“ říká Lang a přechází k bláznovi. Jeppe sebou cukne, když Langova pěst letí k jeho hrudi. Jistě nejsem jediný, kdo viděl, jakou lstí Lang docílil toho, aby to vypadalo, že cosi vytahuje z trpaslíkova dubletu; komoří to se spokojeným úsměvem nechává volně viset ze štíhlé ruky v rukavici.

„Můj skarab!“ vyjekne Rudolf. Jde o stříbřitého brouka lapeného v jantaru na tenkém koženém řemínku. Právě toto nemohl včera císař v kunstkomoře najít.

„Nejen pokus o vraždu, ještě krádež,“ říká Lang. „Jak se obhájíš, Jeppe?“

„Císaři, komoří, Zrcadlo Prahy,“ začíná trpaslík, „já… já… prosím! Milosti! Jsem nevinný!“

Stráže pevněji sevřou Jeppeho paže a Lang se znovu bezkrevně usměje. „Tvé šprýmy tě zradily, blázne. Jisté důkazy viny. Jaký bude ortel, Milosti?“

„Vaše Milosti,“ promlouvám. Všichni na mne pohlédnou, trpaslíkovi v očích zaplane naděje. „Nemám… žádný důkaz, že to Jeppe se mne v Královské zahradě pokusil zabít.“ Významně pohlédnu na Langa, ten ale jen zúží oči.

„Popíráte důkaz vlastních očí? V podstatě se přiznal.“

Jeppe vrtí hlavou, pohled stále upřený na mne.

„No, stěží –“ začínám, Rudolf ale mávne rukou.

„Dost,“ říká. „Je jediný možný rozsudek.“

„Okno, Milosti?“ ptá se Lang.

Jeppe znovu zuřivě vrtí hlavou. Rudolf prostě přikývne, otáčí skaraba sem a tam a sleduje, jak se v jantaru láme světlo. „Okno,“ říká měkce a šourá se k točitému schodišti.

Jeppe konečně nalézá hlas a já zděšeně přihlížím, jak křičí, hrozným vysokým hlasem jako dítě. Lang kývne a stráže trpaslíka zvednou.

„Je to dlouho, co byla poslední pořádná defenestrace,“ usměje se Lang.

Jeppe teď vzlyká a kope, strážní ale drží pevně a pramálo obřadně ho nesou k oknu a vystrčí ho ven. Nedokážu nic než nehybně přihlížet. Lang se vyklání a sleduje Jeppeho pád a o dlouhou chvíli později se zdola ozývá duté žuchnutí.

Rudolf už sestupuje po schodech, stráže ho následují a smějí se na sebe. Lang počká, až jsou z dohledu, pak projde okolo mne, zastaví se a zahledí se na mne. „Měl byste se teď cítit mnohem… bezpečněji, Zrcadlo Prahy,“ zasyčí, pak je následuje a mne zanechává o samotě v prázdné komnatě. Nemůžu si pomoci, přecházím k oknu a shlížím tam, kde hluboko, hluboko dole krásu Jeleního příkopu hyzdí červenozelená skvrna.

Než jsem se dostal do Jeleního příkopu, to, co bývalo Jeppem, už odklidili a pouze lehký otisk v hlíně prozrazuje, jakou krutou spravedlnost ordinují Rudolf a Lang. Procházím se po Jelením příkopu, abych si pročistil hlavu; je divočejší a je tu víc stromů než v blízké Královské zahradě, a – jak napovídá název – jeleni a jiná zvířata volně běhají mezi zdmi. Procházím loukou přerostlé trávy, zastavuji se, když kousek před sebou zaslechnu kletby. Pospíším si a naleznu zdroj nadávek: sira Anthonyho Sherleyho. Žoldák v levé ruce drží mušketu, pravou divoce mává. „Rány Boží,“ prská. „Á, pan Poutník. Jak se vede?“

Nečeká na odpověď a zkoumá zbraň. „Zase jsem si zatraceně připálil prsty o to pitomé uhlí.“

„Jak to funguje?“ ptám se, chci své myšlenky odpoutat od krutosti, které jsem byl svědkem.

„Bolestně pomalu a s velkým povykem,“ odpovídá sir Anthony. „Osobně mám mnohem raději chladnou ocel v přímém souboji a dlouhý luk na dálku, ale Percy má arkebuzu. Několik mužů to s ní opravdu umí, jenže můj poručík si myslí, že bychom se to měli naučit všichni. Podívejte.“

Sir Anthony mi ukazuje malou železnou krabičku se žhavým uhlím, na které fouká, až se červeně rozzáří. „Tohle se musí dotknout roznětky, tady. Tahle pánvička s prachem musí být rovně. A když vystřelíte, musíte vložit do hlavně další kuli. Učím se to celé dopoledne.“

Sir Anthony ukáže na nízkou větev nedalekého stromu, na kterou položil tři hrnce zřejmě uzmuté z hradní kuchyně. Nezdá se, že by se byl trefil.

„Slyšel jste, co se stalo trpaslíkovi, Jeppemu?“ ptám se.

Sir Anthony přikývne. „Chudák na mne málem spadl. Myslím, že jeho tělo odnesli do lví klece.“

„Včera se mě pokusil zabít.“

„Slyšel jsem,“ říká sir Anthony a prohlíží si hlaveň arkebuzy. „Věříte tomu?“

„Vy ne?“

Sir Anthony se zarazí, mne si vousy. „Viděl jsem kámen, který někdo shodil z lešení. Tak malý muž by ho stěží posunul o palec.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ říkám nešťastně. „Podezírám Langa.“

Sir Anthony přikývne. „Říkal jsem vám, že se před ním máte mít na pozoru, pane Poutníku. Budu vám krýt záda podle svých schopností, ale raději byste neměl okounět u oken, když je nablízku.“

Pak se krabičkou s uhlím dotkne roznětky a troudu. „Ustupte! Zkusím to znovu. Sledujte ten modrý hrnec uprostřed.“

Zapře si arkebuzu o rameno, zašilhá podél hlavně a pomalu stiskne spoušť, roznětka se tak dotkne pánvičky. Ozve se rána a z větví se s lomozem vznese hejno krkavců, sir Anthony odletí dozadu a na okamžik ztratí rovnováhu. Skrze kouř hledím ke stromu. Všechny tři hrnce jsou netknuté.

„Do háje,“ říká sir Anthony.

Pak se ozve těžké žuchnutí. Sir Anthony vyrazí směrem ke svým terčům, a když k němu dorazím, shlíží na tělo statného jelena s překrásným parožím.

Nedokážu skrýt pobavení a i sir Anthony se široce usmívá. „Dám ho donést do kuchyně, ať se muži pomejí. Lepší než ty pomyje, kterými nás krmí.“

„Jak pokračuje vaše poslání, sire Anthony?“

„Špatně,“ vzdychne a sklání se nad zvířetem. „Rudolf je paličatý starý mizera. Odmítá podpořit tažení šáha Abbáse. Bude nepříjemné, když se do Anglie vrátíme bez úspěchu.“

Přikývnu. „Předpokládám, že to šáha nepotěší.“

Sir Anthony se znovu usměje. „Ne, zvlášť když už nám zaplatil. No, počkám ještě několik dní. Pak zamíříme zpátky do Londýna. Jste víc než vítán, pokud se chcete připojit.“

Poděkuji siru Anthonymu a odcházím, on se vrací pro arkebuzu. Pojedu s nimi do Anglie? Londýn mne nevábí. Praha je jediný domov, který jsem poznal. Je tu také další maličkost, předpovědi pana Ripellina. Zachraňte nevinné. Už jsem dnes ráno viděl jednoho nevinného zemřít. Copak jsem už selhal?

A… je tu Hannah. Připomínám si letmý dotek její dlaně na tváři v Královské zahradě. Může ona být ten, koho mám zachránit? Kdo jiný než Hannah je na tomto místě nevinný? Při tom pomyšlení mi po zádech přejede mráz. Jaké jí hrozí nebezpečí? A můžu si být jist, že jsem schopen proroctví naplnit? Spěchám do kuchyně, hledám ji.

Do soumraku jsem Hannu nenašel, k Rudolfovi jsem ale musel přijít včas. Pospíchám proto do trůnního sálu, kde má Arcimboldo císaře malovat, a k zavřeným dvoukřídlým dveřím dorážím těsně před malířem.

„Změna, mistře Arcimboldo,“ říkám zadýchaně. „Císaři není dobře.“

Malíř upustí stojan na kamennou podlahu a obočí zvedne k nebi. „Kolik dalších obtíží se navrší na mou hlavu?“ volá. „Už jsem do sálu opatřil dva tucty svíc, protože císař žádal sezení za soumraku. A teď změnil názor?“

„Není mu dobře, mistře Arcimboldo,“ říkám vlídně „To už je moc,“ reptá malíř. „Budu si stěžovat komořímu Langovi.“

„No, to bych nedělal,“ říkám rychle. „Císař…“ Hledám výmluvu, která by malíře uklidnila. „Císař je s dámou,“ šeptám spiklenecky. „Byl by nerad, kdyby se to komoří dozvěděl.“

Arcimboldovi se zúží oči. „Á,“ říká a mrká na mne. „Chápu. Dobře tedy, pane Poutníku. Řekněte císaři, že sezení odložíme, snad na zítra.“

Sleduji, jak Arcimboldo zvedá své věci a odchází, a ulehčené se pousměji. Když zmizí, proklouznu do sálu, kde na trůnu sedí Rudolf; ve ztemnělé místnosti vrhají Arcimboldo vy svíčky podivné tančící stíny.

„Zrcadlo Prahy? Je malíř pryč?“

„Ano, Milosti.“

„Výborně, pojď tedy a posad se ke mně, než se rabín objeví.“

Neklidně sedím na stoličce u trůnu, doufám, že Löw dostojí svému slovu. „Jak se rabín dostane do hradu, když je tu tak tajně?“ ptám se a děsím se odpovědi.

„Jsou způsoby, hmm?“ ozve se a ze stínů se vynoří rabbi Löw; oči mu ve světle svíček září. „Cesty a peníze.“

Rabín se před trůnem hluboko ukloní. Rudolfa zřejmě jeho náhlé zjevení nevyvedlo z míry. „Dobrý večer, rabbi Löwe,“ říká. „Děkuji, že jste se dostavil na schůzku.“

„Jsem velice poctěn císařovým pozváním,“ odpovídá Löw a kulhá k trůnu. „Jak bych se mohl nedostavit?“

Rudolf mi pokyne, abych rabínovi přinesl židli; ten se ztěžka posadí a vzdychne. „Nejsem už tak mladý, jak jsem býval, hmm?“ pousměje se.

„Kdo ano?“ opáčí smutně Rudolf. Na stolku u stěny sloužící nechali víno. „Napijete se se mnou?“

Naliji pohár Rudolfovi i rabínovi. „Nebude vám vadit, když bude pan Poutník přítomen?“ ptá se Rudolf.

„Ani v nejmenším,“ odpovídá rabín. „Je to nanejvýš zvláštní mladík.“

Oba chvíli v tichosti upíjejí víno a podle všeho se navzájem odhadují. Konečně Rudolf říká: „Předpokládám, že jste zvědavý, proč jsem vás sem pozval.“

Löw to mávnutím ruky popře. „Císař si pravděpodobně přeje prohovořit, jak vylepšit život rabínových lidí v ghettu, hmm?“

Rudolf se nespokojeně zavrtí. „O tom snad můžeme mluvit později. Mám ovšem zájem o blaho všech svých poddaných.“

Rabín přikývne, ale mlčí. Rudolf upije doušek vína a říká: „Chci od vás vědění, rabbi. Znalost kabaly.“

Löw proplete prsty a uvažuje. „Kabala. Posvátná nauka Židů. Snad si císař přeje lépe poznat obyvatele ghetta, hmm? Takže jim bude moci zajistit lepší život?“

Rudolf vidí, že ho rabín zahnal do kouta, a usměje se. „Dobře, rabbi. Dnes v noci budeme hovořit o kabale; pak můžeme projednat podmínky v ghettu. Dohodnuto?“

Löw souhlasí. „Možná ještě trochu vína, než začneme?“

Doplním jim sklenice a rabín se dá do řeči. Rudolf se zaujatě nakloní dopředu, mně rabínova slova ale říkají pramálo. Löw z roucha vyloví kus křídy a začne kreslit na kamennou podlahu před trůnem. S náhlým zájmem rozpoznám vzorec kruhů a čar, který byl na Jákobově pečeti.

„Strom života, sefirotický strom,“ vysvětluje rabín. „Roste směrem dolů, koření v nebesích a prorůstá čtyřmi světy. To je srdce kabaly.“

„Čtyři světy?“ ptá se Rudolf.

„Čtyři světy,“ říká rabín. „Kořeny stromu jsou v Ejn Sof, v nicotě.“

Město je paradox; samo nekonečné, a přesto zcela ohraničeno inkoustově černou nicotou.

S trhnutím se probouzím z dřímoty, která na mne padla. Slova, která se mi vynořila v mysli, zmizí stejně rychle, jako se objevila.

„Strom roste dolů z Ejn Sof skrze čtyři světy, stále duchovnější; čtvrtým z nich je Asija, náš hmotný svět.“

Rudolf přikývne. „Pokračujte.“

„Na stromu života je deset sefirot, každé vládnou duchovní bytosti. Můžete je nazývat andělé.

Sefira, která odpovídá našemu světu, se nazývá Malchut a vládne jí Cherubim. Nad ní je Jesod, údolí měsíce, na něž dohlíží Išim.

Za Jesodem je nádhera vesmíru, Hod, v němž panuje Beni-Elohim.

Každá další sefira stojí blíže nejzazšímu stvoření. Za Hod je úroveň vítězství, Necach, jíž vládne archanděl Chaniel. Tam možná přijdou po smrti císařovi vojáci, hm?“

„Co může být za vítězstvím?“ dumá Rudolf. „Někdo by myslel, že vítězství je konečné.“

Rabín se zasměje. „Krása, císaři. Říše Tiferet, hrozivá tvář slunce, na niž dohlíží archanděl Michael.“

Nevím, zda Rudolf rabínovým slovům rozumí, mne však každé udeří jako rána kladivem.

„Za Tiferet je Gevura, té vládne Serafim, jehož odplata je rychlá a mocná. Další úroveň je Chesed, jenž je milosrdenství, neboť milosrdenství je Bohu bližší než trest; této říši vládne –“

Hasmalim.

„– Hasmalim. Za Chesed je Propast. Říká se, že lidé, ať sebevíc mocní nebo božští, nemohou Propast překročit a dosáhnout dalších částí stromu.“

„Já ji překročím,“ tvrdí Rudolf. „Nikdo nezná způsob?“

„Most Daat,“ říká Löw potichu. „Daat je vědění.“

„Pak dosáhnu vědění!“ zařve Rudolf. „Dál, rabbi! Dál!“

„První sefira za Propastí je –“

„Bina,“ šeptnu, ani jeden z nich mne však neslyší.

„– Bina,“ říká rabín. „Je to rovina porozumění a vládne jí Aralim.

Za porozuměním přichází moudrost, říše Chochma, poslední sefira před nejzazším stvořením. Té vládne –“

„Raziel,“ říkám.

Rudolf i rabín se ke mně otáčí. „Říkal jsi něco, Zrcadlo Prahy?“ ptá se Rudolf.

Uchvátila mne rabínova slova. „Chochma je říše Razielova,“ říkám nejisté.

„Nemožné!“ křičí Rudolf.

„Neobyčejné,“ říká Löw. „A ví nalezenec, jehož našli ve špíně, co je za Chochmou?“

Slova se ze mne řinou, koutkem oka zahlédnu obraz zářícího města, stále jasnější, až stěží vidím.

„Keter,“ zajíknu se. „Nejvyšší sefira, kořen stromu života, prvotní hybatel, stvořitel všeho –“

„A kdo vládne Keteru?“ ptá se naléhavě rabín, Rudolf zděšeně přihlíží. „Kdo vládne říši –“

„Metatron!“ vykřiknu. „Metatrone! Ne, Metatrone, to ne; cokoli, jen –.“

Pak všechno milosrdně zčerná.

Probudím se, když mi rabbi Löw přikládá na čelo mokrý ručník. Rudolf z trůnu přísně přihlíží. „Co se stalo?“ ptám se hloupě.

„Co si pamatujete?“ zjišťuje měkce rabín.

„Já… pamatuji si, jak jste kreslil na podlahu, a pak už nic.“

Rudolf pohlédne na rabína. „Zdá se, že máš obsáhlé znalosti kabaly, Zrcadlo Prahy. Co si o tom myslíte, rabbi?“

Löw dlouho přemítá. „Studoval jsem celý život, a stěží jsem se dotkl povrchu kabaly, císaři. Váš pan Poutník jí rozumí v míře, kterou bych považoval za nemožnou u někoho tak mladého a zcela zjevně nikoli židovské víry. Moudře jste zvolil, že má být Zrcadlo Prahy přítomno, císaři. Skutečně moudře, hmm?“

Rudolf těžce vstává z trůnu a podává rabínovi ruku s prsteny. „Naše setkání je u konce, rabbi Löwe. Mám povinnosti. Musíme se brzy opět setkat.“

Rabbi přikývne a lemem roucha smaže z podlahy křídou načrtnutou kresbu. „A co císař slíbil ve věci mých lidí z ghetta?“

„I o tom si pohovoříme, rabbi Löwe.“

„Výborně, císaři. Sbohem, a vám také, Zrcadlo Prahy.“

Rabín se rozplyne ve stínech. „Nu, pane Poutníku,“ říká císař. „Opozdíme se na slavnost.“

Ve velkém sále v centrální části hradu umístili na vysoký podstavec Drebbelův podvodní člun, před ním se pozornosti české šlechty vlichocuje Holanďan a jeho posádka, všichni dobře nakrmení a napojení. Kepler obchází po obvodu davu a zoufale se snaží upoutat Drebbelovu pozornost a hlouběji s ním pohovořit o zákonech pohybu planet. Sir Anthony se baví s Finnem, nevidím ale Percyho. Procházím sálem, nemám chuť slavit. Setkání s rabínem mne vyvedlo z míry, jeho slova mne vyděsila. Jak je možné, že o nebesích a vesmíru vím víc než o hmotném světě? Postřehnu, že mne Lang přes místnost zkoumavě pozoruje, zatoužím zmizet z pohledu jeho dravcích očí. Nešťastně si uvědomuji, že jsem celý den neviděl Hannu. Najdu jednu ze služebných a ptám se po ní.

„Je v kuchyních,“ odpovídá. Tiše tedy vyklouznu ze sálu a vydám se za Hannou.

Když dorazím, právě odpočívá na chodbě od horka a páry kuchyní. „Pane Poutníku,“ říká potěšené.

„Hanno, chci s tebou mluvit,“ říkám naléhavě. „Můžeme teď?“

Pohlédne do kuchyně. „Mám půl hodiny volno. Uvítala bych trochu čerstvého vzduchu.“

„Královská zahrada?“

V zahradách je zima a tma. Vcházíme mezi stromy a Hannah se ptá: „Jde o to, co se stalo včera? Ten kámen.“

„Ne,“ říkám nepřítomně. „Ne, o to nejde. Hanno, bojím se o tvůj život.“

Vypadá vyděšená. „O můj život? Myslíte, že někdo chtěl ten kámen svrhnout na mne?“

„Ne, asi ne.“ Nešťastně si uvědomuji, že vlastně nevím, co přesně mám na mysli. Ripellinova varování byla příliš nejasná. „Chtěl jsem tě vidět. Že jsi v pořádku,“ dokončím nepřesvědčivě.

Hannah se usměje a přitulí se blíž. „Velice mi lichotí, že máte takovou starost o pouhou děvečku, pane Poutníku,“ dívá se mi do očí. „A ráda bych se vám odvděčila.“

Hannah se vytáhne na špičky a políbí mne na rty, prsty mi vjede do vlasů. Vracím polibek, ona se ke mně přitiskne.

„K zulíbání,“ ozývá se neznámý hlas. Hannah strne a nad jejím ramenem spatřím postavu, která se vynořila z šera fíkovníků. „Podělíte se, co?“

Příchozí je voják, vypadá hrozivě. Nemá uniformu hradní stráže, jen koženou zbroj a kamaše. Rovné popelavě šedé vlasy rámují hubenou tvář poznamenanou mnoha boji. Snad nejděsivější je zjizvená tkáň na místě levého oka. Krutě se ušklíbá.

Přibližuje se s rukou na jílci meče a Hannah se ukrývá za mne. „Už jsem nějakou dobu děvku neměl a ty české jsou prý obzvlášť živé,“ říká muž hrdelním hlasem. „Tak co, děvče, půjdeme na to?“

„Nepřibližujte se,“ varuji ho, jsem si však vědom toho, že pro něj nejsem beze zbraně žádná hrozba.

„Tak ty se nechceš dělit, hochu?“ zablýskne se cizinci ve zdravém oku. Pohne se tak rychle, že ani nezahlédnu ruku, která mne srazí k zemi.

Silnýma rukama chytí za paži Hannu, přimáčne ji na kmen stromu a zdvihá jí sukni; já ležím omráčeně na cestičce. „Neboj se, hochu, nezabiju ji,“ šklebí se cizinec. „Jen si pohraju. Můžeš si užít s tím, co zbude.“

Hannah se naštěstí ukáže užitečnější než já. Volnou rukou vytáhne ze záhybů sukně nůž a bez váhání jím útočníka bodne do krku.

Cizinec ucukne, ránu ale nezbarví krev. Hannah němě přihlíží, jak se čepel nože láme jako o kamennou zeď. Konečně se mi vrací hlas. „Pomoc! Vetřelec!“ křičím, vím, že jsme na doslech od hradu a že poblíž musí být hlídka. Muž vzhlédne a jakoby ochutnává vzduch, o chviličku později uslyším rychlé kroky na štěrku. Cizinec srazí Hannu k zemi a zadívá se přímo na mne.

„Tímhle to nekončí, hochu. Ani zdaleka ne,“ zašeptá zuřivě a zmizí mezi stromy právě ve chvíli, kdy k nám přibíhají tři muži z hradní stráže.

„Šel tamhle,“ ukazuje Hannah a vojáci tasí kordy a rozběhnou se mezi stromy.

„Jsi v pořádku?“ ptám se a pomáhám jí na nohy. Kýve. „Viděl jsi…? Nůž, prostě se rozsypal.“ „Viděl. Pojď, vrátíme se do hradu.“

Než ale vyjdeme z Královské zahrady, postřehnu odlesk měsíčního světla. Zastavím se a z trávy zvedám zlatou destičku, nejasně povědomou sponu pláště. Je na ní okrasné písmeno T. Strčím ji do kapsy a vedu Hannu zpátky do kuchyně, slibuji, že se zítra zastavím, zda je v pořádku. Pak zamířím zpět na slavnost, hledám sira Anthonyho Sherleyho, protože mám pocit, že tato záhada vyžaduje jeho pozornost.

Najdu dobrodruha na slavnosti, stále v hovoru s obrem Finnem. Znepokojeně postřehnou, jak jsem zválený. „Pane Poutníku, jste v pořádku?“ ptá se Finn. „Nestalo se…?“

Sir Anthony očima zaletí k Langovi, který postává u stěny sálu. „On ne,“ říkám. „Tentokrát ne. Byl jsem s Hannou v Královské zahradě a střetli jsme se s cizincem.“

Když líčím, jak se nůž zlomil, když se jím Hannah pokoušela cizince bodnout, sir Anthony zneklidní. „Už jsem o něčem podobném slyšel,“ říká temně. „Na cestách jsem zaslechl spoustu příběhů o takzvaných ‚tvrdých mužích‘, bandě žoldnéřů, vede je krutý Chorvat, kterému říkají Carlo Fantom. Já se s ním dosud nesetkal, ale prý je opravdu nemilosrdný a krutý.“

„Tvrdí muži?“ ptá se Finn. „Proč tvrdí muži?“

„Podle toho, co se říká, žijí v lesích a jako dětem jim podávají byliny, díky nimž jsou pak nezranitelní. Dosud jsem tomu nevěřil.“

„Myslíte, že to mohl být jeden z těch tvrdých mužů?“ ptá se ustaraně Finn. „Asi bych měl dát prohledat pozemky hradu.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasí sir Anthony. „Pokud je v Praze Fantom a jeho muži, mají k tomu patrně nějaký nepříjemný důvod.“

Finn odchází, aby zorganizoval pátrání, a já z kapsy tahám sponu, kterou jsem po útoku našel na zemi. „Ta je přece Percyho,“ říká sir Anthony a obrací ji v dlani. „Je to pečeť rodiny Tremaynů. Kde jste ji –“

Přeruší nás ale rozruch ve dveřích sálu. Vstoupí jednotka hradní stráže v čele s heroldem. Rudolf obklopen svými dvořany v očekávání vzhlédne od zkoumání Drebbelova podvodního člunu.

„Milosti,“ říká udýchaně herold a rozhovor v sále umlká. „Velice se omlouvám, že přerušuji slavnost, ale dorazil návštěvník.“

„A kdo je tak důležitý, že bychom měli slavnost přerušit?“ ptá se Lang, který se zjevil po Rudolfově boku. Stráže se rozdělí a mezi nimi je vidět vysokou tmavou postavu. Sir Anthony vedle mne tiše zakleje.

Herold si odkašle a nahlas oznámí: „Rudolfe Druhý, císaři habsburský a králi český, představuji vám doktora Johna Deeho.“

JEDENÁCT

Přímá akce

Dřevěná bedna. Úryvek hovoru: „… rozbušky…“ Balíček. Úkol.

Znovu a znovu na to myslím, když se za nocí procházím ulicemi Prahy. Zdá se, že se něco chystá. Co, to nevím. Jistě se to ale týká Padraiga, Karly i Jenny a nemám důvod pochybovat, že jsou do tajemství zasvěceni i Cody a Petey, a také John, se kterým jsem se dosud nesetkal. Blíží se střetnutí. Jakou roli v něm budu hrát?

Zachraňte nevinné.

Větrem ošlehaný stařík, který od mého příchodu stále slídil okolo domu, mne zná. Tolik je mi jasné. Nazval mne jménem, které jsem dostal až tady. Jak je to možné? Karla o střetu se záhadným Jákobem nemluvila; očekával jsem, že ihned svolá schůzi domácnosti, nikomu se však o příhodě nezmínila. Snad se bála, že Codymu povím o vášnivém a naléhavém sexu v průchodu na výpravě za neklamou – tajemství za tajemství.

Na svých nočních toulkách jsem si začal všímat plakátů na pražských zdech; svolávají k nadcházejícím protestům. 15.11.: řekněte globalizaci NE. Podpořte antikapitalismus. Patnáctý listopad – Václavské náměstí – Praha – PŘÍMÁ AKCE!

Vrátí se mi slova, která kdysi pronesla Karla: „Je to říše zla.“ Možná právě proto tu jsem. Kdyby jen nebyly podrobnosti tak nejasné.

Zpátky v domě, vklouznu do svého pokoje. Kam půjdu, až se sem vrátí John? V domě není žádná další místnost. Když procházím kolem Jennyina pokoje, slyším tichý hovor. Rozpoznám druhý hlas: je to Karla. Vím, že to není správné, přesto se zastavím a naslouchám.

„Ty jsi s ním šukala? Ježíši, Karlo.“

„Já vím. Já vím. Jenže… vzpomínáš, co jsi mi řekla? Po tom, jak jsi ho tehdy políbila na Karlově mostě?“

„Kristepane, nepřipomínej mi to. Nedokážu se Lise podívat do očí.“

„Ty jsi jí to neřekla?“

„Ježíši, ne. Ale měla jsem pocit, jako by to mýma očima viděla.“

„Vím, co myslíš. Jako kdyby… jako kdyby, jakmile se ho dotkneš, se v tobě něco změnilo.“

Ozve se tiché chichotání. „Chceš říct, že to bylo tak skvělé?“

Karla pomalu odpovídá. „Jako by ses dotýkala světla. Bylo to teplé, jasné a… nedá se to vypovědět.“

Chvilku je ticho, pak slyším Jenny: „Chudák Cody.“

„Nech si to pro sebe, jo? No, já bych měla jít do práce.“

Spěchám potichu do svého pokoje.

„Ropa je důležitá. Každý na ni má nějaký názor: to rozděluje společnost,“ říká Cody. Požádal jsem ho, aby mi vysvětlil některé věci ohledně nadcházejících protestů; zdá se, že nemá moc co na práci, takže váhavě souhlasil. „A to nejen lidi, jako jsme my. Pamatuješ na ty demonstrace za zlevnění benzínu a nafty před několika lety v Británii?“

Zavrtím hlavou. „Ne.“

„Jo, jasně,“ říká a úkosem na mne hledí. Mám pocit, že se mě pokoušel nachytat. „No, dopravní společnosti, řidiči taxíků a zemědělci se dali dohromady, protože se jim zdály ceny pohonných hmot příliš vysoké. Blokovali dopravu na dálnicích, přepravu ropy a podobně. A měli úspěch. To proto, že si lidé myslí, že levná paliva jsou jedním ze základních práv. Kašlou na to, že daně za pohonné hmoty jsou prakticky jediné peníze, které jdou na boj s klimatickými změnami a znečištěním a na hledání alternativních zdrojů energie, protože, připusťme si to, ropa nám nevydrží navěky. Oni ale chtějí prostě levněji naplnit nádrž.

A přesně s tímhle se potýkáme. Ropné společnosti dokázaly přesvědčit celý svět, že bez aut se nedá žít.“

„Nepřipadá mi, že by protesty v tomto případě měly příliš mnoho sympatií,“ opáčím.

Cody prudce zavrtí hlavou. „Nejde nám o sympatie lidí. Chceme, aby nás bylo slyšet. Můžeme mávat transparenty a křičet hesla, do zpráv se to ale nedostane. Proto rozbíjíme okna McDonalďs a Starbucks a házíme na policisty dlažební kostky. Protože na každých sto lidí, kteří se na zprávy dívají a jsou znechuceni tím, co děláme, může být jeden, který se nad tím zamyslí, a když k němu pronikneme, jsme o krok dál. Podívej se, přírodní katastrofy – hurikán Katrina, záplavy a podobně – to nám ve skutečnosti pomáhá. Změny klimatu se tak stávají pro lidi reálnými. Může chvíli trvat, než si je spojí se spotřebou ropy, ale je to začátek. První krok. Věci se mění.“

„Co přesně se bude dít? Patnáctého listopadu?“

Cody se odmlčí. „Podívej, Pooty, neber si to osobně, ale raději bych ti toho moc neříkal, dokud se nevrátí John. To on vytvořil patnáctý listopad. Určitě bude chtít, aby ses účastnil, ale přesto bych s tím na něho rád počkal.“

Přikývnu. „Dobře.“ Zdá se, že je ke mně Cody od oné výpravy za neklamou vstřícnější. Já cítím lehké bodání viny, když si vzpomenu na své ruce na Karliných zádech v průchodu oné noci.

„Tolik ti ale řeknu,“ zašklebí se. „Bude to zatraceně vyhrocené, člověče. Fakt radikální, to mi věř.“

Dnes v noci jdeme na vystoupení Peteyho skupiny do klubu, kde každou středu hrají. Jdu na krátkou klidnou směnu do baru U Leopolda Blooma; když už odcházím, Noel si mne zavolá stranou: „Víš, kdy se vrací ten váš John?“ ptá se. „Prý během několika dní.“

„Výborně. Snad pro něj budu něco mít, kdyby k těm protestům potřeboval. Nejlepší vybavení. Můj bratr příští týden přijede z Derry. Řekl bych to Paddymu, ale bude tu až zítra.“

Noel na mne mrkne a odchází. Zdá se, že i já jsem v centru dění.

V domě se všichni připravují na večer. „Už věky jsme nikde nebyli všichni společně,“ říká Jenny a nadšeně se v obývacím pokoji líčí.

Karla se pečlivě vyhýbá mému pohledu – stejně jako poslední dva dny, které uplynuly od naší výpravy za neklamou. Chtěl jsem s ní mluvit, alespoň o vetřelci, ale dělá všechno pro to, abychom spolu nezůstali ani na okamžik o samotě.

Společně jdeme do klubu; Petey už tam se skupinou je. Dnešní koncert je benefiční, výtěžek půjde na 15. 11. „Budou tam všichni,“ říká Cody. „Wombles, Iniciativa proti ekonomické globalizaci, anarchisti, všichni. Slyšel jsem, že na 15.11. přijde i Deva.“

Padraig vzdychne. „Deva prý bude na každém protestu. Kdyby skutečně byl všude, kde prý byl, musel by mít deset dvojníků. Sto dvojníků.“

„Kdo je Deva?“ ptám se.

„Deva je zatracenej radikál,“ říká Cody živě. Přecházíme Karlův most, vítr nám rve dech od úst. „Je to ten nejopravdovější odpůrce kapitalismu vůbec. Nikdo neví, kdo skutečně je; říká se, že v Seattlu zastřelil poldu a na Trafalgarském náměstí vysvobodil z policejní dodávky tři Wombles.“

„Petey říká, že je to superhrdina antiglobalizace,“ směje se Padraig.

„Jo, a nejspíš pořád nosí masku,“ říká Cody. „John se s ním jednou setkal.“

„Jo, jasně,“ zamumlá Karla.

„A, kluci, kde berete tu jistotu, že Deva je on?“ naléhá Jenny „Tvrdíte, že žena by nedokázala to co Deva?“

„Tak nějak jsem si vždycky myslel, že Deva je přesmyčka od Dave,“ říká pochybovačně Padraig.

„Bože, nikdo neví, jestli skutečně existuje,“ říká Karla. „Je to postava přímo opředená legendami. Sama legendární. Záleží na tom, jestli tam bude, nebo ne?“

„No, bylo by to něco,“ zabručí Cody.

„Nechrne toho,“ říká Jenny a zastavuje u vchodu ve zdi, která pulzuje rytmem hudby. „Jsme tady.“

Vstoupíme do vchodu a Karla za všechny zaplatí vstup, pak nás vede po temném schodišti. V klubu ve sklepě je horko a hluk. „Sežeňte někdo pití,“ křikne Karla.

„Jdu tam,“ zavolá Jenny. „Pooty, pojď mi s tím pomoct. Všichni Budvar?“

Prodíráme se davem k baru, Jenny na výčepního mává svazkem bankovek. Na malém pódiu vzadu v šeru klubu někdo hraje. „To je Peteyho skupina?“ ptám se.

„Ne, předkapela,“ říká Jenny a podává mi tři piva. „Tristess jsou dnes hlavní. Docela se těším.“

Vrátíme se k ostatním a rozdáme pivo. „Půjdu se podívat po Peteym, popřát mu, ať mu to jde,“ říká Padraig. „Jde někdo se mnou?“

„Já ano,“ ozve se Jenny.

Cody zavrtí hlavou. „Je tu pár anarchistů, chci si s nimi promluvit.“

Zmizí a nechávají mě s Karlou o samotě. Pohlédne na mě, pak odvrátí zrak. Je mi trapně, upíjím pivo a pátrám po něčem neutrálním, co bych řekl.

Oba promluvíme zároveň a neklidně se zasmějeme. „Začni,“ říká Karla.

„Ne, ty první. Trvám na tom.“

Zhluboka se nadechne, nakloní se ke mně a v hluku z pódia mi křičí do ucha: „Pooty, chtěla jsem s tebou mluvit o tamté noci.“ Zaletí očima přes sál ke Codymu, který se baví se skupinou lidí. „Nebylo to správně. Neříkej to Codymu, prosím.“

Krčím rameny. „Neboj se, Karlo. Nechci ti přidělat starosti.“

Kývne. „Díky. A druhá věc… ten člověk.“

„Skutečně nevím, kdo to je. Nebo pokud to vím, nepamatuji si to.“ Zvláštně se na mne zadívá. „Jak to myslel? To ‚zachraňte nevinné‘?“

Upiju trochu piva. „To bych rád věděl, Karlo. Říkal jsem si, že se ho pokusím najít, třeba mi řekne něco užitečného.“

„Dobrý nápad,“ kývne. „Pomůžu ti, jestli chceš.“

Znovu zaletí očima ke Codymu, potom mne rychle políbí na rty, jazykem pátrá po mém. Pak se napřímí a zadívá se jinam; vracejí se Padraig a Jenny.

„Jak se má Petey?“ ptá se lehce Karla.

„Má trému,“ říká Padraig a předkapela za pískotu a potlesku končí. „Jako obvykle. Mělo by to jít dobře.“

Jenny z ničeho nic vyvřískne a rozpřáhne náruč, když uvidí dívku, která se objeví na schodišti u vchodu. „Liso! Myslela jsem, že dnes večer pracuješ.“

Jenny a plavovlasá příchozí se objímají. „Podařilo se mi přesunout směny. Jak je? Všechno jde podle plánu? Ten protest a vůbec?“

„Jo, dobře,“ říká Jenny. „Johna čekáme každým dnem.“

Ostatní se s Lisou zdraví a Padraig jí jde koupit pivo. Jennyina přítelkyně mne odhaduje pohledem. „Tohle tedy musí být záhadný pan Poutník,“ říká a podává mi ruku. Potřesu jí a ona pokračuje: „Takže to ty ses pokoušel udělat z Jenny heterosexuálku.“

Snažím se vymyslet, co odpovědět, Jenny ale do Lisy káravě šťouchne. „Nech toho,“ říká jí, pak se obrací ke mně. „Nic si z toho nedělej, Pooty, Lisa prostě žárlí.“

„Je milej,“ říká Lisa a mrká na mě. „Na chlapa.“

V davu se ozývá vyčkávavé šeptání, na scénu vystoupí jeden z lidí, s nimiž Cody předtím mluvil. „Než přejdeme k hlavnímu programu, chtěl jsem jen říct: ‚Díky, že jste přišli,“ křičí do mikrofonu. „Dnes se pobavíme, ale rád bych vám všem připomněl, že vybíráme na 15.11., což bude asi za týden.“

Dav zařve a muž pozdvihne ruce, žádá o ticho. „Peníze, které dnes získáme, půjdou na lékařskou pomoc a právní poradenství. Celý svět se na nás bude dívat, lidi, tak ať to tentokrát stojí za to!“

Všichni se teď smějí, tleskají, dupou a volají hesla. „Nechte toho,“ křičí muž na pódiu. „Hluk bude dělat Tristessa!“

Na jeviště se přivlečou čtyři Peteyho dvojníci. Petey mezi lidmi a v ostrém světle mrká, jako by očekával, že vstoupí do svého pokoje. Trochu křečovitě nám mávne a chopí se kytary. Zpěvák přistoupí k mikrofonu a odhrne si vlasy z očí. „No wow,“ oznámí stísněně.

Peteyho skupina začne vydávat cosi, co se mi zdá jako opakování téhož ječivého hluku, který trvá pokaždé asi tři minuty. Zpěvák před každou písničkou zamumlá její název, každou následuje bouře potlesku. Koncert mne začíná bavit. Co se zpočátku jevilo jako zmatečná změť zvuků, začíná srůstat do organizované a melodické hudby Divím se, jak mohou čtyři lidské bytosti vytvořit hudbu takové vnitřní krásy, pak mne udiví sama tato myšlenka.

Než představení skončí, směji se a tleskám spolu s ostatními. Petey a jeho skupina se nejisté ukloní a odejdou ze scény; znovu se rozproudí hovor.

O chvíli později se k nám připojuje Petey, přijímá od Codyho láhev piva a ode všech gratulace. „Šlo to dobře,“ připouští.

„Jste zatraceně skvělí,“ tvrdí Cody. Hlas se mu zlomí. „Tak tomu nevěřím,“ vydechne.

Sledujeme jeho pohled; na schodech do klubu se z kouře vynoří tmavá postava a vstoupí do světla červené žárovky. Jde o muže, vypadá téměř bezvěký, má černé a lesklé vlasy, pěstěný vous a na sobě obyčejné, praktické šaty. Rozhlédne se po klubu, pak se pronikavě zahledí na nás a úzkými rty se usměje.

„Podívejte, kdo dorazil,“ říká tiše Jenny, Lisa vzdychne: „Neříkej. Zase záležitosti toho vašeho domu. Uvidíme se.“ Políbí ji na tvář a zmizí v davu.

Cody zamává rukou. „Tady!“ vykřikne. „Johne, jsme tady!“

Johna na koncertě zdraví tolik lidí, že se rozhodl odejít s námi do nedalekého baru. „Musíte mi říct, co se dělo,“ říká lidem omluvně, dlouze se na mne zadívá a pak nás vyvede po schodech z klubu.

„Je zatraceně dobře, že jsi zpátky,“ říká Cody. „Musíme ti toho tolik vyprávět. Hej, viděl jsi náš dárek na uvítanou?“

„Plakát ESSA,“ usměje se John. „Říkal jsem si, že v tom máte prsty. Dobrá práce, lidi.“

Cody září téměř dětskou hrdostí. Pozorně Johna sleduji od chvíle, kdy se objevil. Je na něm cosi podivně povědomého, jakási vzdálená hrozba; mlčím a uvažuji. Jeho přízvuk si nedokážu zařadit; není to britská angličtina Karly a Jenny ani americká Peteyho a Codyho – je kdesi na pomezí. Nepromluví na mne, dokud se neusadíme ke stolu v tichém tmavém baru kousek od klubu. Hodnotí mě pohledem, pak říká: „Takže tohle je náš záhadný muž. Pane Poutníku, rád vás poznávám. Mnoho jsem o vás slyšel.“

Potřeseme si rukama a on se na mne pronikavě zadívá. „Říkali, že jste ztratil paměť. Skutečně zvláštní.“

Jenny mu skočí do řeči. „Zběžně jsem ho vyšetřila. Naprostá amnézie. Nevím, co ji vyvolalo, nenašla jsem žádné stopy po ráně do hlavy nebo cokoli podobného.“

„A naše skupina si pana Poutníka cení?“ zajímá se John.

„Byl s námi, když jsme dělali tu neklamu,“ říká Cody. „O 15. 11. jsem mu ale zatím moc neřekl.“

„Pánové?“ vloží se Karla. „On je tady, všimli jste si? Můžete mluvit přímo k němu.“

John si položí ruku na hrud. „Omlouvám se, pane Poutníku,“ říká a zamyšleně na mě hledí. „Hmm. Poutník. Cestovatel. Odkud jste tedy přicestoval? A kam míříte?“

„Nevím, Johne. Do chvíle, kdy mne Karla našla na Letné, mám v hlavě naprosté prázdno.“

„Velice zajímavý příběh,“ říká John a dopíjí pivo. „No, pokud vám důvěřuje moje skupina, pak budu i já.“ Široce se usměje mezi šedí prokvétajícím vousem. „Vítej na palubě, Poutníku. Dalších pár dnů nás čeká dlouhá pouť.“

„Výborně,“ říká Cody a udeří Johna pěstí do mohutného ramene.

„Donesu další pivo,“ nabízí Padraig; zjevně se mu ulevilo, že mne John přijal.

Jenny se široce usmívá a Petey mne poplácává po ramenou. Karla neříká nic, jen se mi na kratičký okamžik zadívá do očí, než zrak odvrátí.

„Ano,“ říká John, přijímá od Padraiga pivo a přiťukne si s Codym. „Opravdu dlouhá a zvláštní pouť. Doufám, že jsi připravený, Poutníku.“

Upíjím pivo a náhle jsem si naprosto jistý, že ať už jsem sem byl poslán z jakéhokoli důvodu, události se dávají do pohybu.

DVANÁCT

Doktor Dee

Zdá se, že slavnost na počest pana Drebbela je u konce. Doktor John Dee konečně dorazil do Prahy. Rudolf spěšně uspořádal formální přijetí ve velkém sále a zklamaného Drebbela nechal, ať zařídí vynesení podvodního člunu z prostor hradu. Nestálý Rudolf má opět novou hračku.

Pokud vyvolal Drebbelův příchod na dvoře rozruch, doktor Dee způsobil shon nejméně dvojnásobný. V audienčním sále se tlačí všechny známé tváře a mnoho takových, které jsem dosud neviděl. Jsem rád, že sedím vpředu u císařova trůnu. Jsou tu sir Anthony a Percy a já uvažuji, zda žoldák svému poručíkovi řekl o sponě, kterou jsem našel, když na nás s Hannou zaútočil takzvaný tvrdý muž; předpokládám, že si na to kvůli příjezdu doktora Deeho ani nevzpomněl. Netajil se s tím, že nemá alchymistu v oblibě, a naznačoval, že by raději opustil Prahu dřív, než Dee dorazí. Pokud skutečně vzápětí odjedou, přidám se k nim?

Dee má společníka, vysokého hubeného muže s úzkýma očima a neoholenou tváří rámovanou rozcuchanými šedými vlasy. Nejprve ho mám za sloužícího, je však stále po kouzelníkově boku a neustále mu cosi šeptá do ucha.

Dee sám má zvláštně smutné oči, jako by břemeno své pověsti nesl jen s obtížemi. Roucho a okruží má potrhané a uprášené po dnech strávených na cestě, bílé vlasy skrývá pod přiléhavou čapkou, šedý vous mu padá až na hrud. Svou přítomností však vyplní celý prostor, a když se rozhlíží, ti, na něž padne očima, umlkají a sklápí zrak, jen kradmo na něj pohlížejí zpod obočí.

Rudolf Deeho nadšeně zdraví, a jakmile se v sále všichni shromáždili, Lang postoupí dopředu a odkašle si. „Můžete předstoupit před Jeho Milost, Rudolfa Druhého, císaře habsburského a krále českého,“ oznamuje hlasitě.

Dee a jeho společník postoupí dopředu, před trůnem se hluboce ukloní. „Vaše Milosti,“ pronese zvučným hlasem Dee, „Jsem doktor John Dee, učenec královny Alžběty, alchymista, matematik, hermetik a znalec kabaly. Toto je můj společník na cestách a ve studiu, pan Edward Kelley. Společně jsme z Krakova putovali do Prahy, kde se pokorně představujeme císaři a nabízíme se do českých služeb.“

„Doktore Dee, pane Kelley,“ kývne Rudolf. „Mnoho jsme slyšeli o vás i o vašem studiu a s největším potěšením vás vítáme na našem dvoře. Je mnoho toho, co nás můžete naučit, doktore Dee, a jsem si jist, že prostředí pražského dvora shledáte podnětným.“

Lang znovu postoupí vpřed. „Doktor Dee a pan Kelley jsou po dlouhé cestě jistě znaveni, Milosti,“ říká. „Dovolil jsem si pro ně připravit pokoje a zařídím, aby tam přenesli jejich zavazadla.“

„Je pozdě,“ souhlasí Rudolf. „Doktore Dee, rád bych si vyžádal vaši milou společnost na soukromé audienci zítra odpoledne, až si odpočinete a zabydlíte se v komnatách.“

„To je velice laskavé, Milosti,“ říká Dee a znovu se hluboce uklání. „Pokud vám to není proti mysli, přál bych si, aby byl přítomen také můj kolega pan Kelley.“

„A pokud to není proti mysli vám, bude přítomno i mé Zrcadlo Prahy,“ říká Rudolf, sklání se a rukou mi prohrábne vlasy. „Tak u sebe budeme oba mít své oblíbence.“

Přítomní dvořané propuknou ve smích, já zrudnu rozpaky a Kelleymu pod neupravenou ofinou zle zablýsknou oči. Dee k němu zaletí pohledem, pak se znovu ukloní. „Budiž, Milosti,“ říká, oba se otáčí a pomalu odcházejí ze sálu; všichni přítomní je sledují.

Když se dvořané rozejdou, vracím se do sálu, kde Drebbel zařizuje přesun svého podvodního člunu do Vltavy.

„Jsem trochu neklidný,“ přiznává nad pohárem portského, když je sál konečně prázdný. „Nevěděl jsem, že Dee míří do Prahy. Nepříjemnosti ho následují jako albatrosi loď.“

„Vy tedy brzy odjedete, pane Drebbele?“

„Zůstanu v Praze několik dní,“ říká a upíjí portské. „Rád bych s panem Keplerem podrobněji prodiskutoval zákony pohybu planet. Loď i posádka budou ale připravené k náhlému odchodu, kdyby bylo třeba.“ Rozhlédne se, zda a kdo poslouchá. „Mám zlé tušení, pane Poutníku,“ šeptá. „Ve vzduchu se vznáší očekávání, něco se tu chystá.“

Drebbel odchází, aby dohlédl na přesun člunu z kopce na řeku; zvažuji, zda mám jít spát, když do sálu vstoupí Percy a po někom se rozhlíží. Když mě spatří, zvedne ruku a pospíší si ke mně.

„Pane Poutníku,“ říká. „Jsem rád, že jsem vás našel. Sir Anthony mi vrátil sponu, kterou jste nalezl. Jsem vám vděčný. Asi jsem ji večer ztratil, když jsem se procházel v zahradách. Nemá velkou cenu, ale je to rodinná pečeť, proto pro mě má osobní hodnotu. Doufám, že jste v pořádku, po tom co jste se střetl s tím lupičem?“

Percy klábosí, ve mně však jeho náhlá vstřícnost budí podezření. „Rádo se stalo, Percy. Jsem rád, že se dostala k právoplatnému majiteli.“

„Procházel jsem se v zahradách,“ opakuje Percy. „Jsou krásné, že? Chtěl jsem se před slavností projít a musela mi spadnout z pláště.“

Kývnu, znepokojuje mne, jak na této podrobnosti Percy trvá. „Jak říkáte, Percy.“

„A dívka? Není zraněná?“

„Měli jsme štěstí,“ říkám. „Je pravda, co říká sir Anthony? O tvrdých mužích?“

Drebbel, který se vrací k svému portskému, vypadá znepokojeně. „Říkal jste tvrdí muži? Žoldáci Carla Fantoma? Slyšel jsem o nich. Řekněte, že nejsou v Praze?“

„Nejspíš ne,“ říká Percy. „Myslím, že pana Poutníka a děvče napadl obyčejný lupič. Nevidím důvod, proč by Fantom měl být v Praze.“

Drebbel stále vypadá ustaraně. „Možná se v Praze zdržím ještě kratší čas, než jsem doufal.“

Percy mi znovu mnohomluvně poděkuje, že jsem nalezl jeho sponu, a odchází. Drebbel tiše sděluje své posádce, co se dozvěděl, a já bezcílně procházím chodbami hradu, temnými průchody a prázdnými sály s hořícími pochodněmi. Doktor Dee a Edward Kelley dostali v západní části hradu komnaty pro sebe i své výzkumy a pokusy. Braheho ani Keplera nepotěší, jakou pozornost císař Deemu věnuje, a Lang se Rudolfa nepochybně pokusí přemluvit, aby alchymistické pokusy vykázal ze zdí hradu. Zdá se však, že Dee stojí v ohnisku pozornosti Prahy, vzbuzuje ve stejné míře úctu, obavy a bázeň. Nechápu, proč tolik vyniká mezi věštci a mystiky, které do města přilákal Rudolf a jeho zjevná náklonnost k okultním naukám, ale musím přiznat, že mne udivuje, a to nejen historkami o svém rozmlouvání s anděly. Aniž bych si to uvědomil, došel jsem do západní části hradu, ke komnatám, které přidělili Deemu a Kelleymu. Zastavím se, zvažuji, proč jsem přišel, a už se chystám odejít, když se ze stínů vynoří ruka a popadne mne za rameno; škubnu sebou a vykřiknu.

„Vyděsil jsem vás, hochu?“ Ze stínu vyhlédne bledá tvář zbrázděná jizvičkami po neštovicích, měří si mne zarudlýma očima zpod suchých šedých vlasů. Edward Kelley, společník doktora Deeho.

„Pane Kelley,“ říkám, když se uklidním. „Omlouvám se. Vylekal jste mne.“

Kelley se vynoří ze stínu, v ruce zpola snědené kuřecí stehno. S pohledem upřeným na mne se do něj zakousne začernalými zuby. „Co tu děláte, hochu? Špehujete?“

Povzdychnu si. Tohle je v hradu běžné obvinění. „Ne, pane Kelley. Jen se procházím.“

„Hm,“ zabručí Kelley a ukousne další sousto. Jak žvýká, dlouze mne sleduje a špinavými nehty se přitom škrábe ve tváři. „Takže vy jste to Zrcadlo Prahy, o kterém všude slyším. Co to přesně znamená?“

„Já…“

„Jak jsem předpokládal,“ říká Kelley s uspokojením. „Další šarlatán.“

Nakloní se ke mně, do tváře mi zavane jeho páchnoucí dech. „Podívejte, hochu, řeknu vám to na rovinu. Nelíbí se mi, jak vypadáte, vůbec se mi nezamlouváte. Podívejte se na tohle.“

Kelley se zašklebí a odhrne si dlouhé vlasy dozadu, takže odhalí zjizvené díry v místech, kde by měl mít uši. „Uřízli mi je soudci v Lancasteru, že nejsem z těch hodných a poslušných. Takže dávejte pozor, hochu: se mnou si nezahrávejte. Ve městě je teď jen jedna atrakce, a to je doktor Dee. Tak buďte hodný nalezenec a nepleťte se nám do cesty, jasné?“

Ohromil mne úděsný pohled na Kelleyho chybějící uši, a než stačím odpovědět, ozve se z nejbližšího pokoje hlas: „Edwarde? Edwarde, s kým to tam mluvíte?“

„S nikým důležitým, Johne,“ odpovídá Edward téměř něžně. Ostře se na mne zadívá. „Jen sloužící, chce vědět, jestli chceme ještě něco k jídlu.“

„Nemyslím, Edwarde,“ ozve se opět hlas. „Asi půjdu spát.“

„Ano, Johne,“ odpovídá Kelley. „Já přijdu hned.“

Otočí se zpět ke mně. „Doufám, že jsi to pochopil, hochu,“ říká a strčí mi do rukou mastné zbytky kuřete, než opět zmizí ve stínech chodby.

Celou noc jsem znovu a znovu v duchu probíral to málo, co vím o doktoru Deem. Drebbel se ho bojí; Kepler k němu chová posvátnou úctu. De Brahe si myslí, že je to šarlatán, a Percy také. Sir Anthony, obvykle přízemní, se před ním má na pozoru. Lang, tím jsem si jistý, ho v Praze rozhodně nechce. Vnímá ho podobně jako mne, jako neznámou veličinu, kterou nedokáže ovládat a která by, obává se, mohla ohrozit trůn. Časně ráno se vydám pro radu k Jákobovi.

„Á, tak vy stojíte o můj názor, pane Poutníku?“ říká Jákob a kartáčuje kamaše. „Myslím, že mi to lichotí.“

Dám si s Jákobem čaj a on lehce říká: „Hannah mi pověděla, co se včera večer stalo v zahradách.“

„Ano,“ říkám, cítím náhle vinu. „Mrzí mne, že jsem ji přivedl do nebezpečí, Jákobe. Nevěděl jsem –“

Gestem mne utiší. „Jistěže jste nevěděl, pane Poutníku. Jen jsem si říkal… těší vás Hannina společnost?“

Cítím, že se červenám. „Je to velice zajímavá dívka, Jákobe.“

„Trochu tvrdohlavá,“ povzdychne si. „A moderní. Moje generace přijímá, že jsme Židé a musíme žít jako Židé. Zůstáváme v ghettu a přežíváme. Rabbi Löw se na slyšeních u císaře skutečně snaží, my ale nečekáme, že se něco zlepší. Hannah je jiná. Touží po lepším životě. Někdy mám o ni strach. Bojím se, jak daleko by byla schopna zajít, aby dosáhla svého.“

Jákob zamyšleně upije čaje, pak si znovu povzdechne. „Asi jsem jen otec, který se ji příliš snaží chránit. A vy jste se ptal na doktora Deeho.“ Uvelebí se v židli. „Přiznávám, že o něm nevím nic jiného, než co jsem zaslechl tady v hradu. Je známý jako čaroděj, kouzelník, který prostřednictvím magického zrcadla hovoří s anděly. Zdá se ale – a to mám z důvěryhodných zdrojů – že s nimi ve skutečnosti nehovoří Dee, ale ten jeho šejdířský krajan, Kelley. Velký mág možná není tak mocný, jak bychom si měli myslet, co?“

„Kelley? Tomu se mi nechce věřit. Včera večer jsem na něj narazil.“

„Není to příjemný muž, zdá se mi. Říká se ale také něco jiného,“ spiklenecky se ke mně nakloní. „Dee a Kelley pracují pro vrchního špeha královny Alžběty, hraběte z Walsinghamu, proslýchá se. Magie je pro ně jen způsob, jak se dostat na dvory po celé Evropě a slídit pro své londýnské zaměstnavatele.“

„A říká se také, že sloužící, kteří moc mluví, začarují v žáby,“ ozve se rezavý hlas. Jákob tiše zaúpí. Je to Lang. Komoří stojí v otevřených dveřích Jákobova pokoje a hledí na nás. Nebesa vědí, jak dlouho už tam je. Jákob se okamžitě začne mnohamluvně omlouvat.

„Teď ne,“ mávne Lang rukou. „Pane Poutníku, císař si vás žádá.“

Pospíchám chodbami za komořím, který nahlas uvažuje: „Zrcadlo Prahy se má opět účastnit důležitých jednání, na něž komoří nemá přístup.“

Lang se prudce zastaví, až do něj téměř narazím, otáčí se, z očí mu srší blesky. „Zdá se, že jsem stále víc jen pouhý poslíček, který vás má přivést, když si císař zamane, nalezence. Tento vývoj se mi příliš nezamlouvá.“ Oči se mu zúží a zasyčí: „Rudolf na vás začíná být závislý, chlapče. To jste celou dobu chtěl?“

Neustálé obviňování a útoky mne už unavují. „Nic jsem nechtěl, komoří,“ vyštěknu. „Pokud vám vadí císařova přání, snad byste to měl prodiskutovat s ním.“

„Snad to i udělám,“ říká Lang mírně. „Teď si pospěšte, budete pozdě na slyšení s Johnem Deem. A mějte se v hradu na pozoru, nalezence. Může to tu být nebezpečné.“

Dívám se, jak Lang odchází. Není pochyb, že je zodpovědný za pád kamene z lešení; stojí také za útokem tvrdého muže v zahradách? A pokud ano, jaké je jeho spojení s Percym Tremaynem, který – tím jsem si jist – se s lupičem setkal, než na nás zaútočil, a od té doby se mne snaží přesvědčit o opaku? Teď ale nemám na takové úvahy čas. Komoří má pravdu, jdu pozdě na slyšení s doktorem Johnem Deem.

Kelley se na mne přes sál šklebí, jakoby mimochodem si odtáhne vlasy, abych mohl zahlédnout jizvy po uších. Jako obvykle sedím po Rudolfově boku, Dee a Kelley na stolicích před námi. Pokoj je jinak prázdný, jen mezi kouzelníky stojí stolek a na něm cosi zakryté tkaninou. Snažím se sledovat, co Dee říká, a nevšímat si zlomyslností.

„Na Alžbětině dvoře se proti mně spikly jisté… síly,“ říká smutně Dee. „Sloužil jsem královně dobře a za mé věštby mi slíbila bohatství. Jistí lidé se ale přičinili o to, abych pozbyl její přízně.“

„To proto jste odešel do Polska?“ ptá se Rudolf.

Dee přikývne. „U mne v Mortlake mne navštívil hrabě Albert Laski a pozval mne do Krakova; tam jsme s Edwardem odvedli kus dobré práce.“

Kelley se Rudolfovi ukloní; ten se nedůtklivě ptá: „A co vás tedy přivádí do Prahy, když pro vás byl Krakov tak příznivý?“

Dee skloní hlavu a zahledí se na ruce v klíně. „Andělé to přikázali,“ řekne tiše.

Rudolf se nakloní dopředu, oči mu září. „Andělé,“ vydechne. „Takže je to pravda. Hovoříte se zářícími božími posly. A zrcadlo.“

„Nejde o skutečné zrcadlo v běžném smyslu slova,“ opáčí Dee. „Spíš o jasnovidecký kámen. Leštěný obsidián. Nazývám jej andělské zrcadlo.“

Rudolfovy oči zamíří ke stolku. „Andělské zrcadlo,“ zamumlá.

Dee souhlasně přikývne a Kelley vážně odkryje přehoz. Andělské zrcadlo je pozoruhodný výtvor; jak Dee řekl, jde o kus černého obsidiánu, vyleštěný tak, že se v něm vše jasně odráží. Na vrcholu kamene je připevněný zlatý křížek, podstavec je z mosazi. Rudolf lačně přihlíží – další cetka do jeho sbírky.

„A andělé s vámi hovoří prostřednictvím tohoto?“ ptá se užasle.

„Abych byl docela přesný, hovoří s Edwardem,“ odpovídá Dee. „On má dar, dokáže slyšet jejich nepozemské hlasy. A skrze něj promlouvají ke mně v jazyce, v němž Bůh velel Adamovi pojmenovat všechna zvířata a ptáky v ráji; po mnoho let jsme s velkým úsilím znovuobjevovali ztracenou abecedu, která nám nakonec odemkne nebesa.“

To je na Rudolfa příliš. Jeho touha prolomit stěny Božího hradu se před ním náhle zhmotnila. „Ať mluví,“ přikazuje šeptem. „Ať andělé promluví.“

Dee se pochybovačně podívá na Kelleyho. „Vaše Milosti, andělé nepodléhají pozemským přáním; promlouvají, když se jim zamane. Můžeme se jen pokusit.“

„Pokuste se tedy!“ zařve Rudolf. „Nejsem snad jediným vládcem Svaté říše římské? Ať promluví, doktore Dee!“

Dee něco zamumlá Kelleymu, ten před něj umístí jasnovidecký kámen. Chvíli v tichosti čekáme, Kelley zavírá oči a začne dýchat hlasitěji a pomaleji.

„Upadá do transu, jinak by nebyl schopen s anděly komunikovat,“ vysvětluje tiše Dee. „Musíme čekat a být tiše.“

Po třech či čtyřech minutách cítím Rudolfův vzrůstající neklid; náhle Kelley strne a zhluboka se nadechne, oči se mu otevřou a obrátí v sloup.

„Dosáhl k nim!“ říká Dee nadšeně, pak se obrátí na Kelleyho: „Kdo přichází?“

„Je to Uriel,“ procedí Kelley sevřenými zuby.

„Uriel,“ vydechne Dee. „Nejvyšší z andělů, kteří s námi hovoří. Říká se, že Uriel pohřbil tělo prvního člověka, Adama, když zemřel, a varoval Noema před velkou potopou. Henochovi, otci Metuzaléma, odhalil tajemství nebeského zvěrokruhu. Jsme poctěni přítomností archanděla, císaři.“

Rudolf má oči doširoka otevřené, téměř nedýchá, sedí sotva na krajíčku ohromného trůnu. „Co říká?“

Kelley se třese jako v bolestech. „Sdělení, sdělení pro císaře.“

Rudolf potěšené zatleská. „Sdělení pro mě? Z nebes?“

Dee pozdvihne ruce, žádá o ticho. „Prosím, Milosti,“ šeptá. „Andělé jsou nestálé bytosti; nesmíme jej popudit. Kelley, jaké je sdělení?“

„Zrada,“ vydechne Kelley. „Falešní proroci. Varování. Mějte se na pozoru!“

Pak Kelley prudce poklesne, potí se a těžce dýchá. „Je pryč,“ říká mělce.

Rudolfovi to ale stačilo. „Sdělení od archanděla Uriela,“ podivuje se. „Pro mne. Co to ale znamená? Varování? Zrada? Kdo má zradit? Kdo jsou falešní proroci?“

Dee krčí rameny. „Slova andělů bývají často zahalena tajemstvím,“ říká. Kelley se na mne významně zadívá, ale mlčí.

„Promluví k nám Uriel znovu?“ ptá se Rudolf.

„Snad,“ říká doktor Dee. „Snad.“

„Úžasné,“ říká Rudolf. „Zrcadlo Prahy, co tomu říkáš?“

„Úžasné, Milosti,“ souhlasím. Neříkám, že bych vsadil vlastní život na zřejmou skutečnost, že jsme právě byli svědky umné, ale zcela nepochybné lži.

„Jak ale víte, že lhal?“ naléhá Jákob.

„Nevím. Jsem si jen jistý, že to byl podvod. Kelley docela jistě skrze to zrcadlo nehovořil s archandělem Urielem.“

„Takže další šarlatán,“ vzdychne Jákob. „Bůh ví, že bychom se tu obešli bez dalších takových.“

Pečlivě jsme zavřeli dveře Jákobovy pracovny pro případ, že by měl kolem zase cestu Lang. „Přesto,“ říkám pomalu, „na tom jasnovideckém kameni bylo něco… zvláštního.“

„Ano? Jak to?“

Netrpělivě přecházím po místnosti. „Vlastně přesně nevím, Jákobe. Jen jsem měl takový pocit. Rád bych se na něj podíval zblízka.“

„Čekal bych, že si ho Dee a Kelley budou pořádně zamykat,“ odtuší Jákob.

„Určitě existuje způsob,“ naléhám. „Jákobe, potřebuji vaši pomoc.“

„Ale, pane Poutníku,“ zaúpí. „Nemůžu se zaplést do ničeho –“

„Nebude to pro vás nebezpečné, Jákobe,“ říkám měkce. „Potřebuji jen, abyste hlídal, až půjdu dovnitř.“

„Jak ale budete vědět, kdy je to bezpečné?“

„Dnes večer,“ rozhodnu. „Dee a Kelley budou večeřet s Rudolfem. Půjdu tam dnes večer.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem dorazil do Prahy, mám pocit, že mám poslání. Získal jsem sílu. Ať už se vmísím do jakéhokoli střetu – a já pevně věřím, že Ripellinova slova byla proroctví, které je třeba naplnit – věci se dávají do pohybu. Když nyní dorazili Dee a Kelley, jsou už všichni na scéně, všechny figurky na šachovnici. Jsem si jistý, že mi Deeho andělské zrcadlo poskytne odpovědi. Kdybych jen znal otázky.

Odpoledne jsem strávil s Hannou. Šli jsme se projít do města, vzala mě na vrch Petřín a ukázala mi pět měst, která tvoří Prahu: Hradčany, hradní okrsek; Staré město, v jeho středu náměstí věštců a pouličních prodavačů; Nové Město, domov pražské šlechty; Malou Stranu s labyrintem uliček a zákoutí; a ghetto obehnané zdmi. Večer je chladný a jasný, procházíme pěšinkami v hájku jako milenci, držíme se za ruce a smějeme se. Od chvíle, kdy jsem se rozhodl, že se vloupám do Deeho komnat, mám pocit, jako bych se zbavil velkého břemene. Hanně o svém plánu neříkám, ačkoli přitom počítám i s jejím otcem.

„Zdáš se mi trochu méně… vážný,“ poznamená. „Stalo se něco?“

Místo odpovědi ji políbím. Líbám její rty a vychutnávám teplo lidského těla. V náručí jistě držím skutečně nevinnou bytost, oběť pronásledování. Hannu musím chránit za každou cenu. Musí být v bezpečí. Tím jsem si jistý.

Později, když se vrátila do kuchyně, vydám se opět do Královské zahrady. Mám nutkání znovu se podívat na Rudolfova lva, získat od krále šelem odvahu. Když tiše procházím cestičkami, zaslechnu zepředu šum naléhavých hlasů. Nevím, co mě k tomu přimělo, ale rychle sbíhám z cesty a ukrývám se za velký kvetoucí keř; na pískové pěšině se vzápětí objeví dvě postavy.

Z úkrytu mám výhled pouze na Percyho Tremayna se zuřivým výrazem ve tváři. Zastaví se právě u keře, jeho společníka stále nevidím. „Proč jste mě nechal tak dlouho čekat? Pokud mne budou v hradu postrádat nebo pokud nás někdo uvidí…“

Jak nejtišeji mohu, přesouvám se, abych spatřil toho druhého. Setkal se snad Percy znovu s tvrdým mužem, který na mne a na Hannu zaútočil v noci, kdy přijel Dee?

„Uklidněte se, Percy,“ říká druhý. A já okamžitě vím, kdo to je, ještě dřív, než vstoupí do mého zorného pole, šedé vlasy nepořádně rozházené po zádech. Edward Kelley.

„Musíme být rychlí,“ říká Percy. „Sherley brzy odjede, obávám se. Rudolf kvůli tomu pekelnému komořímu nevyslyšel žádost šáha Abbáse o vojenskou pomoc a sir Anthony vašeho velitele nijak neobdivuje. V několika dnech se rozhodne opustit Prahu.“

Kelley kousek poodejde, takže nerozumím, co říká. Percy se hořce zasměje. „Ano, minulý večer našeho nalezenče a tu jeho děvku docela vyděsil, právě tady. I proto musíme být rychlí. Čím déle se Fantom ukrývá v lesích, kde si může troufat jen na zvěř, tím bude nepředvídatelnější.“

Fantom. Vůdce tvrdých mužů. Pak měl tedy sir Anthony pravdu, jsou v Praze. Proč ale? Proč se Carlo Fantom, Percy Tremayne a Edward Kelley spojili? A co s tím mám udělat já? Náhle stojím před jiným problémem.

„A ten kluk, nalezenec,“ říká Kelley, znovu v doslechu. Krev mi ztuhne v žilách. „Nevěřím mu. Je na něm něco divného. S ním jsme nepočítali.“

„Pche,“ mávne rukou Percy. „Je to nikdo. Nula. Jen kousek štěstí, na které jsme cestou do Prahy narazili a napadlo nás, že by mohl staříka trochu rozveselit. Musím říct, že jsme nečekali, že ho k sobě Rudolf připoutá tolik. Všechno to kolem ‚Zrcadla Prahy‘. Nelamte si s ním ale hlavu. Teď už nemůže události nijak ovlivnit.“

„Možná se o něj přesto postarám,“ pokrčí nos Kelley. „Je možné, že na něco narazí. Řeknu mu, že pokud bude strkat nos do věcí, které se ho netýkají, ta Židovka, co se kolem ní točí, by se mohla dozvědět, co dovede skutečný chlap.“

Hannah. Ne, nemůžu ohrozit Hannu.

„Klidně,“ říká Percy. „Pozítří v noci promluvím s Fantomem, i když Bůh ví, že je mi zle, už když se na něho dívám. Je ale součástí našich plánů. A nemůžeme riskovat, aby přišel do hradu, po tom, co se stalo posledně.“

„A odvrácení pozornosti? Dnes ráno jsem u Rudolfa položil základy. On doopravdy uvěří čemukoli, že? Je stejně lehkověrný jako Dee.“

„To je na vás,“ říká Percy. „Navrhuji ale, abyste nečekal déle než do zítřka. Teď se musím vrátit do hradu. Bojím se, že mne sir Anthony trochu podezírá, od chvíle, kdy ten zatracený nalezenec našel moji sponu. Mějte se dobře, Edwarde.“

„To budu, Percy. Jsem si jist, že než tohle skončí, budeme se všichni mít zatraceně dobře.“

Rozcházejí se v opačných směrech a má mysl jen víří. O co usilují? A opět, co mám dělat já?

Odpověď pro teď zní: nic. Kdo by mi věřil? Dal by sir Anthony přednost slovu cizince před slovem vlastního poručíka? Doktora Deeho neznám tak dobře, abych ho mohl navštívit a promluvit si s ním. A Lang se mě už pokusil zabít. Hrází také, že ublíží Hanně; nemohu ji ohrozit. Ne, nyní musím jednat sám, alespoň do doby, než budu lépe vědět, co se děje. Možná bych měl Percyho sledovat, až půjde za Carlem Fantomem. Nejprve mám ale jiné poslání. Andělské zrcadlo doktora Deeho.

„Pane Poutníku, obávám se, že děláme hroznou chybu,“ šeptá Jákob. Dovedl jsem ho přes jeho protesty temnými chodbami do západního křídla hradu. Cítím vinu, že jsem ho do toho zapletl, nemůžu ale ztrácet čas.

„Jen hlídejte, Jákobe, budu tam co možná nejkratší dobu.“

Starý komorník se ukrývá ve stínech chodby. Jak jsem očekával, komnata je zamčená. Odvážím se vniknout tam násilím? Snad je i jiná cesta. Připamatuji si strážného na Karlově mostě, hrůzu, s níž se díval na mne a do mých očí. Pokouším se vybavit si, jak jsem se cítil, když jsem ho přiměl, aby se mi poddal, snažím se znovu prožít onen pocit odhalení čehosi, co se skrývá hluboko ve mně. Klika se zahřívá, pak začne žhnout. Konečně cítím, že se západka uvolňuje, a dveře se otevřou.

Další záhady, nad těmi ale teď nemám čas uvažovat. Jsem v Deeho komnatách.

Malý pokoj ústí do studovny plné knih. Prsty přejíždím po jejich hřbetech a postupuji do tmy. V předpokoji nalevo je alchymistická laboratoř, vypadá podobně jako ta Braheho a Keplera ve Zlaté uličce. Kde ale je jasnovidecký kámen? Vyciťuji cestu skrze místnost, až nahmatám hrubý přehoz skrývající tvrdý ovál. Nedobrovolně ucouvnu; na dotyk se mi ta věc zdá téměř živá.

„Pane Poutníku?“

Ztuhnu. Jákob. Copak nás už objevili?

„Pane Poutníku, je všechno v pořádku?“

„Ano,“ syknu. „Myslel jsem, že hlídáte venku.“

Ze tmy se vynoří Jákobova postava. „Trvalo vám to příliš dlouho. Měl jsem starost…“ Umlká, když jeho oči přivykly temnotě. „Je to…?“

Podívám se zpět na ukrytý kámen, ruku napřaženou nad ním. „Ano. Myslím, že ano.“

Opatrně odstraním přehoz. „Nevypadá tak pozoruhodně,“ pochybuje Jákob.

Skloním se k němu, podrobně studuji leštěný obsidián. „Je… je mi povědomý, Jákobe. Jako bych jej už viděl. Nebo –“ Žádná komunikace.

„Pane Poutníku?“ šeptá Jákob. „Co se děje?“

Uvědomuji si, že jsem slabě vykřikl. „Nevím, Jákobe. Já –“

Komunikace je zakázaná.

Do hlavy mne udeří bolest, drtí mi lebku. Vykřiknu nahlas. „Pane Poutníku, měli bychom jít…“

„Počkejte, Jákobe,“ velím. Zdá se mi, že kámen pulzuje světlem, životem. „Vidíte to?“

Vztáhnu ruku, dotknu se prsty obsidiánu. Jákob něco mumlá a pokoj náhle vyplní jasné světlo. Vychází z kamene. Žhne, hoří. Dotýkám se ho, zdá se, že ustupuje před mými prsty, už to nejsou prsty, ale… světlo řeže světlo… vnoří se do kamene, neskutečně, bolestně, cítím, jak Jákob ustupuje, světlo v pokoji je nyní oslepivě jasné. „Pane Poutníku…“

Pak se kolem mne ozve zvuk jako světlo, zpěv, tisíce hudebních nástrojů, které se mi do mysli pohrouží jako smršť nožů, až utvoří jedinou, dokonalou, dech beroucí větu.

Ne, Urieli, ještě nenastal čas.

Pak mne světlo oslní, slyším, jak Jákob křičí, a potom už nevidím nic než žhnoucí bílé světlo na víčkách a nakonec tmu.

Když se probudím, zřejmě jen o chviličku později, kámen je právě takový, jaký se zdá být, neživý kus leštěného obsidiánu, a v pokoji je opět tma. A jsem sám.

Jákob je pryč.

MEZIHRA TŘETÍ

A přece… a přece… Uriel se divá na zářící město, na jeho dokonale uspořádané ulice, úhledné loučky rámované zpívajícími slunečnicemi, na bytosti, jako je sám, jak plavou v teplých vzdušných proudech a baví se na dokonalých loukách. Tak krásné, tak čisté, tak dobré a tak veliké. A přece…

Tak prázdné. Nekonečná dokonalost a nesmírná krása. Uriel v skrytu touží spatřit mezi řádky naprosto stejných květin lístek plevele, hledá v nekonečném světle stín, zvráceně doufá v ostré slovo nebo zlobný výkřik z ulic pod sebou.

Pohlíží k Domu, který se vysoko tyčí ve středu města, vyzařuje světlo, dobrotu a krásu. Dům. Místo, kde je vše dokonalé, kde sídlí řád, kde se zhmotňuje Slovo. Kolem Domu poletují světlušky, bytosti, jako je on sám, zaměstnané otázkami zářícího města. Otázkami, které on v poslední době zanedbával, toho si je vědom. Ačkoli má právo vznášet se zářícími chodbami Domu, mnoho času tam nyní netráví. To místo mu začíná být odporné.

Balkon souhlasně zašeptá, když se z něj nakloní a pozoruje uspořádaný pohyb svých bratří v mírném ovzduší kolem Domu. Jeden z nich se od zástupu oddělí a zamíří k němu, neomylně a přímo. Uriel se napřímí, když světlo zjasní a získá tvar postavy, kterou dobře zná.

Metatron.

TŘINÁCT

John

„Je načase si promluvit,“ říká John, hladí si vousy a dívá se do neurčitá. „Blíží se den D. Do patnáctého listopadu nezbývá už ani týden, a i když jsme jen malá část rozsáhlého protestu, musíme se zhostit svého úkolu. Myslím, že bychom to měli prodiskutovat.“

Je den po Peteyho koncertu, všichni jsme v obývacím pokoji. John byl celou noc vzhůru, procházel novinové články a výstřižky, které během jeho nepřítomnosti shromažďoval Cody.

„Číslo jedna,“ říká. „Pan Poutník.“

Červenám se, když se na mne všichni zahledí.

„Nepotřebuju moc spát, díky časovému posunu a Jennyině výtečné kávě jsem byl vzhůru celou noc, budu ale svůj pokoj potřebovat. Je to moje základna,“ říká mi téměř omluvně.

„Může bydlet u mě,“ navrhuje téměř okamžitě Jenny, nevšímá si přitom pohledu, kterým ji probodla Karla. „Je tam dvojitá postel a já stejně většinou mám noční nebo zůstávám u Lisy.“

John se zamračí. „Rád bych, abyste všichni věnovali veškerý volný čas přípravě 15. 11., pokud můžete. V příštích dnech toho budeme muset hodně stihnout.“

„A co pohovka?“ ptá se rychle Karla. „Docela dobře se na ní dá spát.“

To se mi líbí víc. Nyní skoro nespím a nerad bych trávil noci bdělý v Jennyině posteli.

Jenny pokrčí rameny. „Když myslíš.“

John pokračuje. „Dobře, to by bylo. Ještě k tématu, a promiň, Poutníku, že mluvím tak otevřeně. Věříme mu?“

Po jeden strašlivý okamžik na sebe všichni hledí. „Jistě,“ říká nonšalantně Petey, balí přitom silný joint. John se podívá po ostatních. „Cody?“

„Hádám, že je v pořádku,“ zabručí.

„Je s námi,“ říká rozhodně Karla. „Určitě. Je jeden z nás. Z toho, co víme, mohl zrovna být na cestě do Prahy, aby se protestů účastnil, když měl tu nehodu, nebo jak se stalo, že ztratil paměť.“

„Pravda,“ říká John, i když Cody nevypadá přesvědčeně. „Takže Poutník je s námi. Kvůli němu a kvůli každému, kdo zapomněl, o co se tu pokoušíme, když jsem já byl na Dálném východě, Pojďme probrat náš plán.“

John se znovu posadí na židli, napije se kávy a přijme od Peteyho joint. Na okamžik jako by si rovnal myšlenky, pak začne: „Třicáté první mezinárodní sympozium ropného průmyslu. Téměř dva tisíce účastníků ze všech států, které těží nebo zpracovávají ropu, z celého světa. V hotelu Excelsior na Václavském náměstí. Patnáctého listopadu. Taková jsou fakta, vážení, jak jsou na programu.

Co se na programu nepíše, je tahle podružnost: největší protest v historii antiglobalizačního hnutí. Protestovali jsme v Londýně, v Seattlu, v Johannesburgu. V Praze jsme už pracovali, ale doposud jsme nedělali nic, opakuji, nic takhle velkého. Cody, prosím, poslední odhady.“

Cody mrkne do poznámek na klíně. „Potvrzených patnáct tisíc, Johne.“

„Patnáct tisíc,“ říká spokojeně John. „Patnáct tisíc protestujících z celého světa. A to nepočítáme náhodné příchozí, čumily a skutečné podsvětí, ti se taky objeví. A víte, co jsem ještě slyšel?“

„Snad ne…?“ začne Padraig. John s úsměvem přikývne.

„Deva.“

„Jistě,“ říká Cody a plácne se do stehen. „Neříkal jsem vám to, lidi? Deva. Bude to zatraceně radikální protest, panstvo.“

„Jak víš, že Deva přijde, Johne?“ ptá se Karla přímo.

John krčí rameny. „Superhrdina antiglobalizace by si takovou příležitost nenechal ujít, nemám pravdu, Petey?“

Petey se zachichotá. „To se vsaď, Johne.“

„Deva přijde,“ prohlásí John s jistotou. „My ale musíme mít vlastní plán. Každý má svůj úkol, všem nám ale jde o tutéž prostou věc: ukázat světu, jak špatný je ropný průmysl, a vysvětlit lidem, že klima se mění a bude to jen horší. Bude to násilné, bude se zatýkat. Budou škody, zničené věci, pochody, transparenty a petice. My ale směřujeme k něčemu… viditelnějšímu.“

Já se v očekávání nakláním dopředu a John podává joint Padraigovi. „Je to ambiciózní plán. Zatraceně, je to přímo drzost. Dostanu tenhle protest na první stránky všech novin a do zpráv, lidi.“

John se postaví a v přetlaku energie začne přecházet po pokoji. „V srdci konference, až tam budou všichni ti pitomí delegáti sedět v kroužku a vymýšlet další geniální způsoby, jak pustit planetě žilou…

BUM!“

Náhlý výkřik nás všechny postaví na nohy. Bum? Co to tihle lidé plánují? Vybavuji si krabice, balíčky, hovory o rozbuškách.

„Bum,“ opakuje tišeji John. „Ohňostroje. Červené, zelené a modré. Rozsvítíme Prahu. A až se všichni podívají nahoru, rozvine se transparent.“

„Transparent?“ ptám se, náhle si uvědomuji, že jsem dosud zadržoval dech.

„Neříkej to tak zklamaně,“ směje se Jenny. „Je to sakra velikej transparent.“

„Zatraceně obrovskej,“ opravuje ji Cody. „Rozvineme ho ze střechy Excelsioru. Překryje celou přední stěnu hotelu. Uvidí ho celý svět.“

John ve vzduchu načrtne neviditelná slova: „Neničte planetu.“

„Úderné,“ mumlá Karla. „Nejlepší mozky hnutí se určitě úplně vyčerpaly, než na to přišly.“

Johna očividně pobavila. „Není to Chomsky, to přiznávám, ale to hlavní v tom je. A nemyslím, že bys stála o něco složitějšího, Karlo, protože to budeš taky malovat.“

„Cože?“ brání se Karla. „Já nás přece dostanu do Excelsioru…“

„To je pravda,“ souhlasí John. „Bez tvé novinářské licence a pověření bychom se do hotelu jaktěživ nedostali. A Padraig opatřil ohňostroje. A Jenny získala plánek hotelu. A Petey poslední tři měsíce prodával správci hotelu drogy. A Cody je nedocenitelný, má kontakty a organizační schopnosti.“

„Dobře, pochopila jsem,“ vzdychne Karla. „Všichni jsme malá ozubená kolečka a společně posouváme protesty kupředu. Jenom nechápu, proč bych měla.“

„Umazat si ruce?“ ptá se sladce Cody.

John se zamračí a vztáhne ruce. „Nechovejme se jako děti, prosím. Karlo, co jsem chtěl říci, než jsi mne přerušila: budeš ten transparent malovat spolu s námi ostatními. Se všemi. A teď, jestli je tohle jasné, bych rád probral detaily. Karlo, máš tedy v pořádku pověření?“

„Jistě. Jsem zapsaná po celou dobu sympozia. Můžu chodit do a z Excelsioru, jak se mi zlíbí.“

„Výborně. A, Petey, ten správce je na naší straně?“

„Naprosto, člověče. Kupuje osminku denně, bude dělat přesně to, co po něm budeme chtít.“

John se znovu posadí a zamyslí se. „Během příštích několika dnů musíme transparent dostat do hotelu.“

„Nezvýšíme tak příliš pravděpodobnost, že ho najdou?“ ptá se Padraig.

„Cody, prosím, plánek hotelu,“ velí John. Cody ho vyloví z kapsy a John ho rozloží na stolku. „Tady to je průčelí na Václavské náměstí,“ ukazuje John tužkou. „Transparent musíme zachytit v obou horních rozích, tedy z těchhle dvou pokojů po stranách. Ten vpravo je skladiště, nalevo, to je… co to je, Cody?“

Cody zkoumá kopii. „Zdá se, že nějaká místnost pro personál nebo tak něco.“

„Hm,“ uvažuje John. „To by mohl být problém. Potřebujeme tu místnost zajistit předem. Karlo, kolik lidí může dovnitř na tvou licenci?“

„Jen já. Bude ale ještě průkaz pro fotografa.“

„Budou tvoje noviny chtít někoho přímo na té konferenci?“

„Asi ne. Je to čtvrtý den sympozia, co se týče většiny lidí, tak prostě jen další konference. Nejspíš dokážu fotografa přimět, aby se na pár hodin ztratil a půjčil mi průkaz pro někoho z vás.“

John se na chvíli zamyslí. „Měl by to být Poutník.“

„Cože?“ zhrozí se Cody. „Počkej, Johne. Přibrali jsme ho, fajn, ale –“

John ho gestem umlčí. „Poutník. Rozhodl jsem se. Ty budeš se mnou, Cody; kromě toho, tebe bývá vidět s Wombles a s jinými skupinami, někdo by tě mohl poznat. Jenny bude mít práci. Petey a Padraig budou mít na starosti odvedení pozornosti.“

„Odvedení pozornosti?“ ptá se Petey a pochybovačně se dívá po Padraigovi.

„To probereme za chvíli,“ říká John. „Petey, uvař nám ještě kávu, ano?“

Petey zamíří do kuchyně. John říká: „Karla a Poutník zajistí tu místnost personálu. Je jedno jak. Prostě dohlédněte na to, aby se tam nikdo nedostal. Transparent bude ve skladišti na opačné straně hotelu, tam bude v bezpečí, o to se postará Peteyho správce.“

„A jak transparent natáhneme přes těch sto stop, celou jednu stěnu hotelu?“

„Naše horolezkyně Jenny,“ odpovídá John.

„A jak se zrovna patnáctého listopadu dostane do nejlépe střeženého hotelu v Praze?“

John zavolá do kuchyně, kde Petey vaří kávu: „Hej, Petey, jak moc je ochotný ten tvůj správce?“

„Docela dost, člověče,“ odpovídá Petey.

„Jenny se tam dostane,“ zašklebí se John. „Uvnitř už nebude mít potíže, je studentka medicíny. Může tvrdit, že pracuje se zdravotníky v hotelu, nebo něco. Až budeme připraveni, Jenny připevní jeden roh transparentu v tomhle okně, s lanem přeleze po téhle římse sem do pokoje pro personál, kde budou čekat Karla a Poutník. Pak lano přitáhnou a transparent se rozvine. Jednoduché.“

„A ohňostroje?“ ptá se Jenny.

„Ano,“ kývne John. Petey přináší podnos s kávou. „Mluvil jsem o odvedení pozornosti. O to jde. A ohněstrůjci jsou Petey a Padraig.“

„Skvěle,“ usměje se Padraig. „Líbí se mi římské svíce.“

„Jediní pro mne skuteční lidé jsou ti šílení, ti, kteří nikdy neříkají obvyklé věci, ale planou, planou, planou,“ cituje John. „Jack Kerouac. Dobře řečeno, Padraigu. Zdvihněme číše, my, šílení, a připijme na operaci římská svíce.“

Podle Johnova pokynu upíjíme kávu. „Takže,“ říká, „odvedení pozornosti. Za Excelsiorem je docela obyčejný hostel. Petey a Padraig se tam několik dní předem ubytují. Hostel ale budou prohledávat, dá se čekat, že se tam ubytují lidi, kteří se sjedou k protestům. Ohňostroje necháme tady, do hostelu je doneseme na několikrát až patnáctého. Až nastane čas, Petey a Padraig vylezou na střechu hostelu – je plochá – a odpálí to. To bude znamení, abyste rozvinuli transparent, dokud se všichni na Václavském náměstí budou dívat nahoru. No a jsme ve zprávách.“

„A co budete dělat vy s Codym, zatímco my budeme riskovat krky?“ ptá se Karla.

„Budeme s tiskem na Václavském náměstí,“ odpovídá John. „Někdo tam musí být a promluvit na kamery.“

„Mluvil jsi o bezpečnostních opatřeních,“ připomíná Padraig. „Co můžeme čekat?“

„Určitě českou policii,“ říká Cody. „A gorily v Excelsioru, nejspíš ozbrojené. A agenty.“

„Agenty?“ ptám se.

John vtáhne vzduch. „Ropné společnosti mají vlastní bezpečnost. Bude se tam ochomýtat spousta ozbrojených agentů. Většinou bývalí členové FBI, CIA, vojáci. Tvrdí hoši. Několik se jich určitě v skrytu už teď snaží proniknout k jádru protestů. To proto do hotelu nemůže jít Cody.“

„V skrytu,“ mumlá Petey. Cítím na sobě postranní pohledy ostatních. John se zasměje.

„Ani na okamžik jsem si nepomyslel, že náš pan Poutník je agent ropné společnosti,“ říká. Významně se na mne zahledí. „Kdyby ano, neseděl bys tady.“

Cody stále nevypadá přesvědčeně. John pokračuje. „Takže to by bylo. Odpočiňte si, jak nejvíc můžete, protože příští týden se nezastavíme.“

Chvilku je ticho, pak se Padraig postaví. „Dobře, já musím do práce. Johne, slíbil jsem Noelovi, že mu za ty věci zaplatíme, až přijedeš…“

„Jistě. Donesu ti peníze.“

„Výborně,“ říká Padraig. „Dám si rychlou sprchu, tak zatím.“

Všichni se postavíme a rozcházíme se. John zve Codyho do svého pokoje, chce s ním ještě něco probrat. Karla mrkne na hodinky. „Měla bych jít.“ Jenny kývne. „Musím dopsat ještě jednu stať, než to propukne.“

Když se z pokoje vykolébá i Petey, zůstávám sám. Tohle je tedy ta velká záhada. Transparent a ohňostroje. Přiznávám, že po napětí, které v domě v posledních dnech vládlo, je to trochu zklamání. Cítil jsem, že se schyluje k něčemu velkému, k završení, ke konečnému střetu. Možná tak skutečný život nefunguje. Možná nespějeme k žádnému určitému bodu, k cíli, možná jen procházíme životem a táhneme cestou svůj vůz. Možná. Nedokážu se ale zbavit dojmu, že mi neřekli všechno, co se chystá.

V baru mám směnu až večer, procházím se tedy Prahou, v kavárně u Židovské čtvrti si kupuji kávu. Ačkoli mne ostatní před Johnem v skrytu – i zjevněji – varovali, zdá se mi milý a přátelský. Je zjevně oddaný tomu, za co bojuje; po jeho návratu se atmosféra v domě trochu proměnila, je věcnější. Protest pro ně očividně mnoho znamená, a i když mne strhává jejich nadšení, cítím se izolovaný. Napadá mne, zda jsem někdy měl něco, čemu bych sám byl oddaný, něco, za co bych zemřel nebo pro co bych žil. Nebo zda jsem vždy život jen pozoroval.

Když se zešeří, vracím se do domu; zastavím se u brány, když zaslechnu ze zahrady hlasy.

„Prostě mu nevěřím, to je všechno.“ Je to Codyho hlas. „A nerozumím tomu, proč jsi ho tak ochotně přibral.“

Chvíli je ticho, pak se ozve John. „Podezíráš ho?“

„Jen si myslím, že není moudré vpustit do skupiny neznámou veličinu tak krátce před 15. 11. Dobře, ano, nedůvěřuju mu. Řekněme, že je to agent ropných společností. Co potom? Můžou nás všechny zavřít.“

„Za transparent na hotelu Excelsior? To pochybuji.“

„To ale není všechno, co uděláme, ne, Johne? Myslel jsem si, že ostatním řekneme i o… o tom ostatním.“

John si povzdechne. „Možná o tom Poutníkovi také trochu pochybuju. Nevěřím, že je agent ropných společností, to ani na okamžik.

Na to je příliš naivní. Ale přemýšlel jsem o něm. Bude přímo v srdci všeho. Když to vybouchne, můžeme ho využít.“

„Myslíš shodit to všechno na něho?“

John se nevesele zasměje. „Nebo na to, co z něho zbude.“

Ztuhnu s rukou na klice. Takže transparent je jen kouřová clona. Věděl jsem, že protesty zahrnují něco víc.

Opět se ozve Cody. „Pořád ale nechápu, proč to neřekneme ostatním.“

John si povzdechne. „Nejsem si jistý, že se jim dá věřit, Cody. Dokonce ani Karle.“

„Ani Karle? Ona ale –“

„Já vím, já vím. Nechci ale nic pokazit, když už jsme tak blízko. A nejde jen o Karlu. Týká se to také Padraiga a Peteyho a Jenny. Vím, že jsou všichni oddaní věci, ale i tak by si mohli myslet, že zacházíme příliš daleko.“

„Máme ale pravdu,“ brání se Cody. „Nemůžeme dělat nic jiného.“

„Já vím,“ říká vlídně John. „Jsi dobrý přítel, Cody. Dobrý voják. Takhle vstoupíme do historie, však víš. Tak pojď, musíme to naplánovat.“

Slyším, jak se jejich kroky vzdalují po pěšině, a pak cvaknutí dveří. John a Cody plánují něco daleko většího, než nám tvrdí. Něco s opravdu dalekosáhlými následky. A já jsem v srdci toho všeho… nemám to přežít.

Otázka je, co udělám teď.

Bdělý ležím na rozložené pohovce v obývacím pokoji a znovu a znovu nad touto otázkou uvažuji. Co udělám teď? Stále se mi vrací slova vetřelce, kterého jsme s Karlou chytili v zahradě: Zachraňte nevinné. Zachraňte nevinné. Jakou roli má stařík v nastávajících událostech? A jaké nevinné je třeba zachránit? Karlu, Padraiga, Peteyho a Jenny? Neklidně se převracím z boku na bok. Stále se mi vrací stejná otázka. Co mám dělat?

Uslyším cvaknout kliku dveří. Cody? John? Ztuhnu, když se tmou blíží stín.

„Pooty? Jsi vzhůru?“

Karla. „Ano,“ zašeptám.

Uvolním jí místo na pohovce, posadí se ke mně. Když se rozkoukám, rozliším proti bledému světlu měsíce, které se prodírá mezi závěsy, její postavu, vlasy padající na tenkou noční košilku. „Nemohla jsem usnout,“ vysvětluje zbytečně.

Chvíli sedíme v tichosti, pak Karla měkce říká: „Takže co si myslíš o Johnové velkém plánu?“

Zaváhám. Důvěřuji jí natolik, abych se jí svěřil s tím, co jsem vyslechl v zahradě? „Je… zajímavý,“ začínám opatrně.

„Je na hovno,“ vyprskne. „Zní to jako nějaká pitomá pohádka. Celý ten nesmysl s transparentem. Plánuje něco jiného.“

„Plánuje,“ souhlasím po chviličce.

„Co?“

Řeknu jí všechno, co jsem dnes vyslechl. Musím začít někomu důvěřovat a Karla nikomu nepověděla nic o našem střetu s vetřelcem po výpravě za neklamou. Když skončím, chvíli mlčí.

„No zatraceně,“ vydechne. „Co sakra chce udělat? Zní to jako nějaká…“

„Bomba?“ dokončím měkce.

Cítím, jak se na mě ve tmě dívá. „Proč to říkáš?“

„Jednou jsem ve sklepě U Leopolda Blooma slyšel Noela mluvit s Padraigem. O rozbuškách.“

„Jistěže,“ šeptá zuřivě. „Zdálo se mi divné, že Padraig má ohňostroje od Noela. Dva týpci spojení s teroristy a takové tajnosti kvůli ohňostroji? To sotva.“

„Co budeme dělat?“ ptám se.

Karla mlčí. Cítím, jak rukou šátrá pod přikrývkou, dotkne se mého nahého těla a pak také vklouzne pod deku. Cítím teplo jejích úst na svém pohlaví, když mne zkušeně přivádí k vyvrcholení. Objeví se o chvíli později a líbá mne.

„Nic,“ zašeptá. „Zatím nebudeme dělat nic.“

„Za… za co to bylo?“ ptám se bez dechu.

„Budou potíže,“ šeptá a znovu mne políbí. „A já chci, abys byl na mé straně.“

Pak se odkrade pryč, tiše za sebou zavírá dveře.

* * *

Dalších několik dní utíká rychle. Pracuji U Leopolda Blooma, chodím po Praze nebo pomáhám sešívat bílá prostěradla na Johnův obrovský transparent. Stále si s Karlou vyměňuji významné pohledy, neděláme ale nic. Padraig zjevně je s Johnem a Codym, Petey a Jenny jsou zatím neznámé veličiny. Rád bych s Karlou mluvil o tom, co je třeba udělat, ale nejsme ani na okamžik sami.

„Budou mrtví!“ syknu na ni jednoho večera, když spolu umýváme v kuchyni nádobí. „Já budu mrtvý! Musíme něco udělat. Brzy.“

„Brzy,“ souhlasí a začne si pohvizdovat, když do kuchyně přijde Jenny.

Desátého listopadu se po směně vracím do domu a nalézám všechny v obývacím pokoji. Karla ke mně zalétne očima, pak zrak odvrátí. Zdá se, že na mne všichni čekají.

„Poutníku, posaď se,“ říká John věcně. „Musíme si promluvit.“

Nejisté se posadím na okraj pohovky. Co se to děje? Cody se na mne dívá s čímsi blížícím se nenávisti smíšené s čistou radostí.

„Dneska večer jsme s Johnem chytili vetřelce,“ říká Cody. Vrhnu pohled na Karlu, ta se ale dívá do země. „Toho staříka, co se motal kolem domu.“

„A?“ ptám se opatrně.

„A zdá se, že tě zná,“ pokračuje John. „Zdá se, že tě zná velice dobře.“

„To je fajn,“ usměje se vstřícně Jenny. „Mohl by ti pomoci si vzpomenout.“

„Pověděl nám dost neuvěřitelnou historku,“ říká John, oči tvrdé jako křemen. „Pamatuješ si, že bys bydlel v hradu?“

Hrad… Divil jsem se, proč mne shluk budov nad Prahou tak vábí. „Ne, to ne. Hrad…“ začínám, nadšení přehlušuje úzkost. „Co říkal?“

„Říkal, že ses jednoho dne objevil, našli tě v příkopu,“ odpovídá John. „Že tě u dvora přijali. A že jsi byl v srdci intrik a klevet.“

„Zvláštní…“ divím se. Přepadají mne vize slavností u dvora a procházek mezi stromy. „Kdy se to stalo?“

„Roku patnáct set osmdesát čtyři,“ říká John a propukne v smích. Cody se k němu přidá a vypraví ze sebe: „Ten chlápek je úplně šílený.

Prý zmizel, když ses dotkl kouzelného zrcadla, a probudil se v dnešní době!“

Atmosféra v pokoji se náhle odlehčí. „Určitě utekl z blázince,“ směje se zle Cody. „Z toho, z kterého jsi přišel ty, co, Poutníku?“

Zrudnu. Jenny mi přispěchá na pomoc. „Nebuďte zlí, kluci.“

Cody krčí rameny. „Jak to jinak vysvětlíš? Znal Poutníka jménem.“

„Dost se tu motal,“ vloží se Padraig. „Mohl slyšet, jak někdo z nás Pootyho oslovuje jménem. Je to očividně cvok. Kde je teď?“

„Pustili jsme ho,“ říká John. „Řekli jsme mu, aby se sem nevracel, nebo zavoláme policii. Myslím, že to zabralo.“

„No tak aspoň jedna záhada je vyřešená,“ říká spokojeně Jenny. „Skutečně myslíte, že se nevrátí? To bych si tedy mohla dát v klidu sprchu.“

„Ne, ten se nevrátí,“ prohlásí pevně John. „O to jsme se postarali.“

Já je ale sotva poslouchám. Magické zrcadlo. V duchu vidím místnost zalitou oslnivým bílým světlem, prsty nořím do tvrdého kamene, kakofonická hudba se složí do varování.

Ne, Urieli, ještě nenastal čas.

Nevím, co to znamená, jedno ale vím: čas se blíží.

Příštího dne začíná v Praze sympozium. Po směně U Leopolda Blooma jdu na Václavské náměstí; všechny kavárny a bary praskají ve švech, všechny hotely jsou plně obsazené. Po náměstí přechází policisté a už teď se scházejí hloučky protestujících. Jsou tu anarchisté na kolech, troubí a hvízdají. Aktivisté Greenpeace rozdávají letáky. Mezi hotely a restauracemi pospíchají muži a ženy ve společenském, s hlavami skloněnými, pokoušejí se ignorovat okolí. Na barokním průčelí hotelu Excelsior visí transparent jedenatřicátého ročníku sympozia ropného průmyslu. Co bude na hotelu viset za tři dny? Transparent, který navrhli John a Cody? Mrtvá těla? Nic? Začíná být obtížné něčemu věřit. Karla se zatím k ničemu nemá a já si uvědomuji, že nám dochází čas. Pokud John skutečně chce v Excelsioru nastražit bombu, budou zranění a mrtví. Nevinní mrtví. Je třeba něco udělat. Mohl bych prostě odejít, uvědomuji si najednou. Nic mne k těmto lidem nepoutá. Nic než palčivá touha zjistit, jak to dopadne, ta a podivný příkaz cizince – jak se jen jmenoval, Jákob? – který mne zapřísahal, abych ‚zachránil nevinné.

Mrzutě se vracím na Malou Stranu a do domu. Nikdo tu není. Sednu si do zšeřelé zahrady a přemýšlím. Padraig, tím jsem si jistý, je s Codym a Johnem. Komu bych se měl svěřit, Peteymu, nebo Jenny? Petey pro mne dosud zůstává záhadou, Jenny ke mně naproti tomu byla velice vstřícná. Co to ale v tomto domě plném tajemství a lží znamená?

Jak uvažuji, oči mi padnou na hromádku hlíny ve stínech zahrady. Za scvrklým keřem vypadá tato část zahrady na první pohled jako jakákoli jiná, jen půda je tu temnější. Vydám se to prozkoumat, rýpnu do půdy špičkou boty. Je kyprá. Přidřepnu a dotýkám se hlíny. Kyprá. Někdo tu nedávno kopal. Začnu ji odhrnovat, nejprve bezděčně, pak stále naléhavěji. Vím, co tam najdu. Vím, jaká lež se pod hlínou skrývá. „Ne, ten se nevrátí,“ říká John v mé hlavě. „O to jsme se postarali.“

Teď už hlínu odhrabuji horečně oběma rukama, až narazím na cosi chladného a vlhkého. Ucouvnu v hrůze nad tím, co jsem objevil. Tvář, prosící oči hledí skrze chladnou hlínu, ústa zkřivená v grimase hrůzy.

ČTRNÁCT

Krvavá pomluva

V noci a ráno marně hledám Jákoba. Jeho pokoje jsou ve stejném stavu, v jakém byly, když jsme se potají vydali do komnat doktora Deeho, zdá se, že tu od té doby nikdo nebyl. Jako by ho pohltilo jasné světlo, které z kamene vyzařovalo. Setkám se s Hannou, ale nic jí o záhadách minulé noci neříkám. Hannah se nezdá být nijak znepokojená. „Otce jsem neviděla několik dní,“ krčí rameny. „Není to nic neobvyklého. Jsme v hradu dost zaměstnáni, pane Poutníku. Často ho nevídám celé dny.“

Já se bojím, že už ho neuvidí nikdy. Nechápu, co se v Deeho komnatách stalo, ale jsem opravdu vyděšený a značně zmatený. Dee a Kelley tvrdí, že prostřednictvím takzvaného andělského zrcadla hovoří s nebešťanem jménem Uriel. Z důvodu, kterému plně nerozumím, jistě vím, že vyvolání Uriela před Rudolfovýma očima nebylo nic než podvod. A přesto vím, že jsem v Deeho komnatách slyšel hlas: Ne, Urieli, ještě nenastal čas. Další z Deeho a Kelleyho podvodů? Břichomluvectví? Pokud ne, kdo tedy mluvil? Hlas z nitra jasnovideckého kamene nebo z nebeských sfér, s nimiž jsou čarodějové podle svých tvrzení ve spojení? Zjevně ne Uriel. Hlas přece mluvil k Urielovi.

Přemýšlím také o tom, co plánují Kelley, Percy a Carlo Fantom. Percy Kelleyho nabádal, aby nečekal déle než do dnešního dne, ale s čím? A zítra večer se má Percy setkat s tvrdým mužem v táboře v lesích mimo Prahu. Rozhodl jsem se ho sledovat, abych pro sira Anthonyho shromáždil další důkazy. Nejprve ale musím zajistit, že Hannah bude v bezpečí. Znovu ji v hradní kuchyni hledám.

„Pan Poutník,“ říká s úsměvem. „Dvakrát v jednom dni. Jsem skutečně poctěna.“

„Hannah,“ říkám úsečně. „Musíš odejít z hradu, a to hned, pokud to je možné.“

Mračí se na mne. „To nemůžu. Mám tu práci.“

„Prosím,“ naléhám, „Kvůli mně. Bojím se, že jsi ve velkém nebezpečí.“

Hannah chvíli mlčí. „V jakém nebezpečí?“

„Já… nemůžu ti to říct. Ještě ne. Musíš mi věřit.“ Pokrčí rameny. „Zítra mám stejně volno a dnes odpoledne se vrátím do ghetta. Udělá ti to radost?“

„Ano,“ vydechnu. „Děkuji.“

„Musíš ale přijít a všechno mi vysvětlit. Slibuješ?“

„Slibuji,“ ujistím ji.

Rudolf si mne znovu žádá ve velkém sále. Když dorazím, Dee i Kelley už jsou přítomni a jasnovidecký kámen leží mezi nimi. Nyní je to obyčejný kus obsidiánu, nezáří a nežhne jako minulý večer. Dee a Kelley mne nepodezírají, že jsem si s andělským zrcadlem pohrával.

„Á, Zrcadlo Prahy,“ říká Rudolf. „Jdeš právě včas. Pánové Dee a Kelley se chystají znovu přivolat duchy, aby k nám promluvili.“

„Pokud budou duchové ochotni, ovšem, Vaše císařská Milosti,“ říká tiše Dee.

„Nejsem snad Rudolf?“ ptá se potěšené Rudolf. „Nejprve jsme však mluvili o říši, že, doktore Dee?“

„To ano, Milosti,“ kývne Dee. „Královna Alžběta má velkou důvěru v říši. Já sám jsem předpověděl, že Anglie bude jednou vládnout většině území tohoto světa. Tuto nesmírně rozlehlou říši jsem nazval ‚Británie‘.“

„Říše větší než ta, které vládnou Habsburkové?“ pochybuje Rudolf. „To by znamenalo válku mezi námi a Alžbětou, doktore Dee. Takto jste jí radil?“

Dee se hluboce ukloní. „Právě naopak, Milosti. Věřím, že říši lze vybudovat obchodem a penězi stejně jako vojenskou silou. Říše tak rozsáhlá jako Británie nebo, jak říkáte, habsburská může rozšiřovat své hranice tak, že učí divochy vlastním hodnotám a způsobu života. Představte si, císaři, svět, kde budou všichni mluvit stejným jazykem, nosit stejné šaty a kupovat stejné zboží za stejné ceny. To je má vize, císaři, ať už toto velké sjednocení lidí a kultur celého světa povedete vy, nebo Alžběta.“

Rudolf se zadumá. „Skutečně velká vize, doktore Dee. Věříte, že takový svět opravdu přijde?“

„Ano,“ říká Dee. „Nevím, zda za mého života či později, věřím ale, že jednoho dne bude Země skutečně dokonale jednotná a překrásně stejnorodá.“

„A ti, kteří se odlišují, doktore Dee?“ ptám se.

Rudolf na mne překvapeně pohlédne. „Máš k tomu co říci, nalezenče?“

„Co lidé, kteří si nepřejí nosit to, co je v módě v Praze a v Londýně, kteří si nepřejí sledovat stejné hry nebo jíst totéž jídlo? Co ti, jimž je vlastní kultura dražší než kultura říše?“

Dee souhlasně přikývne. „Jak jsem řekl, pane Poutníku, říši lze vybudovat i jinak než prostřednictvím války. V některých případech to ale může být jediný možný způsob.“

„Zeptejme se, co nám k tomu řeknou andělé,“ navrhuje Rudolf.

Dee kývne Kelleymu, ten zavírá oči a vstupuje do transu, který mu prý pomáhá hovořit s anděly. Po chvíli zalapá po dechu a začne se třást.

„Spojení,“ zašeptá Dee. Rudolf se v očekávání nakloní.

„Kdo přichází, Edwarde?“ ptá se měkce Dee.

Kelley stáhne tvář v křeči, koulí očima, zuby mu cvakají. Musím uznat, že je to působivé. Stejně jako včera jsem však přesvědčen, že se jedná o podvod.

„Uriel,“ vydechne Kelley skrze sevřené zuby. „Je to Uriel.“

„Archanděl,“ říká Rudolf, oči mu planou. „Zeptejte se ho, Dee, kdo bude mít větší říši, zda Rudolf nebo Alžběta.“

Kelley chvíli lapá po dechu a kroutí se, pak odpoví: „Uriel připomíná, že říše, která na Zemi trvá tisíc let, je v nebeské Boží říši jen pouhým mrknutím oka.“

Rudolf je očividně nespokojen, Dee ale spěšně říká: „Andělé nám nemohou zjevit příliš o tom, co se má teprve stát, Milosti.“

Kelley opět promluví. „Uriel má ale ještě co říci. Má sdělení pro císaře.“

„Pro mne?“ ujišťuje se radostně Rudolf. „Jaké sdělení?“

„Říká… říká… že aby byla Rudolfova říše silná, je třeba vyloučit jisté prvky.“

„Prvky? Jaké prvky?“

„Uriel říká… Židy, císaři. Vrahy Krista. Říká, že jsou proti Bohu. Říká… že při svých bezbožných obřadech páchají odporné skutky. Říká, že v tajnosti obětují krev křesťanských dětí dáblům, které uctívají.“

Rudolf se tváří zděšeně. Dee na Kelleyho pochybovačně pohlédne. „To řekl Uriel?“ bručí kouzelník.

Kelley se na něho podívá. „O Urielových slovech nelze pochybovat.“

„Židé,“ říká zamyšleně Rudolf. „Zeptejte se ho ještě, co mám udělat?“

Kelley ale uvolnil svaly obličeje. „Uriel je pryč,“ říká prostě.

Rudolf je rozrušený. „Krev křesťanských dětí? Co je to za ohavnost? Musím se poradit s komořím.“

Audience končí. Kelley a Dee balí jasnovidecký kámen a já zaslechnu, jak Dee Kelleymu cosi znepokojeně šeptá. Kelley krčí rameny a odpovídá: „Jen jsem opakoval, co říkal anděl.“

Slova se během hodiny rozšířila po hradu jako požár. Ti z ghetta, kteří v hradu pracovali, utekli ještě před polednem. Hledám Hannu, skončila ale ještě před audiencí Deeho a Kelleyho. O tomhle se nic nedozví. Musím s ní mluvit.

Když odcházím z hradu, zastaví mne strážný. „Nechodil bych do města, pane Poutníku.“

„Proč ne?“

„Na Staroměstském náměstí došlo k nepokojům.“ Sleduji, kam ukazuje, a zahlédnu v dálce kouř. „Došlo k útoku na židovské obchodníky. Dav se pokouší dostat do ghetta.“

Procházím kolem něho na cestu, která vede dolů do města. Postávají tu skupinky ustaraných lidí, tlumenými hlasy si vyměňují novinky, které se z hradu dostaly. Náhle si vybavuji slova, která jsem z Kelleyho úst včera zaslechl v Královské zahradě: „A odvrácení pozornosti? Dnes ráno u Rudolfa jsem položil základy.“ Je tedy i tato zhoubná lež součástí plánu? Pokud ano, rozhodně splnila očekávání; Praha slovy, která Kelley vložil do úst Urielovi, přímo vzplála. Kolem přejde žena, tiskne k sobě dvě děti. Zaslechnu tichý hovor tří pouličních prodavačů.

„Říká se, že Židi unášejí děti o každém úplňku. Můj soused včera viděl dva Židy poblíž školy,“ říká první.

„Vždyť není úplněk,“ posmívá se mu druhý.

„Možná tak zoufale touží po dětské krvi, že o ni stojí kdykoli,“ soudí třetí.

Jak mohla taková slova tak rychle a účinně ovládnout město? Lidé podle všeho ochotně uvěří lžím, aniž by se pokusili zjistit více. Kolik z nich by tomu uvěřilo, kdyby věděli, že to vyslovil muž, jenž o sobě tvrdí, že hovoří s anděly? Když se ale rozhlédnu po nenávistných tvářích v ulicích a vybavím si, jak suroví byli žoldáci na Karlově mostě k Hanně, s hrůzou si uvědomuji, že nejde o zdroj zprávy a snad ani o její slova. Lidé teď dostali důvod, proč Židy nenávidět. To je vše, na čem záleží.

Odvrácení pozornosti, a skutečně účinné. Zůstává však otázka: od čeho?

Pospíchám směrem ke ghettu. Za Karlovým mostem je lidí víc, a než se dostanu na Staroměstské náměstí, probíjím se davem. Zahlédnu hořící stánek, kouř se kroutí v nehybném vzduchu, je slyšet křik. Tlačím se davem dopředu, dostanu se ke skupině rozlícených měšťanů, kteří obklopují starého muže schouleného na dláždění.

„Vrahu!“ ječí žena a zuřivě ho kope do zad. Jeden z mužů ho bije holí, mladá matka na něj plivne a s malým synkem odspěchá.

„Co se tu děje?“ volám a tlačím se dopředu. „Nechte ho být!“

Plešatý muž se špinavým obličejem se ke mně otáčí: „Je to smradlavý Žid, vrah dětí. Nezaslouží si nic lepšího.“

Další muž se na mne zadívá. „Hej, a tohle je taky Žid?“

Dav se jako jeden muž obrací ke mně. Malý plešatec zašilhá. „Vypadá divně. Docela židovsky.“

„Vrah dětí!“ vykřikne znovu žena, téměř hystericky. Dav se ke mně blíží, pěsti a hole zdvižené. Zvedám ruce, abych se bránil, když ale dopadne první rána, dostanu strach, že padnu pod tíhou rozlíceného davu; náhle ucítím na rameni pevný stisk a něco mne táhne od útočníků.

Dav utichne a v bázni vzhlíží. Otáčím se a spatřím Finna, obra, a malý oddíl hradní stráže. „Co se tady děje?“ zahřmí.

„Je to vrah dětí,“ říká žena o něco méně hystericky.

„Jděte si po svých!“ zařve Finn. Dav se rychle rozptýlí a jeden z vojáků se sklání k nehybné postavě starého Žida. Vzhlédne. „Mrtev,“ oznámí tiše.

„Vyčistit náměstí,“ velí Finn svým vojákům. „Pane Poutníku, jste v pořádku?“

„Ano, děkuji, Finne. Obávám se, že vám opět dlužím za záchranu života.“

Finn se rozhlíží po Staroměstském náměstí, obvykle bodrou tvář vážně zamračenou. „Tohle je zlé, pane Poutníku. Velice zlé. Ještě jsem neviděl město tak na nohou. Míříme k bráně ghetta. Myslím, že byste nás měl doprovodit, a pak vás dovedu zpátky k hradu.“

Polovina oddílu zůstává na Staroměstském náměstí, ostatní v čele s Finnem míří ke ghettu. Slyšíme křik, a když zahneme za roh, vidíme, jak se skupina vojáků snaží zatlačit od brány dav alespoň tří set lidí. Brána je dosud zavřená, rezavé panty ale mohou každým okamžikem povolit.

Ne. Udělal jsem strašlivou chybu. Poslal jsem Hannu do ghetta, myslel jsem si, že nebezpečí na ni čeká v hradu. Teď je ve větším ohrožení, než jsem si kdy představoval.

Finn postoupí dopředu, pozvedne píku a vyzve dav, aby ustoupil. Neklidně se rozestoupí a nechají ho projít. „Jaký je stav?“ ptá se obr utrápeného velitele stráží v bráně.

„Díky Bohu, že jste přišli!“ odpovídá strážný. „Už bychom je dlouho neudrželi. Snaží se dostat dovnitř.“

Tišeji dodává: „Co se mne týče, mohli bychom je tam zkrátka pustit. Všechno by se tak vyřešilo během jediného dne, jestli chápete, co myslím.“

Finn se na něj podívá s pohrdáním. „Lidé v ghettu jsou od teď pod mou ochranou. Nikdo neprojde touto branou. Už jsem viděl jednoho mrtvého kvůli tomuto šílenství a nechci vidět další.“

Dav opět zneklidní. „Pusťte nás dovnitř,“ ozve se a následují výkřiky souhlasu. „Zapalte to tu! Ať ghetto shoří!“

„Vraťte se domů!“ zařve Finn tak nahlas, až mne rozbolí hlava. „Dnes se nic pálit nebude. Vraťte se domů!“

Vojáci se pokoušejí rozptýlit dav a Finn se otáčí ke mně. „Nejste tu v bezpečí, pane Poutníku. Pošlu do hradu dva vojáky pro posily; měl byste jít s nimi.“

„Ale Hannah…“ bráním se.

„Pokud je v ghettu, slibuji, že se jí nic nestane. Věříte mi?“ Váhavě přikývnu. „Dvakrát jste mi zachránil život, Finne. Věřím vám.“

„Tak běžte. A pokud můžete využít svého vlivu u dvora, abyste tohle šílenství zastavil, měl byste to zkusit.“

Z holé komnaty na vrcholu Bílé věže se dívám, jak Prahu přikrývá soumrak. Ve městě hoří nejméně šest požárů a před pouhými několika minutami jsem přihlížel bitce hradní stráže a obyvatel města v ulicích dole. Na radu svých generálů Rudolf vyhlásil zákaz vycházení, je ale obtížné jej prosadit. Prahu ovládlo šílenství. Myslím na Hannu a srdce mi poklesá.

„Á, pan Poutník,“ slyším Langa, v hlase těžko potlačovanou zlost. „Čekáme jen půl hodiny. Takže můžeme konečně začít toto velice důležité slyšení.“

„Filipe,“ namítá nešťastně Rudolf. „Nemohl jsem začít bez Zrcadla Prahy, vždyť to víte.“

Lang po mně blýskne očima, neříká ale nic. V sále je Finn, tři nebo čtyři další generálové, sir Anthony a Percy Tremayne, doktor Dee a Edward Kelley.

„Pokud tedy můžeme začít,“ říká Lang, „Milosti, ve městě propukla panika. Sdělení, které vám prý prostřednictvím pana Kelleyho a doktora Deeho zanechal onen anděl, se dostalo na veřejnost. Máme zprávy o nejméně tuctu Židů ubitých přímo v ulicích města. Na Staroměstském náměstí se shromažďuje dav, lidé nedbají na zákaz vycházení, který jsme vyhlásili. Kapitáne Finne, jaká je situace u brány ghetta?“

„Špatná,“ odpovídá Finn. „Mí vojáci to tam vyčistili, není ale možné hlídkovat v ulicích. Potřebujeme víc mužů.“

„Nemůžeme si dovolit ještě víc oslabit hradní stráž,“ vmísí se další voják. „Kdyby se dav rozhodl, že půjde proti hradu, budeme potřebovat veškerou dostupnou obranu.“

„Musíme ale bránit ghetto,“ říká rozhořčeně Finn. „Pokud se tam dav dostane –“

Lang vztáhne ruce. „Sire Anthony,“ říká, „mohou vaši lidé pomoci?“

Sir Anthony rozpačitě přešlápne, pohlédne na Percyho. „Se vší úctou, komoří, není to náš boj. Myslím ale, že by mí muži mohli mít pohotovost v hradu, takže by část vojáků mohla odejít do města.“

Kapitán stráže se zamračí. Nestojí o to, aby se jeho muži vystavovali nebezpečí v ulicích. Finn znovu promluví. „Mí muži jsou ve službě už dvanáct hodin, komoří. Je třeba je rychle vystřídat.“

„Je tu i možnost nechat dav jednat,“ říká lehce Lang. „Třeba mu i pomoci.“

„Pogrom?“ ptá se Rudolf pomalu. „Vypálit ghetto? Je to moudré, Filipe? Nejsou i Židé mí poddaní?“

„Vrazi dětí,“ mumlá kapitán stráže. „Ať shoří.“

„Císař má pravdu,“ říká Lang. „Židé jsou jeho poddaní stejně jako kdokoli jiný. Čím déle ale zmatek potrvá, tím více je ohrožena říše. Možná bychom měli poslat do Vídně pro posily?“

„Ne,“ odmítne rázně Rudolf. „Nebudu se plazit před svou rodinou. Tohle vyřeším sám. Běžte, všichni. Chci si to promyslet.“

Když vycházíme ze sálu, zahlédnu, jak si Kelley a Percy vyměnili pohledy.

„A Praha zatím hoří,“ říká tiše Lang a zavírá dveře, Rudolfa nechává o samotě v šeru.

Cítím se bezmocný; další dvě hodiny procházím chladnými chodbami hradu, mílemi sálů s koberci, slámou nebo holým kamenem. Finn mne odmítl doprovodit zpátky do ghetta, prý je to příliš nebezpečné. Musím ale vědět, jestli je Hannah v pořádku.

Zahnu do světlejší chodby a spatřím postavu v kápi, ruku na klice dveří. Uvědomuji si, že jsou to dveře Langovy komnaty. Co se tu děje?

Postava vzhlédne, tvář skrytou ve stínu, a ztuhne, když mne vidí. Pak strhne kápi a nyní ztuhnu já. Je to Hannah.

Běžím k ní. „Co tu pro všechno na světě děláš? Jak ses dostala z ghetta?“

Hannah nedýchá, v očích má hrůzu. „Musela jsem přijít do hradu. Hledala jsem tě.“

„Tohle je ale pokoj komořího Langa,“ říkám.

Hledí na dveře téměř překvapeně. „Ano? Nevěděla jsem, kde je tvůj. Zkoušela jsem všechny. Byla jsem zoufalá.“

„Co se děje, Hannah? Co se stalo?“

„Musíš jít se mnou,“ prosí mne. „Do ghetta. Někdo je musí zastavit.“

„Zastavit co? Dav? Útočí?“

Zavrtí hlavou. „Ne, ne dav. Rabbiho Löwa a jeho přátele. Chtějí stvořit golema.“

Hannah odmítá zodpovědět mé otázky, jen naléhá, abych byl potichu, když mne provádí tichými utajenými uličkami Prahy. Zdáli se ozývá křik a zvuky boje, v nehybném nočním vzduchu visí těžký kouř. Hannah mne vede uzoučkými chodníčky a uličkami, po dřevěné lávce míli nebo dvě pod Karlovým mostem a pak městem do ghetta. Cesta trvá téměř dvě hodiny.

„Jak se ale dostaneme do ghetta?“ ptám se zuřivě. „Brána je střežená.“

„Jsou i jiné vchody, tajné,“ říká měkce. Vede mne k východní zdi ghetta, kde je ve zdi masivní zamčená brána. Hannah dvakrát zaklepe a brána se kvapně otevře a vpustí nás, pak ji opět rychle zamknou. Postřehnu, že je silná dobré tři palce a zevnitř zpevněná. „Nemyslel sis, že jsme v ghettu v pasti s jedinou branou, nebo ano?“ ptá se mne.

„Teď už mi vysvětlíš, co se děje?“

„Pojď se mnou,“ zavelí. Sleduji ji špinavými uličkami, až se vynoříme u známé budovy – Staronové synagogy.

„Hanno,“ začínám znovu. „Mluv se mnou. Co je to gólem?“

Zastaví se pod fíkovníkem vyřezaným ve vchodu synagogy. „To uvidíš brzy,“ říká a hlučně zaklepe na dveře.

Otevřou se a ze stínu na nás vyhlédne tvář. „Hanno?“ ozve se hlas mladého muže. „Neměla bys tu být. Tohle je vážná záležitost. Odejdi.“

„Pusť mě dovnitř, Ari,“ říká Hannah. „Nebo povím vojákům u brány, co se tu děje.“

Muž si povzdechne a otevře dveře. Následuji Hannu do temného vchodu. „Čeho takhle chceš dosáhnout?“ ptá se.

„Rabbi Löw dělá chybu,“ říká Hannah. „Je špatné stvořit golema.“

„Špatné je to, co se děje venku!“ prská Ari. „Vraždí nás! A –“

Umlkne, když se otevřou dveře do předpokoje, kde jsem se tehdy setkal s rabínem. Objeví se Löw v obřadním rouchu. „Á, mladá Hannah. A pan Poutník. Doufám, že nejde o pokus odradit nás od toho jediného, co může naše lidi zachránit, hmm?“

„Rabbi, děláte chybu,“ opakuje Hannah. „Masakr, ke kterému zatím došlo, není nic v porovnání s tím, co by způsobil gólem. Prosím vás, znovu to zvažte.“

„Hrozila, že to poví vojákům,“ říká smutně Ari.

Löw chvíli uvažuje, dívá se na nás jasnýma očima, pak luskne prsty. Z ničeho nic nás popadnou silné ruce, ze stínů se vynořili čtyři muži a pevně nás drží.

„Rabbi!“ naléhá Hannah. „Prosím…“

„Vezměte je dovnitř,“ říká Löw. „A držte je pevně.“ Usměje se na mne. „Věřím, že vás to bude zajímat, Zrcadlo Prahy.“

Vtlačí nás do předpokoje osvětleného spoustami svíček. Čekají tu dva muži odění podobně jako rabín. Koberec z podlahy je svinutý, na zemi leží hrubá postava muže vytvarovaná zřejmě z hlíny. Má asi devět stop na délku, jeho oči slepě hledí ke stropu. Čtveřice, která drží mne a Hannu, nás dovleče do rohu a pevně svírá.

Löw se otočí k oběma mužům. „Izáku ben Simsone, můj zeti, a Davide ben Chajime Sassone, můj drahý příteli, musím vás varovat, do jak nebezpečného úkolu se pouštíme. Pokud bude někdo z nás shledán nedostatečným, pokud není naše vnitřní svatost úplná, pak jsme znesvětili Svaté jméno a přivolali na sebe strašlivou odplatu nebes.

Věnovali jste celý den upřímnému pokání? Očistili jste svá těla i mysl? Prošli jste obřadem koupele mikve?“

Oba muži přikývnou. Löw pokračuje: „Pak jsme připraveni, hmm? Jste stateční muži a za to, co dnes vykonáte, budete odměněni v životě věčném. Chystáme se stvořit golema, aby ochraňoval náš lid, a k tomu potřebujeme čtyři prvky: Ajš, neboli oheň, Majim, neboli vodu, Ruach, neboli vzduch, a Afar, neboli zemi.

Ty, Izáku, budeš živlem ohně. Ty, Davide, budeš živlem vody. Já budu živlem vzduchu. Společně vytvoříme ze čtvrtého živlu, z hlíny ze břehů řeky Vltavy, golema.“

Izák a David vypadají vyděšeně. Pohlédnu na Hannu, ta mi pohled vrací, v očích porážku.

„Teď předneseme Hazot, půlnoční nářek pro Jeruzalém,“ ohlašuje Löw a tři muži začnou potichu zpívat. Löw bere do rukou tlustou knihu vázanou v kůži a začne do zpěvu číst v hebrejštině, křaplavý hlas se s hlubokým zpěvem mísí v téměř hypnotickém rytmu.

„Izáku,“ říká měkce Löw. Izák, aniž by umlkl, začne pomalu obcházet hliněnou postavu proti směru hodinových ručiček. Náhle jako by svíce v malé místnosti pohasly; ne, svíce stále hoří, je tu ale jasnější světlo, které je zastiňuje. Hliněný muž začal zevnitř zářit, nejprve oranžovou barvou žhavého uhlí, která postupně zjasní do červeni planoucího ohně.

Izák golema obejde sedmkrát, pak se připojí k Löwovi u jeho nohou.

„Davide,“ velí Löw. Druhý muž postavu obejde sedmkrát v opačném směru. Oheň v nitru hliněného obra potemní, bláto jako by se vyhlazovalo, povrch se vlní, jako by jím proudila životodárná voda.

Löw golema jednou obejde, zastaví se u hlavy a ze záhybů roucha vytáhne útržek papíru. „Šém, hmm?“ šeptá rabín. „A na něm vepsáno pravé Boží jméno.“

Skloní se a vloží šém golemovi do úst. Rysy na tváři hliněného muže zjasní; Löw stojí u hlavy stvoření, Izák a David u jeho nohou a společně pronášejí: „A vdechl v chřípí jeho dýchnutí života, i byl člověk v duši živou.“

Slyším, jak Hannah prudce vdechne, a spatřím to, co uviděla ona. Hromada hlíny ožila, hrud jí stoupá a klesá těžkým dechem, oči se otevírají a hledí k nebesům.

„Vstaň!“ přikazuje Löw. „Vstaň!“

Hliněný muž se nemotorně skulí ke straně, nejistý sám sebou, vtáhne pod sebe nohy a nemotorně se vztyčí do plné výše, holou hlavou se otírá o strop místnosti. Nechápavě přihlížím. Tohle přece nemůže být pravda. Hrubá hlína se vyhladila a prokreslila, vypadá nyní téměř jako tmavá tkáň a v očích září mdlé světlo. Izák a David vypadají užasle, jako by předtím nevěřili, že to je možné.

Löw se postaví před hliněného obra. „Stvořili jsme golema,“ říká potichu. „Z obyčejné hlíny jsme vyvolali bojovníka, který bude chránit lid našeho ghetta. Stali jsme se oběťmi ohavné lži a naši lidé trpí tak jako dosud nikdy. Přikazuji ti, abys našel ty, kteří tuto zlou pomluvu vytvořili, a potrestal je.“

Rabín se postaví na špičky a ze záhybů roucha vyloví malý nůž. Cosi vepíše na čelo netečné postavy. „Umístil jsem ti na čelo slovo emet, což znamená pravda, aby tě vedlo. Teď běž! Pomsti ghetto!“

Rabín ustoupí, gólem ale zůstává nehybně stát. „Běž!“ přikáže znovu.

Golem se nehýbe. Izák a David se po sobě pochybovačně podívají.

„Nestvořil jsem tě snad?“ ptá se zlostně Löw. „Nevdechl jsem do tebe život? Nejsi snad mně, nejsvatějšímu muži v ghettu, zavázán?“

Golem se pohne a já cítím, jak Hannah strnula. Stvoření trochu skloní hlavu, netečně hledí na Löwa.

„Nejsem Bohu bližší než kdokoli jiný zde?“ pokračuje Löw.

Golem nepatrně pohne hlavou. Doleva, doprava. Ne.

Löw se zatváří vyděšeně. „Co je to za zradu? Nejsem snad vrchní rabín ghetta? Prosím, mí lidé umírají. To nemůže být pravda. Kdo je Bohu bližší než rabbi Löw?“

Golem zvedne hlavu. A pohlédne. Na mne.

Hannah sleduje jeho pohled a vydechne: „Poutníku, dívá se na tebe.“

Löwovi se zúží oči. „Cože? Je to možné? Pan Poutník, Zrcadlo Prahy?“

Přikulhá ke mně. „Co je to za mámení? Co jste udělal?“

„Nic, rabbi,“ šeptám. „Nerozumím tomu.“

„Přikaž mu,“ říká Löw. „Řekni, ať něco udělá.“ Odkašlu si. „Ehm, chod,“ říkám.

Golem vykročí k nám. Muži, kteří mne a Hannu drží, povolí sevření a couvnou ke zdi.

„Neuvěřitelné,“ vydechne Löw. „Vy tedy velíte golemovi, hm? Znovu, přikažte mu znovu.“

„Přines mi tu svíci,“ říkám a ukazuji na svícen v rohu. Golem se neohrabaně otočí, jediným krokem překoná místnost, hrábne po svícnu, obrovská pracka jej pevně sevře, a jediným krokem se vrací a podává mi trofej.

„Netvrdím, že tomu rozumím,“ říká Löw. „Cesta je však jasná. Přikaž golemovi, aby bránil ghetto a našel ty, kteří ukřivdili mým lidem.“

„Ne!“ vykřikne Hannah. „Poutníku, to nesmíš. Způsobilo by to chaos a smrt. Musí být jiný způsob.“

„Není jiný způsob,“ zasyčí Löw. „Proč je tak bráníš, Hanno? Co k nim cítíš?“

Dívám se na Hannu, co odpoví. Dlouho mi hledí do očí, pak skloní hlavu. „Udělej, co musíš,“ říká.

Podívám se na Löwa a zpátky na golema, který mi stále podává hořící svíci. Snad má Hannah pravdu, snad to vyvolá jen další smrt a hrůzu. Nedokážu ale z hlavy vypudit tvář mrtvého starce ze Staroměstského náměstí, ukopaného a ubitého k smrti kvůli lžím Kelleyho a Deeho. Ať už se Kelley, Percy a Carlo Fantom snaží o cokoli, určitě nepočítali s golemem.

„Jdi,“ říkám tiše. „Jdi. Pátrej po pravdě. Pomsti ghetto. Zachraň nevinné.“

Golem jedinkrát přikývne, pak skloní hlavu a vylomí dveře do lodi synagogy. Slyšíme, jak rozrazil vnější dveře a vyšel do ulic ghetta. „Bože,“ šeptá Hannah tiše. „Co jsme to udělali?“

PATNÁCT

Milenci

„Jak mne zradí?“

„Milenci. Nezdaří se rozpoznat… rozpoznat pravou podstatu…“

Prudce se probouzím. Nespal jsem spánkem, který znají ostatní, poddal jsem se jen roztříštěným obrazům, které ke mně přicházejí, kdykoli se uložím k odpočinku. Karty padající na stůl… A vize opět mizí. Poslední vybledne kresba nahých milenců, propletených v objetí. Ve vzduchu se chvěje slovo zrada.

Je brzy, za oknem bez záclon barví úsvit oblohu do růžová. Ležím na pohovce, většinu noci jsem probděl a zvažoval, co udělám. Nikomu jsem dosud neřekl, že jsem našel tělo cizince – Jákobovu mrtvolu. Ani Karle. Je netečná, není ochotná jednat, začal jsem ji tedy podezřívat. Pokud mají John a Cody skutečně v plánu odpálit na sympoziu bombu, budou umírat lidé. Zdá se, že ji to netrápí.

Přejdu k oknu a okamžitě ucouvnu, když spatřím v zahradě dvě postavy. Znovu tam nahlédnu. Cody a John. Všimli si, že jsem kopal v mělkém hrobě v zahradě? Vědí o mně? Slyším tiché, naléhavé hlasy. Cody je rozzlobený.

„Jen bych chtěl, abychom to řekli ostatním, Johne. Nechápu, proč se s tím tajíme. Je to už za tři dny. Myslím, že když budeme dál otálet, vystavujeme se nebezpečí, že do toho s námi nepůjdou.“

John odpovídá, já ho ale neslyším. Cody se na něj oboří.

„Proč sakra nevěříš Karle? Je stejně oddaná věci jako kdokoli jiný. Bojím se jen, že když jim nic neřekneme, může se jim něco stát. Copak to nechápeš?“

John znovu mluví a Cody rozhodí rukama. Oba jdou dovnitř, takže se rychle vracím na pohovku, a když vystupují po schodech nahoru, předstírám, že spím. O chvilku později přijde John, zůstává ale v obývacím pokoji. Posadí se na židli vedle mne a cítím, jak mne soustředěně sleduje.

„Poutníku?“ říká měkce. „Poutníku? Nemyslím, že spíš. Mám pravdu?“

Vzdychnu a otevřu oči. „Johne?“

Usměje se. „Poutníku, kdo je Ripellino?“

Posadím se. „Ripellino? Nemám zdání. Proč?“

Krčí rameny. „Mluvil jsi prve ze spaní. Vyslovil jsi to jméno. Nějak se to týkalo karet. To nic.“

Chvíli mlčí a dívá se na mne. „Slyšel jsi mne a Codyho, že? Viděl jsem tě v okně.“

A je to tady. Nastal čas konfrontace. Skončím jako Jákob, pohřbený pod zimolezem?

„Je načase si promluvit,“ říká John. „Pojď, půjdeme se projít.“

Chodíme uličkami Malé Strany, postupně směřujeme k řece. „Praha nad ránem nádherně voní,“ říká John. „Lidmi. Je to město lidí, Praha. Víš, jak to myslím?“

„Asi ano.“

John rozhodí rukama. „Je plná lidství. Přímo jím vře. Každý dům, každá cihla, každý dlažební kámen… tolik toho viděly. Jsou tu dějiny světa, Poutníku.“

Přijdeme ke Karlovu mostu, nakloníme se přes zábradlí a pozorujeme, jak se pod námi líně převalují vlny Vltavy. „Co si myslíš, že víš?“ ptá se John.

Chviličku přemýšlím, pak tiše říkám: „Transparent je jen zástěrka. Chcete tam dát bombu. Nevím jak, ale chcete z toho obvinit mě. Mám zemřít.“

John zamyšleně přikývne. „To je jedna z verzí,“ souhlasí. „Jsou nějaké další?“ ptám se, hlas mi ztvrdne. „Tahle se mi nijak nezamlouvá.“

„Pochopitelně,“ říká John. „A zajímalo by mě, proč si myslíš, že jde o bombu?“

„Padraig ji opatřil. Má spojení na irské teroristy, ne? Zaslechl jsem jeho a Noela U Leopolda Blooma.“

„Zajímavé,“ řekne jen John.

„No? A co budete dělat teď, když tohle vím?“

John vytáhne z kapsy krabičku cigaret a jednu mi nabídne. Zavrtím hlavou, on pokrčí rameny a zapálí si. „V jedné verzi je to transparent. V jiné bomba. V další zachráníme, svět. Ještě v jiné selžeme, nic se nestane. Rozumíš mi?“

„Ne. Nerozumím.“

John si povzdechne. „Jedna je Codyho skutečnost. Další Peteyho. Jennyina. Padraigova. Dokážeš rozlišit, která je která?“

„Mluvíš nesmysly,“ říkám a udeřím do studeného kamene zábradlí. „Snažíš se mi říct, že každý má jinou představu o tom, k čemu dojde patnáctého listopadu?“

John se usměje. „Teď jsi to pochopil.“

„Ne, Johne, nepochopil. Chci vědět pravdu.“

John protáhne tvář. „Nejsi schopen snést pravdu,“ štěkne, pak se rozesměje. „Promiň. To byl jen takový vtípek. Jack Nicholson.“

Znechuceně vrtím hlavou. „Nevím, o čem to mluvíš.“

John přikývne, oči se mu zúží; chladně mě hodnotí pohledem, pak se otočí zpátky k Vltavě.

Chvíli stojíme v tichosti. John odhodí zbytek cigarety, sledujeme, jak se potápí do řeky pod námi. „Nezmínil ses o Karle,“ říkám měkce.

„Cože?“

„Různé verze událostí. Peteyho, Codyho, Padraigova a Jennyina. Ne ale Karlina. Proč ne?“

John se na mne dlouho dívá. „Víš co, Poutníku? Věřím ti. Nevím sakra proč. Vůbec tě neznám. Za tři dny je nejvýznamnější den mého života, a když ti všechno povím, můžu si to sakra pokazit. Z nějakého pitomého důvodu mám ale pocit, že ti můžu věřit.“

„Tak mi to řekni.“

John si zapálí další cigaretu. „Dobře. Chceš vědět, proč jsem se nezmínil o Karle? Chceš vědět, proč má každý jinou představu o tom, co se stane 15.11.?“

„Ano.“

„Je to agent. Karla je agent ropných společností.“

„Cože je?“ ptám se, ačkoli jsem ho slyšel dokonale. „Agent. Ropných společností. To proto nikomu neříkám, co přesně se za tři dny stane. Nevím už, komu můžu věřit.“

„Ale to je –“

„Směšné? Taky jsem si to myslel. Zpočátku. Pak jsem ale začal mít podezření. Trochu jsem se na ni informoval. Všechny ty noviny, pro které prý v Anglii pracovala… nikdy tam o ní neslyšeli. Mám dojem, že jí ti z ropných společností dodali hotovou minulost, příběh, a poslali ji do Prahy. Nejspíš zaplatili majiteli novin spoustu peněz, aby ji přijal. Sakra, vždyť on má podíl v Exxonu. Obvyklé inkognito.“

„Ale Cody…“

„Cody s ní šuká,“ prskne John. „Říkal jsem mu, aby si s ní sakra nezačínal. Milenci jsou nevypočitatelní. Nikdy je nepouštěj do hry, to je základ. Takže až do patnáctého listopadu nesmí nic vědět. Nikdo nesmí. No, pojď, vrátíme se, než se ostatní probudí.“

Když se vydáme po Karlově mostě zpátky, ptám se: „Co se má tedy stát?“

John se zasměje. „Věřím ti, Poutníku, ale tolik zase ne.“

Bar U Leopolda Blooma je plný těch, kteří do Prahy přijeli kvůli 15. listopadu. Noel z toho nemá velkou radost. „Doufám, že tu ti zatracení ometáci nebudou tvrdnout celý den nad jedinou společnou lahví piva,“ vrčí.

Padraig stojí za barem tiše. Když přinesu tác sklenic k umytí, pokouším se s ním dát do řeči, odpovídá ale jednoslabičně. Připomínám si, co mi ostatní říkali o jeho horších chvílích, kdy zjevně uvažuje nad minulostí. Snad mu nastávající protesty připomněly něco zlého.

Když se o přestávce oba opíráme o zadní stěnu hospody, ptám se: „Padraigu, co se stalo v Irsku?“

Střelí po mně očima. „Kdo říká, že se něco stalo?“

Krčím rameny. „Někdy jsi trochu mimo, zamyšlený. Jen jsem si dal dvě a dvě dohromady.“

„No, ta tvoje matematika je na hovno,“ štěkne. Minutu nebo dvě jsme zticha, pak se na mě podívá. „Promiň, Pooty. To sis nezasloužil. Podívej, něco se tam skutečně stalo. V Derry. Dost vážného. Zemřeli tam dva britští vojáci. To proto jsem přijel do Prahy. Nerad o tom mluvím, chápeš?“

„Jistě,“ říkám tiše. Na člověka, kterého straší mrtví, je ale Padraig překvapivě ochotný účastnit se dalšího zabíjení. Nebo předpokládám příliš? Kterou verzi John naservíroval Padraigovi?

„Těšíš se na 15.11.?“ ptám se ve snaze změnit téma.

Padraig kývne. „Abych řekl pravdu, jsem trochu nervózní. Pracovali jsme na tom skoro rok. Nemůžu uvěřit, že to propukne už zítra. Modlím se, aby šlo všechno dobře.“

„Proč by nemělo? Zní to docela jednoduše.“

Padraig se na mě úkosem zadívá. „Tak Johnovy nápady znějí většinou. Otázka je, zda všechno půjde podle plánu.“

Rád bych se ho ještě na něco zeptal, ve dveřích se ale objevuje Noelova hlava. „Můžete se vy dva vrátit? Jestli si ti povaleči nezačnou brzo kupovat pivo, vyrazte je, ano?“

Padraig mne poplácá po rameni a široce se po padraigovsku usměje. „No, neboj se, Pooty. Určitě to všechno dokonale klapne.“

Po směně sedím sám v obývacím pokoji, oči zavřené, snažím se znovu dosáhnout pocitu klidu, který jsem zakusil při meditaci s Jenny, doufám, že zahlédnu další úryvky minulosti, snad takové, které by dávaly smysl. Příliš mne ale zaměstnává přítomnost. John je záhada. Téměř mne přesvědčil, že se mi svěřil, že mi důvěřuje a že bych na oplátku měl já důvěřovat jemu. Nedokážu ale z hlavy vyhnat Jákobovu tvář, oči slepé hrůzou. „Pooty?“

Otočím se a spatřím Jenny, stojí v kabátě na schodech. „Jen jsem si zdříml.“

„Na té pohovce to asi není moc pohodlné,“ polituje mě Jenny a na stůl pokládá hromadu sešitů a knih. V té chvíli přijde Karla. „Ahoj, lidi,“ vzdychne. „Ježíši, já jsem utahaná.“

„To nejsi sama,“ přidává se Jenny. „Pooty si tu podřimuje. Hele, Pooty, nechceš se natáhnout u mě v posteli? Já jdu do nemocnice, musím ještě před 15.11. něco zařídit a budu pryč nejmíň tři hodiny.“

„Dobrý nápad,“ říká Karla. „V příštích pár dnech budeš potřebovat všechnu energii.“

Nehádám se. V Jennyině pokoji je chladno a klid, můžu tu pokračovat v meditaci. Posadím se na její pohodlnou postel, ruce skládám na hrudi a pokouším se vyprázdnit mysl.

Mrtví mě ale nechtějí nechat v klidu.

A živí také ne. Jsem v Jennyině pokoji jen pár minut, když se ozve tiché klepání na dveře. Otevřou se a dovnitř nahlédne Karla. „Pooty?“

„Pojď dál,“ říkám a posadím se na posteli. „Vlastně nespím, jen odpočívám.“

Karla zavírá dveře a přisedne si. „V domě nikdo není,“ říká s úsměvem. „Co kdybychom…“

„Karlo,“ povzdechnu si. „Cody.“

„Po 15.11. se s ním rozejdu,“ říká pevně.

„Myslel jsem, že tě miluje.“

Krčí rameny. „Možná. Ale já nemiluju jeho. A po 15. 11. tu stejně nezůstanu.“

„Odjedeš z Prahy?“ Přikývne. „A ty?“

Přiznávám, že nevím. Nepřemýšlel jsem o tom, co bude po protestu. Namísto toho se ptám: „Jak jsi to tehdy v noci myslela, že mě chceš mít na své straně…?“

„Tak jak jsem to řekla. Nevěřím Johnovi. Zvlášť po tom, co jsi slyšel.“

Kousnu se do rtu, pak se rozhoduji. „Je toho víc. Pamatuješ si na toho cizince, Jákoba? John a Cody ho nepustili. Našel jsem ho pohřbeného v zahradě. Zabili ho, nebo možná ho zabil John sám. Jestli se na tom podílel Cody, nevím.“

Karla zbledne. „Nejspíš ano. Je to Johnův pejsánek. Takže ho zabili? Bože.“

Vstane z postele a přitulí se ke mně. „Trochu mě to děsí, Pooty,“ říká slabým hlasem. Obejmu ji, cítím vůni jejích vlasů. Rozšířenýma očima se na mne zadívá, pak mne políbí na rty, krátce, potom déle, až se k sobě tiskneme a navzájem si strháváme šaty.

Později ležíme v Jennyině posteli, nazí, zpocení, těžce dýcháme. Karla vzdychne: „Ježíši, jsi vážně dobrej, Pooty.“

Beru její tvář do dlaní, hledím jí do očí. „Karlo, potřebuju vědět jednu věc.“

Kývne, abych pokračoval.

„Jsi agent ropných společností?“

Chvíli je bez výrazu, než jí otázka dojde. Pak se široce usměje. „Agent? Já? Děláš si legraci, že jo?“

A já nějak vím, že mluví pravdu. Když se jí podívám do očí, spatřím cosi zářícího, co se v nich odráží, a hluboko v duši vím, že nelže. To může znamenat jediné. Lže John.

Karla se odtáhne. „Agent?“ opakuje. „Nech mě hádat. John?“

Nešťastně přikývnu. „Prosím, nic neříkej. Nevím, o co přesně se pokouší, ale vím, že ho musím zastavit. Přesně jak řekl ten vetřelec, Jákob; musím zachránit nevinné. John plánuje něco velkého. Budou mrtví. Možná i ty. Možná že ty jsi ten nevinný, kterého musím zachránit.“

Karla se pod dekou dotýká mého těla. „No, já tak nevinná nejsem, Pooty.“

Znovu ji políbím, a když se jí odevzdávám, vím, že je má cesta už jasná.

Musím porazit Johna. Musím zachránit Karlu. Vybral jsem si stranu.

ŠESTNÁCT

Tvrdí muži

Z věže se dívám, jak Praha hoří. Zdá se to jako věčnost od chvíle, kdy mne komoří Lang tiskl k římse a ujišťoval mne, že nedopustí, abych jeho milému městu uškodil. A nyní jsem nechtěně přivolal nejhorší zkoušku, jaké kdy město čelilo.

Ne, ne nechtěně. Mohl jsem golemovi přikázat, aby skočil do Vltavy. Namísto toho jsem mu velel bránit ghetto a pátrat po těch, kteří Židům ukřivdili. Teď táhne ulicemi města, nepředvídatelný a neovladatelný. Kdo ví, kolik lidí už jeho rukou zemřelo? Byli všichni vinní? Zasloužili si všichni trest? Nebo gólem zabíjí i nevinné? Zemřely v těch velkých hliněných prackách i děti? Proměnil jsem tak nakonec sám falešné proroctví krvavé pomluvy ve skutečnost?

Blíží se ráno a gólem chodí městem už od půlnoci. Alespoň odvrátil pozornost měšťanů od ghetta. Židé jsou zapomenuti… prozatím. Ti, kteří děsivého golema spatřili, prchají, i nyní vidím, jak z města proudí davy lidí. Vojáci jsou proti němu bezbranní, píky a meče se prostě odrážejí od jeho neproniknutelné kůže. Na Finnův návrh stavějí vojáci v ulicích barikády a zapalují je; doufají, že oheň obrátí stvůru v hlínu, z níž pochází. Golem jím ale netečně prochází, necitlivý k plamenům, a dřevěné domy v ulicích hoří. Město zachvátil děs.

A přece… je to horší než nenávist, která vůči Židům propukla? Není celý život na zemi jen sled nenávisti a hrůzy, každá další o trochu horší, nesnesitelnější než ta minulá?

Uvědomuji si, že za mnou ve věži kdosi stojí. Snad ne další posel, který mne volá k Rudolfovi? Seděl jsem ve velkém sále celý den, císař a dvořané lomili rukama a hledali způsob, jak řádění golema zastavit. Krátce jsem jim vypověděl, co se v noci událo, řekl jsem jim, že jsem šel do ghetta, abych se pokusil tažení proti Židům ukončit, a náhodou jsem zjistil, že Löw vytváří golema. Neřekl jsem jim, jakou úlohu jsme při tom hráli já a Hannah, doufal jsem ale, že to, co jsem jim sdělil, pomůže dvoru najít řešení. Unaveně se otáčím, není to ale posel. Je to de Brahe, alchymista.

„Myslel jsem, že jste to vy,“ říká, zlatý nos se mu v zapadajícím slunci leskne. „Šel jste se sem schovat, co?“

Přikývnu. „A dívat se.“

De Brahe se ke mně na balkoně připojí, mžourá do šera. Planoucí hranice se blíží k břehům Vltavy. „Zdá se, že gólem míří sem,“ usoudí. „K hradu. Podle posledních zpráv vojáci neuspěli. Na Karlově mostě je spousta mužů a děla, ale on zamířil na sever. Tam je spousta brodů a lávek, takže řeku snadno překročí.“

„Snad byste měl odejít?“ navrhuji.

De Brahe zavrtí hlavou. „Císař přikázal všem vědcům a alchymistům, aby co nejusilovněji pátrali po způsobu, jak golema zničit. Bojím se ale, že to může udělat jen muž, který ho vytvořil.“

„Rabbi Löw,“ říkám. „Stvořil tu bytost, aby bránila Židy. Možná že tím zničil město.“

„Celý den jsem v knihovně pátral po údajích o golemovi,“ pokračuje de Brahe. „Je nezastavitelný, duch zuřivosti a msty. Jestli je jeho úkolem zabít kohokoli, kdo o Židech zle smýšlí, obávám se, že v Praze mnoho živých nezůstane. Golem je podle knih mstící stroj pravdy.“

„Spíš smrti,“ říkám tiše.

„Zvláštní, že to říkáte,“ poznamená de Brahe nepřítomně. „Hledal jsem to slovo, emet, které jste viděl rabína vyznačit golemovi do čela. Znamená skutečně pravda. Zjistil jsem ale, že hebrejština má i podobné slovo, met, a to znamená smrt. Snad jsou si pravda a smrt bližší, než si uvědomujeme, co, pane Poutníku?“

„Zajímavé, pane de Brahe.“

„Souhlasím. Ale kromě toho, že jsem zjistil tyto zajímavé podružnosti, jsem nijak nepokročil. Neznám řešení.“

„Co k tomu říkají vaše zákony pohybu planet?“ ptám se.

De Brahe se nevesele zasměje. „Obávám se, že nám mnoho nepomohou. Jen ukazují, že se všechno skutečně otáčí kolem středu.“ Nechápavě se na něj podívám.

„Rudolf je středem našeho vesmíru, centrem, okolo nějž všichni obíháme,“ říká de Brahe. „Přitahuje cestovatele ze všech koutů světa, stejně jako Slunce přitahuje planety. Někdy může kolem Země proletět tulák, když ho gravitační síla Slunce přitáhne, a ohrozit život na ní. Golem je takový tulák.“

„A já, pane de Brahe? Kde jsem v těchto rovnicích já?“

De Brahe krčí rameny. „Vypadáte jako létavice, pane Poutníku. Přitahuje vás centrum, zase je ale opustíte a půjdete si vlastní cestou. Myslím, že vaše pouť tady nekončí.“

Zvony svatovítského chrámu oznamují čtyři hodiny. V pět si Rudolf žádá mou přítomnost na dalším nekonečném jednání. Radil se s ostatními celý den, nijak se ale nepřiblížil zastavení golema. Pak chci sledovat Percyho Tremayna na tajnou schůzku s Carlem Fantomem. Slyšel jsem ho prve vykládat siru Anthonymu cosi o tom, že mu není dobře a že půjde brzy spát, tak kolem sedmé. Tehdy tedy odejde. A já půjdu za ním.

Opouštím Braheho a mířím do svých komnat, abych si chvíli odpočinul, než půjdu do velkého sálu. Čeká tu na mne Hannah zahalená v dlouhém plášti.

„Zdravím tě,“ usmívá se. „Překvapila jsem tě?“

„Hanno, neměla bys chodit městem,“ vyčítám jí. „S tím pekelným stvořením v ulicích to není bezpečné.“

Posadí se na mou malou postel a nalije si pohár vína ze džbánku, který s sebou očividně přinesla. „Zkoušela jsem ti to říct, Poutníku. Neměl jsi golemovi přikázat.“

Udeřím do postele, až sebou Hannah škubne. „Jistě! Já mohu golema ovládat! Stačí ho najít a rozkázat mu, aby zanechal pomsty!“

Hannah smutně zavrtí hlavou. „Kdyby to jen bylo tak snadné. Jakmile má gólem úkol, nezanechá ho, ani na příkaz svého stvořitele, ani na tvůj, ani z pekla nebo z nebes, dokud bud úkol nedokončí, nebo není zničen. Kdybys mi jen byl naslouchal.“

„Ano,“ povzdechnu si zničeně. „No, když už jsi tady, měla bys tu zůstat. Slib mi, že se nevrátíš do ghetta, dokud gólem nebude zastaven.“

„Ghetto je teď díky golemovi nejbezpečnější místo ve městě,“ říká; natáhne se na postel. „Ale zůstanu tady, pokud mne k tomu přesvědčíš.“

Přisednu k ní na postel a ona mi podá pohár vína, sobě nalije druhý. „Jistě víš, jak,“ zašeptá a něžně mne políbí na nos. „Poslední dny ses mi dvořil a já nejsem proti tomu s tebou ulehnout, pane Poutníku. Možná ti i odpustím, že jsi vypustil golema.“

„Hanno, brzy musím být ve velkém sále –“

„Ššš…“ říká, rozvírá těžký plášť a odhaluje bledou nahou kůži pod ním. „Vezmi si mne.“ A já tak učiním.

V Hannině náruči jsem usnul a probudil mne zvuk chrámových zvonů. „Šest!“ počítám vyděšeně. „Promeškal jsem schůzku!“

„Pšš,“ šeptá měkce Hannah a stáhne mne zpátky na postel. „Dokážou se dobře rozhodnout i bez tebe. Pojď.“

O půl hodiny později se Hannah obléká. „Co budeš dělat?“ ptám se.

„Myslela jsem si, že se poohlédnu po otci; už dlouho jsem s ním nemluvila.“

Srdce se mi sevře vinou. Bojím se, že Jákob zmizel nadobro. „Když ho nenajdeš, počkáš tu pak na mě?“ ptám se.

Hannah se usměje. „Snad ano. Teď máš ale něco na práci, ne?“

To ano. Oblékám se do nejtmavších šatů, které ve skříni mám, loučím se s Hannou a vyklouznu na chodbu, do které ústí pokoje přidělené družině sira Anthonyho. Sotva tam dorazím, vidím, jak se ze dveří pokoje vynoří Percy, ostražitě se rozhlédne a krade se po schodech do přízemí. Ukrývám se ve stínu a následuji ho. Stále platí zákaz vycházení, jak se Percy chce dostat z hradu?

Kradu se za ním, jak míří k hradní bráně, skrývám se ve tmě, když dorazí na bedlivě střežené nádvoří. Dva vojáci jej zastaví, on se jim představuje. „Záležitosti hradu,“ zaslechnu. „Mám poslání od sira Anthonyho, týká se to řádění toho strašného golema.“

Stráže ho nechají projít. Musím si pospíšit, než se mi Percy v bludišti uliček venku ztratí.

„Záležitosti hradu,“ říkám, když dorazím k bráně. „Další poslání od sira Anthonyho?“ ptá se strážný a přísně na mne hledí.

„Ne, od císaře. Tajný úkol, víc nemohu říct.“

Stráž mě pouští. Pokud je polovina hradu očividně natolik šílená, že se touží dostat do ulic Prahy, kde řádí gólem, není to jejich starost. Zdá se, že jsou rádi, že jsou sami uvnitř hradu, a ne na Starém Městě s golemem.

Rozhlédnu se po Percym a spatřím ho v kopci, míří od hradu i od města. Fantom se svými muži zřejmě táboří na sever od Prahy. Zahalím se do pláště a skrytý v přítmí za ním pospíchám.

Za hradem město rychle řídne, brzy je z něj jen tu a tam malá osada podél blátivé cesty. Držím se ve vysoké trávě u stezky, asi sto yardů za temnou postavou spěchajícího Percyho. Jdeme dobře hodinu, než vpředu proti bezhvězdné, zatažené obloze zahlédnu temnou masu, zřejmě les. Percy se zastaví, napije se z láhve a ohlíží se; já se krčím ve vlhké trávě. Uspokojený, přesvědčen, že je sám, pokračuje v cestě směrem k lesu.

Na okraji lesa cesta zahýbá doprava, Percy ale pokračuje na sever po holé rovné zemi. Tráva mizí a já se ukrývám za křovím, než dorazí ke stromům. Když ho pohltí stíny, sehnutý se rozběhnu, ukryji se za kmenem starého dubu a dívám se na svou kořist, která stojí nějakých deset kroků přede mnou v lese.

„Fantome! Fantome, jsi tu?“ Percy zakleje a rozhlíží se. „Fantome!“

„Jsem tady,“ ozve se drsný hlas, týž, který jsem už slyšel, když jsme se s Hannou v Královské zahradě střetli s tvrdým mužem. „Řekl jsem ti přece, abys přišel sám.“

„Jsem sám,“ říká Percy a rozhlíží se. „Fantome, o čem to mluvíš? Kde k čertu jsi?“

„Tady,“ ozve se hlas přímo za mnou. Nestihnu se ani otočit, když mne cosi tvrdého a těžkého udeří do hlavy.

Když se probudím, temeno mi pulzuje tupou bolestí. Ruce i nohy mám svázané silným lanem a ležím ve středu veliké paseky, podle všeho dál v nitru lesa. Hoří tu velký oheň, kolem něhož vidím několik postav. Tucty postav, uvědomuji si, když přijdu docela k sobě. Vlastně je to malá armáda.

Přede mnou stojí Percy a Carlo Fantom, šedé vlasy stažené do ohonu, zjizvená tvář s klipcem přes oko shlíží na mne. „Chytili jsme vyzvědače,“ směje se nevesele žoldák.

„Věděl jsem, že s tímhle budou potíže,“ povzdechne si Percy. „Teď ho asi budeme muset zabít.“

Fantom si dřepne ke mně a podívá se mi do očí. „Řekl jsem ti přece, že jsme spolu neskončili, ne, hochu?“

„Fantome, nemáme čas ho mučit,“ říká Percy. „Zabij ho a skončeme to. Dnes musíme vyrazit.“

Fantom si oblízne rty a pošle mi vzdušný polibek, pak se otočí k Percymu. „Tremayne,“ říká. „Tohle jsou mí lidé a mé území. Nemysli si, že mi tady rozkazuješ.“

„Jen říkám, že nastal čas udeřit. Dnes v noci. Je tu ten kluk, a kdo ví, komu co řekl. Snad o tom vědí i další. Docela se sblížil s tou zrůdou, s obrem Finnem.“

„Podmínky jsou dobré,“ přisvědčí Fantom. „Vojsko bojuje s tím hliněným mužem. Kelleyho odvrácení pozornosti bylo účinnější, než si kdo dokázal představit.“

„Rozhodně účinnější, než si představoval on, řekl bych,“ pokrčí nos Percy. „Dost zmatku vyvolaly už ty jeho směšné řeči o Židech; nemyslím, že by tu záležitost s golemem někdo čekal.“

„Mí muži jsou připraveni,“ prohlásí Fantom. Sleduji, kam se dívá. K mému úžasu si jeho muži rozmazávají po tvářích bláto a převlékají se do podivných uniforem, nic podobného jsem od příchodu do Prahy neviděl. Volné kalhoty a vysoké helmy. Vojáci si ve stanu vzadu na pasece rozebírají zahnuté šavle.

„Musím říci, že jste odvedl dobrou práci, když jste své muže převlékl za Turky,“ říká Percy.

„Za Turky?“ opakuji a oba na mne shlédnou.

„Copak?“ ušklíbne se Fantom. „Rád bys z nás vytáhl podrobnosti a běžel s nimi za Rudolfem, hochu? Pozdě, pozdě. Odsud se dostaneš jedině v liščích žaludcích.“

„Proč ale Turci?“ naléhám, hraji o čas. Fantom z pochvy u boku vytáhne nepříjemně vypadající dýku.

„To byl můj nápad,“ vyhrkne Percy. „Myslím, že nezaškodí, když ti to řeknu, než ti Fantom prořízne hrdlo. Zatímco bude ve městě zmatek, Fantomovi muži v přestrojení za Turky zaútočí na hrad.“

„Proč ale? Co tím získáte?“

„Co tím získám?“ směje se Percy. „Sir Anthony bude mít pocit, že musí zakročit. Je to takový hrdina, chápeš. A tihle muži mají rozkaz ho zabít.“

„Je to ale váš velitel,“ namítám.

„A po jeho smrti povedu jeho muže já,“ uplivne si Percy. „Už nebudu posluhovat tomu hlupákovi.“

„Pokud vám nějací muži zbudou, až tihle skončí,“ opáčím.

„Nechceme dobýt hrad, osle,“ namítá Percy, Fantom se šklebí a palcem přejíždí po ostří dýky. „Potřebujeme jen vyvolat dostatečný rozruch a zbavit se při tom sira Anthonyho. A to, že se skupině, Turku podařilo zaútočit na Pražský hrad, poskytne Kelleyho habsburským chlebodárcům dostatečný důvod, aby se zbavili Rudolfa.“

Kelleyho tedy platí Habsburkové. Co ale Dee? „Moc pěkné,“ souhlasím. „Co z toho ale máte vy, kapitáne Fantome? Za čí zájem bojujete?“

Fantom pohodí hlavou a srdečně se zasměje. „Cizí zájmy mě nezajímají. Bojuju, abych si vzal tvých pár korun a tvou hezkou ženu. Můj otec byl katolík a jeho otec také. Já bojoval s křesťany proti Turkům a s Turky proti křesťanům. A dost řečí. Je načase jít spát, chlapečku.“

Pokouším se zkroutit dozadu, Fantom mne ale uchopí za tvář, železným stiskem mi mačká čelist a odhaluje hrdlo. Olízne nůž a studenou ocelí se dotkne mého krku.

„Možná tě zprzním, až bude po tobě,“ zašeptá jemně a zaboří mi nůž do masa.

Pátrám hluboko ve vlastním nitru po nějaké jiskřičce síly, která vyděsila stráže na Karlově mostě a otevřela mi dveře Deeho pokoje, jsem ale příliš vyděšený na to, abych se soustředil. Cítím, jak ostří proniká masem, a bojím se, že jsem skutečně skončil.

To ale není možné. Přišel jsem sem, abych se vmísil do děsivého střetu. Nemůžu zemřít, když to sotva začalo. Musím zachránit nevinné. Musím zachránit Hannu…

Něco se musí stát.

A něco se děje. Nevím, zda jsem sám sáhl do svého nitra a povolal tu bytost, nebo zda nějaké pouto mezi námi způsobilo, že mne sledovala z města, v této chvíli ale muži vykřiknou, když na mýtinu vtrhne obrovská postava. Golem.

„Bože můj,“ šeptá Percy. „Já tomu vlastně nevěřil.“

„Je to pravda. Je to tady,“ říká Fantom a pouští mě. Ať už to způsobilo štěstí nebo nějaký záblesk moci, která se v mém nitru skrývá, uzly na laně, kterým mne svázali, se uvolnily.

„Nestůjte tam tak!“ řve Fantom na své úžasem omráčené muže; gólem se blíží. „Do útoku!“

Nikdo si mne na okamžik nevšímá, zbavuji se provazů. Píky a zahnuté šavle Fantomových mužů proti golemovi zřejmě neúčinkují, pouhý jejich počet však stačí, aby ho zatlačili zpátky mezi stromy. Všechny oči se teď upírají na obrovské stvoření, takže se odplížím do tmy mezi stromy a rozběhnu se jako o život směrem, kde doufám leží matná světla Prahy.

MEZIHRA ČTVRTÁ

„Varovali jsme tě velice důrazně, Urieli,“ říká vážně Metatron. „Přesto jsi toho nenechal. Proč?“

Uriel nemá odpověď. Němě stojí v Zářící galerii v jasném středu Domu, obklopen vážnými tvářemi porotců v čele s Metatronem.

„Takový přečin nelze přehlédnout, Urieli,“ pokračuje Metatron. „Zradil jsi jeden z našich základních principů: žádná komunikace.“

Kývne na pomocníka, ten otevírá bezednou skleněnou knihu. „Zde jsou tvá provinění, Urieli,“ říká Metatron. „Shromážděna a sepsána. Ne jedno, ne tucty. Stovky!“

Uriel neodpovídá. Byl neopatrný, toho si je vědom. Měl uposlechnout Metatronovo varování. Upnul se ale ke komunikaci s těmi z masa a krve dole, stala se pro něj vytržením z ubíjející dokonalosti.

„Mám k tomu co říci,“ rozhoduje se nakonec.

Okolo hlav poroty se zatřepotají snoví motýli, zašustí listy suché jako hřbitovní hlína. Metatron se odmlčí, otáčí se ke středu kruhu.

„Vysvětlení?“ ptá se. „Omluvu? Prosbu o shovívavost? Dům tě vyslyší, Urieli.“

„Nebudu prosit o milost,“ opáčí Uriel. „Řeknu jen tolik: proč jsme tady?“

V kruhu se zvedá pobavený šepot. „To je otázka pro nižší bytosti, Urieli. To bys měl vědět stejně jako kdokoli z nás. Neptali se tě na to mnohokrát v průběhu zakázané komunikace?“

„Přesto: proč jsme tady?“ opakuje Uriel a vyzařuje z něj zloba. „Tvoříme. Zasahujeme. Pozorujeme. Nemáme snad k tělesným zodpovědnost? Nežádali, abychom je stvořili, Metatrone, stvořili a opustili. Netrpí tam nevinní? Nemohli bychom toto utrpení zmírnit?“

Šepot odumírá. „Dali jsme jim ráj, a oni z něj udělali stoku“ zablýskne Metatron. „Stojí pod námi, Urieli. Jsou to jen lidé. Chceš je pozvednout výš? Strhli by hradby města, kdyby mohli.“

„To i já,“ zašeptá Uriel.

„Pak tedy nemáme na výběr,“ pronese tiše Metatron. „Náš trest bude rychlý a strašlivý. Věříš, že jsou nevinní, Urieli? Pak běž k nim. Zachraň je, pokud můžeš.“

Na Urielově zářící tváři se zračí hrůza, když si uvědomí, co se blíží.

„Ne, Metatrone,“ prosí. „To ne; cokoli, jen to ne.“

Porota se vytratí.

Metatron pronese jediné slovo.

Zářící galerie se otřese.

A Uriel padá.

SEDMNÁCT

15.11.

Noc před patnáctým listopadem nespím a projednou nejsem sám. Z pokojů nahoře slyším pohyb, všichni bdí, dům je neklidný, úzkostný. Na 15. 11. odcházíme ve dvě odpoledne a celý den zřejmě strávíme v napětí. Přemýšlím, co chystá John. A kdy? A kdy zasáhnu já? Zdálky se ozvou tři údery zvonu.

Slyším těžké kroky na schodech. V obývacím pokoji se objeví Cody, těžce dýchá, v ruce ze tří čtvrtin prázdnou láhev whisky. „Pooty,“ zamumlá nezřetelně. „Jsi vzhůru?“

Pohnu se. „Ano.“

Svalí se vedle mě. „Karla spí. Hodinu jsem ji pozoroval.“ Nabízí mi láhev. Zavrtím hlavou, on upije a zašklebí se. „Bude mi chybět.“

Chvíli ve tmě čekám, pak se ozvu, opatrně při tom vážím slova. „Ještě není pozdě,“ říkám pomalu. „Je možné změnit plán.“

Cody zavrtí hlavou. „Je pozdě. Johna už nic nezastaví. Mám strach, Pooty.“

„Z čeho máš strach?“

„Že se někomu něco stane,“ říká. „Nechtěl jsem, aby se někomu něco stalo.“

„Bojíš se, že se něco stane Karle, že? Nemusí k tomu přece dojít, ne?“

Cody zavrtí hlavou a nevesele se zasměje. „Karla bude v pořádku. Bude mě nenávidět, ale bude v pořádku.“

„Tak komu se co stane, Cody?“ ptám se opatrně.

Vyprázdní láhev a odhodí ji stranou. „Jen jsem jim chtěl ukázat, Pooty, nic víc. Všem jsem jim chtěl ukázat. Víš, jak jsou naši bohatí?

Mají statek. Jezdil jsem na koni, když jsem byl malý. Prázdniny v Evropě. Soukromé školy. Všechno, po čem jsem zatoužil, celý život.“

„Tak proč tohle? Protesty?“

„Všechno, po čem jsem zatoužil, celý život,“ opakuje Cody. „Pokud mohli poslat někoho s kreditkou, aby mi to opatřil. Někdy jsem chtěl, aby mi někdo vyprávěl pohádku nebo mě uložil spát. Oni ale měli moc práce, museli vydělávat. Jako bychom neměli peněz dost. Ježíši, byl jsem tak osamělý, Pooty. Jsem osamělý.“

„Máš přece Karlu a Johna a ostatní,“ říkám.

Cody přikývne. „Rodinu. Nejlepší rodinu, jakou jsem kdy měl. To proto mě tak trápí, co se má stát. Trápí mě, že jim John nic neřekne.“

„O bombě?“

Pokud Codyho překvapilo, že to vím, nedává to najevo. „O bombě,“ kývne. Dlouho pozoruje koberec, pak se podívá na mě.

„Vypadni odsud,“ zasykne. „Vypadni, hned. Zmiz z Prahy, ze země. Vrať se tam, odkud jsi přišel.“

„Proč to říkáš?“ ptám se.

„Vymklo se to z rukou,“ říká. „Všechno se zbláznilo. Prostě běž.“ Nejisté se postaví, opírá se o pohovku. „Pooty, běž,“ zopakuje ještě jednou, pak se vrátí ke schodišti a nechá mne samotného v tmách.

Před osmou se všichni sejdeme v obývacím pokoji, popíjíme kávu, kouří se. Cody mne pohledem polituje, když vidí, že jsem dosud v domě, pak zrak odvrátí, tvář nehybnou jako masku. Dal mi šanci. Nic víc udělat nemůže, když jsem odmítl odejít. Jenny je v kuchyni, vaří jednu kávu za druhou. Karla odešla do práce, aby vyzvedla novinářské průkazy a my se mohli dostat do hotelu Excelsior, Petey kontroluje lana, na kterých bude transparent viset. Padraig se snaží být veselý, nucené vtipkuje, nikdo se ale nesměje.

A John jen tiše sedí, přihlíží, každého z nás po řadě zkoumá, popíjí kávu a kouří, pozoruje okolní shon. Ještě šest hodin.

Karla odchází, Jenny se jde osprchovat a Padraig prohlašuje, že jde zkontrolovat transparent, který je složený v jeho pokoji. Petey olejuje karabiny, tahá za popruhy sedáků a nakonec odchází, aby svinul lana.

A nechává mne o samotě s Johnem. Chladně jeden druhého sledujeme.

„Už to nebude dlouho trvat,“ říká John. „Ne.“

„Docela mne překvapuje, že tu ještě jsi.“

„Myslel sis, že odejdu? Proč?“

John protáhne tvář. „Není to tvůj boj, Poutníku. Můžeš odejít. My ne.“

Zamyslím se nad tím. „Nemůžu odejít, Johne. Je to můj boj. Nejsem tu bez důvodu, myslím.“

John se zasměje. „Zachránit nevinné? Možná tě ten bláznivý stařík, kterého jsme chytli, přece jen znal.“ Odmlčí se. „Co je zvláštní, Poutníku, připadá mi, jako bych tě znal i já. Něco je mi na tobě povědomé. Setkali jsme se už?“

Teď se směji já. „Nic si nepamatuji, Johne. Věděl bys to, a já ne.“

Přikývne. „Možná už jsme se setkali. Jen ne v tomhle životě, co?“

Krčím rameny. John se postaví. „No, mám co dělat. Jdi se třeba projít, pořádně si všechno promysli. Pokud tu ve dvě ještě budeš, jdeš do toho taky. V dobrém i zlém. To víš, že?“

„Ano,“ říkám. „Půjdu se projít. Ale budu tady.“

„Vybral sis sám,“ říká John.

Oblékám si bundu a mířím ke dveřím. „Ne,“ říkám a otáčím se. „To si nemyslím.“

Procházím Malou Stranou, přejdu Karlův most, proplétám se uličkami Starého Města k Václavskému náměstí. Ulice jsou plné protestujících, různé skupinky s různými transparenty a výzvami, aby bohatí nakrmili chudé, aby se sázely lesy a nestavěly přehrady, aby se vyrábělo jídlo, vyhodily zbraně, využívala síla větru a přestala se těžit ropa. Policie se pokoušela Václavské náměstí uzavřít, počet protestujících to ale znemožnil. Kolem náměstí jsou ulice téměř neprůchodné, zůstávám lapen ve skupince, která vyvolává hesla a mává transparenty.

„Hej, podívejte se!“ ozývá se. Sleduji napřažené prsty k reklamní ceduli na boku hotelu. Je přetřená bíle a v jejím středu září obrovská rudá písmena jediného slova: DEVA.

„Věděl jsem, že tu bude!“ říká někdo. „Dévááá!“

Ostatní výkřik převezmou a začnou skandovat. „Deva! Deva! Deva! Deva!“

Vpředu zahlédnu černé čepice několika policistů, kteří se pokoušejí vytlačit dav z chodníku. „Vy krysy!“ křičí ženský hlas. „Proč je chráníte?“

Něco mi prosviští nad hlavou a dopadne před řadu policistů. Ozve se křik a dav se slije do jediné živoucí bytosti, tlačí se vpřed, vzduchem létají láhve a kameny. Slyším hvízdání a křik lidí z předních řad.

„Svině fašistický!“ křičí můj soused. „Nenaučili jste se tu ve městě nic?“

Dav se přede mnou rozdělí a lidé odvádějí dozadu několik protestujících se zkrvavenými tvářemi. Mí sousedi je poplácávají po zádech, když ustupují z prvních linií.

„Praštil mě obuškem přímo do nosu,“ sděluje mladík s dlouhými světlými vlasy. „No a já jsem ho kopnul do koulí.“

Ozve se kvílení sirén a dav se kolem mne semkne ještě těsněji. Vpředu se objeví další černé čepice a ozve se křik, když davem proráží policejní auto. Neměl bych tu být. Nemůžu si dovolit nechat se zatknout. Otáčím se a tlačím se davem pryč, za zraněnými do dolní části náměstí. Zrychlím, když se za mnou ozve hlasitější křik a na hlavu mi dopadají kapky vody. Spolu se mnou se dává do pohybu celý zástup, ustupuje před vodními děly, která na náměstí právě dorazila. Žena přede mnou zavrávorá a padá, zdá se, že by ji dav mohl ušlapat. Zvednu ji za ruce a tlačím dopředu, dostávám strach, protože tam jsem nemířil. Dav kolem mne řídne a náhle stojím sám ve volném prostoru. Vyrazím na Staroměstské náměstí, pryč od propukající vřavy, pospíchám ulicemi a nezastavuji se, až konečně dorazím na Karlův most, zvolním a naslouchám vzdálenému skandování a zvuku sirén. 15. 11. začalo.

Když se vrátím do domu, nalézám v zahradě Peteyho, jak kouří joint. „Poutníku,“ kývne a vzhlédne zarudlýma očima. Zdá se, že ani on toho moc nenaspal.

Posadím se k němu na lavičku, snažím se nedívat na oblast čerstvě překopané hlíny pod zimolezem. Ať už Johnovi jde o cokoli, ať už bojuje pro cokoli, zabil člověka. Jak bych se mohl nepostavit proti němu?

„Meditoval jsem, modlil jsem se,“ říká Petey. „Za úspěch?“

Petey vrtí hlavou. „Za odpuštění.“

„Odpuštění?“

„Někoho jsem zabil,“ říká Petey velice potichu. Nedobrovolně stočím oči k mělkému Jákobovu hrobu.

„Dítě,“ dodává Petey. „Sedmnáctileté. Ještě doma.“

„Nemusíš mi to říkat, Petey.“

Pohlédne na mne červenýma očima. „Musím, Pooty. Musím. Musím to někomu říct.“

Potáhne z jointu. „Ještě doma. Dělal jsem dealera. Heroin. Měl jsem docela svinstvo, říznuté vším, na co si vzpomeneš. Stejně jsem to prodával. Potřeboval jsem peníze.“

Petey se odmlčí, ztracený ve vzpomínkách. „Bylo to… ohavné. Zvracel a tekla mu krev z nosu a brečel. Odešel jsem, nechal jsem ho ležet v posteli. Ani jsem nezavolal záchranku. Sbalil jsem, co jsem měl, všechny peníze, a odletěl prvním letadlem, na které jsem sehnal letenku. No a tak jsem se dostal sem. A teď mám strach.“

Podívá se na mě, slabě mne chytí za rukáv. „Co když mě při protestech zavřou, Pooty? Budou vědět, co se stalo. Pošlou mě domů. Nezvládnu to, člověče. To by mě zabilo.“

Petey začne plakat, tvář schovává v dlaních. Nevím, co mám dělat, tak ho poplácám po rameni a tiše odcházím, ponechávám ho jeho démonům. Je tu v domě někdo, kdo žádné nemá?

V jednu jsme už všichni v domě, až na Jenny. Karla má novinářské propustky, s nimiž se oba dostaneme do Excelsioru. Petey opět kontroluje lana. Padraig přenesl do obývacího pokoje transparent. Čekáme, až dolů sejde John, a když se objeví, Cody se na něj zvláštně zadívá. „Pěkný kvádro,“ řekne Padraig.

John má na sobě proužkovaný oblek, vlasy ulízané dozadu a vousy zastřižené.

„Hej,“ říká Karla. „Vrať se na zem, Johne. Jdeme protestovat, ne na večeři.“

„Savile Row,“ ukazuje John na oblek. „Není třeba slevovat na úrovni. Takhle se spíš dostanu do televize, ne?“

Dům má v sobě něco neskutečného, jako bychom všichni byli herci v jakémsi představení. Jenže já svou roli neznám, nečetl jsem scénář. Dívám se na Johna s očekáváním, jako na režiséra.

„Kde je Jenny?“ ptá se Karla. „Už není moc času.“

„S trochou štěstí už v Excelsioru,“ říká John. „Peteyho přítel správce ji už měl dostat dovnitř. Má mě prozvonit, až bude ve skladišti. Jsi připravená, Karlo?“

Přikývne a ukáže těžkou tašku. „Tohle jsem si půjčila z kanceláře. Volná brašna fotografa. Můžeme tam dát transparent a nějaká lana, a navrch objektivy a tak. Mělo by to projít.“

John kývne. „Dobře, tak se všichni připravte. Sejdeme se tu za půl hodiny.“

Jsem dole první, oblečený co nejjednodušeji. John čeká a v tichu kouří. „Takže jdeš s námi?“ říká měkce.

„Ano,“ souhlasím. „Musím vědět, jak to dopadne.“

John mrkne na hodinky. „Už to dlouho nepotrvá, co? Už dlouho ne. No, a už jdou ostatní.“

Karla jde první, má na sobě velký a silný nepromokavý kabát, v pase pevně stažený. „Vypadáš každým coulem jako novinářka,“ oceňuje ji John. „Z toho bude příběh kariéry, co, Karlo?“

Neříká nic a rovná pro mne fotografickou brašnu. Dolů scházejí Padraig a Petey, společně nesou bednu s ohňostrojem. Poslední přichází Cody, oblečený jako obvykle.

„Jo,“ říká nervózně Padraig. „Jsme tu všichni.“

„Jsme tu všichni,“ souhlasí John.

Chvíli je ticho, díváme se po sobě.

„No?“ ptá se Cody a balí si batůžek. „Měli bychom vyrazit, ne?“

John se znovu podívá na hodinky. „Ne, nemyslím,“ říká.

Petey vzhlédne. Padraig se podívá po Karle, tázavě pozvedá obočí. Cody se zarazí. „Co jsi říkal?“

John ledabyle sáhne do vnitřní kapsy saka a cosi vytáhne. Chvilku mi trvá, než se dostaví správné slovo pro to, co drží.

Je to zbraň.

„Říkal jsem, že nikam nejdeme,“ opakuje John a pozvedá pistoli. „Nebo ano, Devo?“

OSMNÁCT

Bitva o Prahu

Hluk boje za mnou je čím dál vzdálenější, utíkám lesem, slepě běžím mezi stromy, padám do křoví, trny a větve mi trhají kůži. Díky neuvěřitelnému štěstí se z lesa vynořím poblíž cesty do města. Prahu není vidět, pod mraky ale slabě žhne odlesk ohňů. Nevšímám si poškrábaných rukou a tváře a rozbíhám se ke hradu.

Než se zadýchaný a špinavý dostanu k obrovské hradní bráně, odbíjí půlnoc. V bráně je nový strážný, dívá se na mne se stejným soucitem jako netečné sochy v portálu. „Nevíš, že je zákaz vycházení?“ ptá se velitel stráže. „Běž, než tě dám zavřít.“

„Pusťte mě dovnitř,“ vypravím ze sebe. „To jsem já, Poutník, Zrcadlo Prahy. Město je ve smrtelném nebezpečí.“

Voják si mě prohlíží ve žlutém světle loučí. „Nemyslím, hochu. Jdi pryč, hned.“

Skláním se, ruce na kolenou, zadýchaný a poražený. To přece ne. „Prosím,“ říkám.

„Varoval jsem tě,“ říká voják a začne odemykat bránu. „Dovedu tě do žaláře.“

„To snad nebude třeba,“ ozve se hluboký hlas. Vděčně se podívám na zdroj obrovského stínu, který na nás padl.

„Kapitáne Finne,“ salutuje voják. „Jen jsem chtěl dostat toho pobudu od brány hradu.“

Obr se ke mně sklání. „Tato smutná postávaje zřejmě vskutku pan Poutník z hradu,“ říká. „Myslím, že by bylo lépe dostat ho od brány dovnitř.“

„Není čas, Finne,“ říkám. „Musíte shromáždit muže. Na hrad táhne armáda.“

„Armáda?“ opakuje pochybovačně Finn a mne si bradu. „To nedává smysl. Kdo-?“

Za námi se ozve křik. Stráže se napřímí a pohlédnou na sebe. „Městská hlídka,“ říká Finn, když k nám po cestě přibíhá voják v uniformě.

„Kapitáne Finne!“ křičí hlídka. „Strážní na okraji města hlásí, že k městu míří velká jednotka Turků.“

„Turků,“ opakuje Finn a zvedá se. „To snad ne. Teď, když máme vojsko na Starém Městě kvůli té hliněné příšeře.“

„Ne,“ pokouším se vysvětlit. „Ne, Finne, poslouchejte mě, nejsou to Turci –“

Hlídka ale dodává: „A to není všechno, kapitáne. V jejich čele jde gólem.“

Nikdo mne neposlouchá, Finn mě strčil za bránu dovnitř hradu a odešel si po svém, městem se šíří poplach. Co je to za šílenství? Jak se Percymu a Fantomovi podařilo přimět golema, aby je poslouchal? Musím okamžitě najít sira Anthonyho.

V hradu je zmatek, polovina dvora míří k hradbám, aby bránila Rudolfa, druhá se chystá opustit město. S hrůzou si uvědomuji, že jsem Hannu žádal, aby zůstala v mém pokoji. Copak ji přivedu do nebezpečí vším, co udělám? Jak mám zachránit nevinné, když jsem sám tou největší hrozbou?

Skupinou vyděšených šlechticů, kteří náhle zjistili, že Rudolfův dvůr už není tak pohodlné místo k životu jako v uplynulých měsících, se protlačím do svého pokoje. Je prázdný. Hannah tu není. Snad je v kuchyních nebo možná šla znovu hledat Jákoba. Vběhnu zpátky na chodbu, mysl mi víří, a narazím přímo na Cornelia Drebbela. „Pane Poutníku,“ ptá se. „Je pravda, že na Prahu útočí Turci?“

„Ne,“ říkám. „No, vojsko tu je, ale ne turecké.“

„To je jedno. Je načase, abychom odešli, já i má posádka. Radím vám, abyste se k nám připojil. Za svítání můžeme být na Elbě.“

„Nemůžu odejít, pane Drebbele, ačkoli si velice cením vaší nabídky. Musím najít Hannu.“

„Hannu? Tu služebnou? Komořího děvku?“

Vztekle se na Drebbela obořím: „Jak jste ji to nazval?“

Ucouvne, pozvedá ruce, aby mne uklidnil. „To říkají mí muži, pane Poutníku. Slyšel jsem, že se blízce stýká s komořím. Mě se to nijak netýká.“

Je možné, aby to byla pravda? Hannah ale tvrdila, že mne miluje… Byla to přetvářka? A za jakým účelem?

Pak si vybavím, jak trvala na tom, abychom spolu strávili večer. Snad proto, abych zmeškal schůzku u Rudolfa? Takže se Lang mohl s císařem setkat, aniž bych mu překážel? Dal jasně najevo, jak se mu příčí, že jsem přítomen každé audienci a jednání. Mohlo jít jen o promyšlený podvod, který mne měl odstranit z cesty?

Náhle slyším v bráně třesk zbraní. Následuji Drebbela na nádvoří, kde na něj netrpělivě čeká jeho posádka. „Pojďte,“ říká plavec jemně. „V Praze už vás nic nedrží. Můžeme být po Vltavě za městem, než Turci dorazí. Dovezu vás, kam budete chtít, do Anglie nebo kamkoli jinam. Je načase, abych svůj člun vyzkoušel na moři.“

„Ne,“ rozhodnu se. Nemůžu teď odejít, a to ani jestli mě Hannah zradila. Dochází ke konfliktu, který předpověděl Ripellino. Musím být u toho. „Děkuji, pane Drebbele, ale já tu musím zůstat. Měli byste vyrazit.“

„Určitě vás nepřemluvím?“ ptá se Drebbel, jeho muži ho odvádějí k bráně. „Pak tedy hodně štěstí, pane Poutníku. Snad se ještě setkáme.“

„Snad,“ kývnu. „Dobrou plavbu, pane Drebbele.“

Pak jsou pryč, přemlouvají stráž, aby je nechala odejít.

Stále nedokážu uvěřit tomu, co mi Drebbel řekl. Musí to být jen zlomyslné pomluvy. Zamířím zpátky, běžím chodbami a sály ke komnatám komořího Langa.

Jak jsem vcelku očekával, jsou prázdné. Lang je nejspíš s císařem. Vyčerpaný, s pocitem, že jsem nečistý, mířím znovu do velkého sálu.

Stráže mi zahradí cestu. „Dovnitř nikdo nesmí,“ říká jeden z vojáků. „Probíhá válečná porada.“

„Pusťte mě tam,“ žádám. „To jsem já, Zrcadlo Prahy.“

Vojáci si vymění pohledy. „Císař vás shání už hodiny,“ říká. „Měl byste jít dovnitř.“

Než se stačím pohnout, dveře se otevírají zevnitř a ven vyklouzne Lang. „Á, Zrcadlo Prahy.“ Očima sjede můj zpustošený zevnějšek. „Nemyslím, že je vaše přítomnost ještě žádána. Císař zjistil, že se bez vás docela dobře obejde.“

Hledím na něj. „Všechen vděk za to připadá vám, komoří, a vašim intrikám. Kde je Hannah?“

Lang se zatváří pobaveně. „Měli jsme v sále naléhavější otázky než to, kde je která služebná. Možná byste měl odejít, pane Poutníku. Snad můžete být co platný u bran hradu. Však víte, útočí Turci.“

„To ale nejsou Turci!“ křičím. „Proč mě nikdo neposlouchá? Mám důležité zprávy…“

„Tiše,“ říká Lang a otočí se ke strážím. „Zařiďte, ať nás už nevyrušují.“

Lang zavírá dveře a strážní postoupí ke mně. „Bude lépe ho uposlechnout,“ říká jeden z nich vlídně. Rozčilený na nejvyšší míru se obracím na patě a odcházím směrem k nádvoří. Teď už mi může pomoci jenom sir Anthony.

Uběhlo stěží půl hodiny od chvíle, co jsem dorazil na hrad, ale Fantomova armáda už dorazila. Blouděním v lese jsem zřejmě strávil víc času, než jsem si myslel. V branách hradu se shromažďují všichni vojáci, které lze postrádat, a další přicházejí z ulic města. Přijdu blíž k branám a spatřím v ulicích plameny v místech, kde žoldáci očividně zapálili budovy v okolí hradu. Strnu, když skrze řady vojáků zahlédnu snad dvě stě kroků před branami Fantomovy muže. Vpředu skutečně stojí gólem. Jistě mu nemohl poručit Percy ani Fantom… jedině Kelley. Na okamžik je ticho, obě armády se navzájem měří očima, pak gólem postoupí vpřed a hradní stráž začne jednat. Lučištníci vystřelí mrak šípů, Fantomovi muži zařvou a vyrazí vpřed. Bitva o Prahu začala.

V mihotavém světle pochodní zahlédnu na nádvoří sira Anthonyho a jeho muže. Percy s nimi není. „Sire Anthony,“ volám a tlačím se davem k nim.

„Pane Poutníku,“ říká s vážným výrazem ve tváři. „Tohle je zlé. Velice zlé. Rád bych odsud zmizel, nemůžu ale, když jsou u bran Turci. Neviděl jste náhodou Percyho?“

„Viděl,“ říkám, šťastný, že mě konečně někdo poslouchá. „Nejsou to Turci. Jsou to převlečení tvrdí muži. Percy se spojil s Carlem Fantomem a Edwardem Kelleym. Celé je to podvod, od těch lží o Židech po útok na hrad.“

„Percy, říkáte? Co je to za nesmysl? Proč by se můj poručík stavěl proti mně?“ ptá se rozzlobeně sir Anthony. „A k tomu spolu s Kelleym a Fantomem? Proč, k čemu?“

„Usiluje o velení ve vaší družině, sám mi to řekl. Kelleyho platí Habsburkové. To proto se Fantomovi muži převlékli za Turky, aby znevážili Rudolfa natolik, že se ho jeho rodina bude moci zbavit.“

„Nesmysl,“ trvá na svém sir Anthony. „Musíte se mýlit, pane Poutníku, to –“

Z cimbuří se ozve výkřik. Otáčíme se a vidíme, jak hradní stráž ustupuje, když gólem, ježící se šípy, jediným pohybem rozrazí bránu hradu. Fantomovi muži vítězoslavně zařvou a následují ho na nádvoří.

„Bože na nebesích,“ vydechne sir Anthony. Otáčí se ke svým mužům. „Není jiná možnost. Musíme bojovat.“

Náhle je tu plno, hradní stráž ustupuje před golemem a tvrdými muži, kteří jsou díky svým zázračným bylinám šípy nezranitelní. Sir Anthony a jeho muži se mi ve vřavě ztrácí. Hledám, kudy bych se dostal do většího bezpečí, když náhle narazím na Percyho Tremayna, oděného v tureckém, tvář zamazanou blátem.

„Pane Poutníku, znovu se setkáváme,“ říká.

„Percy.“

Napřáhne mečík, jeho hrot se dotkne mé hrudi. „Věřím, že máme cosi, co je třeba dokončit. Buďte rád, že jsem to já, kdo uspíší váš konec, a ne kapitán Fantom. Takto to bude rychlejší.“

„Řekněte mi jedno,“ pronesu tiše do ryku bitvy. „Jak jste ovládli golema?“

Percy se zasměje. „V tom jsme vašimi dlužníky, pane Poutníku. V okamžiku, kdy jste utekl, přestala ta věc útočit a zamířila zpátky do Prahy. Pokud se nemýlím, zdá se, že následuje vás.“

Klesnu na kolena; Percy přihlíží. Ovšem. Neobrátil se gólem o první příkazy v ghettu ke mně? Celý čas se pokoušel mne následovat, skrze město, pak skrze Fantomovo ležení a teď sem. Přivedl jsem ho přímo do hradu, celou dobu jsem napomáhal spiklencům. Snad bude pro všechny nejlepší, když to tu se mnou Percy teď skoncuje.

Zdá se, že ho to přímo těší. „Dost řečí,“ říká a pozvedá krátký meč. „Je načase to ukončit, hochu.“

Cítím, jak mne cosi zvedá do vzduchu. Je tohle smrt? ptám se líně sám sebe, když mne cosi vynáší z dosahu Percyho zbraně. Pak spatřím usměvavou Finnovu tvář. Opět mě zachránil.

„Finne,“ vydechnu, sevřený v jeho obří pěsti. „Teď jste mi zachránil život potřetí.“

„Kdo by to počítal?“ usměje se. Pak se v jeho tváři odrazí okamžik překvapení a jeho stisk se uvolňuje, pouští mne čtyři stopy nad zemí. Finn klesne na kolena, světlo v jeho očích pohasíná. Nakonec se sesune k zemi, mrtev, a za ním stojí Percy, z jeho mečíku kape obrova krev, na rtech zlý úsměv.

„Jedna zrůda pryč, jedna zbývá,“ říká Percy a znovu pozvedá meč. „Teď už tě nic nezachrání, hochu.“

Mávne zbraní, pro mne se zpomalí čas a zbystří se mi smysly, v hluku bitvy rozliším zpola známý sykot, zvuk planoucích uhlíků. Percy podle všeho slyší totéž co já, oči se mu na okamžik rozšíří, v téže chvíli se ozve dutá rána. Slova mu na rtech odumřou, hrud se mu křečovitě stáhne. S úsilím otáčí hlavu a hledí na útočníka, to poslední, co spatří, než klesne k zemi. Sir Anthony, tvář vážnou, v ruce kouřící arkebuzu, sleduje, jak padá.

„Vždycky jste byl hlupák, Percy,“ říká tiše. „Nikdy bych si ale nepomyslel, že jste zrádce. A podívejme se: konečně jsem tou proklatou věcí něco trefil.“

Sir Anthony odhodí zbraň na dláždění a podívá se na mě. „Zdá se, že jste měl pravdu, pane Poutníku. Skutečně jde o spiknutí. Pojďte se mnou.“

Bitva kolem nás se posouvá, hradní stráži přibyly posily z města a daří se jim vytlačovat tvrdé muže zpět k bráně. Golem není v dohledu. Sir Anthony velí svým mužům, aby bránili stáje s vlastními koňmi, popadne mě za ruku a odvádí mne do hradu. Zastavím se a kopu Percyho do mrtvé tváře, slyším uspokojující prasknutí nosu. „To je za Finna,“ říkám a pak zamířím za sirem Anthonym.

„Kam jdeme?“

„Musíme mluvit s císařem.“

„To jsem už zkusil,“ bráním se. „Lang mě k němu nepustil. A navíc, co může Rudolf dělat?“

„Je to slaboch a rozum se mu kalí, ale pořád je to císař,“ opáčí sir Anthony a vede mne do velkého sálu. „A komoří Lang by nejednal moudře, kdyby vstoupil do cesty mně.“

Strážní u dveří sálu nás vpustí. Uvnitř sedí o samotě Rudolf, zhroucený ve tmě na trůnu. „Filipe? Filipe, to jste vy?“

Sir Anthony si odkašle. „Ne, císaři, to je sir Anthony Sherley a pan Poutník, Zrcadlo Prahy. Máme znepokojivé zprávy.“

„Já vím, já vím,“ říká smutně Rudolf. „U bran jsou Turci, jako vždy. Viděli jste komořího? Bojím se, že mne opustil.“

Sir Anthony mi šeptá: „Má Lang podíl na spiknutí?“

„To nevím jistě.“

„Císaři,“ zvolá sir Anthony. „Situace je vážnější, než se zdá. Nejde o Turky, jde o spiknutí proti trůnu. Můj vlastní poručík Percy se ho účastnil, teď je ale mrtev. Pomocník doktora Deeho, Edward Kelley, je jeho součástí. Měl byste odejít do bezpečí, Vaše Milosti.“

„Spiknutí?“ ptá se nepřítomně Rudolf. „Lidé mne přece milují, ne? Spiknutí? Ne, sire Anthony, tady v Praze jsem vytvořil ráj na zemi. Zvuky, které slyšíte, jsou mí lidé, veselí se a slaví. Snad bych měl uspořádat slavnost, co myslíte? Snad bych měl vyhlásit státní svátek. Milují mne a uctívají jako Boha, sire Anthony. Není žádné spiknutí, ani útok, ani gólem. Není válka. Pojď, Zrcadlo Prahy, posad se ke mně.“

„Je to beznadějné,“ vyprskne sir Anthony. „Ten starý blázen je úplně mimo. Pojďte, Poutníku.“

Opouštíme Rudolfa ztraceného ve vysněném světě slávy a velký sál. „Kam teď?“

„Neviděl jsem v boji Kelleyho,“ odpovídá sir Anthony. „Možná je stále na hradě, snad neví, že jsme spiknutí odhalili. Víte, kde jsou jeho komnaty?“

Vedu ho temnými chodbami hradu mezi bezradnými sloužícími. Z náhlého popudu volím cestu kolem Langových pokojů; když je míjíme, vztahuji ruku, abych sira Anthonyho zastavil, a rozkopnu dveře do komnat komořího.

Hannah a Lang vzhlédnou od truhly, do níž očividně balí poklady z Rudolfových sbírek. Sir Anthony se ke mně ve dveřích připojí. „Krysy tedy opouštějí potápějící se loď.“

„Turci útočí,“ opáčí Lang, pohled upřený k zemi. Hannah se vyhýbá mému pohledu. „Musím zachránit císařovy sbírky.“

Podívám se na Hannu. „Takže to všechno byla lež. Měla jsi jen odvést mou pozornost, abych se nemotal kolem Rudolfa. Celou dobu ses pelešila s Langem.“

Hannah se na mne podívá, oči má tvrdé. „Zkus mě soudit, až prožiješ život v ghettu,“ odplivne si. „Jsem zločinec proto, že toužím po něčem lepším? Říkáš mi, že děvečka se nesmí zamilovat do komořího?“

„Myslel jsem si, že miluješ mě,“ odpovídám zkroušeně. Vzpomínám na Hannu ve své posteli, na cestu do ghetta, na Královskou zahradu. Tam mne natlačila ke zdi a někdo z lešení shodil kámen. A já viděl záblesk drahé černé látky, takové, jakou nosí jedině komoří Lang. „Tak daleko bys zašla?“ ptám se tiše. „Podílela by ses na mé vraždě?“

„Dost řečí,“ říká Lang s pohledem upřeným na meč sira Anthonyho, dosud v pochvě. „Měli bychom jít, Hanno. Můj kočár je připravený. Můžeme odjet východní branou; během několika minut můžeme být na cestě do Vídně.“

„Překvapujete mě, komoří Langu,“ říkám zpříma. „Po tom všem, co jste mi kázal o lásce k říši. Praha hoří a váš milovaný císař sedí potmě a sám, a vy zatím kradete jeho poklady. Tolik tedy k vaší loajalitě.“

Lang se postaví a zlostně přiblíží tvář k mé. „Říše je to, čemu jsem věrný, ne císař. Císaři přicházejí a odcházejí, to říše bude trvat tisíc let. Rudolf skončil, ale Svatá říše římská přetrvá.“

„Tak o tom pochybuji,“ ozve se hlas. Všichni se otáčíme, sir Anthony tasí meč. V chodbě za námi stojí vysoká, hubená postava v černém plášti. Doktor John Dee.

„Vaše Svatá říše římská se vám hroutí před očima, nemyslíte, komoří Langu?“ Dee se opírá o hůl. „Řekl bych, že mi mé plány vycházejí docela dobře.“

DEVATENÁCT

Tajemství a lži

„Deva?“ opakuje přihlouple Cody. „Johne, o čem to sakra mluvíš?“

John pozvedne zbraň a potichu hlavní obkrouží místnost a nás všechny; pak se zbraň konečně ustálí. Na Karle. Všichni se zadíváme na ni, pak na Johna, který stále nenucené sedí na židli.

„Deva,“ opakuje John. „Hledaná v sedmi státech pro porušování zákona, poškozováním cizí věci počínaje přes terorismus a vraždou konče, nemám pravdu „Karlo Stoneová“, nebo jak se ve skutečnosti jmenuješ?“

Karla neříká nic, upřeně hledí na Johna, jedno obočí pozvednuté, vlasy jí padají na límec pláště.

Cody zvedá ruce. „Počkej! Počkej, počkej. Vysvětlí mi někdo, co se tu děje? Johne, vážně tvrdíš, že Karla je Deva? Copak ses zbláznil?“

John se zasměje. „Vůbec ne, Koudáku. Vůbec ne. Naše milá Karla je skutečně ten záhadný Deva. Vůdce revoluce. Až na to, že je to ženská. Zajímavý zvrat, co, lidi?“

Petey na Karlu udiveně hledí. „Superhrdina antiglobalizace. Celou dobu přímo tady. No páni.“

„Johne,“ začínám. Všichni se na mě podívají. „Jedna věc. Proč ta zbraň?“

„To je jednoduché,“ říká John a znovu pozvedne pistoli. „Deva půjde se mnou.“

A ptám se jasnovidce Ripellina: „Kdo je můj nepřítel?“

„Čaroděj,“ odpovídá s pohledem upřeným na kartu. „Podvodník. Zrádce.“

Dee jako by vyrostl, odvrhl obraz křehkého, neškodného starce, za nímž se dosud ukrýval. Stojí před námi silný a vysoký, oči mu blýskají. Sir Anthony na mne zmateně pohlédne.

„O čem to mluvíte, člověče?“ ptá se Lang. „Jaké plány?“

„Mám tu oficiální pověření,“ odpovídá Dee a postoupí k nám. „Svatá říše římská začíná naši milou Alžbětu obtěžovat. Mysleli jsme si, že když ji převezme ten kašpar Rudolf, pojde sama od sebe. Zdá se ale, že i přes upřímnou snahu toho blázna vzkvétá. Jsem tu, abych běh událostí trochu urychlil.“

„Takže jste ve Walsinghamových službách,“ říká sir Anthony. „Přiznávám, že jsem těm zvěstem nevěřil, doktore Dee. Usuzoval jsem, že Alžbětini špehové jsou příliš chytří na to, aby zaměstnali muže, o němž se tvrdí, že je šarlatán. Zdá se, že jsem je i vás podcenil.“

Dee krčí rameny. „Běžný omyl. Kdybych dostal šilink za každého, kdo o mně řekne, že jsem podvodník, vůbec bych pro hraběte z Walsinghamu nemusel pracovat.“

„Takže jste zapletený do spiknutí, doktore Dee,“ říkám. „Percy Tremayne a Carlo Fantom pracují pro vás.“

Dee se opře o hůl. „Ne, to ne. To všechno můj milý Edward. Vidíte, udělal tutéž chybu jako mnozí před ním. Myslel si, že jsem hlupák. Vůbec si neuvědomil, že to já celou dobu tahám za provázky, že jsem mu jen umožnil, aby naplánoval vlastní ubohé spiknutí, protože to napomáhalo mým plánům. Chudák Edward.“

„Kde je?“ ptá se sir Anthony, ruku na meči.

„Chudák Edward je pryč,“ říká lehce Dee. „Přestal být užitečný. A obávám se, že vy také.“

A věštec Ripellino upustí kartu na měkký samet na stolku. „Spravedlnost,“ říká. „Blíží se konflikt.“

„Jít s tebou?“ ptá se Karla, nyní pobaveně. „Nemyslím, Johne.“

Cody znovu vztáhne ruce. „Dobře, lidi, přibrzděme. Já pořád ještě nevím, co se to tu sakra děje. Karlo, chceš mi říct, že jsem poslední rok šukal s Devou?“

Karla přikývne a povzdechne si. „Co všechno musím někdy udělat pro dobro věci. A Cody, vážně bys měl něco dělat s tou předčasnou ejakulací.“

Cody zrudne a podívá se na Johna. „A jak to myslíš, že ji zatkneš?“

„Vysvětlím ti to pomalu a pomocí jednoduchých výrazů, Cody, protože vím, že z nás určitě nejsi ten nejchytřejší. Karla být zlý te-ro-ris-ta. John ne zlý a mít zbraň. John Karlu za-tý-ká. Šmytec. Pochopils to?“

„Pracuješ pro ropné společnosti, je to tak?“ ptá se pomalu Petey. „Bože.“

John stiskne imaginární tlačítko po straně židle. „Bzz! Bod pro feťáka v koutě! Další otázka, Petey: Co s tím sakra budeš dělat?“

Petey přejde místnost, postaví se mezi Johna a Karlu. „To ti nedovolím, člověče. Ona je hrdina.“

John si povzdechne a stiskne spoušť. Zbraň tupě štěkne a my všichni vyskočíme. Petey se zhroutí na podlahu, hromádka kostí, kůže a tmavé prýštící krve. Padraig tiše zakleje a Cody se vrhne k Peteymu.

„Pokud vůbec něco nenávidím víc než ty pitomé demonstranty, jsou to feťáci,“ povzdechne si John.

Sir Anthony pozvedne proti doktoru Deemu kord. „Doktore Dee, nerad bych se vás dotkl, jsem ale zkušený voják a vy jste starý muž. Nezkoušejte mi vyhrožovat.“

„Zab ho,“ sykne zezadu Lang. „Probodni ho. Je to špeh.“

„Zmlkni,“ utrousí sir Anthony. Pak znovu osloví Deeho. „Možná byste měl prostě odejít, doktore Dee. Komoří Lang a tato dívka mají v úmyslu opustit Prahu a stejně tak i já a mí muži. Co uděláte vy, mě nezajímá.“

„Mě však zajímá, co uděláte vy, sire Anthony. A zajímá to i královnu. Netajil jste se, že se dáváte najímat jako žoldnéř; v podstatě jste sotva víc než lupič, pane. Anglie se bez vás snadno obejde.“

„A jak toho chcete docílit, doktore Dee?“ zavrčí sir Anthony. „Nejste ozbrojen a já jsem voják s mečem.“

Dee teatrálně roztáhne ruce. „Skutečně nejsem ozbrojen, sire Anthony. V tom máte docela pravdu. Můj spojenec ale ano.“

„Říkal jste, že je Kelley pryč,“ připomínám. Dee kývne. „To jsem říkal. Nemluvím ale o Edwardovi.“

„Ne. Mluví o mně.“ Všichni se otočíme. K Hanně.

„Věž,“ říká věštec Ripellino. „Starý řád je ohrožen.“

„Je mrtvý,“ říká hluše Cody. „Ježíši Kriste. Zastřelil jsi Peteyho. Proboha, Johne, proč?“

„Platí mi za to,“ říká John.

„A pak se divte, proč to děláme,“ říká Johnovi Karla. „Když po světě chodí lidé jako ty.“

„Toho mne ušetři,“ obrací John oči v sloup. „Devadesát devět celých, devadesát devět setin procenta lidí je takových jako já. Chtějí prostě žít dál, koupit si pitoměj BigMac kdekoli na světě, natankovat plnou nádrž, obléknout se, aniž by pomysleli na to, které děcko v které zemi ty věci šilo, koukat na televizi a čas od času se napít. To lidi jako vy působí problémy. Nedokážete se přizpůsobit, pokoušíte se změnit svět – ale zamysleli jste se někdy nad tím, jestli o to ten svět vlastně stojí?“

„Tomu nevěřím,“ říká Cody, po tváři se mu řinou slzy. „To nemůže být pravda. Nemůžeš říkat takové věci, nemohl jsi zastřelit Peteyho. Jsi John, proboha. Všichni tě znají. Jsi v čele antiglobalizace, sakra!“

John se ušklíbne. „Jo, dobré krytí, že? Už dva roky jsem John. Dva roky žiju v dírách, jako je tahle, a žvaním tyhle nesmysly. A všechno proto, abych chytil tady Devu.“

„Ale proč?“

„Proč? Proč myslíš? Protože mi platí spoustu peněz, hlupáku. A zítra touhle dobou budu zase mezi civilizovanými lidmi a budu je utrácet. Zatraceně, jak já je budu utrácet. Možná odjedu do Indie nebo někam, do některého z těch letovisek, kde člověk dostane, na co si vzpomene. Však víte, některé z těch, kvůli kterým vykáceli hektary lesa a kde vám domorodci nosí k bazénu drinky. To by se mi líbilo.“

„Ale 15.11.,“ začne Cody, který tomu stále odmítá uvěřit. „Bomba, Bože na nebesích…“

John si znovu povzdechne. „Bože, Cody, jak dlouho potrvá, než ti to dojde? Neúčastníme se protestů. Nebudou žádné ohňostroje, žádný zatracený transparent a žádná pitomá bomba.“

„V tom se pleteš,“ říká Karla a rozvazuje si pásek pláště. Nechá jej spadnout k zemi. „Bomba je tady.“

„Milenci. Nezdaří se rozpoznat pravou podstatu…“

„Hanno?“ říká pomalu Lang. „Co je tohle za zradu?“

Hannah Langa lehce pohladí po tváři. „Ne zrada, má lásko. Prostě jsem dostala lepší nabídku.“

„Od něj?“ ukazuje Lang zděšeně na Deeho. „Slíbil jsem ti neuvěřitelné bohatství. Ve Vídni bys byla šlechtičnou. A zradila jsi mne kvůli němu?“

„Líbí se mi velké říše,“ říká lehce Hannah. „A ta Deeho je větší než ta tvá. Není v tom nic osobního.“

„Alžběta nikdy Habsburky nepřemůže,“ prohlásí Lang. „Oklamali tě.“

„Nemáte pravdu,“ vloží se Dee. „Británie bude vládnout moři, horám i pláním. Viděl jsem to.“

„Viděl! Pchá!“ prskne Lang. „Tím mě neoklamete, šarlatáne. Řekněte, jak jste docílil tak pochybného vidění?“

Dee krčí rameny. „Stejně jako jsem rozpoznal, že jediný na hradě, koho si můžu získat sny o říši, nejste vy ani Rudolf, ani sir Anthony, ale pouhá děvečka, která touží po lepším životě, komoří Langu. Andělé mi to řekli.“

„Ve vašem jasnovideckém kameni ale žádní andělé nejsou, že, doktore Dee?“ ptám se. „Kelley vás klamal stejně jako Rudolfa. Všechno to byl podvod.“

„Pravda,“ kývne Dee. „Kelley prohlašoval, že hovoří s anděly. Lhal. Edward ale nevěděl, že já jsem skutečně hovořil s vyššími bytostmi; hodilo se mi, když si myslel, že mne klame. Už několik let hovořím s archandělem Urielem a on mi poskytuje zrnka vědění a věštby.“

Dee stiskne rty. „Tedy donedávna. Několik posledních týdnů Uriel mlčí, ačkoli jsem se s ním pokoušel navázat kontakt. Jako by byl z nebes svržen.“

Dee se do mne vpaluje očima. „Co vy na to, pane Poutníku?“

John se usměje, když vidí, co Karla skrývá pod pláštěm. Několik propojených pouzder a síť rozbušek, která vede rukávem ke spínači v její dlani.

„Plastická trhavina?“ ptá se. „Tu asi opatřil Padraig.“ Zírám na Ira. „Ty jsi s Karlou?“

„Superhrdina antiglobalizace potřebuje pomocníka,“ ukloní se. „Paddy, zázračné dítě, k vašim službám.“

Cody vypadá zdrceně. „Ježíši, vy jste v tom spolu? Spíte spolu?“

John se tvrdě usměje. „Ne, ale s někým spala. Nemám pravdu, Karlo?“

Karla ke mně zaletí pohledem a Cody tiše zasténá. Karla se k němu obrátí s opovržením. „Neptej se, jaké to bylo, na něho nemáš ani náhodou, brouku. V posteli je to rozhodně anděl.“

Cody se s rukou stále na Peteyho chladnoucím těle schoulí do sebe. „A Jenny?“ ptám se Karly. „Ta je v tom s vámi taky, předpokládám.“

„Vlastně ne,“ říká John, oči upírá na výbušniny kolem pasu Karly. „Jenny je se mnou. Jak si kruci myslíte, že vím, kdo s kým v tomhle blázinci šuká? Pracujeme spolu už čtyři roky. Docela nám to jde. To díky ní ten protest v Seattlu před pár lety v podstatě ani nezačal. Teď by měla být na cestě sem. S Lisou a ostatními.“

„Lisa?“ ptá se překvapeně Karla. „Jennyina přítelkyně?“

„Jinak také spojka CIA pro východní Evropu. Tyhle lesby umí být zákeřné, znáte to. Nechtěl bych se dostat na špatnou stranu,“ říká John. „Můžeš si tu věc klidně sundat, Devo, protože půjdeš se mnou. Živá nebo mrtvá, jak se říká.“

„Ne,“ říkám tiše. „Už žádné zabíjení. Už jsi zabil Peteyho a Jákoba. Dál už nikoho, Johne.“

„Jákoba?“ mračí se John. „Toho vetřelce? Toho jsem nezabil. Jen jsem ho vyděsil k smrti a pustil jsem ho.“

„Kdo ho potom pohřbil pod zimolezem na zahradě?“ křičím.

„To já,“ říká Karla s téměř omluvným úsměvem. Otáčím se k ní. „Ty?“

Krčí rameny. „Vrátil se den na to, co ho John pustil. Říkala jsem si, že si s ním promluvím sama. A nechala jsem se trochu unést.“

„Zabila jsi ho, Karlo?“

„Až po tom, co mi řekl pár zajímavých podrobností,“ říká. „Dost trval na těch řečech o šestnáctém století. Prý si všichni mysleli, že jsi padlý anděl.“

„Dost těch nesmyslů,“ prohlásí sir Anthony rázně. „Pane Poutníku, je zřejmé, že tady nic nesvedeme. Navrhuji, abychom Deeho ponechali jeho záměrům a Langa jeho zradě a co nejrychleji opustili Prahu. Mí muži hlídají u stájí koně, takže by snad bylo nejlepší, kdybychom odešli, dokud můžeme.“

Chodbou se odráží hluk boje. Zdá se, že Fantomovi muži zatlačili stráž do prostor hradu. Bez Percyho a jeho poměrně rozumných návrhů nelze říci, co tvrdí muži udělají. Nepochybně se nezastaví, dokud hrad nebude v plamenech a Praha vypleněna.

„Nikdo neodejde,“ říká Dee mrazivě. „Myslel jsem, že jsem to řekl jasně.“

„A jak nás hodláte zastavit, starý šejdíři?“ ptá se Lang. „Nemusím vás zastavovat,“ odpovídá Dee. „Nedostanete se z hradu živí. Hanno, kdy jsi zapálila doutnáky?“

„Asi před hodinou,“ odpovídá Hannah. Sir Anthony vzhlédne. „Doutnáky?“

Dee spokojeně přikývne. „Během čtvrt hodiny vybuchne několik sudů se střelným prachem. Myslím, že nastal čas se rozloučit, pánové.“

„Střelný prach?“ zděsí se Lang. „Čtvrt hodiny? Tak rychle se ale z hradu nedostaneme! Vyletíme do vzduchu!“

„O to jde, komoří,“ usměje se Dee.

„Ani vy ale nemůžete odejít včas, doktore Dee,“ namítá sir Anthony. „Všichni tedy zemřeme, v zájmu královny Alžběty?“

„Ne všichni. Hanno, pojď ke mně, pokud chceš dnes převzít odměnu za svou pomoc.“

Hannah přeběhne místnost a přijme Deeho napřaženou ruku.

„Můžeme doutnáky uhasit, když včas najdeme ty sudy,“ bručí sir Anthony.

„A já vám sotva povím, kde máte hledat,“ říká doktor Dee, pod pláštěm mu začíná žhnout podivný přísvit.

„Dobrý Bože, to není možné,“ vydechne Lang, když světlo zjasní do oslnivé záře. Hannah a Dee jsou obklopeni jasem beze zdroje.

„Nikoli nemožné,“ směje se Dee z bílého světla. „Neříká se, že jsem čaroděj a mág, komoří Langu? Ó ano, já zapomněl, jsem přece pouhý šarlatán a šejdíř.“

„Zdá se mi to?“ žasne sir Anthony. „Oni mizí.“

A právě v tom okamžiku zaútočí gólem.

„Takže jste chtěli dát do Excelsioru bombu?“ ptá se John. „Jistě.“

„Zemřely by desítky lidí. Stovky.“

„Aspoň bychom se dostali do zpráv,“ odpoví Karla. „Asi spíš než s nějakým pitomým transparentem, nemyslíš?“

John napřahuje ruku se zbraní. „Je konec, Devo. Sundej tu výbušninu. Plán nevyšel. Přece nás všechny nevyhodíš do vzduchu, včetně sebe – nebo snad ano?“

Karla drží v ruce spínač. „Já bych si tím nebyla tak jistá, Johne.“

John se znuděně zahledí na pistoli, kterou drží v ruce. „Víš, Karlo,“ říká, „před deseti lety by ses odsud s tímhle možná dostala.“

Karla pevněji sevře spínač. „Já se odsud dostanu, Johne.“

Povzdech. „Když myslíš. Můžeš nás všechny vyhodit do království nebeského. Výborně. Nikomu nebudeme moc chybět. Jde ale jen o bitvu, Karlo. Já mluvím o válce. O válce o srdce a mysli. Nikdo už nemá v lásce teroristy. Ano, jistě, lidé můžou i potichu souhlasit s tím, co se pokoušíte říct. Určitě ale ne s tím, jak to říkáte. Ti blázni, kteří shodili Světové obchodní centrum, způsobili, že už obyčejným lidem není terorismus lhostejný – neztotožňují se s ním. Ani když je teroristka mladá, bílá a krásná.“

John se odmlčí, zkoumavě Karle hledí do tváře. Kývne k opasku s výbušninami. „Asi si myslíš, že jsi dokonale v právu. Jakmile ale zmáčkneš ten spínač, je z tebe monstrum.“

* * *

Golem vtrhne do chodby, zírá na nás.

„Dobrý Bože,“ šeptá Lang. „Pořád jsem nevěřil…“

„Zastav je!“ křiknu na golema a ukazuji na Deeho a Hannu. „Nesmějí uniknout.“

Golem kývne hrubou hliněnou hlavou a skloní se k oblaku světla, v němž stojí Dee a Hannah. Vyděšená Hannah se pouští Deeho ruky a padá znovu do obyčejného světa.

„Doktore Dee!“ křičí.

„Chyť se mne!“ volá Dee jakoby z dálky. „Nemůžu se pro tebe vrátit.“

Mezi nimi ale stojí gólem a pevně svírá Hanniny paže. „Dee!“ ječí Hannah.

Světlo ale pohaslo a s ním zmizel i Dee.

Cody vzhlédne od Peteyho těla, oči zarudlé pláčem. „Karlo? To nemyslíš vážně.“

„Jistěže ano, zlato,“ odpovídá ona. „V Excelsioru mě čekají. Když tam nebudu, mí lidé budou vědět, že se něco stalo. Právě teď telefonují a myslím, že se každou chvíli objeví kamery a novináři. Když nemůže Deva na mejdan, musí mejdan přijít k Devě.“

John na okamžik přijde o masku sebeovládání. „Devo…“ říká.

Hannah křičí, jak ji gólem tiskne stále silněji. „Pane Poutníku…“ vypraví ze sebe, „prosím… odvolejte ho…“

Lang se protlačí kolem mě, táhne brašnu naditou poklady. „Zkusím to,“ říká. „Mám deset minut, abych se dostal z hradu. Myslím, že to dokážu.“

Pohlédnu na sira Anthonyho. „Vy také. Já zkusím najít ten střelný prach.“

„Poutníku…“ prosí Hannah.

Sir Anthony se na mě pochybovačně dívá, váhá. „Běžte!“ pobízím ho naléhavě.

„Jste ten nejstatečnější muž, s jakým jsem se kdy setkal, pane Poutníku,“ řekne. „Kéž vás Bůh uvítá v království nebeském.“ Zasalutuje mi a zmizí v chodbě.

* * *

„Devo, ne,“ říká John a postaví se. „Zpátky,“ křičí ona.

„Přestaň!“ nařizuji golemovi. Neposlouchá.

„Udělám to, Bůh mi pomoz, udělám to,“ říká Karla a pozvedne spínač.

John zamíří. „Já nechybím, Devo.“

Vrací se mi Braheho slova. „Snad jsou si pravda a smrt bližší, než si uvědomujeme, co, pane Poutníku?“

Hannah je sotva při vědomí. Oči mi padnou na nápis na čele golema. Emet. Pravda.

„Karlo,“ říkám, jak nejklidněji můžu.

„Nezkoušej mi to vymluvit, Pooty,“ říká. I ona je vyděšená, mluví vysokým hlasem. Padraig couvá ke dveřím.

„Zůstaň, zatraceně, kde jsi!“ řve John.

Golem se sklání a tiskne Hannu. Napřáhnu se, lehce se dotknu hliněného těla, které tepe životem. Nevinným životem. Životem, o nějž nežádal, nucen vykonávat úkoly, v něž nevěří. Bez vlastní viny proměněn v nástroj zkázy. A teď má zemřít. Prsty sleduji písmena. Emet.

Podívám se na Hannu. Miloval jsem ji, pomyslím si. A ona mě zradila. Musím ale co nejrychleji zhasit doutnáky, nebo bude mrtvých mnohem víc.

Položím prst na první písmeno nápisu.

Smažu je.

Padraig zaloví v kapse bundy a vytáhne zbraň, třese se ale strachem. „Do prdele, Karlo,“ říká. „Do prdele. O tomhle jsi teda nemluvila. Nikdy jsi neříkala, že poletím do království nebeského.“

„Já jsem to vážně neplánovala!“ vyvřískne.

* * *

Golem se na mě podívá živoucíma očima. Nápis na jeho čele teď zní met, smrt. Poklesne, klopýtá, pouští Hannu a padá na kolena. Znovu na mne pohlédne ještě lidštějšíma očima, když se rozpouští a roztěká po kamenné podlaze. V několika vteřinách z něj nezbývá nic než hromádka hlíny, já však stále vidím jeho obviňující pohled.

Skloním se k Hanně, popleskám ji po tváři. „Střelný prach, kde je?“

Pohne se a zaúpí. Znovu ji plesknu. „Střelný prach!“

„Tvůj pokoj…“

Dveře cvaknou, všichni se otočí. Dovnitř nahlédne Jenny, Padraig vzlykne a vystřelí. Jenny sebou křečovitě škubne a padá k zemi. Venku někdo vykřikne.

Trvá mi minutu, než chodbou a po schodech doběhnu ke svému pokoji. Odhaduji, že nemám víc než dvě minuty, abych doutnáky uhasil. Hannah se vzpamatovala a se vzlykotem mě následuje. Rozkopnu dveře a spatřím je: tucet sudů střelného prachu, u každého nebezpečně krátký doutnák.

„No tak jsi to dokázal,“ říká John. „Do prdele, za to budete vy dva viset.“

„Ne, to nebudeme,“ Karlin hlas zní teď velice klidně. „Dobrou noc vespolek.“

„Jak budu vědět, co mám dělat, až nastane čas?“

Věštec Ripellino otáčí kartu. „Poustevník. Pátrejte ve svém nitru.“

Není čas uhasit všechny doutnáky. Jediný zažehne všechny sudy a rozmetá hrad napadrť. Pátrejte ve svém nitru. Stráže na Karlově mostě… Hluché cvaknutí zámku Deeho komnaty v teple doteku mé ruky… Vyvolám ze své mysli světlo a zaměřuji ho na jeden sud po druhém. Nejsem si jistý, co se stalo, ale když strhnu víko nejbližšího sudu, není v něm žádný střelný prach. Jen růžové okvětní plátky.

Ve dveřích se objevuje Hannah, mne si ruce v místech, kde jí po golemově stisku zůstaly modřiny.

„Poutníku…“ říká. „Omlouvám se. Mrzí mne.“

Hlas se jí vytratí, hlavu nakloní ke straně, jako by naslouchala. O vteřinu později to také uslyším, tiché syčení posledního doutnáku.

„Ne,“ říkám potichu. „Ne.“

V téže chvíli se Cody vrhne na Johna a padá v hluchém třesknutí zbraně.

„Pitomec,“ mumlá John.

„Svině,“ říká Karla.

Zamrkám. Příliš pozdě se Johnovi zbraň v ruce rozpouští. Hloupě na ni zírá. Cody přestává dýchat.

„Svině,“ opakuje Karla se slzami v očích. Pak stiskne v ruce spínač.

Rychle spočítám sudy, malý pokoj plný vůně růží. Je jich jen jedenáct.

„Pod postelí,“ říká Hannah.

S křikem se vrhám ke Karle. „Ne! Ne! Ne!“

John odhodí nepotřebný kus kovu a z bundy vytáhne další zbraň. Ozve se střelba, nevím, zda vystřelil John, nebo Padraig.

Pokoj vyplní světlo.

Poslední karta hluše padá na samet. „Smrt. Změna. Posun. Nové začátky.“

Světlo je příliš jasné, oslňuje. Z dálky, z velké dálky, tlumeně slyším smrt.

Selhal jsem.

Selhal jsem.

MEZIHRA PÁTÁ

Výkřiky umlkají, světlo ale stále září. Když mu přivyká, rozliší tvář a ví. „Metatrone,“ říká slabě Uriel. „Přivedl jsi mne zpátky.“

„Vítej doma, Urieli,“ říká vlídně Metatron. „Tvůj trest skončil.“

Uriel se posadí, mrká a rozhlíží se. Je ve svém pokoji, z balkonu má výhled na shon zářícího města. Vzduch je čistý a mírný, vše naprosto dokonalé.

„Nemusíš mi děkovat,“ pokračuje Metatron. „Promluvila porota. Věříme, že ses ve vyhnanství dole mnoho naučil.“

Uriel se postaví a zahledí se z balkonu. „To ano,“ zamručí. „Naučil jsem se skutečně mnoho.“

„Nejsou nevinní,“ říká pobaveně Metatron. „To byl tvůj trest. Měl jsi zachránit nevinné, abys prolomil koloběh smrti a opětovného zrození, ale oklamali jsme tě. Věřím však, že uznáš, že pro tvé vlastní dobro.“

„Pro mé vlastní dobro?“

„Všechny ty řeči,“ mávne rukou Metatron. „Všechny ty řeči o zodpovědnosti a ochraně. Uvrhli jsme tě do nekonečného počtu střetů na Zemi; prosím, pověz, kolik nevinných jsi našel?“

Uriel se rozhlíží, pozoruje bytosti, jako je on sám, které se vznášejí kolem Domu v dálce. Ne, ne jako je on sám. Už ne.

„Žádní nevinní“ říká nakonec. „Nikdo, koho bychom zde, ve městě, nazvali nevinným.“

„Výborně,“ říká spokojeně Metatron. „Náš trest tedy přinesl ovoce. Odpočiň si teď, Urieli, máš tu mnoho na práci.“

Uriel otáčí zářící tvář k druhému. „Ne, Metatrone. Snad ne nevinní. Jsou ale čímsi mnohem, mnohem víc. Stvořili jsme je a opustili je, Metatrone, mohou nás toho ale mnoho naučit.“

„Oni mohou mnoho naučit nás? Urieli, jsi stále zmatený…“

„Ne, Metatrone. Nejsem zmatený. Už ne. Znají lásku a nenávist a strach a zlobu a smějí se a pláčou a křičí a šeptají. Nic z toho jsme my nikdy nepoznali, nebo jsme to možná jen zapomněli. Raději bych strávil den mezi nimi než věčnost tady.“

Metatron se zamračí. „Opatrně, Urieli. Neuvážená slova by ti mohla vynést další trest.“

„Trestej tedy!“ zařve Uriel. „Svrhni mne znovu! Nešetři mne!“

„Urieli…“

„Miloval jsem,“ šeptá Uriel. „Poznal jsem zradu a ztrátu, ale miloval jsem. Můžeš o sobě říci totéž?“

„Toto místo je postaveno na lásce, Urieli, to přece víš.“

Uriel zavrtí hlavou. „To není láska. Podvolení se. Otroctví. Hrůza při pomyšlení na neznámo. Metatrone, stvořili jsme svět plný divů a teď předstíráme, že neexistuje. Proč?“

„Otočili se k nám zády,“ říká Metatron nejisté. „Dali jsme jim život a na oplátku jsme chtěli jen, aby nás milovali a sloužili nám. A oni selhali“

Uriel na Metatrona smutně pohlédne. „Ty to opravdu nechápeš, že? Nikdy to nepochopíš. Pošli mne zpátky.“

„Co jsi to řekl?“

„Pošli mne zpátky. Pošli mne tam zpátky. Je mi jedno, do kdy a kam.“

„Nebudeš si pamatovat svůj život tady,“ říká Metatron. „Nebudeš si vědom svého božského dědictví…“

„To je mi jedno. Nedá se to srovnat s tím, co prožiji.“

„A nikdy se už nevrátíš domů.“

„Pošli mne zpátky!“

Metatron sevře zářící rty. „Dobře, Urieli. Pokud si to přeješ.“

„Ano, Metatrone. Přeji si to.“

„Spi tedy.“

A světlo naposledy pohasíná.

DVACET

Nové začátky

Probouzím se v příkopu, bez paměti, nahý a odpočinutý. Chutnám sluneční světlo, které proniká mezi stromy, cítím zvuk nového úsvitu, vidím krásu ptačí písně kolem sebe. Dotýkám se života.

Nevybavuji si nic, jen jména věcí. Jména všech věcí, jen to svoje ne. Vím ale víc, než nevím, řekl bych. V souhrnu.

POZNÁMKA AUTORA

Praha je úchvatná. Praha je okouzlující. Praha je kouzelná.

Je také pokaždé jiná. Když se do města vrátíte, dlážděná ulička, o které byste přísahali, že vede ke Karlovu mostu, znenadání zatočí kamsi docela jinam. Na zcela neznámém náměstí, na které jste jistě nikdy předtím nevstoupili, naleznete ke svému úžasu restauraci, v níž jste minule večeřeli, ale byli byste se vsadili, že to bylo na druhém břehu Vltavy. A když se pokusíte znovu nalézt bar, ze kterého jste odcházeli teprve dnes ráno… je to matoucí, zvláštní a mystické. Jdete po svých stopách jen o hodinu později a naleznete omšelé dřevěné dveře, ztemnělý obchod s vysavači nebo třeba i holou kamennou zeď.

Proto netvrdím, že Praha, v níž se odehrává Andělské zrcadlo, je něčím víc než Prahou z představ, Prahou ze vzpomínek, Prahou nespolehlivého vypravěče. Tato kniha neměla být průvodcem po tomto skutečně kouzelném městě, přestože, když si uvědomím, jak pulzuje a mění se, je skutečně možné, že v ní naleznete dům bývalých přátel nebo hotel Excelsior nebo bar U Leopolda Blooma. Pokud ano, budu rád, dáte-li mi vědět.

Podobně neusiluje Andělské zrcadlo ani o historicky přesný popis Prahy šestnáctého století. Tato část knihy ze skutečnosti volně vychází, mnoho z postav, které se v ní objevují, skutečně v Praze kolem roku 1584 přebývalo. Nejvíc jsem se od skutečnosti odchýlil při popisu ghetta; pro účely této knihy je popsáno jako daleko zanedbanější a špinavější než jiné části města, ve skutečnosti na tom však v tomto ohledu zřejmě nebylo hůř než jakékoli jiné místo v tehdejší Praze. Teprve později se stalo domovem zlodějů a lupičů nejrůznějšího původu, místem, kam nebylo radno chodit. Nenávistné útoky namířené proti Židům jsou na druhé straně založeny na pravdě a ve skutečnosti byly zřejmě daleko, daleko horší, než jak je popisuji v knize.

Jako je tomu zvykem v závěrečných titulcích filmů podle skutečných událostí, i já bych rád dodal něco k dalším osudům postav Andělského zrcadla.

Sir Anthony Sherley: Narodil se roku 1565, skutečně navštívil Prahu s posláním šáha Abbáse z Persie, ale až roku 1605. Císař Rudolf ho pak poslal s dalším úkolem do Maroka. Zemřel v Madridu kolem roku 1635.

Doktor John Dee: Skutečně navštívil Rudolfův dvůr někdy kolem roku 1584, možná i několikrát. Roku 1589 se vrátil do Anglie, kde roku 1608 zemřel. Skutečně měl obsidiánové zrcadlo, pomocí něhož prý komunikoval s andělem Urielem.

Edward Kelley: Poté co se rozešel s Deem, zůstal Kelley v Čechách a nadále Rudolfovi sliboval zázraky alchymie, až to císaře unavilo a dal ho uvěznit. Podle pověsti zemřel roku 1597, když se pokoušel uprchnout z vězení ve věži.

Tycho de Brahe: Astronom zemřel roku 1601 po nemoci, která trvala pouhých jedenáct dní. Poslední slova, která pronesl ke svému pomocníku Keplerovi, prý zněla: „Kéž nikdo nemyslí, že jsem žil nadarmo!“ Zdá se, že zemřel na následky otravy rtutí, někteří viní i Keplera. Je pohřben v Týnském chrámu na Staroměstském náměstí v Praze.

Johannes Kepler: Němec Kepler se po Braheho smrti roku 1601 stal Rudolfovým dvorním matematikem a právě v té době zformuloval své nejvýznamnější teorie. Jeho zákony pohybu planet jsou světově uznávané a stojí u základu mnoha vědeckých rovnic, včetně teorie gravitace. Zemřel roku 1630, kupodivu patnáctého listopadu.

Cornelius Drebbel: Prahu navštívil roku 1610, krátký čas byl vrchním alchymistou. Roku 1620 postavil svou první řiditelnou ponorku, pracoval tehdy pro britské královské námořnictvo. V Londýně provozoval hospodu, zemřel však roku 1633 v bídě.

Filip Lang: Jeden z Rudolfových životopisců jej popsal jako ‚zlého génia‘; byl to prý bystrý politik, který rád ovládal druhé. Dvůr byl nucen opustit někdy kolem roku 1609.

Rudolf II.: O císařově životě psali mnozí; jeho odkaz má tři úrovně: byl to jednak neschopný vladař, který přímo přivolal třicetiletou válku ve střední Evropě, jednak významný mecenáš umělců, který tak významně pozvedl kulturní život v Čechách, a jednak myslitel na poli okultním i vědeckém, jenž umožnil nebývalý rozvoj obou těchto oborů. Zemřel v lednu 1612 ve věku padesáti devíti let.

Rabbi Jehuda Löw ben Becalel: Zemřel v Praze roku 1609, bylo mu čtyřiaosmdesát let. Jeho hrob je pro turisty přístupný. Je to významná postava židovských dějin, ačkoli legenda o tom, že stvořil golema, zastínila jeho další dílo.

Carlo Fantom: Je to postava, která se v Andělském zrcadle ocitá nejdále mimo svůj čas. Carlo Fantom se účastnil občanské války v Anglii v letech 1642-1646, nemohl jsem ale odolat pokušení ho do příběhu včlenit, poté co jsem si přečetl jeho životopis v Aubreyho Brief Lives: „Kapitán Carlo Fantom, Chorvat, hovořil třinácti jazyky; byl kapitánem hraběte z Essexu. Byl to velice zlostný a chlípný muž; opustil parlamentaristy a s králem Karlem I. odešel do Oxfordu, kde ho pověsili za znásilnění.“ Část s tvrdými muži a bylinou nezranitelnosti je podle Aubreyho pravdivá.

Giuseppe Arcimboldo: Milánský malíř byl dvorním portrétistou Rudolfova otce Maxmiliána II. ve Vídni a později Rudolfovým v Praze. Zemřel v Miláně roku 1593 a ačkoli vytvořil rozsáhlé dílo, nejznámější je díky groteskním podobiznám zformovaným z ovoce a zeleniny.

Věřím, že mi odpustíte, jak volně jsem nakládal s těmito historickými postavami a s Prahou samou. Stejně jako slavné laterny magiky ukazují Prahu stinnou a magickou, tak i Andělské zrcadlo odráží město trochu pokřiveně, doufám však, že poutavě.

David Barnett, Západní Yorkshire, říjen 2007

O AUTOROVI

David Barnett se narodil roku 1970 ve Wiganu. Je to uznávaný žurnalista a od roku 1989 pracuje v novinách North of England jako reportér, dopisovatel, editor zpráv a píše sloupky; v současnosti je zástupcem šéfredaktora.

Byl zpravodajem v Bosně a v Kosovu, vykonal pouť ke Kerouacovu hrobu v Massachusetts, účastnil se běhu s býky v Pamploně na slavnostech svatého Fermina – prý jde o jeho dosud nejděsivější zážitek, a většinu devadesátých let strávil na Glastonburském festivalu v úvahách, zda už nebude na čase jít domů.

Je zpěvákem v populární skupině Choppersquad, již můžete slyšet na nejrůznějších festivalech.

David žije v Západním Yorkshiru se svou ženou Claire, také žurnalistkou, dětmi Charliem a Alicí a samozřejmě se dvěma kočkami, Kálí a Šivou.

Svůj první román Hinterland vydal v dubnu 2005 ve spolupráci s agentem Johnem Jarroldem.

Davida lze kontaktovat na www.davidbarnett.org.uk

David Barnett

Andělské zrcadlo

Z anglického originálu Angelglass

vydaného nakladatelstvím Immanion Press

přeložila Zuzana Vydrová.

Obálku vytvořil a grafickou úpravu obálky

provedl Marek Fišer. Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS,

Podříčí 218, Frenštát p. R.,

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v roce 2010 jako svou 267. publikaci.

Tisk: Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Porubá.

Vydání první.

Cena: 239 Kč

ISBN 978 – 80 – 7332 – 155-0