Kroniky Havranů (1) - Zloděj úsvitu

Barclay, James

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Havrani jsou malá skupina elitních žoldáků, kteří se celý život drželi pevných pravidel a jednoduchého kodexu – zabíjet ano, vraždit ne. Po deseti letech společných bojů však stárnou a rozhodují se, zda mají definitivně odejít na odpočinek. Poslední velkou zakázkou, která je má zabezpečit na zbytek života, by tak měla být práce pro mága Densera z univerzity z Xetesku, příslušníka té nejtemnější magické školy v Balaii. Havrani dostanou za úkol shromáždit skupinu magických artefaktů, které mají dopomoci Xeteskanské univerzitě stvořit ničivé kouzlo, Zloděje úsvitu. Proti své vůli tak jsou zataženi do světa intrik, kterému nerozumí a jenž přímo ohrožuje jejich dosavadní postoj k životu i práci, již dělají. Celý svět Balaia navíc stojí na pokraji války. Černokněžní pánové i barbarské kmeny Wesů dobývají jednu zemi za druhou. A legendární obrovští draci, jejichž úmysly s lidmi jsou více než nejasné, náhle přestávají být pouhým mýtem…

ZLODĚJ ÚSVITU

JAMES

BARCLAY

KRONIKY HAVRANŮ

FANTOM Print

2012

Copyright © 1999 James Barclay

Translation © Jan Kovář

Cover © Raymond Swanland

ISBN 978-80-7398-162-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Taru, která vždycky věřila,

přestože někdy jsem nevěřil ani já sám.

OSOBY

HAVRANI      Hirad Srdcoled − BARBARSKÝ VÁLEČNÍK

Ras − VÁLEČNÍK

Richmond − VÁLEČNÍK

Talan − VÁLEČNÍK

Sirendor Larn − VÁLEČNÍK

Neznámý Válečník − VÁLEČNÍK

Ilkar − JULATSKÝ MÁG

XETESK      Styliann − PÁN PAHORKU

UNIVERZITA MAGIE      Denser − VYŠŠÍ MÁG

Selyna − ČARODĚJKA A VYZVĚDAČKA

Nyer − STYLIANNŮV RÁDCE

Laryon − MISTR VÝZKUMU

Sol − PROTEKTOR

DORDOVER      Erienna − ČARODĚJKA, ODBORNICE NA TRADIČNÍ MAGII

UNIVERZITA MAGIE      Alun − ERIENNIN MANŽEL

Thraun − VÁLEČNÍK

Jandyr − ELFÍ LUČIŠTNÍK

Will Begman − ZLODĚJ

Vuldaroq − PÁN VĚŽE

LYSTERN      Heryst − STARŠÍ LORD MÁG

UNIVERZITA MAGIE      Ry Darrick − GENERÁL

JULATSA      Barras − HLAVNÍ VYJEDNAVAČ

UNIVERZITA MAGIE

BARONI, LORDI      Černoosten − BARON Z JIHU

A VOJÁCI      Gresse − BARON Z JIHOVÝCHODU

Tessaya − PÁN WESŮ

Travers − KAPITÁN

PROLOG

Ruka na ústech zadusila její výkřik. Alun vedle ní klidně spal, ale nad ní se nakláněl něčí obličej skrytý temnotou noci. Rozeznala jen vyzáblé tváře a kruté oči. Provrtala je pohledem a ruka ji sevřela pevněji.

„Čaruj, a tví chlapci zemřou. Vzpírej se, a tví chlapci zemřou. Nespolupracuj, a tví chlapci zemřou. Manžela tu necháme jako svědka, že vás můžeme unést odkudkoliv − dokonce i ze srdce univerzitního města. Přemýšlej nad tím, až budeš spát, a kroť hněv, až se probudíš. Musíme si pohovořit o spoustě věcí.“

V rytmu bušícího srdce jí hlavou vířily myšlenky. Jak jen byla pošetilá, když se domnívala, že budou v bezpečí i mimo univerzitní zdi. Svojí tvrdohlavostí ohrozila vše, co milovala. Ten muž zmínil její chlapce, její krásné syny-dvojčata, v něž tolik věřila a jejichž neobyčejné nadání se snažila rozvíjet. Byli tak malí a tak nevinní. Celá se roztřásla, když se marně pokoušela vzdorovat představě, čeho jsou tito lidé schopni. Neznali slitování. Viděli jen to, co sami považovali za zlo, a složili přísahu, že ho všechno vymýtí. Vůči čistotě a kráse, jež se snažila vytvářet, byli slepí, a tudíž velice nebezpeční.

V hlavě jí zněly varovné hlasy. Patřily univerzitním mistrům, kteří její přání žít jako obyčejná rodina chápali, avšak varovali ji před přílišnou neopatrností a falešným pocitem bezpečí v časech, kdy by se mohli lidé začít proti univerzitě otevřeně stavět. A její rodina byla s univerzitou spjata velice úzce. Tento způsob života je vlastně jen jakýmsi experimentem, připomínali jí mistři; přání usadit se jako obyčejný člověk nebylo právě nejskromnější a její děti patřily od narození univerzitě. Jejich rozvoj tak byl více než čímkoliv jiným především důležitou součástí výzkumu.

Nakonec bylo ale jako obvykle po jejím. Šlo koneckonců o její syny a Alun si mezi zdmi univerzity žít nepřál. Nyní však proklela svoji paličatost, hloupost a sebejistotu, s níž je chtěla všechny ochránit. Do očí se jí začaly drát slzy marnosti a vzteku, ale ty byly také jen varovnými ozvěnami, podobně jako hlasy mistrů v její hlavě. Příliš dlouho si jich nevšímala, a nyní už bylo pozdě.

Pak nad sebou spatřila i mužovu druhou ruku. Svíral v ní kus látky, kterým jí v příštím okamžiku přikryl nos i ústa. Droga účinkovala rychle a boj s ní byl bojem zvířete chyceného v pasti a obklíčeného loveckými psy. Marný, zoufalý, krátký. Brofan. Hlavou jí proběhla poslední myšlenka − jak zle jí asi bude, až otevře oči.

KAPITOLA 1

Oblohu pozdního odpoledne rozčíslo modré světlo, zazářilo proti cárům nízkých mračen a zvýraznilo srázná úbočí Taranhrotského průsmyku. Zazněl silný výbuch a výkřiky mužů.

Havrani nevzrušeně vyhodnotili situaci z hradu, který průsmyk střežil. Z výhodné pozice vysoko na hradbách shlíželi přes nádvoří na bitevní pole.

Levé křídlo obranné linie bylo rozprášeno. Na spálené trávě ležela hořící, posekaná těla a nepřítel zdvojnásobil útočné snažení po celé délce bitevní linie. Jeho muži se valili vpřed.

„Sakra,“ zaklel Neznámý Válečník. „Potíže.“ Zvedl nad hlavu pěst, rozevřel prsty a opsal paží ve vzduchu široký kruh. Praporečníci ve věžičkách rozkaz okamžitě předali a z postranní brány tryskem vyrazilo pět jezdců a mág.

„Podívej se támhle,“ ukazoval na prolomenou obrannou linii Hirad. Mezerou probíhalo asi patnáct mužů, žádný z nich si nevšímal bitvy a všichni se hnali přímo k hradebním zdem. „Vložíme se do toho?“ zeptal se.

„Vložíme,“ přisvědčil Neznámý.

„Bylo načase,“ usmál se Hirad.

„Havrani!“ zaburácel Neznámý. „Havrani, za mnou!“ Z pochvy opřené o zeď vyškubl obouruční meč a rozběhl se ke schodům. Hrudní pancíř, v němž byla jeho obrovská postava nasoukána, odrážel slábnoucí paprsky zapadajícího slunce, když se dal válečník do pohybu rychlostí, na niž doplatil již nejeden neopatrný nepřítel. Běžel dolů ostrým tempem a vyholená hlava mu poskakovala na býčí šíji.

Hradební schody vedly podél vnitřní strany zdi a pak se napojovaly na střechu pevnosti, odkud se dalo dostat dolů na nádvoří po točitém schodišti uvnitř některé ze dvou věží.

Neznámý vedl skupinu ke schodišti věže vlevo. Celkem jich běželo sedm − šest válečníků v kožených a kroužkových zbrojích a jeden mág, kteří byli dohromady známí jako Havrani. Neznámý rozrazil dveře, štěkl na strážného, ať se klidí, a schody začal sbíhat po dvou, přičemž pancířem drhl o kamennou zeď.

V polovině cesty na nádvoří zahřměl druhý, ještě silnější výbuch, který otřásl samými základy hradu.

„Probourali zeď na nádvoří,“ křikl Hirad.

„Už tam skoro jsme,“ zahučel Neznámý přes rameno. Dveře u paty věže byly otevřené a Hirad pochyboval, že by Neznámý zastavil, kdyby otevřené nebyly − řítil se totiž dolů jako lavina. Havrani vyběhli do jantarově zbarvených paprsků podvečerního slunce a zamířili do rohu nádvoří, kde se ve vzduchu vznášel oblak zvířeného prachu po výbuchu.

Přes kamenné sutiny zahalené mračnem kouře už na nádvoří pronikali nepřátelé. Byli to válečníci v kožených zbrojích a s látkovými šátky přes obličej. Za nimi však Hirad spatřil ještě dalšího nepřítele, který překonával vzniklé rumiště a vůbec přitom nespěchal. I on měl lesklé kožené brnění, ale za zády mu navíc povlával černý plášť. Mezi zuby svíral dýmku, z níž pozvolna stoupal kouř, a pokud Hirada nešálil zrak, tak právě hladil kočku, jejíž hlava mu vyčnívala zpoza límce pláště.

Za sebou zaslechl Ilkarovo zaklení. „Xetesk,“ odfrkl si pohrdlivě elfí mág z Julatsy. Hirad zpomalil a ohlédl se, ale Ilkar na něho mávl, aby pokračoval.

„Bojuj,“ vybídl ho. Jeho štíhlá atletická postava působila napjatě, oválné oříškové oči pod krátkými tmavými vlasy na čele měl přimhouřené očekáváním. „Dohlédnu na něj sám.“

Nepřátelští bojovníci mezitím rázným krokem pochodovali k holé skalní stěně, podél jejíž paty stály od vnějšího opevnění až k pevnosti kůlny na obilí, nářadí a dřevo.

Neznámý Válečník okamžitě změnil směr s úmyslem jejich postup zastavit. Vedl proto Havrany vlevo. Hirad se zamračil a zjistil, že se mu od osamělé postavy v černém plášti za nepřátelskými šermíři nedaří odtrhnout zrak.

Pak se ale konečně začal soustředit a zvuky bitvy za hradbami mu začaly slábnout v uších. Jakmile nepřátelé Havrany spatřili, odklonili se od původního směru a vydali se přímo k nim. Bylo jich téměř třikrát více a hradby se rozezněly ozvěnou jejich sebevědomého řevu, kterým dávali najevo svoji početní převahu. Z hlavní skupiny se vyčlenila pětice válečníků s pozvednutými meči, která vyrazila do útoku.

„Zformujte se!“ houkl Neznámý a Havrani se za chůze okamžitě seřadili do tradiční bojové formace. Neznámý se jako vždy postavil do středu vzniklého útvaru ve tvaru nesouměrné špice. Po Neznámého levici stáli v šikmé řadě Talan s Rasem a Richmondem a po jeho pravici se připravili Sirendor s Hiradem. Za ně za všechny se zařadil Ilkar, který již připravoval ochranný štít.

S každým dalším krokem, který Havrani učinili, klepl Neznámý hrotem obouručního meče o zem. I Hirad měl rituál − očima se snažil vyhledat zraky protivníků, a když se jejich pohledy setkaly, vycenil na ně zuby, což vneslo do jejich jistého kroku mírnou nervozitu.

„Štít připraven,“ oznámil Ilkar. Hirada zamrazilo. Dokonce i teď, po deseti letech. Žádný štít necítil, přesto tu byl − tvořil neviditelnou vzdušnou bariéru, která je dočasně chránila před magickými útoky. Neznámý přestal ťukat mečem a v příštím okamžiku se Havrani vrhli do bitvy.

Neznámý zaútočil první. Mocným spodním obloukem ťal zprava doleva přímo do soupeřovy směšné obrany. Odmetl stranou jeho nastavenou čepel a rozsekl mu tvář od brady až po čelo. Když obouručák tělo opouštěl, vytryskla krev.

Smrtící sek muže odhodil zpátky, takže zády srazil dva spolubojovníky. Zemřel tiše, nestihl ani hlesnout.

Napravo vykryl Sirendor útok trojúhelníkovým štítem a vzápětí prohnal nepříteli čepel žebry. Hirad se snadno vyhnul neohrabanému seku na hlavu, vytočil se doprava a obouruč probodl útočníkův krk. Když měli uvolněná místa po mrtvých druzích obsadit noví bojovníci, zaváhali. Barbarský bojovník s úšklebkem vystoupil z řady a lákal je k sobě gestem ruky.

Po Neznámého levici byla situace méně jednoznačná. Ras i Talan si vyměňovali údery se schopnými soupeři, kteří v rukou třímali štíty, zatímco Richmond se musel protivníkovi od začátku bránit, přestože se mu pokoušel vzdorovat rychlými a plynulými seky meče.

„Kouzelník se posouvá. Je teď vlevo,“ stihl ještě křiknout na ostatní a odrazil ránu, která mu směřovala na trup. Pak od sebe protivníka odstrčil.

„Vidím ho,“ ozval se Ilkar zastřeně, jak se koncentroval na udržení magického štítu. „Právě něco sesílá.“

„Nechte ho Ilkarovi,“ nařídil Neznámý. Jeho čepel prudce dopadla na nepřátelský štít a muž pod ním zakolísal.

„Pořád se sune doleva,“ hlásil Richmond.

„Nevšímej si ho,“ napomenul ho Neznámý a prosekl nepříteli břicho, zatímco vedle stojící Talan dorazil svoji první oběť, která ho však ještě před smrtí stihla nepříjemně seknout do paže.

Nepřátelský mág vyštěkl poslední slovo sesílací formule a vzduchem se prohnala vlna spalujícího horka. Nastala chvíle ticha, kdy se bojovníci obou stran na okamžik zarazili a mimoděk o krok ucouvli.

„Kryjte se!“ vyjekl elf, když užitkové budovy podél zadní zdi vybuchly a po nádvoří začaly do všech stran létat kusy prken a kovu.

Nastal chaos.

Kus prkna zasáhl Hiradovu stojnou nohu. Barbar ztratil rovnováhu a začal padat, avšak ještě za letu se snažil přetočit na záda. Vlevo od něj se síla výbuchu opřela do širokých zad Neznámého, ale ten jako by si toho ani nevšiml. Prudce švihl mečem ve výšce pasu a muži před sebou čistě rozsekl páteř na dva kusy.

„Štít zrušen!“ zvolal Ilkar. Tlaková vlna výbuchu ho srazila k zemi a narušila mu soustředění. Okamžitě však byl zpátky na nohou. „Beru si na starost toho mága.“

„Je můj,“ ozval se Richmond, kterého silná exploze málem nahnala protivníkovi do náruče. Havran se ale vzpamatoval rychleji než on a zabořil mu meč do břicha. Poté se otočil k nepřátelskému mágovi a nechal bitvu za zády.

„Zůstaň v řadě!“ zařval na něho Neznámý. „Richmonde, zůstaň v řadě!“

Hirad ležel na zádech a hleděl do očí muži, který se ho právě chystal zabít. Nepřátelský šermíř totiž dokázal po výbuchu zůstat stát a neschopný uvěřit svému štěstí po bezmocném barbarovi sekl. Rána však nikdy nenašla cíl, protože klesající meč zařinčel o nastavený trojúhelníkový štít. Vzápětí se nad Hiradem rozkročily Sirendorovy nohy a Havran vojákovi vrchním sekem rozťal krk. Pak se shýbl a pomohl Hiradovi vstát.

Richmond se vzdálil z formace na půl tuctu kroků, když si uvědomil, jaké osudové chyby se dopustil. Ras, zaměstnán bojem se svým protivníkem, si nevšiml, že má levou stranu zcela nekrytou. Jiný nepřítel se chopil příležitosti, prosmýkl se kolem spolubojovníka a zanořil meč Havranovi do boku.

Ras zachroptěl a začal se hroutit, ruce měl přitisknuté k ráně, z níž se mu valila krev prosakující koženou zbrojí, a bezvládně dopadl na nohy Talanovi, který bojoval vedle něho. Talan právě vykrýval seknutí, ale nečekaným nárazem ztratil rovnováhu a ocitl se v pozici, kdy už se dalšímu seku vyhnout nemohl.

„K sakru!“ zaklel Neznámý chraplavě. Nastavil čepel dvěma ranám mířícím na nepřipraveného Talana, prudce vykopl pravou nohou a zasáhl jednoho z protivníků do podbřišku.

To už se zpět do bitvy přiřítil Richmond a v tu samou chvíli se vzpamatoval i Talan, který se přes tělo raněného druha vyhrabal na nohy. Probodl hruď dalšímu nepříteli a vytrhl meč z rány. Křik probodnutého muže se změnil v bublání, jak se nešťastník topil ve vlastní krvi.

Ilkar stál dál za bitvou, a tak mohl pouze přihlížet, jak xeteský mág přibíhá k zadní zdi, kterou obnažil kouzlem − všechny kůlny, které ji původně chránily, byly teď rozmetány po okolí − chvíli čeká, otáčí se k němu, nasazuje úsměv, něco pronáší a v příštím okamžiku mizí.

Ilkar zaskřípěl zuby a obrátil pozornost zpět k bitvě. Ras ležel zkroucený na zemi a nehýbal se. Neznámý skolil dalšího muže a po jeho pravici už opět zkušeně zabíjeli Sirendor s Hiradem. Jen Richmond máchal mečem hlava nehlava a jeho pohyby dávaly tušit, jak nesmírně je rozčilený. Ilkar vyrazil kupředu a začal před sebou formovat vzorec many zadržovacího kouzla, což zbývajícím nepřátelům úplně stačilo. Jakmile ho uviděli, rozvolnili řadu a obrátili se na útěk.

„Nech je,“ křikl Neznámý na Hirada, který se je chystal pronásledovat. Barbar zůstal stát a útěk už jen sledoval, zatímco mu v uších zněly posměšky, kterými protivníky vyprovázela hradní posádka. Pak se nad bitevním polem rozeznělo troubení k ústupu a z hradeb se ozval jásot.

Pro Havrany to však vítězství nebylo.

Stáli na nádvoří a kolem se šířilo ticho. Jak postupně všechno umlkalo, obraceli k nim lidé pohledy, aby spatřili to, co měli možnost vidět jen nemnozí. Když se Hirad rozhlédl, zjistil, že všichni Havrani kromě Ilkara poklekají u Rase. Připojil se k nim.

Už se nadechoval k otázce, ale pak ji těžce polkl − Ras měl ruce stále přitisknuté na hrozivé ráně na boku, ale už nedýchal.

„To máme z toho věčnýho sezení na hradbách,“ mračil se. „Záložní jednotka! Něco takovýho už nikdy nevezmem.“

„To tady teď nebudeme řešit,“ odtušil tlumeně Neznámý, který si byl vědom zástupu, jenž se kolem nich začal shromažďovat.

„Proč ne?“ zvedl se Hirad z pokleku tak prudce, až se mu pod vycpávkami kožené zbroje vyboulily provazce svalů a na hlavě mu poskočily dlouhé rudohnědé copánky. Zasunul meč do pochvy. „Tohle ti jako důkaz nestačí? Když vyrazíš do boje po dni stráveným na hradbách, dopadne to takhle. Nesoustředíš se.“

„Leží tu pár takových, kteří by s tebou nesouhlasili,“ odpověděl Neznámý příkře a ukázal na těla pobitých nepřátel.

„Za deset let jsme přišli jen o tři chlapi a ti všichni zařvali při zakázkách, který jsme vůbec neměli brát. Mají nám platit za boj, ne za to, že se na něj budem dívat.“

„Tahle zakázka byla výnosná,“ poznamenal Ilkar.

„Domníváš se, že Ras si to myslí taky?!“ osopil se na něj Hirad.

„Já…“ začal Ilkar, ale pak se chytil za čelo a rozmlžil se mu pohled. Druhou rukou stiskl Neznámému rameno.

„Tenhle rozhovor a bdění u mrtvého musejí počkat, mág je pořád tady,“ zamumlal tiše. Havrani byli v mžiku na nohou, připraveni k boji.

„Kde?“ zavrčel Hirad. „Rozsekám ho na kusy.“

„Nevím,“ odpověděl Ilkar. „Seslal Neviditelnost. Ale je blízko, cítím vzorec many.“

„No skvěle,“ utrousil Sirendor. „Má nás přímo na ráně.“ Sevřel jílec meče pevněji.

„Nic nám nehrozí. Pokud by chtěl znovu čarovat, musel by se zviditelnit. Zajímalo by mě, co tu ještě provádí.“ Ilkarův strnulý obličej byl zamračený.

Hirad přejížděl pohledem pevnost kolem dokola, zvedl zrak i nahoru na hradby. Po nebi mezitím připlul mrak a urychlil západ slunce, takže paprsky světla vystřídala šeď hradebních zdí. Začal se snášet mírný déšť. Všichni se přestali zabývat tím, co právě dělali, a stovka očí se upřeně zahleděla na Havrany a na tělo, kolem něhož stáli. Taranhrot ztichl, přestože jeho obránci zvítězili. Umlkali i muži, kteří se postupně vraceli zpoza hradeb na nádvoří, a malý kroužek stojících Havranů se postupně zvětšoval. Ilkar stál vně a jedním okem neustále pozoroval nově obnaženou stěnu.

„Jak nás tím kouzlem mohl minout?“ zeptal se Talan a rozhlížel se po dřevěných troskách a rozmetaném obilí. „Vždyť nás měl jako na dlani.“

„To je právě to − nemohl nás minout,“ odpověděl zamyšleně Ilkar. „Proto by mě…“

Vtom se cizí mág objevil u zdi. Zhmotnil se zčistajasna, s oběma rukama přiloženýma k chladnému kameni. Chvíli stěnu ohmatával a pak se její část odsunula dozadu a doleva. Objevil se temný průchod, kterým mág prošel, a otvor se hned zase zavřel. Ilkar ke stěně přispěchal a začal ji podrobně propátrávat. Ostatní se shlukli kolem.

„No tak to otevři,“ pobízel ho Hirad. Elf se na něj hněvivě otočil, zpražil ho pohledem a podrážděně vztyčil špičaté uši, které připomínaly lístky.

„Dokážeš to otevřít?“ zeptal se opatrněji Talan.

Ilkar přikývl. „Budu ale muset čarovat, protože tu nevidím žádný spouštěcí mechanismus.“ Obrátil pozornost zpět ke zdi a zbylí Havrani poodstoupili, aby mu udělali prostor. Ilkar zavřel oči a zamumlal krátké zaklínadlo. Ruce přiblížil až těsně ke kameni. Když ucítil, jak mu prsty obklopuje proudící mana, přitiskl je k chladnému zdivu a soustředil se na hledání. Přejížděl po ploše před sebou a nepřestal, dokud každým z prstů nenalezl správný bod.

„Mám to,“ vydechl. Neuplynulo ani půl minuty. Neznámý přikývl.

„Dobře,“ zamručel. „Ty…“ ukázal na statného Talana, válečníka s krátkými hnědými vlasy slepenými potem a starou bledou jizvou, jež mu zářila na jedné z opálených tváří − „tady zůstaneš a necháš si ošetřit ruku. A ty…“ štěkl na Richmonda, „…začni s bděním u mrtvého a zamysli se nad tím, co jsi udělal.“

Následovala chvíle ticha. Talan chtěl něco namítnout, ale krev, která mu odkapávala z paže, a ztrhaný obličej jasně naznačovaly, že jeho zranění je vážné. Richmond přešel k ležícímu Rasovi, pohlédl na něho a podél dlouhého úzkého nosu mu z bleděmodrých očí kanuly slzy. Poskládal vysokou postavu do kleku, oběma rukama sevřel záštitu meče a zabodl ho špičkou do hlíny. Sklopil hlavu a nehybně tak setrval, koňský ohon dlouhých světlých vlasů mu povlával ve větru. Byly to už čtyři roky, co se k Havranům společně s Rasem a Talanem přidali. Předtím už všichni tři nějaký čas cestovali společně jako sehraná skupina válečníků. K Havranům se připojili po bitvě, v níž jako v jediné, nepočítal-li tuto, zahynul některý z jejich členů. Tehdy přišli o život dva muži.

Neznámý Válečník přistoupil k Ilkarovi.

„Pojďme na to,“ kývl na něho.

„Dobrá,“ souhlasil Ilkar. Zatlačil a stěna se odsunula dozadu a doleva. „Zůstane otevřená, on ji musel zavřít zevnitř.“

Na konci chodby se mihotalo slabé světlo. Neznámý vstoupil, Hirad se Sirendorem hned za ním a čtveřici uzavíral Ilkar.

Když Neznámý vykročil směrem ke světlu, rozlehl se chodbou vyděšený výkřik, který však okamžitě umlkl. Poté zazněl nějaký pronikavý, naléhavý hlas, následovaný zvukem klopýtajících nohou. Neznámý přidal do kroku.

Za prudkým pravotočivým ohybem chodby se ocitli v malé místnosti. Napravo stála postel, naproti ní stolek a z průchodu ve zdi vlevo slabě prosvítala zář ohně. Před ústím průchodu se o nohu stolku zhrouceně opíral muž středního věku oblečený v prostém modrém hábitu. Z dlouhé řezné rány na vrásčitém čele mu do dlaní a na dlouhé prsty skapávala krev. Sledoval rudé skvrny a třásl se.

Neznámý k němu poklekl, ostatní Havrani zůstali stát za ním.

„Kam šel?“ Nic. Muž si vůbec nevšiml, že k němu někdo mluví. „Kam šel ten mág v černém plášti?!“

„Při bozích!“ Ilkar se protlačil až ke zraněnému. „To je hradní mág.“ Neznámý přisvědčil pokývnutím. Ilkar muži zvedl bradu a sledoval, jak se mu přes ztrhané rysy neustále řine z čela krev. Oči mu těkaly sem a tam, spočinuly na všem, ale nic z toho nevnímaly.

„Serane, to jsem já, Ilkar, slyšíš mě?“ Oči na okamžik zpozorněly. Ilkarovi to stačilo. „Serane, kam šel ten Xeteskan? Hledáme ho.“ Seran s vypětím všech sil otočil hlavu k průchodu. Snažil se něco říct, ale z hrdla se mu podařilo dostat jen hlásku „d“, kterou drmolil stále dokola.

„Počkejte,“ zamyslel se Sirendor. „Není náhodou za tou zdí už…?“

„Jdeme,“ zavelel Neznámý. „Utíká nám, nezdržujme se tu.“

„Přesně,“ souhlasil Hirad. Jako první vyrazil průchodem, který pokračoval krátkou chodbou ústící do malé prázdné síně. Mdlé světlo ze Seranovy pracovny osvětlovalo protější zeď, takže přímo před sebou uviděl dveře.

Došel až k nim, otevřel je a zjistil, že se za nimi táhne další, o něco delší chodba, jejíž konec je osvětlen mihotavou září. Ohlédl se.

„Pojďte,“ pohodil hlavou a rozběhl se chodbou. Když se blížil k jejímu konci, zjistil, že záře vychází z velkého ohniště zapuštěného do zdi v nějaké místnosti. Vběhl dovnitř a rychle se rozhlédl nalevo a napravo. Napravo spatřil ve vzdálenosti asi dvaceti stop dvoje dveře, každé po jedné straně dalšího, tentokrát vyhaslého krbu. Jedny z nich se pomalu dovíraly.

„Támhle je!“ ukázal a rozběhl se, aniž by zjišťoval, jestli ho někdo následuje. Kořist byla na dosah.

Hirad přede dveřmi zabrzdil a trhnutím je otevřel dokořán, o krok poodstoupil, aby nahlédl dovnitř, a pak vykročil. Ocitl se v nevelké předsíni, na jejímž konci se klenuly masivní dvoukřídlé dveře s erbem uprostřed. Stěny místnosti byly pokryté runovými nápisy, na které dopadalo světlo plamenů šlehajících ze železných košů na podlaze. Hirad si ale ničeho z toho nevšímal, protože jedno z dveřních křídel bylo pootevřené a vycházelo zpoza něj třpytivé světlo. Barbar se usmál.

„Pojď k tatínkovi,“ zašeptal a vběhl dovnitř.

* * *

„Hirade, počkej na nás!“ zvolal Sirendor, když spolu s Neznámým a Ilkarem vbíhali do větší místnosti.

„Běž za tím pitomcem, Sirendore,“ nařídil Neznámý. „Mám pocit, že je načase zjistit, co se tu vlastně děje.“

Nad krbem visel kulatý kovový tác měřící v průměru dobré tři stopy. Byla na něm vyobrazena dračí hlava a spáry − doširoka rozevřená tlama chrlící oheň a mocné, smrtící drápy. Dál už v místnosti nebylo nic. Neznámý vykročil ke krbu a jedním okem pozoroval Sirendora vyrážejícího ke dveřím, jimiž před malou chvílí proběhl i Hirad. Pak se ale mohutný bojovník zastavil, bleskurychle se otočil a zamračil se.

„Co je?“ ozval se Ilkar.

„Něco tu nehraje,“ pronesl podezřívavě Neznámý. „Jestli se šeredně nepletu, tady už mají být hradní kuchyně a tahle místnost,“ ukázal na dvojici dveří po stranách krbu, „má ústit na nádvoří.“

„No tak to musíme být někde pod ním,“ uvažoval Ilkar.

„Vždyť jsme nešli po žádných schodech,“ namítl Neznámý. „To je přece zvláštní, nemyslíš?“

Ale Ilkar ho už neposlouchal. S blednoucím obličejem zíral na erb na tácu.

„Ten symbol. Já ho znám,“ řekl rozechvěle a přistoupil až ke krbu. Neznámý ho následoval.

„Co je zač?“

„Je to erb Drakonenů. Slyšel jsi o nich?“

„Jenom nějaké zvěsti,“ pokrčil Neznámý rameny. „Co je s nimi?“

„Jsi si jistý, že už bychom měli být na nádvoří?“

„No, ano, myslím, že ano, proč se…?“

Ilkar ztěžka polkl. „Bohové, doufám, že jsme právě neudělali to, co si myslím.“

* * *

Jeho postup nejprve zpomalily obří rozměry síně a poté i horko, které ho nečekaně obklopilo. A také tu byla ta vůně − dřevitá, olejnatá, intenzivní a všudypřítomná. A nakonec pár očí, které si ho měřily ze vzdálenější části místnosti. Když je spatřil, strnul.

* * *

„Při bozích, Hirade, počkej na nás!“ Sirendor rozrazil dveře po pravé straně krbu a vběhl do další místnosti, na jejímž konci uviděl dvoukřídlé dveře s nějakým erbem. Prudce se zarazil, když se přímo před ním zničehonic materializoval mág v černém plášti. Sirendor reflexivně tasil meč a ukročil zpět, ale pak si uvědomil, že mág se asi zviditelnil úmyslně, když nechal rozptýlit kouzlo, které ho halilo. Čaroději mohlo táhnout na čtyřicet a za normálních okolností by byl pohledný, avšak nyní byl celý bledý a vypadal vyděšeně. Obličej mu rámovaly rozcuchané černé vlasy a neupravené krátké vousy. Zvedl k Sirendorovi ruce dlaněmi dopředu.

„Prosím,“ promluvil tichým hlasem, „jeho jsem už zastavit nedokázal, ale tebe ještě mohu.“

„Máš na svědomí smrt jednoho z Havranů…“

„A rozhodně nechci, aby zemřeli další, věř mi. Ten barbar…“

„Kde je?“ zeptal se Sirendor ostře.

„Ne tak nahlas. Má potíže.“ Pod pláštěm se mu něco pohnulo. Zpoza límce mu na chvíli vyhlédla kočičí hlava, ale hned zase zmizela. „Ty jsi Sirendor Larn, že?“ Sirendor přikývl, opět mlčky. Mág pološeptem pokračoval. „Já jsem Denser. Podívej, vím, že bys mě nejradši zabil, ale nedělej to; můžeme si navzájem pomoci, a věř mi, že tvůj přítel pomoc potřebuje.“

„Do jakých potíží se dostal?“ Sirendor také přešel do šepotu. Nevěděl proč, ale mágovo chování bylo zneklidňující. Měl zvednout meč a na místě ho zabít, ale muž v plášti měl očividně strach z něčeho jiného než ze smrti Havranovou rukou.

„Je to s ním zlé. Hodně zlé. Podívej se sám.“ Položil si prst na rty a naznačil, aby se Sirendor přesunul k němu. Válečník udělal několik kroků, ale nespouštěl oči z mága ani z boule, která se mu pohybovala na boku pod pláštěm. Denser Sirendora vybídl, aby se podíval pootevřenými dveřmi.

„Při bozích!“ Sirendor chtěl vyrazit kupředu, ale mág ho rychle uchopil za rameno. Sirendor se prudce otočil.

„Dej tu ruku dolů. Hned.“ Mág poslechl.

„Tím, že tam vtrhneš sám, mu nepomůžeš.“

„Tak jak mu chceš pomoct?“ sykl Sirendor.

„Nejsem si jistý,“ pokrčil rameny Denser. „Něco vymyslím. Přiveď sem přátele. Tam vedle stejně nic nenajdou a tady alespoň mohou být užiteční.“

Sirendor vyrazil, ale v polovině cesty ke dveřím se ještě otočil a ukázal na mága prstem: „Žádné hlouposti, jasné? Jestli kvůli tobě umře…“

Denser přikývl. „Počkám na vás.“

„To bych ti radil.“ Sirendor vyběhl z předpokoje a netušil, že až se setká s Ilkarem, naplní se všechny jeho obavy.

* * *

Hirad přemýšlel, že by utekl, ale jednak už se dostal příliš daleko do místnosti, a jednak se mu nohy rozklepaly tak, že by mu asi stejně vypověděly službu. Jenom stál a zíral.

Drak měl hlavu položenou na předních pařátech a první souvislá myšlenka, která Hirada napadla, byla, že od spodní čelisti po temeno je ta hlava téměř stejně velká jako on sám. Jenom tlama měřila na šířku více než tři stopy a od špičky čenichu po začátek krku přinejmenším pět. Oči, které ho pozorovaly, byly posazené nahoře u kořene tlamy. Byly blízko u sebe a shora je lemovaly vysoké kostěné výrůstky. Panenky v nich byly jen tmavými štěrbinami ohraničenými linkou, která byla k Hiradovu překvapení jasně modrá. Po hlavě, krku a hřbetě se drakovi táhl kostěný hřeben a Hirad viděl, jak se za hlavou nestvůry leskne celé její obrovské tělo.

Zatímco nevěřícně přihlížel, roztáhlo monstrum křídla a záhada toho, proč je místnost tak obrovská, byla vyřešena. Křídla drakovi vyrůstala z vrchní části trupu nad předními končetinami, a když je naplno rozepjal a líně s nimi mávl, každé z nich se rozprostřelo do šířky dobrých čtyřiceti stop. Drak získal rovnováhu, takže mohl zvednout hlavu z podlahy a postavit se vzpřímeně.

Dokonce i tehdy, když vyklenul štíhlý krk do oblouku, aby nemusel Hirada spouštět z očí, tyčil se do výše přibližně šedesáti stop. Vlevo si Hirad všiml jeho napůl stočeného ocasu, který byl i v nejtenčím místě na konci široký jako mužský pas. Kdyby se drak postavil na všechny čtyři, jistě by se délkou blížil sto dvaceti stopám, ale teď seděl na dvou mocných zadních končetinách a na obou měl čtveřici drápů větších než barbarova hlava. A byl celý zlatý; ve světle ohňů rozehrávaly jeho šupiny na stěnách třpytivé divadlo.

Hirad slyšel, jak tvor dýchá, pomalu a zhluboka, a pak uviděl otevřenou tlamu plnou dlouhých řad zubů, z níž na zem dopadaly sliny. Na podlaze se všechny okamžitě vypařily.

Drak zvedl přední tlapu a vztyčil jeden ze zahnutých drápů. Hirad mimoděk o krok ucouvl. Těžce polykal, byl celý zpocený a třásl se od hlavy k patě.

„A do hajzlu,“ vydechl nevěřícně.

Vždycky si myslel, že zemře s mečem v ruce, ale nyní, když měl být rozerván na kusy dračím pařátem, považoval střeh s připravenou čepelí za naprosto zbytečný. Prvotní strach a pozdější vztek z jeho vědomí ustoupily a nahradil je naprostý klid. Schoval meč zpátky do pochvy a podíval se tvorovi zpříma do očí.

Úder tlapou nepřišel. Místo toho drak pařát stáhl, naklonil krk dolů a dopředu, až se mu hlava dostala na tři kroky od Hirada a tomu tvář ovanul horký, kyselý dech.

„Zajímavé,“ pronesl tvor hlasem, který prostoupil celou Hiradovou bytostí. Barbarovy nohy to konečně vzdaly a Hirad zvysoka dosedl na dlážděnou podlahu. S ústy dokořán se pokoušel zformulovat slova, ale nebyl ze sebe schopen vypravit jediný zvuk.

„Nuže,“ pravil drak, „pojďme si trochu popovídat.“

KAPITOLA 2

„Co jsou ti Drakoneni zač?“ zeptal se tiše Sirendor.

Ilkar se k němu přitočil. „Mágové, kteří udržují blízké vztahy s… no, vždyť víš, s draky.“ Zbytečně gestikuloval.

„Ne, nevím! Draci neexistují. Jsou to jen povídačky a výmysly.“ Sirendor stále mluvil pološeptem.

„Vážně ne? Támhle v té síni je v tom případě největší výmysl, jaký jsem kdy viděl!“ podrážděně napřímil uši Ilkar.

„Nemůžete s tím přestat?“ napomenul je hlas Neznámého. Přestože hovořil tlumeně, z hlasu mu zaznívala obvyklá autorita. „Teď potřebujeme znát odpověď na jinou otázku.“

Trojice Havranů a Denser se tlačili u pootevřených dveří do dračí síně a jejich nepřátelství bylo na chvíli zapomenuto. Hirad k nim seděl zády, opíral se o ruce a nohy měl pokrčené před sebou. Drak udržoval hlavu sotva stopu od barbarovy tváře, obrovské tělo si položil na podlahu, křídla složil na záda. Všechno bylo tak ohromné, že to Ilkar pořád ještě odmítal považovat za skutečnost.

Učením a moudrým knihám věřil jenom z poloviny, takže si bájné draky ve skrytu duše stejně představoval, a představoval si je velké. Když teď ale v úžasu sledoval, jak je Hirad oproti drakovi titěrný, musel na chvíli odvrátit zrak a podívat se znovu. Teprve pak usoudil, že se Sirendor plete, a tohle skutečně není žádný přelud. Uvěřit tomu do důsledků ale stále nedokázal.

„Měl by být už dávno mrtvý,“ mumlal Neznámý a střídavě zatínal a uvolňoval pěsti na jílci meče. „Proč ho to ještě nezabilo?“

„Podle nás si povídají,“ odpověděl šeptem Denser.

„Cože?“ Ilkar ze síně neslyšel vůbec nic. Z místa, kde stál, se zdálo, že na sebe oba jen hledí. Když se ale zadíval pozorněji, odhalil jeho ostříží zrak víc. Hirad právě vrtěl hlavou a narovnával se, aby mohl gestikulovat rukama. Pak ukázal za sebe a něco řekl, ale mág nedokázal rozluštit, co to bylo. Drak naklonil hlavu, pootevřel tlamu a odhalil řady obřích zubů. Na podlahu něco skáplo, Hirad sebou trhl a rychle se posunul trochu stranou.

„Co jsi myslel tím ‚podle nás‘?“ chtěl vědět Sirendor. Denser neodpověděl.

„Později, Sirendore,“ přerušil ho Neznámý. „Teď musíme vymyslet, co uděláme. Rychle.“

„O čem se asi tak můžou bavit, sakra?“ Na to neznal odpověď nikdo.

Ilkar se podíval zpátky na neskutečnou scénu ve velké síni a pohledem zachytil jakýsi třpyt. Na chvíli si myslel, že je to jen odlesk světla od nádherných dračích šupin, ale zlato to nebylo; lesklo se to spíše jako železo nebo stříbro.

Snažil se na to zaostřit − dokonale využít skvělého zraku, kterým byl jakožto elf obdařen − a pak to uviděl. Byl to malý kroužek, široký asi jako dlaň, připnutý k řetězu obepínajícímu jeden z drakových mocných drápů na zadní tlapě. Elf na to upozornil Densera.

„Kde?“ zadíval se do síně druhý mág.

„Pravá noha, třetí dráp,“ Ilkar tím směrem ukázal. Denser v úžasu zavrtěl hlavou.

„Máš skvělé oči. Počkej chvilku.“ Zamumlal pár slov a palcem si přejel přes obě víčka. Znovu je otevřel a celý se napjal.

„Co to děláš? Nezkoušej…“

„Modli se, aby Hirad nepřestal mluvit,“ utrousil Denser a znovu začal něco mumlat.

„O čem to mluvíš?“ sykl šeptem Ilkar. „Co jsi tam viděl?“

„Věř mi. Mohu ho zachránit,“ řekl Denser sebejistě. „Připravte se na útěk.“ Udělal krok a opět jim zmizel z očí.

* * *

„Podívej, tohle je na mě trochu moc,“ soukal ze sebe Hirad. Drak naklonil hlavu ke straně a mírně pootevřel čelisti. Jakmile to udělal, ukápla mu z tlamy slina a Hirad před ní rychle uhnul nohou.

„To mi vysvětli,“ přikázal drak. Ta slova jako by barbarovi prořezávala bubínky a temně mu duněla v lebce.

„Nikdy by mě ani nenapadlo − ani v tom nejšílenějším opileckým snu − že budu mluvit s… no, s drakem.“ Rozhodil rukama a pozvedl obočí. „Chci říct, že…“ Došla mu slova. Drak si odfrkl a Hirad cítil, jak mu zavlály vlasy. Musel přemáhat zvracení, protože ohavný zápach z dračí tlamy byl kyselý a prodchnutý spáleninou.

„No?“ zahučel drak.

„Abych se přiznal, tak mě dost děsíš.“ Byla mu zima. Pořád se ještě v občasných návalech třásl a měl pocit, jako by mu na těle namrzal pot, přestože v místnosti bylo horko. Příšerné horko. V ohništích podél obloukovité zadní stěny praskaly a syčely veliké ohně obklopující draka ze tří stran. Tvor ležel ponořený uprostřed čehosi, co připomínalo jemné mazlavé bahno. Hirad se znovu opřel dozadu o ruce.

„Strach je zdravý. Stejně jako to umět přiznat porážku. Díky tomu jsi ještě naživu.“ Drak mírně škubl levým křídlem. „Pověz mi, co tu vlastně hledáš.“

„Někoho jsme pronásledovali. Vběhl sem.“

„Ano, myslel jsem si, že nebudeš sám. Koho jste pronásledovali?“

Barbar si nemohl pomoci a usmál se, protože mu to celé začalo přerůstat přes hlavu. Byl si jistý, že si povídá s tvorem, o kterém se vyprávěly jenom legendy, avšak stále se nemohl zbavit dojmu, že se stal obětí iluze − něčeho, co muselo mít nějaké rozumné vysvětlení.

„Jednoho mága. Jeho chlapi mi zabili přítele. Chceme ho… neviděl jsi ho… tu náhodou?“ koktal Hirad. Bylo toho na něj prostě moc. „Podívej, omlouvám se, ale mám potíže uvěřit, že seš doopravdy tady.“

Drak se zasmál, nebo to alespoň Hiradovi jako smích připadalo. Ten zvuk mu zaduněl v hlavě jako mořský příboj rozrážející se o útesy. Barbar se rozklepal a zavřel oči prudkou bolestí, která mu chtěla roztříštit lebku. A pak se dračí tesáky ocitly jen několik coulů od jeho tváře a z velkých nozder vytryskly horké kapky, které mu opařily obličej. Hirad chtěl prudce vyskočit, ale než mohl plně žasnout nad drakovou neskutečnou rychlostí a hbitostí, pohodil tvor hlavou, nabral ho čumákem a odhodil dozadu. Barbar klouzal po dlaždicích, a když zastavil, zůstal omámeně ležet. Pak se posadil, protřel si naraženou čelist a z hluboké odřeniny mu tekla krev.

„Tak, človíčku, pořád ti ještě činí potíže uvěřit, že jsem skutečně tady?“

„Já… ne, myslím, že teď už ne.“

„To je dobře. Seran také věří, že existuji a jsem skutečný, přestože nyní selhal. A tví přátelé támhle za dveřmi… jsem si jistý, že ti nyní věří také.“ Drakův hlas v Hiradově hlavě ještě zesílil. Barbar se vyhrabal na nohy a přešel zpátky k němu, přičemž potřásal hlavou, aby rozehnal mlhu, která mu na chvíli zastřela mysl.

„Ano. Omlouvám se, nechtěl jsem tě urazit.“ Hiradovi znovu bilo srdce až v krku. Drakovi se z hrdla vydral další zvuk, možná opět smích, ovšem tentokrát zněl trochu jinak − jakoby pohrdavě.

„Přesto jsi zpochybnil samu moji existenci,“ zamračil se drak. „Máš štěstí, že nejsem urážlivý. A možná také v tom, že jsem prozatím nechtěl zpochybňovat tu tvoji.“ Hirad se snažil zhluboka dýchat a něco vymyslet, ale zdálo se, že odsud neunikne. Zbývala jediná otázka, a to kdy draka tahle hra omrzí a ukončí jeho život.

„Ano.“ Hirad pokrčil rameny a čekal na smrt. „Ale pochop, že ty jsi byl ten poslední, koho bych tu čekal.“

„Ach tak.“ Hiradovi se zdálo, že se drak dobře baví. „To jsem tě musel zklamat. Za to bych se měl možná omluvit já tobě.“ Drak se znovu zasmál. Tentokrát tišeji, spíše pro sebe.

Hiradovi se u levého ucha ozval tichý šramot a pak promluvil sotva slyšitelný hlas:

„Dělej jakoby nic, ale poslouchej mě a nemluv. Jsem Denser, ten, po kterém jdete, a chci ti pomoct.“ Odmlčel se. „Takže až řeknu, abys utíkal, utíkej. Neodporuj mi a neohlížej se.“

„A teď se mě, človíčku, můžeš na něco zeptat.“

„Cože?“ Hirad zamrkal a obrátil pozornost zpátky k drakovi. Překvapilo ho, jak mohl byť na malou chvíli zapomenout, že tam drak je.

„Ptej se. Musí být přece něco, co o mně chceš vědět.“ Drak stáhl hlavu a vyklenul krk, aby nad jeho tělem vytvořil oblouk.

„Dobře. Proč jsi mě nezabil?“

„Protože jsi sklonil meč, a tím ses odlišil od ostatních lidí, se kterými jsem se doposud setkal. Začal jsi být zajímavý, a zajímavých lidí je velice málo.“

„Když to říkáš… a kde ses tu vůbec vzal?“

„Odpočívám tu. Nabírám síly. Jsem tu v bezpečí.“

Hirad se zamračil. „V bezpečí před čím?“ Drak se posunul. Rozkročil zadní nohy, hlavu si znovu položil na podlahu a dlouze se zadíval Hiradovi do očí. Pomalu přitom pomrkával.

„V mém světě je válka. Pustošíme svoji zemi a konec bojů je v nedohlednu. Když potřebujeme obnovit síly, použijeme bezpečné útočiště, jako je tohle.“

„A kde to vlastně přesně jsme?“ Hirad pohlédl na strop rozměrné síně.

„Máš dost rozumu, abys věděl, že nejsme ve tvé dimenzi.“

„O žádných dimenzích nic nevím, promiň, ale vím, že Taranhrot takhle velkou místnost nemá.“

Drak se znovu uchechtl. „Ty prosťáčku, kdybys jen tušil, jak je složité se sem dostat.“ Lehce zvedl hlavu a zavrtěl s ní ze strany na stranu, oči nevěřícně zavřené. Znovu promluvil, aniž je otevřel. „Ve chvíli, kdy jsi opustil Seranovu komnatu, jsi se ocitl v talárovně. Ta je umístěna mimo veškeré dimenze, stejně jako tato síň a modlitebna, kterou jsi musel také projít. Je to jakási spojovací chodba mezi tvojí a mojí dimenzí. Její existence závisí na tom, zda je struktura tvé dimenze netknutá.“ Dračí hlava se opět rychle vysunula vpřed a křídla se mírně rozepjala, aby udržela rovnováhu těla při tom náhlém pohybu. „Můj rod přijal roli ochránců vašeho světa, chráníme vás před ostatními dračími rody a ukrýváme před vámi to, co nemělo být nikdy stvořeno.“

„Proč to děláte?“

„Ne proto, že bychom vás, bezvýznamné tvorečky, měli nějak v oblibě. Naši úctu si vyslouží málokterý z vás. Je to jednoduše proto, že kdybychom vás nehlídali, zničili byste se navzájem, a my bychom tak navždy ztratili své útočiště. Proto jsou také dveře do vašeho světa ponechány neustále zavřené. Kdyby to tak nebylo, mohly by k vám pronikat jiné dračí rody a vládnout vám.“

Hirad okamžik uvažoval a pak se zeptal, aby se ujistil: „Takže ty tvrdíš, že naše budoucnost závisí na vás?“

Drak pozvedl kostěné výrůstky, které mu sloužily jako obočí. „To je jeden ze závěrů, ke kterým jsi mohl dospět. Teď mi ale pověz, jak se jmenuješ.“

„Hirad Srdcoled.“

„A já jsem Ša-Kaan. Jsi silný, Hirade Srdcolede. Udělal jsem dobře, že jsem tě ušetřil a pohovořil si s tebou. Budu si tě pamatovat. Teď ale musím odpočívat. Vezmi své společníky a odejděte. Vstup za vámi bude uzavřen. Nikdy už mě nevyhledáš, ale já možná vyhledám tebe. A co se týče Serana, budu si muset najít jiného sluhu. Co také s Drakonenem, který neumí ochránit moji svatyni?“

Barbarovi trvalo několik úderů srdce, než pochopil, co mu drak říká, a pořád mu to plně nedocházelo. „Necháváš mě jít?“

„Proč by ne?“

„Utíkej, Hirade. Uteč!“

Ša-Kaanova hlava se smýkla po podlaze a v očích mu blýskalo, když jimi začal pátrat po zdroji nového hlasu. Denser však zůstával neviditelný. Hirad zaváhal.

„Utíkej!“ Denserův výkřik se teď ozval nalevo od Hirada.

Barbar vzhlédl k Ša-Kaanovi a jejich pohledy se na okamžik setkaly. V tom dračím byla nefalšovaná zuřivost. „A sakra,“ vydechl barbar. Drak přerušil oční kontakt, ohnul krk a pohlédl dolů na svoji pravou zadní tlapu. Hirad se otočil a vyrazil pryč.

„NE!“ Ša-Kaanův hlas už nebyl tlumený, ale naplno zaburácel síní. Pod vysokým stropem se rozlehla ozvěna. „Vrať mi, co jsi mi vzal!“

„Tady!“ zakřičel Denser, a když se tím směrem Hirad podíval, uviděl mága, který se na chvilku objevil u stěny asi třicet kroků napravo od dvojitých dveří. Drak k němu stočil hlavu a vychrlil oheň. Plameny sežehly zeď a valily se dál do stran a ke stropu, podpalovaly dřevo a gobelíny, ale Denser stihl opět zmizet. Přes Hirada se převalila vlna nesnesitelného horka. Zavrávoral, zakřičel bolestí a chvíli lapal po dechu. Dunění plamenů cítil až do morku kostí. Celá síň se zdála být v jednom ohni a Hiradovi se na čele perlil pot. Přes dým a hořící kusy roztrhaných gobelínů spatřil ve dveřích Neznámého, který je držel otevřené. Vzápětí jejich osvětleným průchodem proběhl nějaký stín a Hirad uslyšel, jak drak vstává. Neznámého obličej viditelně zbledl.

„Dělej, Hirade, dělej!“ zařval Neznámý. Drak se rozpohyboval vpřed − udělal krok, pak další. Hirad cítil, jak se pod ním chvěje zem.

„Vrať mi to, ty zloději!“ burácel místností drakův hlas. Konečně se Hirad dostal ke dveřím.

„Zavřít!“ křikl Neznámý. Se Sirendorem se do nich opřeli a zabouchli je. „Pryč, pryč!“ Klopýtali dál, ke dveřím do velké místnosti se dvěma krby. Ilkar a Denser běželi první, Sirendor těsně za nimi. Ša-Kaan znovu vydechl oheň a masivní dvojité dveře nevydržely tlak, vybuchly a vlétly dovnitř do místnosti. Pokroucené a doutnající kusy dřeva i kovu se rozbíjely o stěny. Tlaková vlna odmrštila proti stěně i Hirada. Byla to zeď, která tvořila zadní část studeného krbu ve vedlejší místnosti. Hirad se u ní zhrouceně krčil mezi hořícími kusy dřeva a zalykal se štiplavým dýmem a nesnesitelným horkem. Chvíli byl dezorientován a neviděl nic než plameny, ale po chvíli zjistil, že se dívá přímo do očí Ša-Kaanovi. Drak měl hlavu prostrčenou otvorem po zničených dveřích a právě se mocně nadechoval, aby rozpoutal další ohnivé peklo.

Barbar zavřel oči a očekával konec, ale vtom se z místnosti s krby vynořila silná paže, uchopila ho za límec, vyzvedla na nohy a dveřmi vpravo ho vyvlekla pryč. Neznámý ho zvládl dotáhnout až pod čelo krbu a teprve pak z obou postranních dveří vyšlehly vyjící provazce plamenů. Pálily vše, co jim stálo v cestě. Vydávaly takový žár, že veškeré dřevo okamžitě vzplanulo a kovový tác s erbem Drakonenů nad ohništěm vpravo se začal tavit.

„Pojď, Hirade, musíme zmizet,“ vydechl velký bojovník a postrkoval Hirada k ústí chodby, kterou už předtím stihli zmizet ostatní.

„Vrať ten amulet!“ burácel Ša-Kaan. „Vrať ten amulet, Hirade Srdcolede!“ Hirad znovu zaváhal, ale to už ho Neznámý strčil do průchodu, zatímco velkou místnost za nimi bičovala další vlna plamenů z dračí tlamy. Ztěžovala uprchlíkům dýchání a připalovala jim vlasy.

„Rychle!“ zařval zepředu Sirendor. „Průchod se zavírá, neudržíme ho.“

Oba muži zrychlili, proběhli chodbou a blížili se k talárovně. Modlitebnou zaburácel další poryv ohně a plamenné jazyky si našly cestu až k nim. Olízly Hiradovi záda a obrovský žár mu zprohýbal zbroj. Na konci chodby uviděl Hirad Ilkara, který stál ve dveřích s roztáhnutými pažemi a i ve světle lucerny bylo vidět, jak se z něj řine pot. Nějakým kouzlem udržoval dveře otevřené, avšak běžící Hirad si povšiml, že se i přesto pomalu zavírají. Ilkar zaúpěl a zavřel oči.

„Už je neudrží!“ křičel Denser. „Už je neudrží, rychle!“ Jak se otvor s každým krokem klouzavě zmenšoval, mizela jim postupně mágova ložnice z očí. V uších jim hlasitě zněl Ša-Kaanův řev. Oba ale stihli proskočit úzkou mezerou a povalili Ilkara, který v ní do poslední chvíle stál. Dveře se s temným zaduněním přibouchly a dračí ryk umlkl.

Ilkar, Hirad i Neznámý se pomalu sbírali ze země a oprašovali si šaty. Barbar velkému muži poděkoval kývnutím, a ten místo odpovědi jen ukázal hlavou k nyní již uzavřenému vchodu. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ve zdi někdy byl nějaký otvor, dveře nebo něco podobného.

„Byli jsme v jiné dimenzi. To uspořádání místností se mi zdálo hned nějaké divné.“

„Nebyla to jiná dimenze,“ opravil ho Ilkar. „Spíše mezidimenzionální prostor.“ Poklekl na zem k ležícímu hradnímu mágovi. „Tak Seran je jedním z Drakonenů, to jsou mi věci.“ Pokusil se mu nahmatat pulz. „Nebo přinejmenším byl jedním z nich. Je mrtvý.“

„A nebude sám,“ obrátil se Hirad k Denserovi. „Měls zmizet, dokud byla příležitost.“ Vykročil k němu s mečem v ruce, ale Denser jenom pokrčil rameny a hladil kocoura, kterého držel v náručí.

„Hirade.“ Neznámý promluvil tiše, ale velitelsky. Barbar se zastavil, avšak pohled stále upíral na Densera. „Už je po boji. Když ho teď zabiješ, bude to vražda.“

„Zabili kvůli němu Rase. A mě málem taky. Za všechno…“

„Vzpomeň si, kdo jsi, Hirade. Máme kodex,“ přerušil ho Neznámý a stanul vedle něho. „Jsme Havrani.“

Hirad nakonec neochotně přikývl a sklonil meč.

„Kromě toho,“ poznamenal Ilkar, „nám toho má hodně co vysvětlovat.“

„Zachránil jsem ti život,“ zamračil se Denser na Hirada. Než se však nadál, barbar k němu přiskočil, přitiskl mu loket na krk a přirazil ho hlavou ke zdi. Kocour prskl a skočil do bezpečí.

„Jo tak tys mi zachránil život?!“ Barbarův obličej byl teď těsně u Denserova. „Tak říkáš tomu, že jsi mě tam málem nechal usmažit zaživa? Život mi zachránil Neznámý, tys s ním jenom hazardoval. Už jen za to bych tě měl zabít.“

„O čem to…“ ohradil se mág. „Vždyť jsem upoutal jeho pozornost, abys mohl utéct!“

„To ale nebylo potřeba, copak to nechápeš?!“ V mágově pohledu se zračil zmatek a Hirad zlostně pokračoval. „Chtěl mě nechat jít, Xeteskane.“ Hirad Densera pustil a poodstoupil, zatímco si mág opatrně třel bolavý krk. „Riskovals můj život jenom proto, abys tam moh krást. Doufám, že ten lup aspoň stojí za to.“ Otočil se zpátky k Havranům.

„Ani nevím, proč s tím hajzlem ztrácíme čas. Pojďte, musíme bdít u mrtvýho.“

* * *

Alun rozechvělýma rukama posunul vzkaz po stole. Ostatní položili své ruce na jeho, aby ho podpořili.

„Zachovej klid, Alune, alespoň víme, že jsou naživu, a je naděje, že je zachráníme.“

Alun pohlédl na Thrauna, svého starého přítele, jehož mohutné tělo bylo vměstnáno na židli přisunuté k opačné straně stolu. Thraun byl obr, na výšku měřil více než šest stop, měl široce klenutá ramena, mohutnou horní polovinu těla a mladý obličej s tvrdými rysy. Po zádech mu až do půli pasu splývaly zářivě světlé vlasy svázané do ohonu. Starostlivě a znepokojeně si Aluna prohlížel hlubokýma zelenýma očima se žlutými skvrnkami.

Pak pohodil hlavou − Alun tak na malý okamžik spatřil koňský ohon za jeho krkem − a rozhlédl se po hostinci. Bylo v něm rušno. Doba oběda znamenala, že kolem nich střídavě sílil a utichal ruch hovoru stálých hostů. Na prkenné podlaze stálo několik stolů a tu a tam se našla i malá kóje, ve které mohli zákazníci − stejně jako teď oni − nalézt trochu soukromí.

„Co píšou, Wille?“ Thraunův hluboký, chraplavý hlas, který zněl přesně tak, jak by se dalo vzhledem k jeho sudovité hrudi očekávat, přerušil Alunovo trápení. Thraun svoji ruku sesunul z Alunovy a pohlédl na Willa, který seděl hned vedle. Byl to malý šlachovitý mužík s pronikavýma očima a prořídlými černými vousy. Při čtení si palcem a ukazovákem mnul kořen nosu a mírně vraštil obočí.

„Moc toho není: ‚Tvoji ženu čarodějku jsme vzali k výslechu, který se bude týkat činnosti Dordoverské univerzity. Pokud bude spolupracovat, nic se jí nestane a bude propuštěna stejně jako tvoji synové. Žádná další komunikace neproběhne.‘“

„Takže přinejmenším víme, kde je,“ promluvil poslední z trojice mužů, které si Alun najal. Jandyr byl mladistvě vyhlížející elf s úzkým obličejem, modrýma mandlovýma očima a nakrátko upravenými světlými vlasy i vousy.

„Ano, víme,“ souhlasil Thraun. „Ale bohužel také víme, do jaké míry můžeme tomu vzkazu věřit.“ Olízl si rty a polkl další sousto masa z vidličky.

„Musíte mi pomoct!“ Alun byl zoufalý a nepřetržitě těkal očima z jednoho na druhého. Thraun pohlédl nejprve doprava a pak naproti přes stůl. Will s Jandyrem oba mírně pokyvovali hlavou.

„Uděláme to,“ zahuhlal Thraun s plnými ústy. „A budeme to muset udělat rychle. Je jen mizivá šance, že je pak propustí.“ Alun přikývl.

„Myslíš?“ pochyboval Will.

„Ti chlapci jsou mágové-dvojčata,“ zatvářil se vážně Thraun. „Až vyrostou, budou silní, a navíc jsou to Dordoveřani. I Alun ti řekne, že až s Eriennou skončí, pravděpodobně je všechny zabijí. Musíme je odtamtud dostat.“ Pohlédl zpátky na Aluna. „Nebude to levné.“

„Je jedno, kolik to bude stát.“

„Já to, samozřejmě, udělám zadarmo,“ pousmál se Thraun.

„Ne, příteli.“ Alunův obličej zvrásnil smutný úsměv. V očích se mu zaleskly slzy. „Chci jen, aby se vrátili domů.“

„Vrátí se ti. A teď…“ Thraun vstal od stolu… „tě doprovodím domů. Odpočiň si, my všechno naplánujeme a já pak zase přijdu.“ Thraun pomohl Alunovi z lavice a oba zamířili ven z hostince.

* * *

Richmond s Talanem přemístili Rasovo tělo do jedné z tichých místností vytesaných ve skále, jejíž mohutný opracovaný masiv tvořil přirozenou součást hradu. Rozmístili kolem něho zapálené svíce, na každou světovou stranu jednu, umyli a oholili mu obličej, vyspravili zbroj a vyčistili ji od krve a špíny. Ruce mu nechali podél těla a na hruď mu položili pochvu s mečem tak, aby mu jílec začínal pod bradou a špička se dotýkala stehen.

Když vstoupili Hirad, Sirendor, Neznámý a Ilkar, setrval Richmond v pokleku a ani nevzhlédl. Talan stál u dveří a každému z Havranů, kteří ho postupně míjeli, pokynul hlavou.

Ras ležel na stolci uprostřed místnosti a Havrani ho obstoupili. Sklopili hlavy a vzdali mrtvému příteli poslední poctu. Každý ho vzpomenul, každý truchlil. Ale jen dva promluvili.

Když svíce téměř dohořely, Richmond konečně povstal a skryl meč do pochvy.

„Svou duši věnuji tvojí památce. Tvoje přání jsou mi rozkazem i za závojem smrti. Když mě povoláš, budu tady. Toto slibuji, jako že dýchám.“ Přešel do bolestného šepotu. „Nebyl jsem tam. Odpusť mi.“ Pohlédl na Neznámého, který pokývl, přistoupil blíž ke stolci a začal ho obcházet, přičemž postupně zhasínal všechny svíce. Jako první zadusil tu u Rasovy hlavy.

„Na severu, na východě, na jihu, na západě. Přestože jsi odešel, budeš navždy jedním z Havranů, jedním z nás, a my nikdy nezapomeneme. Bohové nechť se usmívají na tvoji duši. Hodně štěstí nyní i na věčnosti.“

Znovu zavládlo ticho, tentokrát v temnotě.

* * *

Denser zůstal v Seranových komnatách s mrtvým mágem, jehož tělo leželo přikryté na loži. Nechápal, jak může být sám ještě naživu, ale byl za to vděčný. Celá Balaia za to mohla být vděčná, ale ve chvíli, kdy barbarovi nedovolili pozvednout proti němu meč, si mohl nejhlasitěji ze všech oddechnout Xetesk. Denser stál v rohu místnosti a kocour se mu otíral o nohy. Pak se mág svezl podél zdi na zem a zůstal na ní opřený sedět.

„Přemýšlím, jestli je to on,“ obracel Denser v rukou ukradený amulet. „Myslím, že ano, ale musím mít jistotu.“ Kocour se na něho zadíval. V jeho pohledu Denser odpověď nenašel. „Otázka zní: jsme na to dost silní?“ Kocour skočil Denserovi pod plášť, stočil se mu do klína a hřál se.

Krmil se.

„Ano,“ pronesl Denser nakonec. „Ano, jsme.“ Zavřel oči a cítil manu, která se kolem něho začala formovat. Bude to složité, ale musel se dozvědět, co potřeboval. Společná mysl na takovou vzdálenost představovala vypětí jak pro mysl, tak pro tělo. Pokud chce ale někdo v životě dosáhnout moudrosti a slávy, vždycky to něco stojí.

* * *

Rase pohřbili za hradbami a do země vypálili symbol Havranů − jednoduchý profil ptačí hlavy s velkým okem a křídlem.

Pak všichni odešli, unavení a hladoví. Zůstal jen Richmond, osamělý klečící válečník připravený bdít u mrtvého celou vlhkou, větrnou a bezměsíčnou noc až do úsvitu. U stolu v rozlehlé hradní kuchyni mezitím Ilkar líčil Talanovi, co se odehrálo za dimenzionálními dveřmi. Hirad se roztřásl až nyní, když si poslechl Ilkarovo vyprávění. Vzal ze stolu hrnek kávy a díval se, jak se mu chvěje v dlani a jak mu tekutina šplíchá přes okraj na ruku.

„Jsi v pořádku?“ staral se Sirendor.

„Nevím,“ vrtěl hlavou Hirad. „Asi ne.“ Zvedl hrnek k ústům, ale nemohl uzpůsobit rty k pití. Káva mu začala stékat po bradě. Srdce mu divoce bilo a na krku mu tepala žíla. Měl orosené čelo, potil se v podpaždí a mysl mu zaplavovaly obrazy Ša-Kaana. Drak a spousta ohně, který Hirada obklopoval. Znovu ucítil to horko a začaly ho svrbět dlaně. Upustil hrnek.

„U všech bohů země, Hirade, co je to s tebou?“ zvolal Sirendor. Barbar vyloudil křivý úsměv. Musel vypadat stejně hrozně, jako se cítil. „Potřebuješ si lehnout.“

„Dejte mi chvilku,“ šeptl Hirad. „Stejně mám pocit, že ještě nemůžu na nohy.“ Obhlédl osazenstvo stolu; všichni se na něho dívali, jako by úplně zapomněli jíst. Pokrčil rameny. „Vůbec jsem… vůbec jsem nevěřil, že jsou skutečný,“ začal. „Ta jeho hlava. Ta jeho… obrovská hlava. Byla přímo přede mnou!“ Skryl obličej do rozechvělé dlaně. „Byl tam a měl mě v hrsti. Nemůžu tomu…“ Hlas se mu zadrhl. Chvěl se po celém těle. Talíře a příbory na stole začaly cinkat. Zrak mu zastřely slzy a srdce bilo v hrudi jako splašené. Těžce polkl.

„O čem s tebou mluvil?“ zajímal se Ilkar.

„Ten jeho hlas. Každý slovo mi dunělo v hlavě,“ vzpomínal Hirad. „Mluvil o portálech, o dimenzích a chtěl vědět, co dělám. Pche. K smíchu… drak, a zajímalo ho, co dělám já. Já! Nebyl jsem proti němu nic, a on přitom tvrdil, jakou mám sílu.“ Znovu se rozklepal. „Tvrdil, že si mě bude pamatovat. Nebyl jsem proti němu nic. Moh mě zabít, kdykoliv chtěl. Sfouknout mě jako svíčku. Proč to neudělal? Kdybych si jen vzpomněl, co ještě říkal.“

„Hirade, zníš dost unaveně,“ ozval se Sirendor. „Nechme to raději na jindy.“

„Omlouvám se, ale asi si půjdu lehnout. Jen mi budete muset někdo pomoct.“

„Jasná věc, kamaráde,“ usmál se Sirendor. Odsunul lavici a pomohl Hiradovi na roztřesené nohy.

„Bohové, připadám si jako lazar.“

„Já měl o tvém zdraví pochybnosti odjakživa,“ zavtipkoval Sirendor.

„Jdi někam, Larne.“

„Šel bych, ale to bys upadl.“

„Ať vypije hodně horkých a sladkých tekutin,“ radil Neznámý, když se kolem něho dvojice šourala. „Žádný alkohol.“

„Je ten mág z Xetesku pořád tady?“ zeptal se Hirad na odchodu. Neznámý přikývl.

„V Seranových komnatách,“ informoval ho Ilkar. „Spí. Není se co divit, po tom všem, co seslal. Nenechám ho odejít, dokud si s ním nepromluvím.“

„Měl jsi mě nechat ho zabít.“

Neznámý se pousmál: „Dobře víš, že to jsem nemohl.“

„Jo. No tak pojď, Larne, nebo se tu skácím.“

* * *

V hlubokých křeslech u dávno vyhaslého ohniště seděli dva muži. Noc si přispíšila a univerzitní město Xetesk začínalo tonout ve tmě. Uvnitř místnosti udržovaly temnotu v uctivé vzdálenosti lucerny, které osvětlovaly hromady knih na policích tyčících se podél všech zdí malé pracovny. Na úzkostlivě čistém stole stála jediná svíce a pod ní ležely stuhami ovázané svitky papíru s různými nápisy.

Hluboko dole pod pracovnou utichala univerzita. Za zavřenými dveřmi probíhaly poslední přednášky, v dokonale chráněných podzemních místnostech zase různá zdokonalování a úpravy kouzel. Vzduch venku se ale ani nepohnul.

Vně univerzitních zdí ještě stále žil večerním životem Xetesk, ale jakmile padla hluboká noc, ustal pohyb i tam. Město vzniklo pouze pro potřeby univerzity a univerzita si na něm v minulosti mnohokrát vybrala nesmírně vysokou daň. Vrata hostinců se proto i dnes zavírala a stálí zákazníci zůstávali přes noc. Bylo slyšet bouchání okenic různých krámků a podniků živících ty, kteří živili univerzitu. Všechny domy ve městě potemněly a žádný příchozí už nebyl vítán.

Dávno pryč byly doby, kdy po setmění zpoza zdí univerzity vycházeli protektoři, aby v ulicích lovili nešťastníky pro experimenty univerzitních mágů, a místní mágové už k obřadům dobíjení many nevyužívali lidské oběti přímo z Xetesku. Avšak strach místních obyvatel měl hluboké kořeny a mezi stánky a obchůdky, kolem nichž se to za dne hemžilo lidmi a za noci vše mlčelo tichou ozvěnou, o tom kolovaly hrůzné zvěsti dodnes.

I v houstnoucí tmě z univerzity stále sálalo zlověstné ticho podobné přesyceným mračnům obav a úzkosti, které se občas valily z moře na pevninu. Nesčíslné roky krvavých rituálů nebudou nikdy zapomenuty a i dnes se lidem v Xetesku zastavovala srdce strachy při vzdáleném zvuku praskajícího dřeva nebo tajil dech, když za zamčenými dveřmi slyšeli tiché kroky. Tepnami Xetesku proudil děs a neblahou úzkost noci rozpouštěla vždy až ranní záře vycházejícího slunce.

Městské gardě to ulehčovalo práci. Když padl soumrak, zavřeli gardisté brány jediného dokonale opevněného města na Balaie a hlídkovali v opuštěných ulicích. V jejich zákoutích sídlil strach, stejně jako tomu bylo po staletí, ale dnes už jen jako vzpomínka, která neměla v přítomnosti pevnou oporu.

Ke změnám docházelo pozvolna a město se dusilo. Jen málo rodilých Xeteskanů odešlo, aby si užilo svobodu, kterou jim zajistil výnos současného pána Pahorku. Bylo to jeho první rozhodnutí ve funkci, v níž směl nosit plášť nejvyššího univerzitního mága. A za posledních dvanáct let se Styliann ve své funkci nesetkal s ničím jiným než s váhavostí a neochotou opustit staré zaběhlé pořádky. Vypadalo to, jako by si jeho lid zvrhle liboval v prostředí, kde se každý každého bojí. Nyní mu ovšem jeho neúspěšné pokusy změnit kolektivní vůli a mysl obyvatel nahrávaly do karet.

Styliann byl impozantní člověk. Měřil hodně přes šest stop, vypadal na čtyřicet let, ale tělesným vzhledem pouze maskoval skutečný věk, který byl něco přes padesát. Dlouhé tmavé vlasy, které mu vpředu mírně ustupovaly, měl přísně sčesány a svázány do ohonu dlouhého po lopatky. Na sobě měl tmavé kalhoty a halenu té nejtmavší modři, přes ni pak černý plášť zdobený zlatou nití − znak úřadu. Jeho obličeji dominoval úzký, dlouhý nos, bojovně posazené čelisti a chladné zelené oči, které děsily každého, kdo do nich pohlédl.

„Chápu to správně, že unikla z Terenetsy a je nezraněna?“ zeptal se jeho společník sedící vedle něho u krbu.

Styliann zamrkal a potřásl hlavou, vytržen z přemýšlení. Chvíli Nyera, arcimága a jednoho ze svých starších rádců, pozoroval a pak si vzpomněl na starou osvědčenou poučku hovořící o tom, na jakých místech si má člověk udržovat přátele, a kde si držet nepřátele. Pomyslel si, že Nyera, prohnaného politika a bystrého myslitele, má zcela správně co nejblíže po svém boku.

„Ano, tak tak unikla. Je volná.“ Otřásl se při vzpomínce na rozhovor, který se Selynou naposledy vedl; riziko, které na sebe čarodějka a vyzvědačka brala, ho znepokojovalo. I přesto, že byla téměř neustále pod ochranou Neviditelnosti, hrozilo jí ze strany těch, které špehovala, velké nebezpečí. Její útěk z Terenetsy, malé farmářské osady Wesů ležící nedaleko západních svahů Černoostných hor, mu nedal spát. Spustil mírně rozechvělou ruku k nízkému stolku a uchopil pohár s vínem − bylo to silné a hutné červené, které se ale nevyvedlo tak skvěle, jak doufal. Cítil se unavený. Společná mysl vyčarovaná na tak obrovskou vzdálenost vysávala síly, takže mu bylo jasné, že bude muset ještě té noci navštívit podzemní prostory a pomodlit se.

„Přesto tě ještě něco trápí, můj pane.“

„Hm.“ Styliann našpulil rty a pomyslel si, že mlčení by si mohl Nyer vyložit jako přehlížení své osoby. To si nemohl dovolit. Ještě ne. „Na vlastní oči tam viděla všechno, čeho jsme se obávali. Wesové si podrobují vesnice kolem Černých ostnů. Slyšela, jak šaman místním lidem nabízí život za to, že odvedou úrodu a podrobí se. To jsou jasné důkazy. Shromažďují armádu, uzavírají spojenectví a magie šamanů je mocná.“

Nyer přikývl a prohrábl si dlouhé šedivějící vlasy.

„A Parve?“ zeptal se.

„Požádal jsem ji, ať se tam vydá.“

„Selyna?“

„Ano. Nikoho jiného tam nemáme a potřebujeme odpovědi.“

„Ale, můj pane…“

„Jsem si dobře vědom rizik, Nyere!“ skočil mu Styliann ostře do řeči. Výraz jeho tváře ale ihned změkl. „Omlouvám se.“

„To je v pořádku,“ odvětil Nyer. Krátce poplácal Stylianna po koleně, aby ho uklidnil.

„Musíme si teď dávat veliký pozor,“ varoval Styliann poté, co si znovu usrkl vína. „Jsou si naši hlídači jisti, že máme Černokněžné pány stále pod kontrolou?“

Nyer si dlouze povzdechl. „Myslíme si to.“

„To ale nestačí.“

„Stylianne, prosím, nech mě to vysvětlit.“ To, že Nyer oslovil svého vládce jménem, bylo proti protokolu, ale Styliann to nechal být; Nyer byl starý mág, který jen zřídka dodržoval etiketu. „Kouzla, která nám poví, zda jsou Černokněžní páni stále uvězněni v magické kleci, jsou velice složitá, ale pro toto čtvrtletí už jsou téměř dokončená. Průtahy způsobuje neobvyklá aktivita v mezidimenzionálním prostoru, kde je klec umístěna.“

„Kdy budeme znát odpověď?“ Styliann zatáhl za ozdobnou šňůru vedle krbu.

„Za několik hodin. Nejdéle za den,“ povytáhl omluvně obočí Nyer.

„Je ti jasné, že je to jen otázka času?“

„Můj pane?“

„Nasvědčují tomu všechny důkazy,“ povzdechl si Styliann. „Wesské kmeny se sjednocují a jsou na válečné stezce − na jihozápadě se jich formují celé armády. A v čele jejich válečných tlup stojí šamani…“

„Jsou za tím určitě Černokněžní páni?“

„Je vůbec nutné, abych ti na to odpovídal?“ usmál se Styliann. Nyer zavrtěl hlavou. Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte!“ přikázal Styliann úsečně. Vešel mladík s kšticí rudých vlasů a nervózním výrazem.

„Můj pane?“

„Zatop v krbu a přines další láhev toho ucházejícího deneberského červeného.“

„Hned to bude, můj pane.“ Mladík odběhl.

Oba zkušení mágové na chvíli přestali hovořit a přemýšleli o budoucnosti, která se jim vůbec nezamlouvala.

„Dokážeme je zastavit i tentokrát?“ uvažoval chmurně Nyer.

„Obávám se, že to závisí hlavně na tvém člověku,“ odtušil Styliann. „Přinejmenším do stejné míry jako na tom, kdy se Černokněžným pánům podaří osvobodit. Chápu to správně, že se ti ozval?“

„Ozval. Získal amulet, je náš.“

„Výtečně!“ Styliann udeřil dlaněmi do opěradel a prudce vstal. Nervózně přešel k oknu a bylo vidět, jak je napjatý. Pak se konečně odhodlal položit klíčovou otázku. „A?“

„Je to Septernův amulet. Můžeme pokročit, avšak jen za předpokladu, že se nám dostane pomoci od těch správných lidí.“

Styliann si zhluboka oddechl a usmíval se. Z okna Věže shlížel hluboko dolů na univerzitu. Věž byla její dominantou a kruhový ochoz nahoře poskytoval neopakovatelný výhled na celé město a jeho okolí. Noc byla chladná, ale vzduch suchý. Na jihovýchodě bobtnal nevýrazný mrak a hrozil, že zakryje bledé světlo nekonečných tisícovek hvězd rozesetých po nebi. Mírný, smysly podněcující vánek s sebou přinášel vůni petrolejových ohňů a horký dech velkoměsta. Vně univerzitních zdí se prohlubovalo ticho.

Styliannova Věž se vypínala uprostřed kruhu šesti věží patřících jednotlivým mistrům magie. Ta jeho ale byla zdaleka nejvyšší. Pohlédl dolů a zjistil, že v Laryonově věži se také ještě svítí. Nově jmenovaný mistr byl posledním čarodějem, který se měl k vnitřnímu kruhu připojit a doplnit tak svazek sedmi věží.

„Tohle pro nás může znamenat všechno,“ uvažoval Styliann.

„Laryon pracoval tvrdě,“ ujistil ho Nyer a přešel ke svému společníkovi. „Zaslouží si to.“

„A co tvůj člověk? Postará se, aby nám pomohli ti praví?“

„Má moji naprostou důvěru.“

Styliann přikývl a upřeně sledoval Xetesk pod sebou. Uklidňovalo ho vědomí, že jeho lidé by bez váhání uposlechli jakýkoliv jeho příkaz. První krok byl úspěšně za nimi, ale další postup nebude snadný. Bude nutné nespouštět z dohledu ty, kteří toho hodně vědí.

„Myslím, že až dorazí to víno, Nyere, budeme si moci dovolit malou oslavu.“

KAPITOLA 3

Znovu ležela v posteli. Tentokrát jí však v hlavě tepalo bolestí tak prudkou, až se jí zvedal žaludek. Rozechvěle se modlila, aby jí bylo zle už naposled, ale sama tomu nevěřila.

Každý sval a šlachu v těle jí stahovaly prudké křeče. Kůže na prsou jí připadala napjatá tak těsně, že kdyby se odvážila zhluboka nadechnout, praskla by. Dýchala proto mělce, sípavě a každý nádech doprovázely skučivé zvuky, jak se jí rozpínaly zmučené plíce. Ale to přejde. Neměla sice tušení, jak dlouho byla v bezvědomí, ale příznaky nakonec odezní.

Avšak fyzická bolest, která jí trýznila tělo, nebyla ničím proti zející prázdnotě, která se jí usídlila v srdci a v duši, když přišla o syny. O svůj smysl života. To pro ně se celá chvěla a třásla. Zkusmo vyslala do prostoru výhonky mysli a pokoušela se je magicky vyhledat, avšak věděla, že se jí to nepodaří. Vzdychla a proklela své rozhodnutí oddálit výuku Společné mysli.

Kde jsou? Jsou spolu? Při bozích, doufala, že ano. Jsou naživu? Jakmile začaly účinky drogy trochu odeznívat, vytryskly jí z očí slzy. A potom celou její bytost ovládl hlasitý a zoufalý vzlykot a zdi vězení se rozezněly ozvěnou jejích nářků. Vyčerpáním nakonec znovu usnula.

Úsvit a druhé probuzení nepřinesly jejímu utrpení žádnou útěchu. Jediným oknem vysoko nad podlahou kruhové místnosti pronikalo dovnitř bledé světlo. Byla ve věži, alespoň to bylo jisté. Vybavení místnosti tvořila malá postel se slamníkem, stůl, židle a malý tkaný koberec, jehož zlatá a rudá vlákna sice dávno vybledla, avšak stále poskytovala vítanou ochranu před studeným kamenem podlahy. Stále na sobě měla noční košili, ve které ji unesli. Neměla ani ponožky, natožpak boty, a v místnosti bylo chladno. Na všem ležel prach, který se zvířil, když se na posteli nepohodlně posadila a přes ramena si přehodila přikrývku.

Její pozornost upoutaly jediné dveře. Byly zamčené, zajištěné závorou, a jejich těžké dřevo bylo vpasováno mezi kameny tvořící věžní zeď. Do očí se jí opět začaly drát slzy, ale tentokrát byla dost silná, aby je potlačila a upnula mysl k nalezení many a následně i cesty ven. Mana tam opravdu byla, pulzovala jí v mysli a plynula kolem ní − věčná, pohyblivá, proměnlivá, dychtivá a nepředvídatelná. Od útěku ji dělilo jediné zaklínadlo. Proti jejímu Plamennému prstenci by dveře jako překážka neobstály.

Ale právě ve chvíli, kdy se rozhodla čarovat, vytanula jí na mysli slova toho muže. Čaruj, a tví chlapci zemřou. Ta výhrůžka způsobila, že byla v okamžiku opět zcela při smyslech a překvapeně zjistila, že už nesedí, ale stojí. Klesla zpět do židle.

„Trpělivost,“ říkala si. „Trpělivost.“ Hněv mága mohl mít zničující následky, ale dokud nevěděla nic o osudu svých synů, nemohla si dovolit dát průchod vznětlivosti, jíž byl rod Malanvaiů proslulý.

Zatímco jí touha v srdci a bolest v lůně každou vteřinou sílily, mysl se jí konečně začala projasňovat. Věděli, že je čarodějka, protože ji z Dordoveru unesli za nějakým konkrétním účelem. A také ji chtěli kontrolovat a ovládat. Ale ovládat čarodějku, která byla plně při vědomí, bylo bez násilí a omezení její osobní svobody velice obtížné. Oni si ale našli způsob, jak jí znemožnit odpor − unesli také její syny. Už proto se domnívala, že jsou ještě naživu. A nejen to, také nablízku, protože ať už ji tu držel kdokoliv, musel vědět, že jim Erienna nepomůže, pokud předtím chlapce neuvidí. Její naděje rostla, ale záchvěv radosti, který pocítila, když pomyslela na brzké shledání s nimi, odezněl při pohledu na zamčené dveře.

Myšlenka na chlapce jí sevřela srdce − jsou tak malí, osamělí a jistě vyděšení. Někdo je unesl uprostřed noci a zamkl na neznámém místě. Jak se asi musejí cítit? Zrazení. Opuštění těmi, kteří jim tvrdili, že je nade vše milují. Vystrašení, protože jsou sami a bez pomoci. Traumatizovaní odloučením od matky.

Zpod její hořké bolesti začala na povrch probublávat zuřivost.

„Trpělivost,“ mumlala. „Trpělivost.“ Co nevidět už musí někdo přijít. Na stole sice stál džbán s vodou, ale jídlo jí nedali žádné.

Upírala zrak ke dveřím, v žilách se jí vařila krev a celým tělem cloumala nenávist k věznitelům. Brofan jí upíjel síly a uvnitř ji co chvíli rozechvěla pulzující mana a láska k dětem.

Když ale konečně cvakl klíč a muž, kterého se děsila spatřit, stál před ní, nezmohla se v odpověď na jeho slova na nic jiného než děkovné vzlyky.

„Vítej na mém hradě, Erienno Malanvai. Doufám, že už se cítíš lépe. Raději tě hned vezmeme za tvými krásnými chlapečky.“

* * *

Bylo chladno a on seděl na rozpukané zemi v nekonečném a beztvarém prázdném prostoru. Přestože bylo bezvětří, něco mu pohybovalo s vlasy, a když se podíval před sebe, byl tam drak. Měl obrovskou hlavu, takže zbytek těla neviděl. Dýchl na něho a on jenom seděl, zatímco se mu z hořícího obličeje odlupovala kůže a postupně mu tmavly kosti, až nakonec žárem popraskaly. Otevřel ústa k výkřiku, ale jako by oněměl. Letěl nad zemí, černou a doutnající. Obloha nad ním se hemžila draky, ale na zemi se nehýbalo nic. Hledal své ruce, ale neměl je. Chtěl si sáhnout na obličej, ale maso bylo pryč. Bylo horko. Před něčím utíkal. Prudce kmital pažemi podél těla, ale nohy se mu pohybovaly zoufale pomalu. Drak ho doháněl a utéct nebylo kam. Upadl a nestvůra se dostala znovu přímo před něj. Dýchla, a on jenom seděl, zatímco se mu z hořícího obličeje odlupovala kůže a postupně mu tmavly kosti, až nakonec žárem popraskaly. Utéct nebylo kam, skrýt se nebylo kde, a žár mu spaloval oči, které nemohl zavřít. Otevřel ústa k výkřiku.

Hlavu měl v něčích dlaních. Seděl, ale nikde neviděl žádného draka ani zčernalou zem. V krbu hučel oheň. Ilkar právě odkládal pohrabáč, kterým se předtím rýpal v ohništi, aby posílil plameny. Hirad si představoval, že je okolo zima, ale bylo mu horko. Obrovské horko. Talan a Neznámý seděli na svých postelích a byl to Sirendor, kdo mu držel hlavu v dlaních.

„Jen klid, Hirade. Už je po všem. Byl to jen sen.“

Hirad se ještě jednou rozhlédl po místnosti, zhluboka dýchal a srdce mu začínalo bít pomaleji.

„Omlouvám se,“ řekl.

Sirendor ho poplácal po tvářích a zvedl se. „Vyděsil jsi mě k smrti,“ stěžoval si. „Myslel jsem, že umíráš.“

„To já taky,“ přisvědčil Hirad.

„A celý zbytek hradu rovněž,“ dodal Ilkar, který se protahoval a zíval.

„Bylo to nahlas?“ vyloudil Hirad unavený úsměv.

Ilkar přikývl. „Dost. Pamatuješ si, co se ti zdálo?“

„To se nedá zapomenout. Byli tam draci. Tisíce draků. A Ša-Kaan. Ale ne tady, někde v pustině, kterou neznám. Asi v jejich světě. Ša-Kaan mi říkal, že si ho sami ničí. Všechno tam bylo černý a spálený. A pak Ša-Kaan spálil mě, ale nezabil mě. Seděl jsem tam a řval, ale nebylo nic slyšet. Nechápu to. Jak může existovat ještě další svět? Kde?“ Zachvěl se.

„To nevím. Ale vím, že takhle jsem se o tebe ještě nikdy nebál. Nic z toho, co se ti zdálo, neexistuje, Hirade.“

„To teda existuje!“

„Víš, jak to myslím,“ bránil se Sirendor. „Budeš si o tom muset promluvit s Ilkarem. Ale až později. A my ostatní také. Všechny tyhle dimenze a draci… já ti nevím.“ Odmlčel se, protože bylo vidět, že ho Hirad neposlouchá.

„Kolik je hodin?“

„Asi hodina před úsvitem,“ sdělil mu Neznámý, když poodhrnul závěs.

„Spát už nejdu,“ oznámil Hirad. Vstal a začal si oblékat kalhoty a halenu. „Půjdu do kuchyně trochu se napít.“ Sirendor si vyměnil pohled s ostatními. Hirad si toho všiml. „Je to problém?“

„Ne,“ pohlédl na něj Sirendor. „Vůbec ne. Půjdu taky.“

„Díky,“ usmál se Hirad. I Sirendor se usmál, ale zdálo se, jako by se k tomu nutil. Oba odešli.

Hradní kuchyně byla stále otevřená a jejích několik prostorných místností bylo vyhříváno šesti otevřenými ohništi. Většinu prostoru tu zaujímaly přípravné a jídelní stoly a na háčcích na stěnách visely hrnce, pánve a kuchyňské potřeby, z nichž některé sloužily ke zcela nepochopitelným účelům. Ven se několika komíny valil kouř a pára z hrnců odcházela otevřenými okny vysoko u stropu. Z ohnišť se rozlévalo teplo, jež vyvolávalo pocit útulnosti a vřelosti, hlasité příkazy kuchtíků se mísily se smíchem pomocníků a všudypřítomná vůně pečínky a čerstvě upečeného chleba dávaly vzpomenout na dávný život v teple domova.

Nad jedním z ohnišť udržovali v obrovském kotli vařící vodu. Poblíž stály na podnosech hrnky spolu s pytlíkem mleté kávy a u nedalekého stolu, nacházejícího se co nejdál od brebentících kuchařů a sloužících, hovořili nad svými nápoji dva muži.

„Vypadáš otráveně, Sirendore.“ Pohledy obou přátel se setkaly.

Zdálo se, že Sirendora něco trápí. Čelo měl zbrázděné vráskami, takže připomínalo kůru starého stromu, a ve tváři se mu usadil ustaraný výraz. Na ten u něho Hirad nebyl zvyklý.

„O něčem jsme mluvili.“

„S kým?“

„No s kým asi? S ostatními, když jsi spal.“

„Už ten začátek se mi nelíbí.“ Ať to bylo cokoliv, bylo to vážné. Takhle Hirad Sirendora neviděl už celá léta.

„Nejsme už žádní mladíci.“

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře.“

„Larne, je mi třicet jedna! Tobě je třicet a pořezovi třicet tři, a to je z nás nejstarší! Kam tím míříš?“

„Kolik znáš žoldnéřů třicátníků, kteří mají pořád na to, aby stáli v první linii?“

Hirad se zhluboka nadechl. „No, moc jich není, ale s náma je to jinak. Jsme Havrani.“

„Ano, jsme Havrani. Ale na boj začínáme být trochu moc staří.“

„Děláš si legraci?! Přece jsme včera tu pakáž pomlátili.“

„Takže ty jsi to viděl takhle?“ Hirad přikývl. Sirendor se usmál. „Myslel jsem si to. Podle toho, co jsem viděl já, už na to nemáme.“

„To bylo proto, že jsme předtím dlouho čekali a jenom se dívali. Však už jsem říkal, že jestli to takhle půjde dál, budem to moct zabalit.“

„Při bozích, Hirade, nebuď tak paličatý, vždyť je to jasné jako den. Myslíš, že je náhoda, že jsme poslední dobou začali brát méně zakázek do první linie a víc takových, kde jsme fungovali jen jako poradci nebo záloha?“ Hirad neodpověděl. „Kdysi jsme na to měli, ale teď už ne, je to pryč. Když nás včera povolali do boje, málem jsme na to nestačili.“

„Ale no tak, Larne…“

„Zabili Rase!“ Sirendor se rozhlédl kolem a pak ztišil hlas. „A málem i tebe. Richmond udělal neuvěřitelnou chybu a Ilkar ztratil štít. Nebýt Neznámého, úplně by nás rozdrtili. Nás, Havrany!“

„Jo, ale ten výbuch…“

„Víš stejně dobře jako já, že před dvěma lety bychom se jimi prosekali a byli u toho mága dřív, než by stačil cokoliv seslat. Musíme počítat s tím, že už nejsme…“ Sirendor větu nedokončil. Lokl si kávy. Hirad ho upřeně pozoroval.

„Hirade, chci, abychom si za deset let mohli zavzpomínat na staré dobré časy. Když to začneme pokoušet a budeme chtít pořád být těmi Havrany jako kdysi, za deset let budeme dávno mrtví.“

„Nepoved se nám jeden boj, a ty to chceš hned vzdát.“

„Tady nejde o ten jeden boj. Ten nás měl jen varovat před tím, co mohlo přijít kdykoliv. Různé náznaky se objevovaly už celé dva roky. Viděli jsme je všichni, jen ty ses rozhodl, že si jich nebudeš všímat.“

„Takže vy chcete Havrany rozpustit?“ zeptal se Hirad. Když zjistil, že mu vlhnou oči, ani ho to nepřekvapilo. Svět se mu rozpadal pod rukama a on neviděl cestu ven. Ještě ne.

„Ne nezbytně. Možná si jen odpočineme a zvážíme možnosti.“ Sirendor se opřel zády a doširoka rozpřáhl ruce. „Bohové vědí, že ke spokojenému životu už nikdo z nás žádné další peníze nepotřebuje. Někdy mívám pocit, že za to, co máme, bychom si mohli koupit polovinu Koriny.“ Krátce se pousmál. „Podívej, říkám to proto, že až se tam vrátíme, musíme svolat poradu. Teď máme nějaký čas na přemýšlení, takže pak si v klidu sedneme a probereme to.“

Hirad hleděl do hrnku s kávou a nechal si horkou páru stoupat do tváře. Opět mlčel.

„Když budeme pořád předstírat, že je všechno jako před lety, jednoho dne prostě nebudeme dost rychlí… Hirade?“ Barbar vzhlédl. „Hirade, nechci o tebe přijít jako o Rase.“ Sirendor si olízl ret a vzdychl. „Nechci se dívat, jak umíráš.“

„Nebudeš muset,“ odpověděl Hirad stroze. Obrátil do sebe kávu a vstal. Musel pevně stisknout rty, aby se mu nechvěly. „Postarám se o koně,“ řekl nakonec. „Možná budeme vyrážet časně.“ Dlouhými kroky vyšel z kuchyně a vydal se hradními chodbami k nádvoří. Když na ně došel, zastavil se a upřeně pozoroval místo, které bylo možná svědkem posledního boje Havranů. Rozzlobeně si osušil oči a zamířil ke stájím.

* * *

Také Ilkar se rozhodl, že už nebude odpočívat, a vydal se do Seranových komnat. Tělo mága z Lysternu, nejmenšího ze čtyř univerzitních měst, někdo přemístil na nízký stůl v jeho pracovně a přikryl ho. Ilkar mu poodhrnul přikrývku z obličeje. Zamračil se. Mrtvý mág měl kůži na obličeji těsně napnutou přes lebku a všechny vlasy bílé jako sníh. Včera večer takhle rozhodně nevypadal.

A šrám na čele − nyní již očištěný od zaschlé krve − vypadal, jako by ho způsobily malé drápky.

Uslyšel za sebou pohyb a otočil se. Byl to Denser, xeteský mág, který stál ve dveřích do ložnice. Z dýmky v ústech mu pozvolna stoupal kouř a pod pláštěm se mu pohyboval kocour. Ilkar si pomyslel, že se ta dýmka k mágovi vůbec nehodí. Denser rozhodně nebyl žádný stařec, mohlo mu být tak kolem pětatřiceti let, ale zevnějšek mu dodával vzezření člověka mnohem staršího.

„Nešťastný výsledek, ale nevyhnutelný,“ pronesl Denser. Vypadal strašlivě unavený. Jeho obličej měl šedý nádech a oči měl temné a propadlé. Opíral se o dveřní rám.

„Co se mu stalo?“

Denser pokrčil rameny. „Už nebyl nejmladší, věděli jsme, že může i zemřít.“ Znovu pokrčil rameny. „Jinak to nešlo. Chtěl nás zastavit.“

„Nás?“ Pak mu to došlo. „Ten kocour.“

„Ano. Je to můj zvířecí pomocník.“

Ilkar přetáhl Seranovi přikrývku zpátky přes hlavu a přistoupil k Denserovi. „Pojď se raději posadit, než upadneš. Měl bych na tebe několik otázek.“

„Došlo mi, že to asi nebude jen zdvořilostní návštěva,“ usmál se Denser.

„To opravdu ne,“ Ilkar se neusmíval.

Posadil se a Denser se vyčerpaně sesul na Seranovu postel. Elf tím v podstatě dostal odpověď na první otázku − Xeteskan neměl dost sil, aby se během noci pokusil hrad opustit.

„Včera jsi to přehnal, že?“ nadhodil Julatsan.

„Jelikož jsem získal tohle, měl jsem pak ještě něco na práci,“ přisvědčil Denser, zatímco vytahoval zpod pláště amulet, který mu visel na řetízku kolem krku. „Předpokládám, že právě o tom chceš mluvit.“ Ilkar přikývl. „Co jsi měl ještě na práci?“

„Musel jsem vědět, jestli je to ten amulet, po kterém jdeme.“

„A je?“

„Ano.“

„Poslal tě Xetesk?“

„Samozřejmě.“

„A celá ta bitva?“ Ilkar neurčitě mávl rukou.

„No, řekněme, že bylo poměrně jednoduché začlenit se mezi útočníky, ale pokud tě zajímá, jestli byl celý ten útok zosnován pouze kvůli mně, tak nebyl.“

„Proč jsi se v tom případě nepřipojil k obráncům pevnosti?“

„Když v ní měl sídlo drakonenský mág? To sotva,“ uchechtl se Denser.

„Obávám se, že Seran a Xetesk spolu nevycházeli právě nejlépe.“

„Nečekaně,“ mumlal si pro sebe Ilkar.

„Ale no tak, Ilkare, vždyť my dva se od sebe zase tolik nelišíme.“

„K čertu, Densere, to jsou xeteští mistři vážně tak domýšliví, že mezi mágy nevidí žádné rozdíly?! To je urážka magie jako takové a hrubý omyl.“ Ilkar cítil, jak v něm kypí vztek. Tváře mu hořely a oči se zúžily do úzkých štěrbin. Zaslepenost Xetesku byla někdy donebevolající. „Přece víš, odkud pochází síla, z níž vytváříš vzorce many pro svá kouzla. Na mých rukou krev není, Densere.“

Denser chvíli mlčel. Znovu si zapálil dýmku, vyňal kocoura zpod pláště a vypustil ho na postel. Začal ho drbal za krkem a zvíře při tom civělo na Ilkara. V Ilkarovi to stále vřelo, ale držel jazyk za zuby.

„Podívej, Ilkare,“ začal Denser, zatímco vyfukoval kroužky dýmu, „myslím, že bys učení mých mistrů neměl nazývat omylem, dokud si neuvědomíš nedostatky v učení svých vlastních.“

„O čem to mluvíš?“

Denser ukázal dlaně s roztaženými prsty. „Vidíš na mých rukou nějakou krev?“

„Vždyť víš, jak jsem to myslel,“ odsekl Ilkar.

„Ano, vím. A také bys měl vědět, že mág z Xetesku má víc zdrojů many než jen ten jeden jediný, na který narážíš. Ty jich máš nepochybně také víc.“

Mezi mágy se rozhostilo ticho, ale okolo nich už se po hradebních chodbách ozývaly zvuky nového dne.

„Nebudu s tebou diskutovat o etice univerzit, Densere.“

„Škoda.“

„Nemá to smysl.“

„Není právě to jeden z nedostatků ve vašem učení, Ilkare?“

Ilkar si posměšku nevšímal. „Chci vědět dvě věci. Jak jsi věděl o Seranovi a o tom amuletu, a co je vlastně zač?“

Denser chvíli uvažoval. „Univerzitní tajemství ti vyzradit nehodlám, ale jak vidím, tak na rozdíl od vás bral Xetesk drakonenskou magii vždycky vážně, jakkoliv byla útržkovitá.

Naše práce na dimenzionálním výzkumu nás dovedla až k vytvoření kouzla, které dokáže vysledovat otevřený mezidimenzionální portál, jako byl ten, kterým jsme prošli včera. Měli jsme podezření, že ho má na svědomí Seran, ale neřeknu ti proč. Zaměřili jsme se tedy na jeho komnaty a dostali jsme požadovaný výsledek. Mě vyslali, abych získal případné drakonenské artefakty, a tak mám teď tohle.“ Sundal amulet z řetízku a hodil ho Ilkarovi. Elf ho několikrát obrátil v dlani, pokrčil rameny a hodil mu ho zpět.

„Obsahuje drakonenskou magii zapsanou v tradičních jazycích tří univerzit,“ vysvětloval Denser, když ho připevňoval zpátky na řetízek. Rty mu zvlnil mírný úsměv. „Bude neuvěřitelně užitečný pro náš výzkum, a až s ním skončíme, můžeme ho jednoduše prodat. Budeme si za něj moci říct, kolik budeme chtít. Nevěřil bys, kolik sběratelé za takový kousek zaplatí.“

„O nic víc tu nešlo?“ zeptal se Ilkar podezřívavě.

Denser zavrtěl hlavou. „Peníze potřebujeme všichni. Právě ty bys měl vědět ze všech nejlépe, že výzkum není levný.“

Ilkar přikývl. „Takže co teď?“

„Musím ten vzácný kousek rychle dopravit do povolaných rukou,“ odpověděl Denser.

„Xetesk?“

Denser zavrtěl hlavou. „Ten je příliš daleko a cesta by byla nebezpečná. Korina. Tam bude v bezpečí. Slyšel jsem dobře, že tam máte namířeno?“

„Ano.“

„Rád bych, kdyby Havrani jeli se mnou jako moje osobní stráž. Dostanete dobře zaplaceno.“

Ilkar na něho vyvalil oči a přemýšlel, zda se nepřeslechl. „Ty snad žertuješ, Densere?! Po tom, co se stalo včera? Tvoji kuráž bych chtěl mít. Pokud vím, tak Hirad tě chce pořád zabít, a i kdyby to ostatním náhodou nevadilo, myslíš, že já bych se někdy snížil k tomu, abych pracoval pro Xetesk?“

„Mrzí mě, že se na to díváš takhle.“

„Netvař se tak překvapeně.“ Ilkar vstal a oprášil se. „Budeš si muset najít někoho jiného. Pořád je tu spousta takových, kteří si za cestu do Koriny po tvém boku rádi nechají zaplatit.“

„Ale já bych nejraději zaplatil Havranům. Připadá mi to jako to nejmenší, co mohu udělat, abych vás odškodnil.“

„My ale o tvoje peníze nestojíme,“ odmítl ho Ilkar. „Až se dostanu do Koriny, pošlu hlášení Julatse. Je ti jasné, že kvůli tomu, co se stalo včera, podají na Xetesk všechny zbývající univerzity stížnost?“

„Už se těšíme.“

„To se vsadím.“ Na odchodu se Ilkar otočil ve dveřích. „Máš hlad? Ukážu ti, kde tu mají kuchyni.“

„Díky, bratře.“

Rodící se Ilkarův úsměv zmizel. „Nejsem tvůj bratr.“

KAPITOLA 4

Erienna seděla na velké posteli v odlehlé věžní místnosti a každá její paže objímala jednoho syna. Její tělo nalezlo klid, byť jenom na prchavý okamžik, a děti už neplakaly.

Zároveň jí však nedůvěřovaly a ona do smrti nezapomene na okamžik, kdy se s nimi opět shledala. Jakmile osaměla na vrcholku točitého schodiště, vzala za kliku a otevřela dveře. Napůl se děsila, že už budou mrtví, ale místo toho je uviděla sedět na kraji postele. Tiše si šeptali a netknuté jídlo i pití nechali stydnout na stole, který tvořil společně s dvěma židlemi jediný nábytek v místnosti. Na studené kamenné podlaze nebyl dokonce ani žádný koberec.

V mžiku se ujistila, že jsou oba v pořádku − mírně rozcuchané hnědé vlasy, pážecí účesy rámující kulaté obličeje, bleděmodré oči, malé nosíky, mírně odstáté uši a ručky s dlouhými prsty. Její chlapci. Její krásní chlapci. Oba se současně otočili a ona k nim vztáhla ruce. A tehdy pocítila nenávist jako nikdy předtím. Na okamžik totiž neviděli ji − matku a ochránkyni, ale viděli zrádkyni − někoho, kdo dopustil, aby byli uneseni, někoho, kdo dopustil, aby se báli.

A jak tam tak stála ve dveřích, neupravená a bosá, v ušpiněné a potrhané noční košili, s obličejem poznamenaným účinky brofanu a se zcuchanými vlasy, vhrkly jí do očí slzy, začaly jí stékat dolů a smývat špínu z umazaných tváří.

„Už jsem tu. Matka je tu.“ Vrhli se jí do náruče a všichni tři plakali. Ještě dlouho se pak vzájemně tiskli v náručí pro případ, že by je od sebe chtěli znovu odloučit. Nyní už ale seděli na posteli, chlapci se matce tiskli k hrudi a ona je objímala a hladila po ramínkách.

„Kde to jsme, mami?“ zeptal se Thom, který jí seděl po levici.

„Jsme daleko od domova, v hradu plném zlých lidí,“ odpověděla Erienna. Přitiskla si je k sobě těsněji a upřeně se zahleděla na zavřené dveře, za nimiž tušila postávajícího vojáka jménem Isman. „Jen jim s něčím pomůžu, zodpovím nějaké jejich otázky ohledně magie, a pak nás nechají jít.“

„Co jsou zač?“ vzhlédl Aron a jeho pohled se střetl s matčiným. V očích měl zmatek, nepochopení a Erienna cítila, jak ji jeho ruka svírá na zádech.

„Doma vám o nich všechno povím. Jsou to lidé, kteří se snaží porozumět magii, ale zatím se jim to nedaří, a čemu lidé nerozumí, z toho mají strach. Tak to bývá vždycky.“

„Kdy půjdeme domů?“ ozval se opět Aron.

Erienna vzdychla. „Já nevím, drahouškové. Netuším, na co se mě budou ptát.“ Usmála se, aby uvolnila napětí. „Víte co? Až budeme doma, nechám vás vybrat, jaké kouzlo se budeme učit příště. Copak to asi bude?“

Chlapci se vyklonili vpřed, vyměnili si rychlé pohledy, přikývli a současně zahlaholili:

„Společnou mysl!“

Erienna se zasmála. „Já to věděla, vy uličníci! Abyste si mohli povídat a já vás neslyšela, že?“ Polechtala je na bříškách a chlapci se kroutili a hihňali. „Uličníci!“ Láskyplně jim pročechrala vlasy a pak je znovu pevně objala.

„A teď,“ přeměřila si s nechutí talíře, „snězte ten chléb, ale nic jiného, ano? Já budu muset jít a postarat se, abychom se dostali domů. Až se vrátím, budeme se učit, takže doufám, že jste ještě nezapomněli, co jsem vám říkala minulý týden!“ Chtěla vstát, ale chlapci se jí pevně drželi.

„To už musíš jít, mami?“ zalitoval Aron.

„Čím dříve půjdu, tím dříve budeme všichni doma u táty.“

Znovu je objala. „Nebudu pryč dlouho, slibuji.“

Oba k ní vzhlédli. „Slibuji,“ zopakovala. Jemně se jim vymanila z objetí a vykročila ke dveřím, otevřela je a za nimi našla Ismana. Vytáhlý válečník se zatvářil překvapeně. Přestal se hrbit u zdi a napřímil se tak prudce, až ho cípy kožené tuniky pleskly přes obnošenou hnědou halenu.

„To už jste tady?“ zeptal se.

„Vyřídila jsem to rychle,“ odpověděla Erienna stroze. „Jsem připravena zodpovědět vaše otázky. Chlapci potřebují co nejdřív zpátky k otci a do svých postelí.“

„My vás tu také nechceme zdržovat déle, než bude nezbytně nutné, to mi věřte,“ protáhl Isman medově. „Kapitán vás za chvíli vyslechne. Do té doby…“

„Ihned,“ procedila Erienna, zatímco za sebou zavírala dveře a usmívala se na chlapce, kteří jí naposledy mávali.

„Nejste v pozici, kdy byste si mohla diktovat podmínky,“ ušklíbl se Isman. Erienna se usmála a přistoupila k němu. Výraz ve tváři jí ztvrdl a úsměv zmrzl na rtech.

„A co když vás prostě obejdu?“ zasyčela a z obličeje se jí začala vytrácet barva. „Co uděláte potom?“ Jejich obličeje od sebe byly sotva několik coulů. Isman po ní těkavě přejížděl pohledem. „Zastavíte mě? Zabijete?“ Erienna se zasmála. „Máte ze mě strach, protože oba víme, že bych vás mohla zabít dřív, než byste vůbec tasil meč. A jsme tu sami, tak mě nepokoušejte a zaveďte mě rovnou ke Kapitánovi. Hned.“

Isman našpulil rty a přikývl.

„Říkal mi, že s vámi budou potíže. Nechávali jsme vás sledovat celé měsíce, než jsme vás unesli. Kapitán tvrdil, že vy mágové toho hodně víte, ale také říkal, že jste pěkně nadutí.“ Natlačil se před ni a vedl ji dolů po točitých schodech. Na jejich konci zabočil. „Měl pravdu. Jako vždycky měl pravdu. Do toho, jen mě zabijte, když myslíte, že to dokážete. Za těmihle dveřmi jsou tři muži. Nemůžete se dostat daleko, to víme také oba.“

„Alespoň bych měla to potěšení vidět vás umírat,“ odvětila Erienna zlověstně. „Ten váš vyděšený pohled. Myslete na to. Na chvíli mě spustíte z očí, a jste mrtvý. Zemřete tak rychle, že si toho ani nevšimnete.“

„Máme vaše děti.“ Na Ismanovu tvář se vrátil úšklebek.

„Tak to abyste se o ně hleděli dobře postarat, Ismane. A pamatuje… hlídejte si záda.“

Válečníkovi splynul ze rtů krátký pohrdavý smích, ale když se obrátil, aby otevřel dveře, Erienně se zdálo, že se chvěje.

* * *

Denser seděl na konci lavice plné mužů, kteří by ho ještě před pár hodinami bez váhání zabili. Ten barbar, Hirad Srdcoled, tu ale nebyl. Vzkázal po Sirendoru Larnovi, že se postará o koně. Denser se uvnitř zachvěl, položil vidličku přes talíř s nedojedenou snídaní − masem, omáčkou a chlebem − a usrkl kávy. Kocour ležel na lavici vedle něj, předl a vychutnával si teplo sálající z řady kuchyňských ohnišť.

Oba byli připraveni zemřít barbarovým mečem už včera, takže dnes byl jejich vnitřní klid dokonalý. A kdyby byli skutečně zemřeli, on s rozdrcenými kostmi a vřeštící kocour ve výbuchu mentální energie, celá Balaia by zemřela s nimi.

Denser vzhlédl k Neznámému Válečníkovi. On byl nadějí pro všechny. On a jednoduchý kodex, který Havrani vždy ctili. Systém zásad, díky němuž po nich byla oproti jiným žoldáckým skupinám poptávka a díky němuž byli stále úspěšní a zaznamenávali dobré výsledky. Zatímco v zápalu bitvy zabíjet mohli − při průkazné sebeobraně nebo obraně ostatních − mimo bitvu to byla vražda. A již celých deset let se Havrani účastnili bojů, v nichž stávali po boku zlodějů, zbojníků, lovců odměn a jiných najatých mužů, kteří většinou nebyli o moc zásadovější než vrazi. Na rozdíl od nich ale Havrani mohli mít − možná jako jediná skupina ze všech − po celou tu dobu čisté svědomí.

Mnozí o nich tvrdili, že to bylo právě jejich bezvýhradné dodržování kodexu, které je činilo silnými a obávanými v očích nepřátel, a Denser nepochyboval, že šíření této pověsti mezi lidmi jim nesmírně pomohlo. On sám to ovšem přičítal zejména skutečnosti, že byli výjimeční, ne-li dokonalí, už i jako jednotlivci, a jako skupina byli tím pádem naprosto úžasní a nepřekonatelní.

Byl to ale právě kodex, který vychyloval jazýček vah v jejich prospěch, když byla zvažována najímací cena. Pro zaměstnavatele tu byla vždy záruka, že se může na Havrany zcela spolehnout a očekávat bitvu, v níž se budou všichni a za všech okolností řídit pravidly, která se odvíjela od toho jediného a nejdůležitějšího: Zabíjej, ale nikdy nevraždi.

Zásada tak jednoduchá, že se mnozí jiní snažili působit jako nájemní válečníci nebo mágové v jejím duchu. Většina z nich ale postrádala disciplínu, inteligenci, vytrvalost nebo schopnosti dostát této zásadě ve vítězných či prohraných bitvách nebo i mimo ně. A zcela určitě tu nebyl nikdo, kdo by takto fungoval celých deset let bez jediného zaváhání.

Bylo jednoduché vnímat je jako hrdiny, ale Denser je viděl bojovat víckrát a bylo mu jasné, kým jsou. Skupinou nesmírně schopných zabijáků. Zabijáků, ale ne vrahů. Když si je však Denser prohlížel nyní, viděl jen mlčenlivé muže, kteří seděli kolem jídelního stolu, a každý z nich byl ztracen v soukromí vlastních myšlenek. Pomyslil si, že vypadají unaveně, a přepadl ho náhlý strach, že jeho nabídku nakonec odmítnou.

Ale Denser je potřeboval. Xetesk je potřeboval. Při bozích, všichni na Balaie je budou potřebovat, pokud se potvrdí, že informace, které získali špehové, skutečně předznamenávají vzestup Černokněžných pánů. Podaří se mu je ale přesvědčit, aby udělali, co je třeba? Pokusí se Xetesk svolat a dočasně spojit všechny univerzity?

Navzdory tomu, že Denser věděl, jaká katastrofa by mohla nastat, uvažoval, zda své nejtěžší zkoušce nečelí už nyní. Zkoušce jménem Havrani.

Byl si jistý, že i kdyby znali celou pravdu, nic by se tím pro ně nezměnilo. Neuzavírali dohody, protože by věřili ve věc, za kterou bojovali. Ta pro ně byla ve skutečnosti vedlejší. Práce spojená se zakázkou se jim musela vyplatit, musela jim stát za to riziko, být hodna jejich pověsti a pozornosti. Proto na pravdě zatím nezáleželo, alespoň do doby, než ji nebude moci déle skrývat. Riziko, které by po nich žádal a jemuž by měli čelit, by totiž nemohl vyvážit ničím na světě.

Denser si vložil do úst další sousto. Byla obrovská škoda, že se s Havrany nesetkal už v Korině, jak měli jeho nadřízení v plánu. Tam by byl schopen dostatečně dlouho tajit svoji univerzitní příslušnost. Xetesk ovšem nepočítal s tím, že budou mezi obránci Taranhrotu. Denser to tak teď měl velice složité a zatím byl ve fázi, kdy se mu nepodařilo přesvědčit ještě ani Ilkara, že jim zaplatí za to, aby ho doprovodili do Koriny, do níž tak jako tak mířili.

Vzhlédl a zachytil pohled Neznámého Válečníka. Bojovník jeho pohled v klidu opětoval, polkl sousto a namířil na něho nožem.

„Poslyš,“ začal. „Už jsi někdy viděl draka?“

„Ne,“ připustil Denser.

„Ne. A co bys dělal, kdyby se ho Hiradovi nepovedlo tak dobře zabavit, zatímco jsi mu kradl z nohy ten amulet?“

Denser se téměř neznatelně pousmál. „To je velice dobrá otázka. Netušili jsme, že tam nějaký drak bude.“

„Očividně. Nebýt Hirada, byl bys mrtvý.“

„Možná.“ Denser napůl pokrčil rameny. Ve skutečnosti si myslel, že by se mu nic nestalo, ale viděl, kam se hovor stáčí, a to mu dávalo naději.

„Určitě.“ Neznámý vzal kousek chleba, objel jím svůj talíř a pak ho opatrně vložil do úst. „Pak ovšem tvrdím, že jsme ti ten amulet pomohli získat, i když nevědomky.“

Denser pokývl a z měděného hrnce na stole si dolil hrnek.

„O jakém podílu se bavíme?“

„Chceme pět procent z prodejní ceny.“

Denser uznale vypustil vzduch z úst. „To bude dost peněz.“

Nyní bylo na Neznámém, aby pokrčil rameny. „Říkejme tomu odškodnění za smrt jednoho z Havranů. Nebo za bezpočet nočních můr o dracích, které nás budou zpocené a vystrašené budit ze spaní. Nestydím se přiznat, že mě to tam stálo veškeré sebeovládání, abych se na místě neotočil a neutekl.“

„To se ještě nikdy nestalo,“ poznamenal po chvíli do prázdna Ilkar. Neznámý pokývl.

„Nebyl by sám, kdo by odtamtud zmizel,“ podpořil ho Sirendor. Ostatní začali také pokyvovat a ve tvářích se jim objevovaly chápavé úsměvy.

„A to u něj nikdo z vás nebyl tak blízko jako já.“ Všechny hlavy se otočily k Hiradovi, který stál ve dveřích. Pak pomalu zamířil k nim a obličej měl bledý a ztrhaný.

„V pořádku, Hirade?“ staral se Sirendor.

„Ani ne. Byl jsem venku a pokoušel si vzpomenout, co mi Ša-Kaan ještě říkal. Kdyby tam ty dveře pořád byly, vzal bych ten amulet a dones mu ho zpátky.“

„Proč?“ ozval se znovu Sirendor a Denser ani nedýchal.

„Protože jsem si vzpomněl na jednu věc. Mluvil o udržování portálu mezi jeho světem a naším a o tom, že hlídá něco, co jsme nikdy neměli vytvořit. Ať už tím myslel cokoliv, naštval se. Co když ten portál přestane udržovat?“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš, Hirade,“ promluvil Sirendor potřetí.

„Já vlastně taky ne,“ připustil Hirad. „Jen že jestli se někdy objeví nad Balaiou drak, je s náma se všema konec.“

„Co tím přesně myslíš?“

„No co asi?“ utrhl se na něj barbar. „Všichni umřem. Jsou strašně silný a je jich hrozně moc. Věřte mi.“ Přistoupil k hrncům s jídlem a nabral si do misky trochu masa.

„Poslyšte, abychom to nezamluvili,“ začal Denser a znovu se obrátil k Neznámému Válečníkovi. „Přistoupím na pět procent, když se domluvíme, že mě jako osobní stráž doprovodíte zpátky do Koriny.“

Ilkar odpoutal pohled od Hirada a prudce trhl hlavou k Denserovi, jako by mu někdo vyťal políček. „Už jsem ti jasně řekl, že pro Xetesk pracovat nebudeme.“ Hlas měl tichý, pevný a jistý.

„Jakou má ta věc asi cenu, Xeteskane?“ nadhodil Hirad.

Denser pozdvihl obočí. „No, je to bez záruky, ale mluvíme řádově asi tak o pěti milionech pravostříbrných.“ Havranům nevěřícně poklesly čelisti.

„Berem to.“

„Hirade!“ okřikl ho Ilkar. „Ty to nechápeš.“

„To jsou pěkný peníze, Ilkare.“

„Spíš neuvěřitelné,“ hlesl Talan. „Čtvrt milionu pravostříbrných za to, že někoho doprovodíme na cestě, kudy jsme chtěli tak jako tak jet.“ Hirad cifru němě opisoval rty.

„Víš, Hirade, nemůžu uvěřit, že ze všech lidí zrovna ty bys s tím souhlasil. Vždyť tě kvůli němu málem zabili.“ Ilkarův tón se pohyboval na hranici pohrdání.

„Přesně tak, čili mi něco dluží.“ Hirad se na Xeteskana schválně nedíval, když to říkal. „Nemusím ho mít rád. Vlastně se na něj nemusím ani dívat. Ve skutečnosti ho můžu pořád nenávidět. Stačí, abych se smířil s tím, že s náma pojede do Koriny. Pak nám zaplatí hromadu peněz a už ho nikdy neuvidíme. Myslím, že to zvládnu.“

„Takhle jednoduché to není,“ namítl Ilkar.

„Ale jo, je.“

„Není. A mně se to navíc ze zásady příčí,“ začal Ilkar, ale barbar se nad něj naklonil.

„Vím, že nesouhlasíš s morálkou Xetesku…“

„To je hodně slabě řečeno…“

„…ale když vezmu v úvahu, co jste mně chystali za zády, tak mám pocit, že takovýhle prachy bysme si neměli nechat ujít, co vy na to? Možná to budou ty poslední, co kdy vyděláme.“ Narovnal se. Ilkar se na něho mračil. „Musí ti být jasný, že tě přehlasujem, Ilkare, tak to nekomplikuj.“ Ilkarovy oči se zúžily ve štěrbiny.

Neznámý natáhl ruku a nabídl ji přes stůl Denserovi. „Máme tedy dohodu. Talan to sepíše a my dva to stvrdíme podpisem. Nebude tam zmíněna žádná konkrétní suma, ale bude tam uvedeno těch pět procent a to, že máš v úmyslu nám je zaplatit.“

„Výborně,“ souhlasil Denser. Oba muži si rukama potřásli.

„Výborně,“ přikývl i Neznámý a vyprázdnil hrnek. „Víte co? Až přijedeme do Hnízdiště, oslavíme to.“

Dveře do kuchyně se znovu otevřely.

„Slyšel jsem, že mému mágovi už nebylo pomoci. Škoda ho, Serana, byl to dobrý muž.“

Havrani se otočili. Poprvé v životě spatřili svého zaměstnavatele a Denser někdejšího protivníka. Baron Gresse byl muž středního věku s pronikavou myslí a čtveřicí synů, kteří ho měli nahradit, až ho opustí síly. Přestože patřil mezi pět nejbohatších baronů v zemi, odmítal nosit oděvy boháčů a vkráčel dovnitř jen v prostém jezdeckém oblečení s pláštěm přes ruku. Měl na sobě koženou kazajku, vlněnou košili a plátěné kalhoty s jelenicí na stehnech.

Zamířil ke stolu, gestem poslal pryč zbrojnoše, kteří se mezitím postavili ke dveřím, a dalším mávnutím z kuchyně vykázal i užvaněné kuchtíky a pomocníky. Pak si velkýma hnědýma očima přeměřil osazenstvo stolu a rozvážně pokyvoval plešatící šedivou hlavou. Natáhl ruku.

„Neznámý Válečník,“ představil se mu velký bojovník.

„Baron Gresse.“ Potřásli si.

„Těší mě, že vás poznávám.“

„I mě těší.“ Neznámý se podíval podél stolu. „Nalij baronovi kávu, Talane.“

„Tak tedy Havrani. Není divu, že jsme zvítězili. Seran si vždycky uměl dobře vybírat.“ Gresse si hryzal ret. „Kde teď najdu někoho, jako byl on, hm?“

„V Julatse,“ navrhl Ilkar. „Naši lidé jsou zásadoví.“

Gresse se uchechtl. „Nevadí, když se posadím?“ Pokynul k lavici. Ilkar se posunul a baron si sedl. Talan před něho postavil kávu. Baron poděkoval kývnutím.

Kolem stolu se rozhostilo trapné ticho. Denser se nervózně škrábal ve vousech, Neznámý hleděl na barona, netečný jako vždycky, a Ilkar napřímil uši.

„Nebudu vás napínat,“ promluvil Gresse, usrkl nápoje a na rtech mu pohrával pobavený úsměv. „Ale doufal jsem, že byste mi mohli potvrdit něco z toho, co jsem zaslechl.“

„Jistě,“ souhlasil Neznámý. „Pokud budeme moci.“

„Dobrá. Budu stručný. Byl jsem povolán do Koriny na setkání Korinského obchodního spolku ve věci zhoršující se situace západně od Černoostných hor. Povídá se, že Wesové zvýšili aktivitu, porušili Dohodu o průchodu Podkamenským průsmykem a panují obavy z jejich nájezdů na východ − přestože bych měl podotknout, že posádka v samotném Podkameni nehlásila nic neobvyklého. Musím vědět, jestli jste nezaslechli nějaké zvěsti. Vyrozuměl jsem, že jste nedávno bojovali po boku barona Černoostna, a ten se teď setkání nemůže zúčastnit.“ Gressemu zajiskřilo v očích.

„Bojovali jsme za něj jenom proto, aby Neznámý získal slevu na jeho víno,“ vysvětloval Sirendor se smíchem.

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Kupodivu to skutečně bylo součástí dohody,“ poznamenal Neznámý. „A pokud jde o zvěsti, těch jsme tam slyšeli spoustu, ale bylo to už před půl rokem.“

„Cokoliv jste slyšeli, třebas i náhodou… cokoliv, co bych mohl na tom setkání předložit, by bylo užitečné.“

„Nu, asi takhle,“ začal Ilkar. „Pokud byste věřil všemu, co se povídá, tak jsou Černokněžní páni zpátky, Parve je opět rušným městem a Wesové pálí všechno na západ od Černoostných hor.“

„Ale to jsou zprávy, které vy nepokládáte za hodnověrné,“ ujišťoval se baron.

„Wesové na válečné stezce jsou schopni lecčeho a nic z toho by mě nedokázalo překvapit,“ vrtěl hlavou Ilkar. „Avšak i bez ohledu na to říkám ne, nepokládáme.“

„Hmm.“ Gresse vypadal ustaraně. „Zajímavé. Mimochodem, děkuji vám za včerejší pomoc. Slyšel jsem, že jste ztratili jednoho muže, to je mi líto.“

„Riziko, se kterým musíme vždycky počítat,“ opáčil Hirad, přestože jeho tón nezněl příliš přesvědčivě.

„I tak není jednoduché ztratit přítele. Mrzí mě to a jsem vám vděčný. Včerejší bitva byla jednou z těch, které jsem si nemohl dovolit prohrát. Nepřeháním.“

„To zní, jako byste byl bez prostředků,“ ozval se Talan.

Gresse pokrčil rameny. „Taranhrot je strategicky velmi důležitý hrad. Jeho majitel rozhoduje o tom, kdo bude smět volně projít po jedné z nejdůležitějších přístupových cest do Koriny a z Koriny. Kdyby hrad získal baron Pontois, měl by rázem pod kontrolou obě mé klíčové přepravní trasy vedoucí do hlavního města a také by vlastnil území obklopující mé državy ze dvou stran. Mohl by mi k nim znemožnit přístup nebo tam neúnosně zdražit mýtné, což by mě dřív nebo později zruinovalo. Nejbližší možná trasa neznamená zajížďku několik hodin, ale několik dní.“

„Nemoh byste si je pak vzít zpátky silou?“ navrhoval Hirad.

„Taková možnost tu je vždycky. Je sice nákladná, ale je tu.“ Gresseho výraz ztvrdl.

„A i přesto s Pontoisem usednete na setkání Korinského obchodního spolku k jednomu stolu,“ pozdvihl obočí Talan.

„Ano. Vím, že je to zvláštní, ale je to tak. Uvnitř KOS panuje neklid. Slovo ‚spolek‘ už dnes vyznívá poněkud prázdně.“ Jeho hlas prozrazoval nefalšované zklamání.

Stůl se na chvíli ponořil do ticha, baron upíjel kávu a Neznámý Válečník ho pozoroval. Pak se velký bojovník usmál, Gresse jeho výraz zachytil a reagoval zamračením.

„Zdá se, že jste sám zaslechl nějaké zvěsti, ale podělit se o ně s námi se vám příliš nechce,“ přerušil ticho Neznámý.

„Je to tak a obávám se, že jsem slyšel něco víc než jen zvěsti. Mám důkazy, že Wesové vůbec nevypalují, ale naopak podmaňují, stavějí a opět se sjednocují.“

„Opět? Co tím myslíte?“ zeptal se Hirad.

„Dějepis tě doučím později,“ nevěřícně zavrtěl hlavou Ilkar.

„Jak jste se o tom…“ neudržel se Denser, ale ihned se kousl do rtu a zmlkl.

„Máš k tomu něco, Xeteskane?“ zavrčel Hirad.

„Jen by mě zajímalo, jak se baron k takovým informacím dostal.“ Zdánlivě nevzrušeného Densera prozradila jeho tvář, v níž se zračilo překvapení.

„Všechno má svoji cenu,“ řekl Gresse rozvážně. „Mohl bych s vámi dnes odjet do Koriny?“

„Jak je libo,“ opáčil Hirad. „Stejně to platí Denser.“

„Dobrá.“ Gresse vstal a střelil po Hiradovi pobaveným pohledem. „Moje skupina bude připravena, řekněme, do hodiny?“

„To se dokonale hodí,“ pokýval Neznámý. „Pánové, Hnízdiště volá.“

* * *

Erienna a Kapitán se setkali v knihovně. Místnost byla vytápěna dvěma krby, osvětlení zajišťoval tucet luceren a všude bylo dokonale čisto. Skutečnost, že Kapitán vlastnil prostory pro ukládání knih, tak alespoň svědčila o jeho inteligenci, když už ne o mravní bezúhonnosti. V dřevěných knihovnách o pěti policích obestavěných podél všech tří stěn místnosti byly na regálech jedna vedle druhé vyrovnány knihy. Po každé straně jediných vstupních dveří stálo krbové ohniště. Podlahu pokrývaly rohože a vzdálenějšímu konci místnosti vévodil psací stůl. Bylo jí řečeno, aby se posadila do velkého, zelenou kůží čalouněného křesla u jednoho z ohnišť. Když se pak dostavil Kapitán, následován válečníkem nesoucím podnos s jídlem a vínem, nepromluvil, dokud se neusadil v podobném křesle natočeném kolmo k jejímu.

Upřela pohled do ohně, aby její oči nemusely spočinout na něm, a dovolila šlehajícím plamenům, aby ji uhranuly, takže všechny zvuky − cinkání sklenek, žbluňkání tekutiny rozlévané z lahve a kovové poťukávání nože krájejícího něco na podnosu − vnímala jen vzdáleně.

„Ještě jednou vítejte, Erienno Malanvai,“ pozdravil ji Kapitán. „Určitě máte hlad.“

Erienna přesunula pohled k podnosu ležícímu na nízkém stolku mezi křesly a překvapila ji kvalita jeho obsahu.

„Jak se opovažujete nabízet mi tohle, když jste mým malým, vystrašeným chlapcům dal blaf, který bych já nehodila ani prasatům?“ procedila. „Chci, aby oba dostali talíř toho, co je tady, a to hned.“

Cítila, jak se Kapitán usmívá. „Slyšel jsi. Dones chlapcům čerstvé jehněčí a zeleninu.“

„Ano, pane.“ Dveře se zavřely.

„Nejsem nelida,“ poznamenal Kapitán.

Eriennin výraz vyjadřoval nefalšované znechucení. „Uprostřed noci jste nechal unést dvě nevinné děti z jejich postelí a vyděšené je zamkl ve studené věži. Držel jste je v jiné místnosti než mě a k jídlu jste jim dal něco, co by nežral ani pes. Tak mi tu nevykládejte nic o lidskosti.“ Stále se na něj odmítala podívat, ale vybrala si kousek masa a nějakou zeleninu a vše v tichosti snědla. Nalila si sklenici vína a pila, přičemž se opět zahleděla do ohně. Kapitán ji po celou dobu pozoroval a čekal.

„Tak se ptejte,“ řekla nakonec a položila na stůl prázdný talíř. „Pochybuji, že před vámi můžu mít nějaká tajemství.“

„Tím se nám vše ulehčí,“ pokýval hlavou Kapitán. „Jsem rád, že spolupracujete.“

„Nemyslete si ale, že se vás nebo té vaší tlupy neschopných pitomců bojím,“ odfrkla si Erienna povýšeně. „Jde mi jen o syny. Chci jim pomoci jakýmikoliv způsobem, když přitom nezradím Dordoverskou univerzitu.“

„Výborně.“ Kapitán si dolil sklenici. „Ocenil bych, kdybyste se na mě podívala.“

„Z toho by se mi udělalo špatně. Už jen vyslovit vaše jméno u nás znamená urážku a mluvit s vámi se rovná kacířství. Začněte s otázkami. Do hodiny chci své chlapce znovu vidět.“ Erienna setrvala s hlavou otočenou k ohni a nechávala se konejšit jeho teplem a hřejivými barvami.

„Uvidíte je, Erienno, žádný strach.“ Kapitán si natáhl nohy k ohni a Erienna si tak mohla na chvíli prohlédnout pár hnědých, odřených a obnošených jezdeckých bot. „Nuže, začněme tedy. Jsem velmi znepokojen rozsahem, v němž takzvaný dimenzionální výzkum poškozuje strukturu Balaii.“

„Ale ne, vy jste se činil se získáváním informací, že?“ reagovala Erienna po krátké odmlce.

„Chytráckými poznámkami si jen přitížíte,“ usadil ji Kapitán. Řekl to tónem, který ji nenechal na pochybách, že to myslí vážně.

„Jen se vám pokouším říct, že málokdo vůbec ví, že nějaká dimenzionální magie vůbec existuje, natož aby tušil, jaká může skýtat nebezpečí.“

„Ale kdeže.“ Kapitán se natáhl, aby se poškrábal na levé noze, a Erienna na okamžik zahlédla jeho od temene řídnoucí a šedivějící vlasy. „Já navzdory všeobecnému mínění věřím, že je v určitých situacích magie důležitá. Chápu ale i její nebezpečí, protože jsem věnoval čas tomu, abych si je sám ověřil. Mám za to, že když si někdo zahrává s dimenzemi, může destabilizovat současnou rovnováhu světa, jak ho známe.“

„Tak to hovoříte se zástupcem špatné univerzity,“ posteskla si Erienna.

„Ano, ale xeteští mágové jsou poněkud hůře k sehnání,“ opáčil Kapitán popuzeně.

„Velice ráda bych řekla, že mě to mrzí,“ oplatila mu stejně Erienna. A konečně na něho pohlédla. Šedé vlasy si nechával stříhat nakrátko a prošedivělé, místy však ještě hnědé vousy měl zastřižené podobně pečlivě. Pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy a rudé skvrny na tvářích a nosu byly důkazem toho, že se neobejde bez lahve. Jak vzdoroval středním letům, začínal tloustnout, což byla skutečnost, kterou nedokázala skrýt košile ani kožený kabátec. Její náhlé pozornosti si nevšímal.

„Septern byl ale mág z Dordoveru.“

„Připravil jste se opravdu dobře, to se vám musí nechat.“

Erienna si dolila sklenici. „Pak jste si ovšem také nepochybně zjistil, že už je asi tři sta let pokládán za mrtvého.“

„A tam stopa končí?“ zeptal se Kapitán. „Doufal jsem, že jakožto odbornice na dordoverskou tradiční magii byste mi v této věci mohla pár věcí osvětlit.“

„Teď se zase pletete vy,“ nesouhlasila Erienna. „Předpokládáte, že disponujeme nějakými jeho tajnými texty.“

„Byl to mág od vás, z Dordoveru,“ zopakoval Kapitán.

„Ano, byl, a také to byl génius. Tak výrazně předběhl svoji dobu, že se nám ještě nepodařilo celé jeho dílo obnovit.“ Erienna si utrhla pár hroznů z mísy s ovocem a snědla je; pecičky vyplivla do dlaně a vhodila je do ohně.

Kapitán se trochu vyklonil z křesla a zamračil se. „Ale své poznatky si nějak zaznamenávat musel. Vyrozuměl jsem, že se to požaduje od každého mága.“

„Septern se těmi pravidly nikdy neřídil,“ povzdechla si Erienna, zatímco se Kapitánovo zamračení ještě prohloubilo. „Pochopte, se Septernem jako by se vrátila doba, kdy byly všechny univerzity spojené.“

„Takže nejen, že svoji dobu předběhl, ale také se vrátil do minulosti.“ Kapitán se vlastnímu žertu zasmál a obnažil zkažené hnědé zuby a ohnivě rudé dásně.

„Ano, tak nějak. Podstatné ale je, že jeho mysl byla schopna uchopit magii na té nejzákladnější úrovni, což mu umožňovalo číst s různou mírou úspěšnosti tradiční jazyky Dordoveru, Xetesku i Julatsy a chápat všechny druhy jejich magie. Tím byl výjimečný, ale také byl velice arogantní. Žil mimo univerzitu, o své práci zřídka podával zprávy a vedl si zašifrované deníky, kterých je v naší knihovně jen několik. Z těch zbývajících má některé Xetesk a většina jich zůstala ztracena u něho v domě. A to vlastně ani nevíme, jestli o některých věcech, kterých byl schopen, vůbec kdy psal.“ Erienna usrkla vína. „Mohla bych dostat vodu, prosím?“

„Zajisté.“ Kapitán vstal a otevřel dveře. Z chodby za nimi se ozval zvuk srážených pat, jak se strážný postavil do pozoru. „Vodu a sklenici. Okamžitě.“ Kapitán se vrátil a opět usedl na své místo. „Zajímavý příběh. O tom domě samozřejmě vím. Nechal jsem ho prohledat hned několikrát. Takže mi povězte, v jaké fázi je váš dimenzionální výzkum a čeho doufáte, že dosáhnete?“

Erienna otevřela ústa k odpovědi, ale pak je opět zavřela a přemýšlela, co vlastně odpoví. Celé to bylo až příliš snadné. Kapitán vůbec nebyl takový, jak si ho představovala. Nepochybovala o tom, že ho bude do nejdelší smrti nenávidět, protože jí unesl děti, ale jeho chování ji mátlo. Seděla tu s ním v příjemně vytopené místnosti, kde ji krmil dobrým jídlem a nevzrušeně se jí vyptával na to, co se děje u ní na univerzitě. Doposud se nezeptal na nic, co by se nedozvěděl prostě tím, že by v Dordoveru zaklepal na dveře. Muselo v tom být ještě něco jiného a byla jen otázka času, než s tím vyrukuje. Měla nepříjemný pocit, že ji chce jen ukonejšit, aby mohl v klíčovém okamžiku udeřit. Umínila si, že zůstane ostražitá.

„Víme, že Septern dosáhl v oblasti dimenzionální magie úžasných výsledků. Vytvořil stabilní, soběstačný portál pro cestování mezi vybranými dimenzionálními prostory a domníváme se, že cestoval často − alespoň některé z jeho odvážnějších zápisků to naznačují. Dordover ale zatím úrovně jeho vědomostí o dimenzionálních dveřích ani zdaleka nedosáhl. Neumíme cestovat, neumíme nahlížet dovnitř; jediné, co umíme, je mapovat jiné dimenze − obrysy pevnin a moří. Abychom mohli postupovat rychleji, potřebujeme Septernovy ztracené texty, protože se domníváme, že v sobě tento druh magie směšuje tradiční magie většího počtu univerzit.“

„A kam doufáte, že vás takový výzkum dovede?“

„Do jiných dimenzí. Zkoumat, mapovat, setkávat se s jinými rasami. Možnosti jsou nedozírné.“ Erienna chtě nechtě zářila nadšením.

„Podrobovat si, rozvracet, ovládat, krást.“ Kapitánův tón byl tvrdý, ale ne nepříjemný.

„Takže tohle vás znepokojuje?“

Pokývl. „Podle mého názoru nám nepřísluší zasahovat do jiných dimenzí. Máme svou vlastní, a i tu je někdy dost složité udržovat; nevidím důvod propojovat ji s jinými místy nebo časem. Před očima mám katastrofické vize, ve kterých k nám vpadnou nějací cizáci a potrestají naši troufalost. Nikde nebude bezpečno, protože nikdo nebude vědět, kdy a kde se otevřou další dveře.“

„O důvod víc dokončit náš výzkum a všemu porozumět,“ argumentovala Erienna.

„Ani jeden z nás přece není tak naivní, aby věřil tomu, že Dordover a Xetesk zkoumají dimenzionální magii pro blaho všech obyvatel Balaii, nebo ano? Nerad bych si myslel, že otevíráte dveře, které pak nejste schopni zavřít.“ Kapitán se podrbal na uchu. „Povězte mi, pokročil Xetesk ve výzkumu dál než Dordover?“

Erienna na něj upřela prázdný pohled. „Pokud se někdy objeví chybějící části Septernových dimenzionálních textů, mohlo by nás to donutit vytvořit společnou skupinu výzkumníků,“ pronesla pomalu. „Do té doby bude naše komunikace s Xeteskem minimální.“

„Rozumím.“

„Pokládat Dordoveřanovi takovou otázku je hloupé.“

„Hloupost občas vynese na světlo hotové poklady.“

Otevřely se dveře a vstoupil muž se džbánem vody a dvěma sklenicemi. Postavil vše na stůl a vzdálil se. Erienna si jednu sklenici naplnila a naráz ji vypila.

„Ještě něco?“

„Ach, toho je,“ usmál se Kapitán. Vyprázdnil svoji sklenici s vínem a znovu si dolil. „Sotva jsme začali; přesto jsem vám za dosavadní informace vděčný. Měl bych vás asi nechat jít zpátky za dětmi, ale popřemýšlejte o jedné věci − zdá se, že jste se o dimenzionální magii dozvěděli všechno, co jste se dozvědět mohli, a v tom případě mě zneklidňuje, že v poslední době výrazně vzrostl zájem o Septernovy výzkumy. Dokonalé ovládnutí dimenzionální magie nebylo jeho jediným triumfem, že? Jinou věcí se proslavil ještě více. Vytvořil kouzlo. A já chci vědět, proč najednou Xetesk vynakládá tolik energie, aby ho nalezl.“

Erienna na něho hleděla a obličej měla mrtvolně bílý.

KAPITOLA 5

Když začalo slunce vysoušet těžkou ranní rosu padlou na včerejší bojiště, vyrazili Havrani se svými společníky z hradu. Dešťové mraky předchozího večera to odválo na západ přes centrální roviny až k temné linii Černoostných hor a úsvit jarního dne prohříval mírný teplý vítr. Vojáci, žoldnéři a mágové barona Pontoise byli pryč, odtáhli zpět na sever ke Grethernskému lesu, odkud přišli. Vše, co zůstalo po jejich ležení, byla zdupaná tráva a osamělá, dřevěnými kůly obehnaná kupa zeminy, pod kterou pohřbili své mrtvé.

V čele malé skupinky jeli Hirad, Richmond a Ilkar, zatímco baron Gresse si k nelibosti osobních strážců zvolil jet mezi Talanem a Neznámým Válečníkem. Za touto druhou trojicí následovali Denser se Sirendorem Larnem a za nimi průvod uzavírala čtveřice baronových mužů.

Pro barona byla cesta do Koriny chvilkovým vysvobozením z pout, kterými ho omezovala jeho přehnaně starostlivá rodina, a tedy možností být alespoň na chvíli volný. Pro Talana a Neznámého to zase byla příležitost, jak získat informace. Vždy k tomu využívali jakýchkoliv zdrojů, s nímž přišli do styku − byl to zvyk, kterého se nedokázali zbavit.

„Pořád jste ještě spojencem barona Černoostna?“ zahájil výslech Talan.

Gresse přikývl. „Máme spolu dohodu o volném průchodu, ale spojenectvím bych to nenazýval. Když cestuje tímhle průsmykem do Koriny, nemusí mi platit mýtné, a já mu zase nemusím platit, když cestuji přes jeho území do Gyernathu.“

Neznámý se zamračil. „On nějak získal země východně od Gyernathu? Já jsem slyšel, že…“

„Před půl rokem. Gyernathská oblast už je skoro celá jeho, přestože městská rada na něho vyvíjí značný tlak, aby za průchod požadoval pouze nízké poplatky. Zatím úspěšně.“

„Co se stalo s lordem Arlenem?“ zeptal se Neznámý.

„Pracuje pro Černoostna.“

„Aha, to ale potom…“ došlo Neznámému.

„Ne, při bozích, ne, k žádnému boji mezi nimi nedošlo. Tedy k žádnému dalšímu, abych byl přesný. Formálně ovládá země východně od Gyernathu stále lord Arlen, ale pravdou je, že ho Černoosten značně podporuje − posílá mu vojáky, zásoby kovů z dolů na jihu a poplatky ze zboží dováženého z jihovýchodu, včetně toho z Koriny.“ Gresse se uchechtl a natáhl ruku, aby Neznámému poklepal na stehno. „Být vámi, škrtnu si Arlena ze seznamu možných zaměstnavatelů. Veškeré finanční prostředky v okolí Gyernathu má teď v rukou Černoosten.“

„Máme si škrtnout ještě někoho?“ zajímalo Talana.

„Mě určitě ne,“ pohlédl na něho Gresse. „Pontois ještě neskončil, tím jsem si jistý. Buď plánuje další útok na Taranhrot, nebo doufá, že se v něm opevním, a on udeří někde dál na západě.“

„No, pokud nás budete potřebovat, dejte vědět brzy,“ upozornil ho Neznámý.

„Co nejdřív,“ přizvukoval Talan.

„Zaslechl jsem, že ta vaše parta možná pověsí bojování na hřebík?“ nadhodil Gresse ledabyle, ale dával si pozor, aby se žádnému z dvojice nepodíval do očí.

„Tomu raději věřte, až to uvidíte na vlastní oči,“ doporučil mu Talan s pozvednutým obočím.

„Tolik ke vzájemné výměně informaci,“ zabručel Gresse, ale oči měl usměvavé.

„Pokud vážně skončíme, budete první, kdo se to dozví, co vy na to?“ navrhl Neznámý.

„To mi bude muset stačit.“ Gresse se odmlčel a zavrtěl hlavou.

Taranhrotský průsmyk byl šedý, ponurý a po celé délce až téměř ke Korině ho tvořily stěny vysoké přinejmenším čtyři sta stop. Příkré břidlicové srázy se staly domovem mnoha ptáků a nenáročných rostlin; vlevo i vpravo v nich zely temné propasti, rokle a údolí bez života, kde mezi kameny protékaly a pod zemí mizely divoké potoky vydávající zvuky jako zatracené duše. V rozměklé půdě na dně průsmyku se po včerejším lijáku nahromadily kaluže vody a cesta byla blátivá. V horkých obdobích se tu ale během dne do skalnatého podloží i poddajné země prudce opíraly sluneční paprsky, takže cesta − široká místy jako dobrý tucet vozů, ale jinde úzká jen jako tři − byla na mnoha místech plná prasklin.

Od stěn se odrážela ozvěna ptačího zpěvu, klapotu koňských kopyt a lidských hlasů, což vytvářelo tísnivou atmosféru, která by jistě znepokojila nejednoho osamělého jezdce. Havrani a ostatní ovšem tvořili početnou skupinu, která si byla vědoma vlastního bezpečí, a zneklidňujících zvuků ve skalách si proto vůbec nemusela všímat.

Sirendor Larn se znovu zhluboka nadechl čerstvého vzduchu a vychutnával si, jak mu chladí plíce a dává zapomenout na pachy a kouř v hradu a okolí. Na cestě průsmykem neočekával potíže. Gresseho muži ho neustále udržovali bezpečný a navíc, pokud Sirendor věděl, v něm stejně nebylo nic, čeho by se měli obávat. Do Koriny už jim zbýval jen necelý den cesty, takže se jeho věčně dobrá nálada v dané chvíli ještě zlepšila. Jediné, co mu dělalo trochu starosti, bylo nadcházející korinské setkání obchodníků a také to, jak se v nejbližších hodinách zachová Hirad.

Převážnou část cesty si nezávazně povídal s Denserem a šklebil se Ilkarovým častým zamračeným pohledům jeho směrem. Jemu samému připadal Denser v pořádku. Nebylo to zdaleka poprvé, kdy Sirendor jeden den proti někomu bojoval, a druhý den s ním jel bok po boku domů. Takový už byl život žoldnéře. Denser byl bezpochyby schopný mág, a jelikož už se na něho nevztahovala pravidla včerejšího konfliktu, byl jenom dalším z těch, kteří putují tam, kam je volá povinnost. Jediný rozdíl byl v tom, že tenhle mág byl mnohem sebejistější než všichni ostatní. Sirendor to pokládal za důsledek jeho výchovy v Xetesku a připomněl si, že na podrobnější informace o Temné univerzitě se někdy musí vyptat Ilkara.

Když se na Densera opět podíval, musel se usmát. Z dýmky sevřené mezi mágovými zuby pozvolna stoupal kouř a na přední straně sedla mu balancoval kocour. Když však došlo na podrobnosti o jeho čtyřnohém doprovodu, byl mág velmi skoupý na slovo − jediné, co z něho dokázali dostat, bylo něco o tom, že je to dokonalý společník v jeho jinak osamělém životě. Sirendor si všiml, že Denser už poněkolikáté upřeně pozoruje záda Neznámého Válečníka, jako by se mu do nich pokoušel pohledem propálit díru.

„Taky mě fascinuje,“ promluvil k němu Sirendor. „Od chvíle, kdy jsem ho poznal.“ Densera to vytrhlo ze zamyšlení a otočil se po hlase.

„Cože?“

„Neznámý. Znám ho už deset let, a ani pořádně nevím, odkud pochází.“

„A víš, jak se jmenuje?“ rozvinul jeho myšlenku Denser.

„To taky ne.“

„Myslel jsem, že vám jediným to řekl.“

„To je bohužel jen další nepodložená zvěst. Neví to ani Tomas.“

„Kdo je Tomas?“ zajímal se Denser.

„Majitel a hostinský v Hnízdišti. Vlastně spolumajitel, mají ho s Neznámým napůl. Tomas zná Neznámého už přes dvacet let, zezačátku se o něj staral, když se jako kluk objevil v Korině − to mu bylo asi třináct.“ Sirendor zavrtěl hlavou. „Časem se naučíš, že na některé věci se ho nemáš vyptávat.“

„A proč mu říkáte Neznámý Válečník?“

Sirendor se zasmál. „Na to se nás ptají nejčastěji. Napřed mi ale řekni, co jsi slyšel, a já ti pak povím, jak je to doopravdy.“

„Slyšel jsem, že nechtěl, aby ho našli,“ pokrčil rameny Denser. „Takže nikomu neřekl pravé jméno a přijal to, co má teď.“

„To si lidé často myslí, ale je to úplná hloupost,“ Sirendor byl Denserovou neznalostí potěšen. „Kdyby se chtěl před někým schovávat, tak jméno Neznámý Válečník a členství v Havranech by byly dvě nejnápadnější věci, které by mohl udělat, nemyslíš?“

Denser souhlasně pokýval hlavou. „Je to trochu jinak. Když jsme před deseti lety v Hnízdišti zakládali Havrany, bylo to po jedné předchozí akci, na kterou nás najali každého zvlášť. Bojovali jsme tehdy nedaleko Gyernathu. Tím myslím jeho, sebe, Hirada a Ilkara. Vzpomínám si, že jsme se všichni vraceli do Koriny a on nám oznámil, že tam vlastní hostinec, kde všichni dostaneme nocleh a jídlo, protože s námi chce něco probrat.

Že si budeme říkat Havrani, nás napadlo podle názvu místa, kde jsme se právě nacházeli. Pak jsme se dohodli na kodexu a podepsali pergamen se smlouvou, kterou tam má Tomas dodnes někde uloženou. Když při podepisování došla řada na Neznámého, prohlásil, že jeho jméno není důležité, a teprve tehdy jsme si uvědomili, že nám za celý týden, co jsme bok po boku bojovali, vůbec neřekl, jak se jmenuje.“

„A proč právě Havrani? Krkavci přece taky žijí v hnízdištích.“

„Je to sice stejná čeleď, ale Havrani zní lépe. Dokážeš si představit, že by nám říkali Krkavci?“

Denser se uchechtl, zvuk smíchu rozezněl vzduch a rozplynul se až na skále před nimi, kde se průsmyk mírně otevíral. Sirendor pokračoval.

„Co na to řekli Hirad s Ilkarem, si pamatuji doteď, jako by to bylo včera. Náš tlučhuba na něho vyjel: ‚Nikoho s temnou minulostí mezi sebou nechcem, takže to buď podepiš, nebo táhni.‘“ Sirendor při té vzpomínce zavrtěl hlavou. „Typický Hirad. A Ilkar na to: ‚Přesně tak, co jsi zač, nějaký tajemný neznámý válečník?‘ A tak je nakonec na pergamenu s kodexem podepsán Neznámý Válečník. To jméno mu zůstalo,“ pokrčil rameny Sirendor. „Prostá historie.“

Denser se usmíval. „No to se podívejme. A přesně z takových historek vznikají legendy.“

„V to doufáme,“ pokýval Sirendor.

„A to tě nikdy nezajímalo, jak se jmenuje doopravdy a proč vám to nechce prozradit?“ zeptal se Denser opět vážným tónem. „Proč by o sobě někdo tvrdil, že jeho jméno není důležité? To nechápu.“

Sirendor se v sedle obrátil a přiložil si prst na ústa. Promluvil tišším hlasem.

„Ovšemže mě to zajímalo a připouštím, že pořád ještě zajímá, hlavně tehdy, když se nad tím pořádně zamyslím. A nemysli si, že jsme se ho neptali. Pokoušeli jsme se ho opít a pak z něj to jméno dostat lstí, nebo jsme se s ním nějakou dobu vůbec nebavili a podobně. Ale on se nedal, a když jsme na něho příliš naléhali, rozzlobil se. Člověk se časem naučí nechat si úžas nad jeho osobou pro sebe. Je to náš přítel, a když nám něco říct nechce, třeba i své jméno, budeme to respektovat. Je to Havran.“

„Ale on před vámi něco skrývá,“ trval na svém Denser. „Nechce vám říct…“

„Tak už dost,“ přerušil ho Sirendor. „Je to jeho rozhodnutí, tak to nech být.“ Ale Denserovy oči napovídaly, že to být nenechá.

Průsmykem proti nim vyrazilo hejno šedokřídlých racků, prudce změnilo směr a rozletělo se nahoru do slunce. Křik ptáků se rozlehl mezi skalními rozsedlinami. Na protest proti tomuto vyrušení se vzneslo i mnoho jiných ptáků − menších, rychlejších a tmavších − kteří pronikavými skřeky rozptýlili narušitele do všech stran. Rackové svůj útvar o něco výše opět obnovili a pokračovali v cestě na západ. Dravci se s hlasitým máváním křídel vrátili zpět do hnízd ve stěnách průsmyku, aby chránili své mladé před dalšími vetřelci.

Gresse to všechno pozoroval s hlavou vykroucenou nahoru a pak se otočil zpátky k Neznámému. „Povězte mi ještě, vypadalo to, že by byl Černoosten těmi neověřenými zprávami o Wesech nějak znepokojený?“

„Trochu tu zveličujete náš význam, pane,“ opáčil Neznámý. „Myslíte si, že se baron Černoosten vybavuje s každým žoldnéřem?“

Gresse se natočil v sedle a přeměřil si Neznámého bystrým, pronikavým pohledem.

„Neznámý, jsem sice ze všech baronů nejstarší, a tím pádem mám jen málokdy ve zvyku něco zveličovat, ale věhlas a význam Havranů zveličovat nemusím. S Černoostnem se občas vídám a hovořím s ním, takže vím, jak si vaší společnosti cení.“

„No tak proč se na to nezeptáte přímo jeho?“

„Protože je dvě stě padesát mil odsud na jihozápadě, proto se ptám vás,“ odtušil baron popudlivě. „Neřekli jste mi všechno.“

Neznámý letmo pohlédl na Talana, který jen pokrčil rameny. Skupina se pohybovala lehkým klusem a Denser se držel mírně vzadu, stále zabrán do rozhovoru se Sirendorem.

„Před půl rokem, kdy se, jak říkáte, Arlen zaprodal Černoostnovi, jsme byli na východě Balaii a snažili se na jeho rozkaz vyhodnotit, jestli Wesové skutečně představují tak velkou hrozbu,“ začal vysvětlovat Neznámý. Gresse bouchl do hrušky sedla.

„Já věděl, že v tom je něco víc. Syčák vychytralá.“

„Dává to smysl,“ navázal Talan. „Vezměte si, že by Wesové provedli invazi přes Podkamenský průsmyk a dali se na jih místo na sever − neodnesly by to univerzity, ale Černoosten, tedy alespoň první vlnu. To samé by se stalo, kdyby invaze proběhla přes Gyernathskou zátoku − to by se zase Wesové ocitli jenom pět dní cesty od Koriny a k Černoostnovu hradu by to měli pár hodin.“

„A co jste zjistili?“

Ve skupince před nimi zavelel Hirad stát, takže všichni jezdci přitáhli koním uzdu a sesedli, aby si odpočinuli a najedli se. Bylo krátce po poledni a v průsmyku bylo příjemně teplo. Nacházeli se v menší kotlině, jejíž oba vymleté konce zachytávaly sluneční žár a soustředily ho dovnitř.

„Nemůžeme bohužel potvrdit nic z toho, co jste zaslechl vy,“ omluvně pokrčil rameny Talan, oprášil rukou v rukavici kámen a posadil se. Po jeho levici se Gresseho strážci dali do přípravy ohně − začali do tábořiště nosit náruče hustých suchých keřů, které rostly všude okolo. „Procházeli jsme Podkamenským průsmykem jako strážci Černoostnovy karavany s vínem, která mířila do Leiony Za průsmykem jsme se dali na jih a jeli podél Černoostných hor další čtyři dny, dokud jsme nedorazili ke Gyernathské zátoce. Neviděli jsme žádné vypálené vesnice, žádné bojové tlupy, nic, co by naznačovalo, že jsou Wesové na válečné stezce.

Pokud se Wesové skutečně hromadí ve větších počtech, děje se to v srdci jejich domovského území na jihozápadním poloostrově. Toť vše. Takže se omlouváme, ale musíme vás zklamat.“

„Ale to bylo přece už před půl rokem,“ namítl Gresse a usedl vedle něho; namísto tvrdého kamene si však vybral měkčí trávu a vřes.

„Jistě, ale pokud vím, tak baron Černoosten se o žádnou invazi Wesů nestará ani teď,“ promluvil Neznámý. Chvíli se probíral tornou a pak vytáhl malý kožený váček převázaný motouzem. „Hej, Sirendore, sůl.“ Hodil váček válečníkovi, který ho v letu zachytil.

„A tentokrát ji použij. S ní se snad bude dát ta tvá polévka jakž takž jíst.“ Hirad se zasmál, Sirendor zaklel.

„To by se ale starat měl.“ Gresse se chvíli tvářil zadumaně. „A co průsmyk jako takový?“

„Dobře střežen. Tessaya není blázen. Průsmyk mu slušně vynáší, takže ho rozhodně nehodlá odevzdávat Spolku nebo nějakému znepřátelenému kmeni.“ Neznámý se poškrábal na nose.

„A kasárna?“

„Zabedněná a prázdná.“ Neznámý mírně zavrtěl hlavou. „Po obou stranách průsmyku nechal vybudovat strážní stanoviště s poměrně silnými posádkami, ale na případné obléhání připraven nebyl.“

„Díky,“ řekl Gresse. „Díky vám oběma. A omlouvám se, že jsem tak naléhal.“

Talan pokrčil rameny. „Žádný problém. Předpokládám, že máte i jiné zdroje?“

„Mám nějaké informace, podobně spolehlivé jako ty vaše, jen čerstvější. Průsmyk je prý na východním konci uzavřen, hemží se Wesy a z jihozápadu do něj přicházejí další a další tlupy válečníků. Pokud je to pravda, máme problém. Nemáme žádnou organizovanou obranu a Černoosten ani univerzity nemají na obranu dostatek mužů. Mějte oči na stopkách a nastražené uši, to je vše, oč žádám.“ Gresse si povzdechl. „Čert aby to vzal; bez Černoostna nemám sebemenší šanci barony přesvědčit, aby se spojili. Snad ale ještě nebude příliš pozdě.“

Talan pozvedl obočí. „To myslíte, že je to se Spolkem tak vážné? A co zvěsti o Černokněžných pánech?“

Gresse si odfrkl. „Ano, je to tak vážné. Možná to nebude trvat dlouho a o tuhle zemi budeme muset bojovat úplně všichni. A pokud jde o Černokněžné pány, pokud by se nějakým strašlivým zázrakem vrátili, můžeme dát Balaie sbohem.“

Oheň zapraskal, probudil se k životu a plameny začaly vrhat na sluncem nasvícené stěny průsmyku slabé stíny. Muži utichli a každý z nich dal přednost vlastním myšlenkám a pohledu do hypnotizujícího tance plamenů. Byla to příhodná doba na trochu ticha a Sirendor měl brzy hotový masový vývar, který byl dobrý.

Východní branou Koriny projeli Havrani v době, kdy už se slunce začalo ztrácet za některými z vyšších městských budov. V místech, kde stráže jiné lidi zastavovaly a kladly jim otázky, pokud je nezačaly rovnou prohledávat, byli Havrani jako vždy pokynutím vpuštěni dál a mohli bez čekání vyrazit do přeplněných dlážděných ulic. I teď, pozdě odpoledne, tu probíhal čilý pouliční obchod.

„Být námi má své výhody,“ poznamenal Sirendor. „Ale není jich zase tolik, kolik bys myslel.“ Denser na to neřekl nic.

Krátce po příjezdu do města se s nimi Gresse a jeho muži rozloučili, oddělili se a vyrazili jižním směrem k sídlu Korinské obchodní společnosti, kde se nacházely také úzkostlivě střežené komnaty, které si tam baroni drželi.

Korina byla hlavním městem východní Balaii a mohla se pochlubit dvěma sty padesáti tisíci stálých obyvatel, kterých během slavností a ve dnech nejvýznamnějších trhů přibývalo až na tři sta tisíc. Tito dočasní občané byli součástí kolon obchodníků přicházejících ze zemí na východě a jihu Severního kontinentu. Korina se rozkládala kolem ústí řeky Kour, v němž lidé vybudovali bezpečný přístav lákající obchodníky z jihu k cestě za ziskem právě do této metropole, místo aby zvolili kratší, ale méně výnosnou cestu do Gyernathu.

Pro město byly typické nízké, poctivě vystavěné budovy s pevnými základy. Stály tu jako odkaz předků, kteří museli od počátku osídlení čelit prudkým vichrům a hurikánům, jež pravidelně bičovaly oblast říční delty v obdobích, kdy zimy ustupovaly teplejším jarům. Každý den v týdnu tu na třech největších náměstích probíhaly rušné trhy a tyto tři uzlové body byly pospojované ulicemi plnými obchodů, krámků, hostinců, krčem, hanbinců a hráčských doupat.

Vně pomyslného trojúhelníku a blíže přístavišti se ozýval hukot plamenů z mnoha ohnišť, hlasité skřípění, řezání, bouchání a lomoz vzkvétajícího průmyslu, jehož výsledkem bylo zboží pro potřeby města i na vývoz po moři. A v každé mezírce mezi zábavními podniky, úředními budovami a pracovišti bydleli lidé. Někteří v bídě, jiní v přepychu, který si chudáci, co neviděli za celý život nic než špínu za svými nehty a prázdnou kapsu, nedovedli ani představit. Obyvatelé, kteří nespadali ani do jedné z těchto kategorií, žili v proměnlivých podmínkách − tu blíže bohatství, tu blíže chudobě.

Havrani zamířili k západnímu tržišti, na jehož severním okraji stálo Hnízdiště. Koně museli zpomalit do klusu, protože všude v ulicích se mačkali lidé, povozy a zvířata, jejichž všudypřítomný hluk doprovázely svěží vůně i ohavné pachy města, které s sebou od moře přinášel mírný větřík. Stánky, nákladní povozy, koše a podnosy nabízely vše od drahých látek, dovezených přes moře z dalekých jižních zemí obývaných elfy, přes keramiku, výrobky ze železa a oceli pocházející z kováren a pecí Koriny a Jadenu, až po různé druhy masa, zeleniny a cukrářských specialit připravených v místních výrobnách roztroušených po celém městě − v některých z těchto podniků měli čistě uklizeno, zatímco jinde neustále panoval odporný nepořádek. Čilý obchod tu probíhal v jednom jediném společném jazyce, kterým byly peníze, a všude, kam oko pohlédlo, se v rudnoucím slunci třpytilo stříbro nebo bronz měnící majitele.

Provoz na ulicích byl k Havranům milosrdný; jelikož už se den nachýlil k večeru, pohybovala se většina lidí opačným směrem, než kterým mířili oni. Dlážděné náměstí bylo ale stále plné stánků, mezi nimiž se museli proplést. Mluvit nemělo smysl a Neznámý mlčky vedl jejich zástup rovnou do Hnízdiště a do ticha tamější zadní místnosti, která se vždycky po boji stávala jejich útočištěm.

Tomasův syn Rhob, mladík, který byl z Havranů vždycky celý pryč, jim odvedl koně do stájí a žoldnéři, ztuhlí celodenní jízdou, vešli do hostince.

„Buď zdráv, chlapče!“ zahlaholil zpoza pultu Tomas. Hostinský tak Neznámému říkal odjakživa s tím, že ‚Neznámý‘ mu znělo příliš cize. Vzhledem k denní době byla zhruba čtvrtina Hnízdiště obsazena hosty. Byl to velký podnik, s třiceti stoly rozestavenými daleko od sebe a několika masivními dubovými sloupy podpírajícími nízkou dřevěnou střechu. Přímo naproti vchodovým dveřím se zleva doprava táhl nálevní pult zakončený čtvrtkruhem, poblíž něhož se nacházely dveře vedoucí do kuchyně, do zadní místnosti a ke schodišti do patra. Ještě dál vpravo se pak rozkládalo místní otevřené ohniště. Podél tří stěn Hnízdiště se zvedaly police s vyrovnanými knihami, jejichž šedé a rudé hřbety ladily se světlem luceren, což v hostinci vytvářelo příjemnou, hřejivou atmosféru.

„Buď zdráv, Tomasi.“ V hlase Neznámého bylo cítit únavu.

„Jděte rovnou dozadu,“ pokynul jim Tomas, vysoký plešatící muž těsně před padesátkou. „Přinesu vám nějaké víno, pivo a kávu. Maris právě zatápí v kamnech. Budu…“ Podmračil se, zmlkl, rychle Havrany přejel očima, přičemž trochu déle spočinul na Denserovi, ale pak prohlídku dokončil. Neznámý přikývl, přišel až k pultu a položil Tomasovi ruku na rameno.

„Budeme dnes oslavovat. Máme co. A také musíme vzpomenout na Rase a truchlit pro něho.“

Nikdo jiný nepromluvil, a jak Havrani pokračovali do zadní místnosti, každý z nich Tomasovi postupně pokynul nebo se na něho usmál na pozdrav, když ho míjel.

Zadní místnost se vyznačovala třemi věcmi: znakem Havranů se zkříženými krátkými meči na stěně nad krbem, dlouhým sedmimístným zdobeným stolem stojícím u velkých dvojitých dveří u stěny vzadu a nádherně vyšívanými měkkými křesly a pohovkami. A právě do nich začali Havrani zvysoka usedat, takže dosud všudypřítomné ticho na chvíli vystřídaly jejich úlevné výdechy. Denser váhal. Dohromady viděl deset míst k sezení a nakonec vyrazil k méně honosnému, rudě čalouněnému křeslu stojícímu nejblíže u nezapáleného ohniště.

„Tam ne,“ zastavil jeho kroky Talanův hlas. „Tam sedával Ras. Když už si tu chceš sednout, tak na Tomasovu pohovku; tomu to vadit nebude.“

Denser usedl.

„Takže,“ naklonil se k temnému mágovi Neznámý, „vezmeme to pěkně popořadě. Za jak dlouho asi dostaneme ty peníze?“

„Už jsem vysvětloval Ilkarovi, že amulet musíme nejdřív prozkoumat; prodávat ho budeme až za několik měsíců. Stanovíme ale nejnižší cenu a já vám z té částky mohu dát pět procent jako zálohu. Řekněme dvě stě tisíc pravostříbrných?“

Neznámý rychle obhlédl všechny Havrany. Nikdo nic nenamítal.

„Dobrá. Peníze máme uložené v hlavní bance. Do týdne ať tam ta platba je.“

Denser se zvedl. „Bude tam zítra. Ale teď mě omluvte, chci si dát koupel.“ Měl se k odchodu, ale Neznámý ho zastavil.

„Kde tě najdeme?“

„To ještě nevím.“

„Ať ti Tomas připraví pokoj, budeš ho mít zadarmo.“

„To je od tebe hezké, děkuji.“ Zdálo se, že je Denser trochu v rozpacích, přestože se nejistě usmíval.

„A jestli se ti bude chtít, přijď za námi na oslavu. Koneckonců ji platíš. Za soumraku u hlavního výčepního pultu.“ Denser přikývl. „Ještě jedna věc. Ilkare? Předpověď, prosím.“

Ilkar přikývl, vstal, a když přicházel k Denserovi, pohrával mu ve tváři náznak pobavení.

„Co to má být?“ zajímal se Denser.

„Nic zvláštního,“ odpověděl Ilkar. „Obyčejné kouzlo, jednorázová záležitost. Jen si ověříme, jestli jsi k nám upřímný. Až se tě dotknu, podle pravdy odpověz na otázku, kterou ti položím, ano nebo ne.“

Ilkar zavřel oči a vyslovil krátkou formuli. Pravou rukou si postupně přejel přes oči, ústa a nakonec přes srdce a pak ji Denserovi položil na rameno.

„Bude na účet Havranů v hlavní bance do týdne uloženo dvě stě tisíc pravostříbrných?“

„Ano.“

Ilkar otevřel oči a pak i dveře pro Densera. „Uvidíme se později.“ Denser opustil místnost, Ilkar za ním zavřel a zabodl pohled do Neznámého Válečníka.

„Nedáme mu ještě něco? Co ho třeba nechat, aby si doplnil manu julatskou krví?“

Neznámý neodpověděl.

„Nevěřím mu,“ ozval se Hirad.

„Proč myslíš, že jsem ho pozval, aby tu zůstal?“ promluvil konečně Neznámý.

„S těma prachama problém nebude,“ uvažoval Hirad. „Předpověď potvrdila, že nám je zaplatí. Bude v tom něco jinýho − proč by nám tak rychle a tak ochotně platil takovej balík, když bylo jasný, že bysme to klidně udělali i třeba jen za dva tisíce na hlavu.“

„Proč myslíš, že jsem ho pozval, aby tu zůstal?“ zopakoval svoji otázku Neznámý.

„Pokud nás do něčeho namočil, chci ho mít na očích. Proto jsem ho také dnes pozval, Ilkare.“

„Očekáváš nějaké potíže?“ zajímal se Talan.

„Ne.“ Neznámý se v křesle opřel a natáhl si nohy. „I tak bychom si ale měli vzít krátké meče; nejen z úcty k Rasovi, ale pro všechny případy.“

„Dochází vám to až teď, že?“ Ilkar odzátkoval láhev vína a nalil si pohár.

„Co?“ Sirendor Ilkarovi naznačil, aby mu nalil také. Mág mu místo toho podal svůj pohár a nalil si nový.

„Začalo vám to vrtat hlavou až teď, že? Až teď, když vám lesk pravostříbra trochu zmatněl před očima, začínáte být všichni trochu nervózní.“ Posadil se do křesla. „Xetesk je nebezpečný. Nic, co se kolem něho točí, není nikdy tím, čím se na první pohled zdá; za vším je tam vždycky něco víc, a proto nevěřím ničemu z toho, co říkal o tom amuletu.“

„Tak proč jsi nic neřek?“

„A ty bys mě určitě vyslechl a dal mi za pravdu, že ano, Hirade?!“ odsekl Ilkar sarkasticky.

„Na jedné straně dvě stě padesát tisíc za jeden den práce a na druhé moje podezření. Zamysli se trochu a laskavě to na mě neshazuj.“

„Já nevím, v čem je problém,“ ozval se Richmond. „Jsme tady, jsme v bezpečí, dostaneme zaplaceno, máme teď ještě víc možností, jak si všechny ty peníze užít.“

„Pokud se toho dožijeme,“ zamručel Ilkar.

„Přeháníš,“ poznamenal Sirendor.

„Ty je neznáš.“ Ilkar hovořil velice pomalu. „Já ano. Pokud nás Denser do něčeho namočil, jsme postradatelní. Xetesk nemá žádný kodex ani pravidla.“ Odmlčel se. „Chci jenom říct, že poblíž Densera si musíme dávat všichni pozor. Napoprvé jsme to možná zvládli, ale teď si musíme počkat na to, co přijde dál.“

„Znova už pro Xetesk dělat nemusíme,“ prohlásil Hirad pevně.

„Přesně tak, nemusíme,“ souhlasil Ilkar.

„Nemusíme už pracovat pro nikoho,“ přidal se Talan. Po jeho slovech zavládlo ticho. Hirad se ztuhle zvedl a přešel ke stolu s pitím. Nalil si víno, vzal láhev a ještě druhou, zatím neotevřenou, několik hrnků a všechno to přinesl ke krbu. Ti, kteří ještě neměli nalito a nepili, se obsloužili.

„Nemuseli jsme pro nikoho pracovat už ani předtím, ale já vím, co tím Talan chce říct,“ připojil se do debaty Neznámý. „Těch dvě stě padesát tisíc znamená, že si můžeme splnit všechno, o čem jsme kdy snili, a dokonce i to, o čem jsme se snít ani neodvažovali. Jen si vezměte těch možností, jak s tolika penězi naložit.“

„Radši začni tím, co se dělo včera v noci a na čem jste se dohodli.“ Hirad vyprázdnil hrnek a znovu si ho dolil.

„Pokoušeli jsme se tě vzbudit, neměli jsme v úmyslu jednat bez tebe,“ ospravedlňoval jejich počínání Sirendor. „Šli jsme ven z hradu za Richmondem. Nevím, jak to vnímali ostatní, ale když jsem se díval na Rasův hrob, poprvé v životě jsem dostal strach, že bych tak jednoho dne mohl skončit i já. Nebo Ilkar…“ začal se pohledem zastavovat na jednotlivých Havranech, až nakonec skončil u Hirada. „Nebo ty. To nechci. Dokud mám ještě věk na to, abych si mohl užívat budoucnosti, chci nějakou budoucnost mít.“

„Takže rozhodnutí už padlo, co?“ Hiradův hlas byl nevlídný a chraplavý.

Sirendor se zhluboka nadechl. „Když jsme o tom začali mluvit, vyšlo najevo, že to všichni cítíme stejně. Vždyť i ty jsi poslední dva roky mluvil o tom, že s tím skončíme. Všichni chceme zůstat naživu. Talan chce cestovat, na Ilkara tlačí Julatsa, aby se tam vrátil. Já… no, vždyť víš, co chci já.“

„Spořádanej manžel a otec, co?“ I navzdory tomu, že mu divoce bušilo srdce a v krku se mu usadil knedlík, se Hirad pousmál.

„Stačí, abych přestal s bojováním, a starosta nám nebude bránit ve svatbě. Vždyť víš, jak to mezi námi je,“ pokrčil rameny Sirendor.

„Jo. Sirendor Larn, krotkej beránek, kterýho ulovila starostova dcera. Podle mě to jednou přijít muselo.“ Hirad si promnul levé oko. Atmosféra v místnosti byla napjatá, všichni se soustředili na něj. „Přece víš, že ti nechci stát v cestě.“

„Vím,“ přitakal Sirendor, ale pohled, který si vyměnili, hovořil za vše.

„Všechno to dává smysl,“ vmísil se opět Neznámý. Hirad na něho bezvýrazně hleděl. „Při bozích, Hirade, vlastním polovinu tohohle hostince už tucet let a za pultem jsem tu obsluhoval taky nanejvýš tucetkrát, možná ani to ne.“

„A co ty,“ otočil se barbar k Richmondovi.

„Ještě předevčírem jsem si nebyl jistý,“ přiznal světlovlasý válečník. „Ale jsem unavený, Hirade. Unavuje mě už i čekání na to, jestli se něco semele, nebo ne. Včera…“ umlkl a promnul si třemi prsty čelo. „Včera jsem udělal chybu, která mě bude strašit do konce života, a nevím, jestli si po ní budu ještě někdy v boji věřit. A překvapilo by mě, kdybyste mi po ní ještě věřili vy. Kdokoliv z vás.“

Opět ticho. Nekonečné. Hirad si Havrany dlouze prohlížel, ale nikdo už nic nedodal.

„To je neuvěřitelný,“ vrtěl hlavou Hirad. „Deset let. Deset let, a to nejdůležitější rozhodnutí v životě… a do toho počítám i ten svůj, uděláte, když spím.“ Na to, aby zvýšil hlas, byl příliš rozčilený, a tak mluvil klidně a vyrovnaně. Ale zároveň věděl, že to není rozčilení ani vztek. Jen hořké a hluboké zklamání. Nastal nevyhnutelný důsledek toho, že Havrani kdysi vznikli. Jejich rozpad. Komické na tom bylo, že na začátku Hirad vůbec nedoufal, že by mohl přežít takhle dlouho. Budoucnost pro něho byla bezvýznamná. Až doposud. Teď na něho dolehla a on zjistil, že ho děsí. Příšerně děsí.

„Promiň nám to, Hirade.“

„Jen jsem chtěl, aby se někdo zeptal na můj názor, Sirendore.“

„Já vím, ale to rozhodnutí nepadlo včera v noci; včera jsme se v něm jen utvrdili.“

„Mě jste se nezeptali.“ Hirad vstal a vyrazil ke dveřím. Potřeboval se trochu napít a zasmát. „Něco vám povím, vysloužilci,“ otočil se ještě. „Zaplaťte tu oslavu a já se vám to pokusím odpustit.“

* * *

Styliannovi zaplálo v očích a obličej mu zrudl. V místnosti pod jeho Věží se choulili v křeslech tři mágové. Byli příliš unavení, než aby mohli před svým pánem uctivě stát.

„Zopakujte mi to.“ Styliannův hlas byl tichý a hluboký, přesto zvučný, takže rezonoval celou nevelkou místností.

„Byli jsme si jisti teprve před třemi hodinami, ale museli jsme učinit ještě poslední bezpečnostní kontrolu. Nechtěli jsme vás znepokojovat, dokud jsme neměli v rukou jednoznačný důkaz,“ zakuňkal starý mág, jehož život byl zasvěcen jedinému úkolu.

„Znepokojovat?“ zopakoval nevěřícně Styliann a hlas mu mírně přeskočil. „Uniklo nám největší zlo v dějinách Balaii, takže moje znepokojení je to poslední, co by vás mělo trápit, to mi věřte.“

Trojice mágů si vyměnila pohledy.

„Nejen že jsou pryč z klece, můj pane, ale domníváme se, že už nejsou ani v mezidimenzionálním prostoru.“ Starý mág polkl. „Máme za to, že se jejich podstaty a duše vrátily na Balaiu.“

Ticho, které se rozhostilo, doslova tahalo za uši. Styliannovi hvízdal dech mezi zuby. Rozhlédl se po malé místnosti, ve které byl každý coul stěn pokrytý nákresy a mapami různých dimenzionálních prostor a rovnicemi popisujícími účinky kouzel. U jediného hrbolatého stolu pokrytého mnoha zápisníky stála v širokém půlkruhu tři křesla. Každé z nich pojímalo jednoho vystrašeného mága, přičemž všichni tři vzhlíželi ke dveřím, u nichž stál Styliann s Nyerem a Laryonem. Styliann se nedíval nalevo ani napravo. Nemusel. To, co mu právě řekli, rozvlnilo všechny proudy many v okolí.

„Jak dlouho jsou pryč?“ zeptal se. Této otázky se mágové hrozili nejvíc.

„To… to si nejsme jisti,“ vykoktal nejstarší z nich.

Styliann ho probodl pohledem. „Prosím?“ Podívali se jeden na druhého. Nakonec promluvil další člen trojice, mladší čarodějka.

„Strážci klece to takhle dělali vždycky, můj pane,“ spustila odvážně. „Kvůli přesnosti provádíme výpočty a sesíláme kouzla každé tři měsíce, protože tehdy jsou vůči sobě dimenze nejpříznivěji orientovány.“

Styliann nespustil oči ze starého čaroděje. „Takže mi tvrdíte, že Černokněžní páni mohou být na Balaie už celé tři měsíce?!“

„Při posledním sesílání ještě v kleci byli,“ odpověděla opět čarodějka. „Teď v ní nejsou.“

„Tak mohou, nebo nemohou?“ Styliann si na chvíli myslel, že slyší, jak jim všem třem buší srdce, ale pak si uvědomil, že to je jeho vlastní, tepající mu v uších a v krku.

„Mohou.“ Stařec se odvrátil se slzami v očích a Styliann přikývl.

„Dobrá tedy,“ řekl. „vykliďte to tu, vaše práce je u konce.“ Obrátil se k Nyerovi. „Nemáme na vybranou. Kontaktujte univerzity, ale neříkejte nic o tom, co se stalo tady nebo na Taranhrotu. Musíme se sejít u Trivernského jezera. Okamžitě.“

* * *

„Kdybych si k tobě sám nepřičichnul, neuvěřím,“ kroutil hlavou Sirendor. Stál vedle Hirada u nálevního pultu a hodnotil jeho oblečení − kožené kalhoty, těsně padnoucí tmavou halenu zdůrazňující jeho vypracovanou hruď a pobitý pás, na němž se pohupovala pochva s krátkým mečem. Byl s nimi také Ilkar, který měl na sobě žlutou halenu s černým lemováním a kožené kalhoty. Na druhé straně pultu stál Neznámý v obyčejné bílé haleně a kalhotách podobného střihu, jako měli jeho přátelé.

„Co to meleš?“ divil se Hirad.

„No, můj milý příteli, za těch pár hodin, co jsme se neviděli, jsi nejen svlékl ty odporné kožené hadry, co se v nich vybavuješ s draky, ale očividně sis dopřál i vonnou koupel. To už musí být doopravdy velice zvláštní příležitost.“ Sirendor vyskočil na nejbližší stůl a hlasitě oznámil: „Dámy a pánové… a Talane. Smrdutý barbar se nám vykoupal!“ Následoval smích a poněkud zdrženlivý jásot. Hirad si všiml, že se usmál dokonce i Denser, ale pak se mág oblečený v nařasené černé haleně a černých kalhotách opět vrátil k hlazení kocoura a upřenému pohledu do ohně, u kterého seděl v pohodlném křesle.

„Jen si tlachej, hubo nevymáchaná,“ pohrozil Sirendorovi Hirad. „A podívej se na svý hadry; člověk na tebe koukne a neví, čí ruku bys měl radši v rozkroku − jestli ženskou, nebo chlapskou. Tvý nastávající to zlomí srdce.“

„Chceš říct, že jsem teplouš?!“ ujišťoval se Sirendor.

„Přesně tak.“

Sirendor se ušklíbl a prohlédl si své oblečení. Na nohou měl obuté vyšívané kožené mokasíny po kolena s tkanicemi vpředu, následovaly rozevláté hnědé kalhoty se zlatým lemem a do nich zastrčená objemná hedvábná halena purpurové barvy s krajkovou rozhalenkou. K opasku měl rovněž připnutý krátký meč a v ochlupení na hrudi mu spočíval náhrdelník vykládaný drahými kameny.

„Asi máš pravdu.“ Pružně seskočil zpátky na podlahu hostince, který se velice rychle naplnil, jakmile se rozneslo, že tu Havrani budou slavit. Dopadl na nohy a chvatně sáhl po svém korbelu piva.

Denser mezitím vstal z krbového křesla, kocoura nechal ležet a vyhřívat se v teple plamenů, a sám se protlačil davem až ke čtveřici Havranů. Když ho spatřil Ilkar, vzal si své pití a odešel.

„Mám pocit, že tihle dva nikdy nebudou kamarádi,“ poznamenal Sirendor.

„Tobě nic neunikne,“ popíchl ho se širokým úsměvem Hirad, který se k přicházejícímu Xeteskanovi otočil.

„Densere.“ Neznámý vzal mágovu přítomnost na vědomí mírným pokývnutím.

„Docela to tu žije,“ rozhlédl se Denser kolem, zatímco si zapaloval dýmku.

„Mohu ti nalít červené?“ pozvedl Sirendor láhev.

„Ano.“ Denser sledoval, jak mu Sirendor nalévá. „Díky.“ Usrkl a pozvedl obočí. „Ujde.“

„‚Ujde‘?!“ opakoval Neznámý. „To je černoostné červené, příteli, specialita Hnízdiště.“

„Já vínům moc nerozumím,“ omluvně pokrčil rameny Denser.

„To je vidět. Určitě jsi spíš na levnější značky.“ Neznámý se otočil a krátce zkoumal vinné stojany po své levici. Pak jednu z lahví vytáhl a položil ji na pult. Druhou rukou začal lovit v kapse vývrtku. Jak tak šátral, na malý okamžik se zarazil, jako by zaváhal, a rozhlédl se po přeplněném podniku. Byl na té správné straně pultu − na té, kde mu bylo dobře. Moc dobře. Ale za vší tou úlevou se rozevírala propast, do které se odmítal podívat.

„Je to ale život,“ řekl si spokojeně, když vytahoval zátku z lahve a hleděl přes houstnoucí záplavu obličejů, pohárů, barev a dýmu. Vzal čistou sklenici a začal do ní víno nalévat. „Tenhle hnus, Densere, to je vaše víno z vinic barona Corina. Dej pozor, ať se ti z něj neudělá špatně.“

„Měl bych pro vás návrh,“ řekl Denser nečekaně.

„Vážně? Nějaká další příležitost, jak se nechat upálit zaživa?“

Denser si Hirada přeměřil. „Ne tak docela, vyslechnete mě?“

„Když chceš… ale jenom ztrácíš čas,“ varoval ho Neznámý.

„Jak to?“

„Protože jsme před pár hodinami odešli do výslužby a já jsem tu okamžitě nastoupil na nové místo hostinského.“ Hirad i Sirendor se zasmáli. Denserův výraz na okamžik prozradil jeho zděšení, protože netušil, zda to Neznámý myslí vážně.

„I tak vám to řeknu…“ trval na svém.

„Tak spusť.“ Sirendor se opřel zády a lokty o pult stejně jako Hirad. Neznámý se z druhé strany opřel mezi ně a pohrával si s vývrtkou.

„Amulet, který jsme získali, není jediný svého druhu,“ začal Denser.

„To je ale překvapení,“ otočil Sirendor hlavu k přátelům.

„Podívejte, budu k vám upřímný, vyvíjíme nové útočné kouzlo, které chceme mít připravené pro případ wesské invaze. Jsou tu ještě tři další kousky, které potřebujeme k dokončení výzkumu, a chceme − tím myslím nás, Xetesk − aby nám je Havrani pomohli získat.“

Nikdo z nich dlouho nepromluvil a Denser zatím studoval jejich výrazy. Nakonec se narovnal Neznámý.

„Bylo nám hned divné, že jsi nám zaplatil takovou sumu jenom za to, abychom tě sem doprovodili,“ připustil. „Také jsme se ale shodli na tom, že pro Xetesk už znovu pracovat nebudeme. Vezmi si na to nějaké protektory.“

Denser zavrtěl hlavou. „Ne, protektoři jsou jen hory svalů a na tuhle práci je třeba mozek.“

„Ale Havrani jsou − vlastně byli − výhradně bojovníci. Výpravy za ztracenými artefakty jsme nikdy nedělali a nehodláme s tím teď začínat,“ namítl Sirendor.

„Nebylo by to na dlouho a plat by byl stejný jako dnes.“

Neznámý se znovu opřel lokty o pult.

„Takže dalších pět procent z celkové ceny?“

„Ale nemůžu vám slíbit, že to bude zase tak jednoduché,“ pousmál se Denser směrem k Hiradovi.

„Jednoduchý? No sakra, jestli bylo tohle jednoduchý, tak nechci vidět něco, kde půjde o hubu.“

„Tak jsem to nemyslel − jednoduché bylo to, že jste mi dělali osobní stráž po cestě sem.“

Sirendorův obličej se roztáhl v širokém úšklebku, válečník se napřímil a ometl si lokty.

„Densere, před pár lety bychom ti za takovou sumu zřejmě utrhli ruce. Ale dneska už mě to vlastně ani tolik neláká. Co bychom si s tolika penězi počali, vždyť bychom je ani nedokázali utratit. Promiň, starouši, ale výslužba má jednu velkou výhodu.“ Otočil se a přátelsky šťouchl Hirada do ramene. „Bavte se.“ Vydal se ke vstupním dveřím, kterými právě vešla nádherná žena se dvěma muži. Měla na sobě zářivě modrý plášť, jehož kapuci právě odkrývala, aby vystavila na odiv záplavu kudrnatých zrzavých vlasů.

Jako prvního si všimla Hirada a zamávala mu. Hirad a Neznámý jí pozdrav oplatili. Pak uviděla i Sirendora a vyrazila za ním. Když k němu došla, objali se, políbili a válečník ji doprovodil ke stolu vpravo od pultu.

Neznámý vzal tác a postavil na něj láhev vína a dvě křišťálové sklenice.

„Je načase začít trochu kmitat,“ oznámil a vyrazil obsluhovat.

„Jo.“ Hirad se přitočil zpátky k Denserovi. Výraz temného mága byl lhostejný, ale zradily ho oči, v nichž se mu zračilo zklamání a obavy. „Kdyby to bylo jenom na mně, tak bych ty prachy bral. Mizery jako ty bysme měli oškubat o poslední pěťák.“

„To mi lichotí. Jak se tedy nakonec rozhodnete, co myslíš?“

Hirad si dlouze povzdechl. „No, Neznámý zájem má, o tom žádná, a bratři suchaři by se určitě taky přidali. Potíž bude se Sirendorem − ten se totiž zamiloval až po uši, ale dokud dělá žoldáka, nepovolí jim otec nevěsty svatbu. Druhá potíž bude s Ilkarem − ten tě nemá rád, protože seš z Xetesku.“

„Takže jen tihle dva?“ Denser si zapálil dýmku.

„Něco ti povím, zapracuj na Sirendorovi, pověz mu, že ta práce nezabere moc času, že si tím vydělá spoustu peněz pro nastávající, a uvidíš, že se nakonec nechá přesvědčit. Já zkusím naťuknout Ilkara. Mám pocit, že vyměkne, až se dozví, že chystáte nějaký kouzlo, ale přemluvit ho nebude snadný.“

„A když se ti to nepodaří?“

„Tak máš smůlu. Havrani vždycky pracovali společně, to je jednou daný.“

„Aha.“

„Fajn, tak kde ho máme?“ Denser ukázal na místo u pultu, kde se Ilkar bavil s obchodníkem s látkami jménem Brack a dvěma zajímavě vypadajícími ženami. „Aspoň to prubnu, když už nic jinýho,“ oznámil ještě Hirad a pak zavolal: „Hej, Ilku, ještě pití?“ Ilkar přikývl. Barbar se chopil džbánku a začal se k příteli propracovávat přecpaným hostincem.

„Hirade, rád tě zase vidím.“

„Tys byl vždycky mizernej lhář, Bracku. Napiješ se?“ Kupec nastavil pohár, Hirad mu ho naplnil a Ilkarovi také. „Potřebuju si na chvíli půjčit Ilkara, dámy, ale slibuju, že vám ho zase vrátím.“ Ilkar se na barbara podezíravě podíval, ale nechal se podél pultu odvést stranou. Hirad vyhledal pohledem Densera a našel ho u Sirendorova stolu. Překvapilo ho, že už se mágovi podařilo přimět válečníka vstát a poodejít s ním ke krbu. Ten chlap musí umět neuvěřitelně dobře přesvědčovat, pomyslel si − ani on sám si totiž nebyl jistý, zda by se mu Sirendora podařilo oddělit od snoubenky tak brzy po tom, co spolu usedli ke stolu.

„Tak co vám Denser napovídal?“

„Sedum set padesát tisíc, Ilkare. Tři úkoly. Krátkodobá záležitost.“

Ilkar potřásl hlavou. „Víš ty co, Hirade, já se ti divím. A zároveň jsem zklamaný z toho, že mě ani po deseti letech neznáš natolik, abys věděl, že ptát se mě na to vůbec nemá smysl.“

„Ale…“

„Své jsem k tomu už řekl. Pro Xetesk nebo společně s ním pracovat prostě nebudu. Nedá se jim věřit. Nezajímá mě, kolik nám nabízejí, protože to ani tak nebude dost.“

Hirad si hryzal ret. „Ilkare, proč se na to nedíváš tak, že jim ty prachy vlastně bereme? Klidně je pak dej všechny Julatse, jestli je nechceš sám, ale já měl pocit, že chceš hlavně dohlídnout na to, co má Xetesk v plánu.“

Ilkar se zamračil. „Co přesně po nás Denser chce?“

Hirad naznačil, aby elf přistoupil blíž.

Neznámý Válečník se opíral o pult, potěšený tím, jak večer plyne, a co chvíli usrkával výtečné černoostné červené. Mírně se přemístil a posunul loket, aby si bílou halenu nemáčel v něčem rozlitém na pultu.

Jak si tak Hnízdiště prohlížel, najednou si vybavil, že podobný pohled se mu tady naskytl před deseti lety. Talan s Richmondem − neboli bratři suchaři, jak jim rád říkával Hirad − sedící sami dva u stolu a mlčky přejíždějící prsty po okrajích svých pohárů a o několik metrů dál u pultu Hirad s Ilkarem, kteří o něčem vášnivě debatují. Neznámý se usmál a potřásl hlavou, upil trochu vína a potom si z láhve stojící na pultu dolil.

Pak konečně očima spočinul na krbu a na hovořící dvojici sedící v hlubokých křeslech před ním. Jeho úsměv zmizel. Denser. Hlavu měl mág z větší části skrytou za vysokým opěradlem, ale Neznámý viděl kocoura a neodmyslitelnou ruku hladící ho po hřbetě. Čím dříve odsud Xeteskan zmizí, tím lépe. Neznámý totiž nesnášel, když věděl, že mu někdo lže.

Sirendor se ale zdál být v dobrém rozmaru. V očích se mu leskly odrazy plamenů z krbu a oblečení z něho činilo objekt zájmu nejedné ženy v místnosti. A skutečně, Neznámý právě spatřil jednu z nich, která po jeho příteli pokukovala. Stála nedaleko dveří. Zatracený šťastlivec. Nemusel se vůbec snažit. Samy se mu vrhaly k nohám i do postele. Přemýšlel, jestli Sana ví, jak jí všechny ostatní ženy závidí. Sirendorova snoubenka teď ale vypadala trochu podrážděně, protože musela se svými osobními strážci sedět u stolu, od kterého Sirendor před chvílí odešel.

Žena ode dveří vykročila ke krbu. Měla dlouhé kaštanové vlasy upravené tak, aby jí nepadaly do očí, takže jí při chůzi pouze poskakovaly na zátylku. Neznámý si všiml, že má na krku nějakou tmavou skvrnu. Jinak byla vysoká, štíhlá a měla oblečené plátěné kalhoty, tmavou halenu, těsnou koženou kazajku a přes to temně rudý plášť sepnutý sponou. Neznámý zavrtěl hlavou. Sirendor byl zřejmě neodolatelný nezávisle na tom, zda byla jeho snoubenka nablízku, nebo ne, a on zjistil, že mu trochu závidí. Ne, ve skutečnosti mu záviděl hodně.

Žena obešla hlouček kupců, kteří si s hlasitým třeskotem korbelů připíjeli, a pak se její oči setkaly s očima Neznámého. Válečníkovi jako by ztuhla krev v žilách. Tmavé ženiny oči v bledém obličeji s plnými rty a dokonalým nosem totiž byly bezcitné a plné čirého zla. Pohled mu bezděčně sklouzl dolů k jejím rukám, ve kterých na okamžik zahlédl záblesk kovu. U krbu seděli v křeslech dva muži a Neznámý si byl najednou naprosto jistý, že ženu nezajímá Sirendor Larn.

„Bohové,“ zašeptal. Uvolnil v pochvě krátký meč, rychle podlezl pult a začal se divoce prodírat tlačenicí.

„Sirendore! Sirendore, kryj se!“ křičel. Koutkem oka spatřil ženu, která se rychle proplétala ke krbu. „Sirendore, nalevo, sakra, podívej se nalevo.“ Sirendor se otočil po hlase, ale pak mu někdo zastínil výhled.

„Z cesty, uhněte, sakra! Sirendore, žena, rudý plášť, kaštanové vlasy, nalevo.“

Neznámému bušilo srdce jako o závod. Cítil, jak se nálada v hostinci změnila, viděl tu ženu, nyní už jednoznačně s dýkou v ruce, kterak se blíží ke své oběti. Byla blízko.

Byla až příliš blízko a Sirendor s rukou na meči sice už vstal z křesla, aby se lépe rozhlédl, ale pořád si jí ještě nevšiml.

Neznámý už věděl, že se ke krbu nedostane včas, protože vražedkyně byla skoro u Sirendora. „Zastav ji, Sirendore! Nechte mě projít, při bozích!“

Sirendor ukročil tak, aby stál přímo před Denserem, a tehdy ji konečně spatřil. Když zaútočila, vykryl ránu zdviženou paží, dýka mu rozřízla rukáv a zajela do masa. V příštím okamžiku prosvištěl vzduchem Neznámého krátký meč a zabořil se ženě do ramene. Vytryskla krev, z níž některá doletěla až do ohně, kde se sykotem vzplála. Žena byla na místě mrtvá, bezhlesně klesla k zemi.

V místnosti se rozhostilo ticho. Lidé se rozestupovali, aby udělali místo Hiradovi, Ilkarovi, Talanovi a Richmondovi, kteří všichni chvátali ke krbu. Sirendor opět seděl v křesle a vyhrnoval si rukáv, aby viděl na ránu. Byla hluboká a silně krvácela.

„Díky, Neznámý, neviděl jsem ji… co je to?“

Neznámý klečel u ženina těla a v ruce držel její zbraň. Sotva si ji začal prohlížet, zaklel.

„NE! To ne,“ volnou rukou se chytil za hlavu.

„Neznámý?“ ozval se Hirad.

Neznámý na barbara krátce pohlédl. V očích měl slzy. Zavrtěl hlavou a otočil se k Sirendorovi.

„Je mi líto, Sirendore, nestihl jsem to. Mrzí mě to.“

„O čem to sakra mluvíš?“

Sirendor se usmíval, ale pak se mu najednou zvedl žaludek.

„Bohové, je mi…“ Otočil se ke krbu a začal do něj dávit. „Je mi zima,“ zakuckal se. Hlas měl tichý a slabý. Oči, najednou zrudlé a vystrašené, obrátil k Hiradovi, který odstrčil Neznámého a přidřepl ke křeslu.

„Pomoz mi.“

„Co je to s ním?“ Hiradovi zběsile bušilo srdce.

„Tak co je to s ním?“ Na rameni ucítil něčí ruku.

„Otrávená čepel, Hirade, nervový jed,“ řekl Neznámý sklesle.

„Tak sežeňte léčitele!“ zvolal Hirad. „Dělejte!“ Ruka na rameni ho sevřela pevněji.

„Je pozdě. Umírá.“

„Ne, neumírá,“ zaskřípěl zuby Hirad.

Sirendor obrátil potem pokrytý obličej ke svému příteli a i přes třes a křeče po celém těle se usmál. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Nenech mě umřít, Hirade. Musíme všichni žít.“

„Jen klid, Sirendore. Jen klid. Budeš v pořádku.“

Sirendor přikývl. „Je tu taková zima. Jen si na chvilku…“ Jeho slabý hlas umlkl a válečník pomalu zavřel oči.

Hirad vzal Sirendorův obličej do rukou; byl vlhký potem.

„Zůstaň se mnou, Larne, slyšíš? Neopouštěj mě, sakra!“

Sirendor ztěžka zvedl víčka a uchopil Hirada za ruce.

Měl je tak studené, až se barbar otřásl.

„Promiň Hirade, nemůžu. Promiň mi to.“ Pak mu paže bezvládně sklouzly podél těla, víčka mu poklesla a byl mrtvý.

KAPITOLA 6

„Kdo to byl?“ Saniny oči se vpíjely do Hiradových a byla v nich zoufalá prosba o vysvětlení. Stáli u hlavního pultu poblíž zadní místnosti, zatímco starosta a oba Sanini osobní strážci seděli u stolu nedaleko vchodu do Hnízdiště.

Sana už se uklidnila, ale její zarudlé oči a pobledlý obličej svědčily o nepopsatelném šoku. Poté co Sirendor zemřel, vzali Havrani jeho tělo, položili ho na stůl v zadní místnosti a přikryli ho. V té chvíli ale dovnitř náhle vrazila Sana, pokrývku z něho strhla a křičela, ať se probudí, ať se vrátí, ať otevře oči a zase dýchá. Masírovala mu hruď u srdce, odhrnovala mu vlasy z čela, dlouze ho líbala na rty a pevně mu tiskla ruce.

A Hirad tam celou dobu stál a sledoval to. Jedna jeho část ji od něho chtěla odtrhnout, ale jiná jí toužila pomoci. Najít způsob, jak do Sirendora vrátit život, jak zase vidět a slyšet jeho smích; avšak jediné, na co se místo toho zmohl, bylo stát, bojovat se slzami a celý se třást. Konečně se k němu Sana otočila, s tichým vzlykáním mu zabořila obličej do ramene a on ji začal hladit po vlasech. Okolo podvědomě tušil přítomnost tiše stojících Havranů a cítil, jak to, čím kdysi byli, nenávratně mizí.

Vyvedl ji zpět do sálu, a když se dala trochu dohromady, odtáhla se od něho a položila mu tu otázku. Hirad byl bezradný. Připadal si zbytečný.

„Vražedkyně. Lovkyně čarodějů.“

„Tak proč…“ Hlas se jí zadrhl.

„Nešla po Sirendorovi, ten jí jen stál v cestě.“ Hirad pokrčil rameny − hloupé gesto, věděl to. „Zabili ho, když někoho bránil.“

„Co na tom záleží? To mi ho nevrátí!“

Hirad ji vzal za ruce. „Tohle riziko podstupoval pořád.“

„Dnes už ne. Dnes už byl ve výslužbě.“

Na to Hirad zprvu neřekl nic. Osušil si čerstvé slzy, které mu začaly stékat po tvářích.

„Jo. To byl,“ přikývl nakonec. „Dostanu toho, kdo za tím stojí.“

„To je tvá odpověď?“

„To je jediná odpověď, kterou ti můžu dát.“ Znovu pokrčil rameny.

„Je pozdě, Hirade. Všechno je pryč.“ A když se mu podívala do očí, věděl, že má pravdu. Krátce mu stiskla ruku a odebrala se za svým otcem. Hirad se za ní chvíli díval, pak otevřel dveře do zadní místnosti a vešel dovnitř.

Nikdo nemluvil. Oheň praskal, všichni mlčky seděli a drželi nápoje, ale nikdo se nenapil. Hirad přistoupil k Sirendorovu tělu, které už bylo zase přikryté. Zaměřil pohled na linii obličeje, která se pod pokrývkou rýsovala, a vložil ruku mrtvého přítele do svojí − modlil se za stisk jeho prstů, ale věděl, že ten už nikdy nepřijde.

Otočil se.

„Proč tě chtěli zabít, Densere?“

„Přesně na to jsme se ho teď ptali,“ ozval se Ilkar.

„A co on na to?“

„Chce, abys to slyšel taky.“

„Už jsem tady, tak ať spustí.“

„Pojď se posadit, Hirade,“ vybídl ho Neznámý. „Něco jsme ti nalili. Nepomůže to, ale stejně si dej.“

Hirad přikývl, přešel k nim a usedl do svého křesla. Neznámý mu k levé ruce přisunul pohár a pravicí Hirad nahmátl opěradlo Sirendorova křesla. Podívat se tím směrem však nedokázal, nešlo to.

„Posloucháme tě, Densere,“ vyzval mága Hirad. Jen stěží udržoval vyrovnaný hlas.

„Nejdřív chci, abyste věděli, že tajit před vámi to, co se vám teď chystám říct, bylo ve vašem nejlepším zájmu.“

„Tak ty si nedáš pokoj,“ varoval ho Neznámý pomalu. „Co je v našem nejlepším zájmu, posoudíme sami. Zatím jsme to nemohli udělat, protože jsme neznali všechny podrobnosti, takže nám teď naprosto přesně pověz, do čeho jsi nás to namočil. Nic nevynechej. Pak odejdeš a my se poradíme.“

Denser se zhluboka nadechl. „Tak za prvé, nemíním se omlouvat za to, že jsem Xeteskan. Máme své zvyky a mnoho věcí, které se o nás tvrdí, jsou výmysly. Připouštím ovšem, že naše minulost není bez poskvrny.“

„Poslyš, Densere, ty máš úžasný dar pro nic neříkající slova,“ vrtěl hlavou Ilkar.

„My dva bychom si úžasně popovídali, Ilkare.“

„O tom pochybuji.“

„Dobrá tedy,“ navázal Denser po krátké odmlce. „Všichni jste slyšeli, co říkal Gresse. Jeho informace byly naprosto přesné. Wesské kmeny se vzmáhají a sjednocují, o jejich organizaci se starají šamani, rady starších jednotlivých kmenů vzájemně spolupracují a obyvatelé západu jsou podrobováni už i v těsné blízkosti Černoostných hor.“

Neznámý se v křesle narovnal. „Jak daleko na východ se vlastně dostali?“

„Máme zprávu očitého svědka z vesnice jménem Terenetsa, která leží tři dny cesty od Podkamenského průsmyku,“ informoval ho Denser.

„Bohové, to je strašně blízko,“ vydechl Talan. „Není divu, že chtěl Gresse Černoostna varovat.“

„Pořád nevím, co to má co dělat se Sirendorovou smrtí,“ zavrčel Hirad.

„Prosím,“ zapřísahal ho Denser, „tohle je důležité, věřte mi. Máme na západě už několik měsíců vyzvědače a podle jejich zpráv je situace velice špatná. Odhadujeme, že v srdci domovského území Wesů se shromažďuje a cvičí šedesátitisícová, plně vyzbrojená armáda. Hrozí nám invaze a my nemáme k dispozici žádnou obranu. Spojenectví čtyř univerzit neexistuje a ozbrojené síly KOS se za posledních tři sta let ztenčily na desetinu původního počtu.“

„Myslíš, že proti nám Wesové něco zmůžou?“ nadhodil přezíravě Ilkar. „Stačilo by přece několik tisíc mágů a ti by je bez potíží zastavili. Tentokrát přece nemají magickou podporu Černokněžných pánů.“

„Obávám se, že mají,“ pronesl Denser temně.

Praskání ohně v krbu bylo najednou jediným zvukem v místnosti.

Talanův pohár ustrnul v půli cesty k jeho rtům. Ilkar otevřel ústa, ale nepromluvil.

Richmond nevěřícně potřásl hlavou. „Počkej,“ soukal ze sebe, „já myslel, že je zničili.“

„Černokněžné pány nelze zničit,“ poznamenal Ilkar. „Nikdy jsme nevěděli, jak to udělat, a nevíme to ani teď. Jediné, co Xetesk mohl udělat, bylo uvěznit je, aby nemohli utéct.“ Přesunul pohled na Densera. „Co se stalo?“

Denser se zhluboka nadechl a vyklepal si dýmku o krbovou římsu. Během svého vyprávění si ji začal znovu plnit, zatímco kocour mu spal v klíně. „Když jsme zničili Parve, stál před námi úkol odstranit z Balaii veškeré zbylé síly Černokněžných pánů. Nikdy jsme nezamýšleli zničit jejich podstatu, toho jsme ani nebyli schopni. Jejich těla shořela, avšak duše se volně rozletěly pryč. Pochytali jsme je a uvěznili v magické kleci, kterou jsme vypustili do mezidimenzionálního prostoru.“ Kocour se zavrtěl. „Od té doby ji neustále hlídáme.“

„Cože to hlídáte?“ nechápal Richmond.

„Magickou klec. Neustále ji střežíme a Černokněžné pány v ní držíme pod zámkem už tři sta let. Podobně jako se mnozí odmítají ztotožnit s námi a naším učením, my se zase odmítáme ztotožnit s názory těch, kteří jsou přesvědčeni, že jsme je definitivně porazili.“ Pokrčil rameny.

„Očividně jste měli pravdu,“ připustil Ilkar.

Denser přikývl. „Poslední dobou jsme zaznamenávali zvýšený počet dimenzionálních přenosů, které měli pravděpodobně na svědomí Drakoneni. Jeden z jejich přenosů poškodil klec a my jsme se domnívali, že půjde opravit.“ Poškrábal se na hlavě. „Mýlili jsme se. Do klece se musela dostat mana, protože Černokněžní páni už v ní nejsou. Myslíme si, že jsou zpátky na Balaie. V Parve.“

Ilkar si nervózně mnul nos a povytahoval ret. Oči měl přimhouřené.

„Jak jsou tu dlouho?“ zeptal se.

„Co je nám po tom?“ vložil se do hovoru Hirad. „Pořád čekám, až mi povíš, proč…“

„Počkej s tím, Hirade.“

„Ne, Ilkare, nepočkám, sakra.“ Hirad zvýšil hlas. Otočil se na Densera. „Jako bys celou dobu mluvil domorodou hatmatilkou Wesů, Densere. Máš v puse tu svou pitomou fajfku a meleš tu něco o dimenzích, Drakonenech a stovky let starý hrozbě, jako by to bylo něco důležitýho. Nemám páru, co to tu vykládáš, ale o tom, proč ta mrcha zabila Sirendora, jsem se zatím nedozvěděl vůbec nic.“

„Chápu, že chceš vědět, proč se to stalo,“ promluvil Denser soucitně.

„O tom, co chci, nevíš vůbec nic, Xeteskane.“ Hlas měl chraplavý a nepřátelský. Vyprázdnil sklenici a podal ji Neznámému na dolití. „Místo života mám teď jednu velkou díru a ty mi pořád nechceš říct to, co by mi dalo důvod začít truchlit. Takže se ptám znova: Proč tě ta ženská mermomocí chtěla zabít?“

Denser chvíli mlčel, ale pak promluvil. „Snažím se, aby to do sebe všechno zapadlo a správně vyznělo,“ hájil se. „Můžu nejdřív vysvětlit něco jiného?“

„Ne, vysvětli mi tohle. Proč tě chtěla zabít?“

Denser si povzdechl. „Kvůli tomu, co mám u sebe.“

„A tím máš na mysli co?“ zeptal se Hirad.

„Tohle.“ Vyndal ze záňadří amulet, který společně ukradli Ša-Kaanovi. Celou dobu mu visel na řetízku kolem krku. „Je to klíč od Septernovy dílny.“

„To jste k ní prostě nemohli přijít a vykopnout dveře?“ Hiradův hlas překypoval pohrdáním. „O nic jinýho nešlo? Sirendora zabili kvůli nějakýmu cingrlátku?“ Barbar se letmo podíval na Ilkara a elfův zděšený výraz ho přiměl zdržet se dalších komentářů. „Co je ti, Ilkare?“

Ilkar sice k Hiradovi stočil pohled, ale vypadalo to, jako by se díval skrz něj.

„Zloděj úsvitu,“ vydechl s obličejem bílým jako stěna. „Jde po Zloději úsvitu.“

* * *

Erienna právě ukládala Arona a Thoma ke spánku, když do místnosti bez ohlášení vstoupil Isman. Směla s nimi zůstat celé odpoledne i večer, takže se jim rozhodla vyprávět příběhy o dávné magii. Během vyprávění se jí ani jedno z dětí nevzdálilo z náručí.

Na její naléhání jim věznitelé zatopili v krbu a celý den mohli mít otevřené jediné okno v místnosti. Její další prosbě, aby si chlapci mohli hrát na vnitřním nádvoří, už ale vyhověno nebylo.

Nějaký čas jen rozptylovala jejich obavy, ale pak je vybídla, aby ji pozorně poslouchali. A jak to obvykle při výuce dějin dordoverské magie dělávala, ani teď příliš neplýtvala slovy a věcně hovořila o starých časech, kdy byly všechny univerzity ještě jedinou školou a u Trivernského jezera bylo vystavěno první Město mágů. Mluvila také o temnějších časech, kdy sice Město prosperovalo, ale univerzita se rozštěpila na čtyři frakce, z nichž každá si vybudovala vlastní pevnost. Také chlapcům vyprávěla o magii, která vždy byla a je nedílnou součástí života každého mága, a pokračovala o tom, jak se od sebe kvůli jejím odlišným pojetím začaly jednotlivé univerzitní frakce vzdalovat. A nakonec jim vykládala o maně, díky níž mágové vytvářeli svá kouzla.

Když se začalo stmívat, byli už chlapci unavení a ona vstala a přiložila na oheň. Mlčky snědli večeři − horkou polévku, brambory a listy zeleného salátu. Umyla jim oběma obličej a učesala vlasy; Isman jim v místnosti nechal žínku a hřeben, protože tvrdil, že muž má vypadat vždy důstojně a upraveně. Erienna si pomyslela, že by se tou zásadou mohl někdy řídit i sám.

Isman je vyrušil právě ve chvíli, kdy jim broukala ukolébavku. Už téměř spali, ale Ismanův příchod je opět probral. Začali poplašeně mrkat.

„Neumíte klepat?“ Erienna se za zvukem bot na studené kamenné podlaze ani neotočila.

„Kapitán vás přijme,“ oznámil Isman.

„Až chlapci usnou,“ odbyla ho Erienna, ale hlas měla měkký, zatímco syny hladila a konejšila je. Jejich oči pátravě těkaly po matčině tváři a zračila se v nich úzkost a strach. V Erienně začal kypět vztek.

„Kapitán si myslí, že už jste s nimi strávila dost času.“

„To posoudím sama,“ zasyčela.

„Ne, od toho tu nejste,“ nesouhlasil Isman.

Konečně se otočila ke dveřím. Isman v nich stál se třemi dalšími muži. Nahnula se nad chlapce a oba je políbila na čelo.

„Už musím jít,“ zašeptala. „Buďte hodní a spinkejte. Brzy se vrátím.“ Oběma uhladila vlasy na čele.

Zvedla se, stanula tváří v tvář Ismanovi a jeho pochopům a každičká část jejího těla křičela, ať je rozmetá na kusy. A mohla by, všechny čtyři. Ale to by pro její syny znamenalo jistou smrt. Z hradu se neměli jak dostat a Kapitán měl příliš mnoho mužů. Polkla formuli zamýšleného zaklínadla a přerušila tok many.

„Ti strážní nejsou potřeba,“ řekla. „Nebudu dělat potíže.“

„To známe,“ odvětil Isman. Vedl ji do knihovny.

Navzdory teplu sálajícímu z hořících ohnišť se vzduch v místnosti zdál studený. Kapitán byl usazen za stolem a studoval knihu, jejíž stránky byly osvětlené tlumenou září dvou luceren. Po levici mu stála poloprázdná láhev kořalky a hned vedle čerstvě dolitá sklenice. Isman Eriennu vybídl, aby vešla. Vykročila po rohožích a za sebou zaslechla, jak se Isman vzdálil a zavřel za sebou dveře. Kapitán nevzhlédl.

„Sedněte si.“ Rukou mávl směrem k židli s pevným opěradlem na protější straně stolu. „Povězte mi, proč by mohl Xetesk jít po Zloději úsvitu?“

„To je, myslím, naprosto jasné,“ odvětila Erienna.

Kapitán na ni nevesele pohlédl a hlas měl mrazivý. „Nemyslete a odpovězte mi.“

„Ten, kdo ovládá Zloděje úsvitu, má moc nad ostatními. Proč myslíte, že by ho jinak chtěli?“ Snažila se tvářit nevzrušeně, přestože uvnitř byla napjatá jako struna a srdce jí zběsile bušilo. Když byla s Aronem a Thomem, snažila se vážné věci vytěsnit z hlavy, ale teď na ni opět dolehla strašlivá situace, o které Kapitán předtím v náznacích mluvil. Byla vyděšená.

„Víte, že o něm nejsou téměř žádné písemné záznamy,“ řekl. „Jak moc by mě to kouzlo mělo trápit? Dokážou ho Xeteskané najít?“

„Bohové, ovšemže by vás to mělo trápit − nás všechny by to mělo trápit!“

„Dokážou ho najít?“

„To nevím.“ Erienna se kousla do rtu.

„To je nadmíru neužitečná odpověď,“ zvýšil hlas Kapitán a v obličeji začal trochu brunátnět.

„Všechno závisí na tom, jestli naleznou vstup do Septernovy dílny. Předpokládám, že pokud mají správné informace, mohou kouzlo získat celé. To jsou ale všechno jenom dohady.“

„Pořád mi nepomáháte,“ ozval se Kapitán.

„Nejlépe bych vám pomohla, kdybych vaše informace a obavy tlumočila Dordoveru. To by byl nejrychlejší způsob, jak Xeteskany zastavit nebo na ně alespoň dohlédnout.“

Kapitán se zhluboka napil a dolil si. Usmál se. „Hezký pokus, ale nemůžu vás přece nechat předat zprávu vašim představeným. Přinejmenším proto, že potom by se za tím samým hnaly už dvě univerzity, není-liž pravda? A rád bych vám připomněl, že jakýkoliv pokus o Společnou mysl by byl nanejvýš pošetilý. Mám možnost jakýkoliv magický přenos zachytit, a to by mělo pro vaše chlapce velmi neblahé následky.“

Erienně poklesla čelist. Byl jenom jeden způsob, jak zachytit Společnou mysl.

„Pracují pro vás nějací mágové?“ zeptala se nevěřícně.

„Ne všichni mágové si myslí, že jsem pro magii hrozbou,“ odpověděl Kapitán medově. „Existují i takoví, kteří mě vnímají jako svého jediného vládce.“ Usmál se.

„Vždyť vy pro mě teď svým způsobem pracujete taky.“

„Jako otrok,“ odsekla Erienna. To zjištění jí způsobilo těžký otřes, ale všechno dávalo smysl. Jak jinak by dokázal získat informace tak rychle? Museli to být mágové z Lysternu nebo možná z Julatsy, protože Xeteskany ani Dordoveřany by ani nenapadlo pro něho pracovat. Učinila další pokus. „Vy to nechápete. Se Zlodějem úsvitu není radno si zahrávat, na to je příliš důležitý. Jestliže ho získá Xetesk, bude mít v rukou všechno, i vás. Pokud ale uvolníte informace, které máte, zbylé tři univerzity je dokážou zastavit; ale to už vám ti vaši čarodějíčkové jistě řekli také.“

„Ne, nic takového mi neřekli,“ ohradil se Kapitán a z rudnoucího obličeje mu zmizel i poslední náznak veselí. „Zato mi řekli, že je to kouzlo natolik mocné, že nesmí být v rukou žádného mága ani univerzity a že prostředky k jeho seslání musejí být zničeny, popřípadě hlídány někým, kdo bude vědět, jak je ochránit, ale sám nebude umět kouzlo seslat. Pokud se tedy Zloděj úsvitu najde celý, budu ho střežit já.“

Po dlouhé době byla Erienna už podruhé naprosto šokována. Ale tentokrát její překvapení hraničilo s opravdovým strachem. Pokud se Kapitán skutečně domníval, že může být strážcem Zloděje úsvitu, pak je ještě naivnější a nebezpečnější, než se zprvu domnívala. Očividně neměl nejmenší představu, jak je to kouzlo silné ani jak zoufale ho někteří mágové touží získat pro sebe.

„To si vážně myslíte, že by Xetesk nebo Dordover souhlasily s tím, abyste měl u sebe něco tak mocného?“ zeptala se Erienna, přičemž se snažila, aby to vyznělo naprosto lhostejně.

„Když budu ovládat hráče ve hře, nebudou mít na vybranou,“ odvětil Kapitán.

Erienna se zamračila a poposedla si. Po zádech jí z toho všeho běhal mráz. Kolik toho ten muž vlastně ví? „Promiňte, ale v tomhle vás nepodpořím,“ rozhodla se nakonec.

„Ale no tak, Erienno, copak si myslíte, že jste byla vybrána náhodou? Myslíte si, že mám tak omezené vědomosti? O tradiční magii Dordoveru toho víte spoustu a také jste odbornice na Zloděje úsvitu, který v sobě spojuje tradiční magie všech univerzit. A jste v mých rukou.“ Pokrčil rameny. „Teď už jen potřebuji člověka, který je nejzpůsobilejší to kouzlo seslat.“

„Toho nikdy nedostanete. Je příliš dobře chráněn.“ Eriennin hlas byl plný pohrdání.

„To se opět pletete. Ve skutečnosti to není tak dávno, co se mi ho málem podařilo zabít. Zpětně vzato jsem ale rád, že k tomu nedošlo, zejména kvůli vám.“

„Proč?“ Ale odpověď už znala.

„Protože ještě včera jsem měl v úmyslu všechny prostředky k seslání Zloděje úsvitu zničit. Vy už toho teď víte příliš mnoho. Až vás budu mít oba, dostane se mi zároveň i patřičného uznání, abych mohl dokončit, co jsem začal.“

„Nevíte vůbec nic,“ zaskřípala zuby Erienna. „Nepomůžu vám a toho Xeteskana stejně nikdy nechytíte.“

„Skutečně? Radím vám, abyste byla opatrná a podobná rozhodnutí si dobře promyslela.“

„Máme vám pomáhat ve vašich směšných úkladech? Nikdy. To raději oba zemřeme. A i kdyby vám ten plán čirou náhodou vyšel, buďte ujištěn, že holé zdi tohoto hradu budou po salvě útočných kouzel vyzařovat takovou zbytkovou magii, že bude vidět až v Korině! Univerzitám se ubránit nedokážete.“

Kapitán chvíli mlčel. Kroužil se zbývající tekutinou ve sklenici, pak ji rychle vypil a okamžitě se chopil lahve, aby si dolil.

„Ovšem, můžete si zvolit smrt,“ mluvil pomalu a mnul si ušní lalůček. „Ale pro své děti byste měla mít připravenou jinou budoucnost. Přece nechcete, aby zemřely také, nebo ano?“ Usmál se. „Měla byste to řádně zvážit. Život vaší rodiny teď závisí jen na vašem rozhodnutí. Isman vás doprovodí do pokoje. Ismane!“ Dveře se otevřely.

„Chci se vrátit k dětem,“ požádala Erienna.

S překvapující rychlostí se Kapitán natáhl přes stůl, popadl ji za bradu a přitáhl si ji k sobě.

„Jste tady proto, že jsem to tak chtěl. Možná že nějaký čas strávený na samotce vám to připomene, co říkáte?“ Pustil ji. „Až ve vás uzraje správné rozhodnutí, můžete zase přijít. Do té doby si užívejte ticha a klidu. Ismane, skončili jsme.“

„Ty mizerná kryso,“ šeptala Erienna.

„Musím chránit nevinné obyvatele Balaii před vzestupem černé magie. Očekávám, že mi pomůžete.“

„Chci vidět své syny!“ rozkřikla se.

„Tak koukejte začít být užitečná a nevyprávějte mi tu, co ví každé malé dítě!“ Kapitánův výraz změkl. „Jinak vám nemůžu pomoci.“ Znovu otevřel knihu a mávnutím ji propustil.

* * *

Mluvili všichni najednou. Ilkar křičel na Densera a ten k němu vztahoval dlaně ve snaze ho uklidnit. Xeteskanovu pozornost se pokoušel získat i Neznámý, zatímco Richmond s Talanem si vyměňovali nechápavé pohledy.

Hirad jako by se nad tím vším vznášel, oči znovu upíral na přikryté tělo Sirendora Larna a hluk překřikujících se hlasů v místnosti slyšel jen jako vzdálené šumění moře. Deset let. Deset let byli spoluzakladateli nejúspěšnější skupiny žoldnéřů, která kdy existovala. Bok po boku bojovali v bitvách, které měli prohrát, ale namísto toho je vyhráli. Odcházeli bez jediného šrámu, zatímco válečná pole byla rudá krví. Zachránili si navzájem život tolikrát, že už si za to ani neděkovali. A teď tu Sirendor ležel mrtvý. Ten samý večer, kdy se kvůli lásce rozhodl odložit meč, padl rukou vražedkyně, která zaútočila na nesprávného. A proč to všechno? Protože člověk, který se mezi Havrany vetřel, ukradl klíč od dílny mrtvého mága a Lovci čarodějů nechtěli, aby ho měl.

Všechno v něm vřelo a jediná věta, kterou záhy hlasitě zvolal, umlčela změť okolních hlasů, jako když mrak zakryje slunce.

„Umřel kvůli zatracenýmu klíči!“ V místnosti se rozhostilo ticho, všechny hlasy umlkly. „Vážně jen kvůli tomu? Seš se sebou spokojenej? Máš pocit dobře odvedený práce?“ Hlas se mu zlomil. „Po tom všem, čím jsme prošli, po tom všem, co jsme přežili, teď umře kvůli přívěsku, co nemá ani tři couly. Doufám, že je to aspoň něco důležitýho.“ Opřel se zpátky do křesla a veškerá předstíraná odvaha z něj vyprchala. K ústům si tiskl hřbet sevřené pěsti a oči měl plné slz.

„Je nesmírně důležitý, Hirade, to mi věř,“ ujišťoval ho Ilkar, kterému se do tváří začala vracet barva, avšak místo očí měl stále jen úzké štěrbiny. „Ale pokud se Denserovi podaří získat celého Zloděje úsvitu, bude se Sirendorova smrt jevit jako požehnání ve srovnání s tím, čemu budeme čelit my.“

„A co to teda, k sakru, vlastně je?“ zavrtěl se v křesle Talan.

„Zloděj úsvitu je kouzlo. Kouzlo s velkým K. A Septern byl mág, který ho vymyslel,“ vysvětloval Neznámý. Pohledem hledal podporu u Densera.

„Naprosto správně, Neznámý. Na všech univerzitách tohle kouzlo velice dobře znají,“ pokračoval temný mág. „Každý čaroděj ví, jak je silné… a ničivé. Magická formule k seslání Zloděje úsvitu je sice známá věc, ale kouzlo nebude nikdy správně fungovat bez tří urychlovačů. Nikdo zatím nepřišel na to, co jsou ty tři věci zač ani kde by se to dalo zjistit. Tedy až dodnes. Ten amulet nám otevře cestu do Septernovy dílny a v ní nalezneme všechny potřebné informace.“

„Takže ty jsi přesně věděl, co hledáš, když jsme na sebe narazili, že?“ zeptal se Talan.

„Ano,“ souhlasil Denser. „Podívejte, nechci zabíhat do podrobností ohledně našeho nejnovějšího univerzitního výzkumu, ale nabyli jsme díky němu přesvědčení, že Septern byl drakonenským mágem…“

„Co je to…“

„Potom, Talane,“ přerušil ho Neznámý. „Pokračuj, Densere.“

„Měli jsme i další indicie, které nás k tomu závěru vedly, ale podstatné bylo, že to nasměrovalo naše hledání Zloděje úsvitu úplně jinam − do jiných dimenzí, abych byl přesný. Už jsem vysvětloval Ilkarovi, že se nám podařilo vyvinout kouzlo, které dokáže zachytit specifický pohyb a tvar many potřebný k vytvoření dimenzionálních dveří. Při hledání Zloděje úsvitu jsme mnohými takovými dveřmi prošli − všechny je otevřeli Drakoneni. Ale až teď jsme našli, co jsme hledali.“

„A mně už kvůli tomu začali umírat přátelé,“ řekl ponuře Hirad.

„Ani nevíš, jak mě mrzí, že se to seběhlo takhle,“ omlouval se tiše Denser.

„Nepotřebuju tvůj soucit, Densere, potřebuju vědět, proč tě chtěli dostat Lovci čarodějů.“

„Copak to není jasné?!“

„Ne, není,“ opáčil Hirad. „Ptal jsem se, proč místo tebe umřel Sirendor, a tys mi ještě neodpověděl.“

„Tak dobře. Chtějí mě zabít kvůli tomu, kdo jsem a odkud pocházím.“

„Proč je tak důležité, kdo jsi?“ nechápal Ilkar.

„Protože jsem v Xetesku hlavní odborník na Zloděje úsvitu,“ odvětil Denser prostě.

Ilkarovy přimhouřené oči se rozšířily. „Čím dal lépe,“ vydechl ohromeně.

„Co to…“ začal zase Talan.

„Vydrž,“ umlčel ho Ilkar. „Chceš říct, že se ho chystáš seslat?“

„Oba víme, že je to jediný způsob, jak zastavit Černoknězné pány, Ilkare.“

„Ano, ale…“

„Jsou zpátky, a pokud Zloděje úsvitu rychle nenajdeme a nepoužijeme proti nim, budeme ztraceni. Ale nebude stačit jen ho najít a pohrozit jim, že ho proti nim použijeme. Musíme je zničit, nebo je s Balaiou konec. Přijde invaze a tentokrát nebudeme dost silní, abychom přílivu Wesů vzdorovali, když je budou navíc podporovat Černokněžní páni.“

„Lupič světla. Už je to tady.“ Ilkarova slova zůstala zlověstně viset ve vzduchu. Z jeho polohy v křesle bylo znát, jak moc ho to rozrušilo; seděl napjatě, jako by chtěl každou chvíli vyskočit.

„Co tím myslíš, Ilkare?“ promluvil opět Talan.

„Nikdo z vás nemá ani potuchy, o čem tu vlastně mluvíme. Já ano,“ drmolil Ilkar. „Text Zloděje úsvitu jsem studoval − je pro mágy povinný. Když to řeknu zjednodušeně, tak s dostatečně dlouhou a pečlivou přípravou může zničit doslova vše − a tím míním celý svět.“ Otřásl se. „Proto se mu říká Zloděj úsvitu. Znamená to ‚lupič světla‘, protože dokáže ukrást slunce z oblohy.“

„Densere, pokud je tak důležité, abys to kouzlo našel a seslal, neměli by to Lovci čarodějů pochopit a nechat tě být?“

„A ty si myslíš, že by nám to věřili?“ rozpřáhl Denser ruce.

„Nebuď naivní, Richmonde. Jim úplně stačí, že jsem se ho vydal hledat. Nechtějí, abych ho našel, a zabít mě jim připadá jako nejjednodušší řešení.“

„No,“ začal Neznámý. Vyprázdnil sklenici, dolil ji a nechal láhev kolovat. „Takže když už víme, že jsi nebezpečný a chtějí tě zlikvidovat − a my bychom se tak s tebou vůbec neměli bavit − proč nám neprozradíš, na co nás chceš doopravdy najmout?“

Nálada lidí v místnosti byla na bodu mrazu. Denser se díval do rozzlobených obličejů všech okolo.

„Musíme získat ty urychlovače a já chci, abyste mi s tím pomohli.“

„Proč zrovna my?“

„Proč si vás lidé obvykle najímají?“

„V tom případě by neškodilo pár dalších podrobností.“

Denser zhluboka nasál vzduch; výslech ze strany Havranů byl najednou intenzivnější, než čekal. Opět vyňal amulet.

„Za předpokladu, že bude tohle fungovat a že se nám podaří nalézt informace o urychlovačích Zloděje úsvitu, budeme je muset neprodleně začít hledat. Budu potřebovat ochranu − schopné bojovníky i obrannou magii. A musí to být někdo, komu se dá bezvýhradně věřit. Xetesk vyjádřil názor, že Havrani jsou jedinou možnou volbou.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Mně tu něco nesedí,“ ozval se Hirad. „Proč si prostě nevezmeš partu protektorů a vašich vlastních mágů z Xetesku? Těm se přece věřit dá, ne?“

„Bohužel to není tak jednoduché,“ protáhl obličej Denser. „Musíme zvážit politická rizika. Kdyby se proslechlo, že se do hledání zapojil Xetesk, okamžitě by nám začali šlapat na paty agenti Černokněžných pánů. Tohle musí být do poslední chvíle tajná operace.“

„Nemluvě o tom, jak by se na to asi tvářily ostatní univerzity,“ připojil se Hirad.

„A Lovci čarodějů,“ dodal Neznámý.

„Jen ať přijdou,“ zavrčel Hirad.

„Pro ty si dojdeme sami, neměj strach,“ slíbil Denser.

„Ještě lepší.“

„Ale vážně,“ pokračoval Denser, „musíme je umlčet. To, co vědí, nebo co si myslí, že vědí, může mít pro celou Balaiu katastrofální následky, pokud se to doslechne někdo nežádoucí.“

„Pokud je to doopravdy tak vážné, byla by to veliká hloupost chtít navrhnout čtyřstrannou dohodu všech univerzit?“ zeptal se Richmond.

„Vůbec ne, Richmonde,“ pochválil ho Denser. „Ve skutečnosti už bylo setkání čtyř univerzit svoláno, ale kvůli hrozbě Wesů, nikoliv kvůli hledání Zloděje úsvitu. Nemůžeme si dovolit, aby o našem hledání kouzla věděli ostatní, teď ještě ne. Vměšovali by se do toho a začali by si klást nepřijatelné podmínky ohledně jeho využití. I o tomhle musíme co nejdéle pomlčet.“ Na chvíli ztichl. „Věříš mi, Ilkare?“

Elf na něho upřel mrazivý pohled. „Na to ti neodpovím. Celá tahle věc zásadně ovlivní můj vztah k Julatse. Jsem vázán přísahou, že jim o všem řeknu. To přece víš.“

Opět nastalo ticho. Richmond přihodil do ohně další poleno.

„Vím. A nežádám po tobě nic víc než jen trochu času, abych prokázal, že nezamýšlím nic špatného. Chci znát tvoji odpověď,“ řekl nakonec.

„Na co?“ zamumlal Hirad.

„Pomůžeš nám?“

„Kolik?“ nadhodil Talan.

„Pět procent z dohodnuté ceny každého artefaktu, stejně jako předtím.“

„Nemůžu uvěřit, že ses ho na to právě zeptal,“ vložil se do hovoru Hirad. „Co na tom záleží, kolik? Práci už přece máme.“ Hirad ukázal na přikryté Sirendorovo tělo.

„Na penězích záleží vždycky,“ opáčil Talan. „Nic se nebude domlouvat, dokud nebudeme znát všechny podrobnosti. Vždycky to tak bylo.“

„Vždyť jsme to zabalili, Talane, pamatuješ?“

„Balaia si nemůže dovolit, abyste odešli do výslužby,“ upozornil ho Denser.

„Zmlkni, Xeteskane, tohle se tě netýká.“ Hirad se na něho ani nepodíval.

„Uklidni se, Hirade,“ přikázal Neznámý. „Nedělej to ještě složitější.“

„Složitější? Najdeme Lovce čarodějů a pobijeme je. Co je na tom složitýho?“

Neznámý si ho nevšímal. „Ještě jedna otázka, Densere. Za předpokladu, že získáme ty urychlovače, co potom?“

„Pomůžete mi je donést do Rozervaných pustin a já Zloděje úsvitu sešlu na Černokněžné pány v Parve. Pokud s tím tedy budete souhlasit.“

„No, rozhodně je nehodláme předat Xetesku,“ ozval se Ilkar.

„To bych od vás ani nečekal,“ přiznal Denser.

„Slyšeli jste všichni všechno? Stačí vám to takhle?“ zeptal se Neznámý.

„Naprosto,“ řekl Hirad.

„Dobře.“ Neznámý vstal a otevřel dveře. „Densere, je načase, abys odešel. My to probereme a pak nás čeká bdění u mrtvého.“

„Potřebuji odpověď co nejdřív.“

„Zítra za svítání,“ slíbil mu Neznámý. „Teď jdi, prosím…“ Pokynul mu směrem ke dveřím.

Denser už byl téměř za nimi, ale ještě se na chvíli zastavil a otočil. „Nemůžete mě odmítnout,“ řekl. „Tohle je pro nás všechny příliš důležité.“

Neznámý za Denserem zavřel, a ještě než se posadil, dolil všem sklenice.

„Takže… kdo první?“ zeptal se.

„Tohle je zlý sen,“ vrtěl hlavou Ilkar. „Nevím, co bych k tomu měl říct.“

„Zabili kvůli němu Sirendora Larna a vlastně i Rase, a my se tu bavíme o tom, jestli mu pomůžeme?!“ rozkřikl se Hirad. „Proč to vůbec řešíme?“ Prudce vstal a rázoval ke krbu. „Já mám jasno. Vyrazíme a pobijeme Lovce čarodějů. Denser si může svý kouzlo strčit někam a tohle…“ strhl ze zdi kodex a roztrhl ho v půli, „…tohle je minulost.“

Všichni na něho nevěřícně zírali, nebo spíše na zničený pergamen v jeho rukou. Hirad si byl dobře vědom svého zrychleného dechu, zběsile bušícího srdce a zvuku ohně za zády. Stejně upřeně zíral i on na Havrany a pohledem je vyzýval k odsouzení nebo přitakání.

„Sedni si, Hirade,“ řekl Neznámý tiše.

„Proč? Abyste se mohli…“

„Řekl jsem sednout!“ zaburácel velký válečník.

Hirad poslechl, obě poloviny kodexu stále v rukou.

„Všichni víme, jak tě to bolí a uráží,“ Neznámého hlas byl zase mírný, „a s vrahy Sirendora si to vyřídíme, to se spolehni. Teď jsme ale vyslechli něco, čím se všechno mění − a mně se zdá, že to nechceš chápat.“

„Doopravdy?“ povzdechl si Hirad.

„Doopravdy,“ potvrdil Neznámý. „Hádám, že Ilkar, by ti to vysvětlil lépe než já. Ilkare?“

Julatsan zvedl obočí. „V podstatě se staly dvě nejhorší věci, které si dovedu představit, a navíc obě najednou. Alespoň Denser to tvrdí. Černokněžní páni jsou volní a Xetesk našel vodítko ke Zloději úsvitu.“

„No a?“

„Bohové, Hirade, já jsem předtím nežertoval. Zloděj úsvitu může zničit úplně všechno. Doslova. Tedy alespoň teoreticky. Znamená to, že pokud Denser uspěje a Černokněžné pány zničí − a modleme se, aby to dokázal − zůstane dokonalá magická zbraň v rukou Temné univerzity. A co myslíš, že to bude znamenat pro nás ostatní?“

„Tak počkáme, až ho sešle, a pak ho zabijem a seberem mu ho.“

„Ano, ale to bychom museli být s ním, až bude to kouzlo sesílat.“

„Taky bysme ho mohli zabít hned a vzít si ten amulet,“ navrhl opět Hirad.

Ticho. Richmond souhlasně pokyvoval.

„To by nám jistě ušetřilo čas,“ přitakal.

„A co když má s těmi Černokněžnými pány pravdu?“ namítl Ilkar.

„Tak seženeme někoho jinýho, kdo to sešle,“ uvažoval Hirad nahlas.

Ilkar si odfrkl. „No ovšem, mám se jít zeptat Tomase, jestli by si na to neudělal čas?“

„Však víš, jak to myslím.“

„To není tak snadné, Hirade. Denser se učil teorii sesílání Zloděje úsvitu celý život, a pokud je na něj v Xetesku skutečně největším odborníkem − a já nemám důvod mu nevěřit − pak je tím nejpovolanějším a možná i jediným, kdo má šanci ho účinně seslat.“

„A ty mu to věříš, Ilkare?“ Talan se v křesle předklonil, vyprázdnil svoji sklenici a natáhl ruku po Neznámého kolující láhvi.

„Proč by nám lhal? Riskuje, že o Zloději úsvitu podám zprávu do Julatsy, a případnou reakci univerzity odhadl naprosto správně. Bohové, to je ale zapeklitá situace.“ Ilkar si hryzal ret a hrbil se v křesle ve své obvyklé pozici.

„Takže jaké máme možnosti?“ zeptal se Talan.

„Žádné,“ odpověděl Ilkar. „Sice ho můžeme odmítnout a jít po Lovcích čarodějů sami, ale co když mluví pravdu? Jednak bychom se obrátili zády k Balaie, ale co hůř, nechali bychom Zloděje úsvitu napospas Xetesku nebo Černokněžným pánům − poprali by se o něj a nikdo by jim v tom nezabránil. Zloděj úsvitu znamená absolutní nadvládu, protože je vážně velice mocný, věřte mi. A nedělejte si naděje − pokud se Černokněžní páni vrátili, pak nás chtějí všechny zničit.“

„To jsou vážně tak zlí?“ zeptal se Richmond.

„Ano, jsou,“ přisvědčil Ilkar. „Uvědomte si, odkud pocházejí. Patřili kdysi k původní univerzitě, ale kvůli svým názorům a postojům byli vykázáni do vyhnanství za Černé ostny. Po staletí v nich vřela zášť a touha po pomstě a po staletí vymýšleli způsob, jak získat nesmrtelnost. Když jí dosáhli, vrátili se, aby si vzali to, o čem se domnívali, že je po právu jejich. Tehdy jsme nad nimi zvítězili. Tentokrát se to nepodaří. Ne bez Zloděje úsvitu.“ Odmlčel se, protože si všiml, že zdaleka ne všem to dochází. „Podívejte, Černokněžní páni nechtějí jenom dobývat, ale úplně zničit a dokonale vyhladit všechno a všechny na východ od hor. Když byli ještě uvězněni v magické kleci, vyhrožovali, že přesně tohle udělají. Podle mě musíme jít s Denserem… Já s ním tedy půjdu, ať už se Havrani rozhodnou jakkoliv, ale zapřísahám vás, abyste šli také. Pravděpodobně všichni zemřeme, ale bude to alespoň s vědomím, že jsme se o něco pokusili.“

„Balaiským mučedníkem jsem nikdy být netoužil,“ zavrhl to Talan.

„Ale pro Havrany by to bylo něco nového,“ poznamenal Richmond. „Myslím tím to, že bychom to udělali kvůli něčemu jinému než kvůli penězům.“

„Na odpočinku může člověk začít vidět některé věci v úplně jiném světle,“ pokrčil rameny Ilkar, ale jeho úsměv byl strojený.

„To řekni Sirendorovi,“ ozval se Hirad silnějším šepotem.

„Řekl bych mu to, ale je mrtvý, a my nesmíme zapomínat, co bude ta práce obnášet. Pokud jsou tedy všichni pro, abychom ji vzali?“ Neznámý se rozhlédl po ostatních.

„Chci mít písemně ve smlouvě, že bude Zloděj úsvitu použit správným způsobem a výhradně proti Černokněžným pánům. Pracuji pro Balaiu, ne pro Xetesk,“ uzavřel Ilkar nekompromisním tónem.

„A já chci, aby nám Denser zaručil, že si Lovce čarodějů podáme při první možný příležitosti,“ řekl Hirad a díval se Sirendorovým směrem.

„Máš to všechno, Talane?“ zeptal se Neznámý, když už nikdo nic nedodal. Talan přikývl. „Denser to musí podepsat za svítání, takže to začni hned sepisovat. Má k tomu ještě někdo něco?“

„Ještě jedna věc,“ ozval se Richmond. „Neměli bychom Densera hlídat? Spíš tedy ten amulet, abych byl přesný.“

„Neměj strach, kocour ho ochrání,“ ujistil ho Ilkar.

Hirad se na Ilkara pochybovačně podíval. Představoval si, jak malé zvíře odráží útok několika mohutných ozbrojených mužů. „Umí to dobře s mečem, jo?“

Ilkar se navzdory svému rozpoložení uchechtl. „Je to zvířecí pomocník, Hirade. Nevím, jak bych ti to přesně vysvětlil, ale ten kocour má v sobě něco z Denserova vědomí a může na sebe vzít i jinou podobu, než je tahle.“

„Aha, chápu,“ přikývl Hirad, ale nechápal nic.

„Vysvětlím ti to jindy, prozatím mi věř, ano?“

„Tak, pánové,“ promluvil Neznámý. „Za hodinu se sejdeme a budeme bdít u mrtvého. Do té doby navrhuji nechat tu Hirada, aby mohl truchlit o samotě.“

Hirad se s díky usmál, zatímco se mu oči plnily slzami. Když všichni odešli, konečně se rozplakal.

KAPITOLA 7

Selynin útěk z Terenetsy byl z velké části dílem šťastné náhody, přestože čarodějka sama byla přesvědčená, že jí žádné opravdové nebezpečí nehrozilo. Samozřejmě ji rozladilo, že navzdory seslanému kouzlu, které ji mělo před nepřátelskými zraky skrýt, ji šaman poměrně snadno zpozoroval a dal lučištníkům povel k útoku.

Zatímco se kryla před krupobitím střel postupujících Wesů, dokázala se na okamžik soustředit, seslat další Neviditelnost a proskočit otevřeným oknem v boční stěně chatrče, v jejímž skrytu pozorovala okolí.

Přistála na vrstvě ztvrdlého bahna a odkulila se stranou, takže rozehnala zmatené slepice, které se poděšeně rozhlížely kolem, protože narušitele neviděly, jen cítily. Ladně se vyšvihla na nohy a sprintem vyrazila do lesa, přičemž na hranici stromů prudce změnila směr. Jak se neviděna nořila stále hlouběji mezi stromy, zvuky pronásledovatelů za zády jí postupně utichaly.

Když o několik hodin později padla tma, spojila se Společnou myslí se Styliannem a pak usnula hlubokým spánkem. Ležela uprostřed skupinky nízkých keřů, které musela před spaním trochu prosekat, aby se tam její štíhlé tělo vůbec vměstnalo. Druhý den ráno ji probudily sluneční paprsky ve tváři. Okolní les byl tichý, až na zvuky, které do něj patřily, a nehybný vzduch se rychle oteploval. Zapálila malý ohýnek a došla si pro králíka chyceného do pasti, kterou nastražila předchozího večera. Zručně ho stáhla a opekla si ho k snídani. Za méně než hodinu byla opět na cestě.

Země na severozápadě Balaii, kam mířila, se doslova hemžila wesskými bojovníky; jejich kmeny se tu snažily podrobit si místní obyvatelstvo a vytvořit na jejich území předsunuté pozice. Jak tiše míjela ležení za ležením, stále více jí vrtalo hlavou, proč se Wesové na nadcházející válku připravují tak pomalu. Připadalo jí, jako by ještě na něco čekali, a ona se bála, že brzy zjistí na co.

Když první odpoledne její cesty do Rozervaných pustin přešlo v podvečer, pocítila bezděčnou úzkost. V Parve možná nalezne něco, co po Balaie rozšíří strach a bude předzvěstí největší války za posledních tři sta let. Před třemi stoletími Wesové zaútočili naposledy. Pevně doufala, že pokud ji odhalí a zabijí, bude to až po tom, co Styliannovi stihne předat dostatek informací. Pokud měl totiž Styliann pravdu, pak už pro ni z Města Černokněžných pánů nebude cesty zpět. Náhlý záchvěv strachu byl okamžitě potlačen jiným pocitem − strachem z prohry, a čarodějka na chvíli zauvažovala, proč to všechno vlastně podstupuje. Věděla, že na jakoukoliv možnost návratu do Xetesku by měla raději zapomenout. Podobné myšlenky by jí mohly zatemnit úsudek a učinit ji příliš opatrnou. Vytěsnila je něčím silnějším − chladnou umíněností, s níž chtěla prokázat své schopnosti nejlepší vyzvědačky v celém Xetesku. Nikdy o sobě nepochybovala. Ostatní ano, jednoduše proto, že byla ženou uprostřed organizace ovládané muži.

Ale ještě více než po uznání ze strany svých druhů a bratří toužila po možnosti vykonat nejvyšší oběť pro věčnou slávu velkého Xetesku. Mohla být jazýčkem na vahách celé války, která byla na spadnutí.

S obnovenou motivací se pokusila posílit vnitřní odhodlání. Chodidla a lýtka jí chránily poddajné, ale pevné boty z matně hnědé kůže, jejichž barva splývala s lesními stíny. V každé z nich měla schovanou dýku. Nenápadné oblečení do lesa doplňovaly strakatě zelené kalhoty a kabátec stejné barvy.

Ruce měla navlečeny v tenkých černých rukavicích se zdrsněným povrchem na dlaních a bříškách prstů a v rukávech hnědé vlněné haleny měla ke každému zápěstí připevněn pružinový mechanismus. V rukávech tak měla ukrytý vyskakující ostnitý bodec − smrtící v souboji nablízko, ale téměř nepoužitelný pro boj na větší vzdálenost. Tři další ostré dýky jí visely na opasku spolu se sadou paklíčů a na zádech pod kabátcem měla navíc v pochvě ukrytý krátký meč.

Hlavu a krk jí halil dlouhý vlněný šál, který vždy, když pracovala v utajení, odhaloval pouze její velké hnědé oči a jejich bezprostřední okolí. Černé vlasy nosila ostříhané nakrátko, nehty měla upravené tak, aby byly malé, ale ostré, a v perfektním stavu udržovala i svá chodidla. Měla štíhlou atletickou postavu, dlouhé nohy a malá ňadra; byla to žena pružná a mrštná, což byly vlastnosti, které ve své profesi bohatě využila.

Zároveň byla rychlá, smrtící a dost chytrá na to, aby věděla, že nepozorovaně někam proniknout není vše. Druhá polovina úspěchu vždy spočívala ve schopnosti zmizet ve chvíli, kdy jí došla mana − jen díky této dovednosti byla ještě naživu. Styliann často žertem říkával, že by byla skvělou vražedkyní, ale jí samé se vyhlídka na organizované vraždění hnusila. Přesto se již nejednou stalo, že její únikovou cestu lemovaly mrtvoly těch, kteří se ji snažili zastavit.

Selyna se usmála. Možná Xetesk přece jen ještě někdy spatří. Když bude opatrná a nebude ztrácet víru, může se stát cokoliv. Tlačili na ni, aby se do Parve dostala co nejrychleji. Znala jen jediné kouzlo, které tomu tlaku mohlo vyhovět. Použila ho a vyrazila dál na severozápad. Stále se pohybovala krajinou řídnoucích lesů a skalnatých plání, které sice poskytovaly mnoho míst k úkrytu, ale žádné, co by nabízelo pohodlí a klid. Pro západní země byla typická otevřená údolí a velké množství horských hřebenů bičovaných prudkými a divokými poryvy větru. Momentálně se však v krajině prozářené sluncem zdály být studené skály nekonečně daleko.

* * *

Slunce už překročilo nadhlavník, když Havrani vyjeli severní branou z Koriny a zamířili k rozvalinám Septernova magického sídla vzdáleného tři dny jízdy na severozápad. Dopoledne pohřbili Sirendora, přičemž Denser na obřad nebyl pozván.

Nyní však již ponechali lítost a truchlení stranou a v rozvolněné formaci směřovali k cíli. Vyčerpaný Denser s propadlýma očima jel vpředu spolu s Talanem a Richmondem, Neznámý Válečník a Hirad Srdcoled se pohybovali nějakých dvacet kroků za nimi. Ilkar už hodně zaostával a zarytě mlčel od chvíle, kdy vyrazili.

Od jejich odjezdu z Koriny už uplynula hodina a Hirad napůl očekával nějaký útok − zejména ze strany Lovců čarodějů. Myšlenka, že by na Densera poslali jen jednoho vraha, nutila Hirada uvažovat nad tím, jak svoji organizaci vlastně vedou, a přistihl se, že je jejich přístupem trochu zklamán. Spoléhal na jejich odhodlání postarat se o to, aby Denser určitě zemřel, a když se mu teď díval na záda, musel se chtě nechtě usmát. Byla to skutečně neobvyklá situace.

„Proč Ilkar tolik nenávidí Xetesk?“ zeptal se, zatímco stále sledoval Densera.

„Proč se nezeptáš jeho?“ opáčil Neznámý. „Měl by nás raději dojet.“ Otočil se v sedle a na dálku pokynul julatskému mágovi, aby se k nim připojil. Ilkar ale pobídl koně, až když se jeho směrem otočil i Hirad.

Jakmile mág přijel blíž, Hirad se zamračil. V Ilkarově tváři se totiž na první pohled zračily obavy, které Denser vyvolal předchozího večera. Elf je měl v obličeji vepsané jako krutou ránu osudu. Když se konečně k přátelům přidal, pokusil se usmát, ale zvládl jen nepřesvědčivě zvednout obočí.

„Jsi v pořádku, Ilkare?“ staral se Hirad.

„To je ale zatraceně hloupá otázka,“ odtušil Ilkar. „Co pro vás dva můžu udělat?“ Hlas měl plochý a uražený. Hirad věděl, jak mu je.

„Hirad chtěl vědět, co přesně máš proti Xetesku,“ přetlumočil mu Neznámý.

„Všechno,“ procedil Ilkar. „Ale abych to zjednodušil, v záležitostech magie se Julatsa s Xeteskem neshodnou naprosto v ničem − k čemu ji využívat, jak ji zkoumat, jak doplňovat zásoby many… prostě v ničem. Když my řekneme doprava, oni řeknou doleva. Pracovat pro mistry z Xetesku je v Julatse chápáno jako zločin. Už to chápeš?“

„Ne.“

Ilkar si povzdechl. „Podívej − a pokud to víš, tak mě přeruš − důvody, proč se od sebe původní univerzitní frakce odštěpily a vytvořily čtyři samostatné celky, byly převážně morálního charakteru a úzce souvisely se směrem, kterým se ubíraly jednotlivé výzkumy a způsoby využívání magie. Metody získávání many byly také odlišné − rychlá a účinná metoda, již zastávala frakce, která se později stala Xeteskem, byla založena na lidských obětech. Odpustil bych jim dost věcí, ale tohle nikdy.“

„Praktikují ty obětní obřady i teď?“ zeptal se Neznámý.

„Tvrdí, že ne, ale pravda je taková, že ta metoda stále funguje, a to navzdory tomu, že našli jiné, trochu méně hanebné způsoby, jak manu získávat. Všechno to ale říkám proto, že dnes, po dvou tisíciletích, se naše tradiční magie − a tím míním to, jak Julatsané rozumí fyzikálním mechanismům své magie − odlišila od té xeteské natolik, že už téměř vůbec nevíme, jakým způsobem svá kouzla vytvářejí a užívají oni.“

„Takže ty bys Zloděje úsvitu seslat nedokázal?“ zeptal se Hirad. „Vždyť to přece není xeteský kouzlo, nebo jo?“

„Ne, není, ale i tak bych to nezvládl,“ přiznal Ilkar. „Tedy teoreticky možná ano, znám jeho sesílací formuli i mechanismus, protože Septern si dal dobrý pozor, aby se obojí dostalo na všechny univerzity, ale nijak jsem nestudoval jeho vzorec many ani záludnosti při vyslovování, takže bych zcela jistě neuspěl.“

„Takže radši udržíme naživu Densera,“ nakrčil nos Hirad.

„Alespoň do doby, než zjistíme, jestli nám říká pravdu.“

„Tak nějak,“ zašeptal Neznámý.

Nějakou dobu mlčeli. Hirad vstřebával, co mu Ilkar před chvíli vysvětlil, a vyčítal si, že se nikdy nezajímal o to, co mágy pohání. Důležitější pro něho teď ale bylo zjistit, co pohání Lovce čarodějů. Měl pocit, že ty dvě věci spolu budou určitě nějak souviset.

„Co víš o Lovcích čarodějů, Neznámý?“ otočil se k holohlavému muži.

„Ty ses v noci moc nevyspal, co?“ Neznámému se mírně zvlnily koutky.

„Pořád se mi to honilo hlavou. Víš o nich teda něco?“

„Moc ne,“ pokrčil rameny Neznámý.

„Jejich velitel se jmenuje Travers. Velel posádce, která definitivně ztratila Podkamenský průsmyk, k čemuž došlo, když jsme kdysi dávno bojovali pro lorda Racheho na severu. Travers býval nebezpečný muž, ale teď už musí být poměrně starý.“ Neznámý se na chvíli odmlčel. „Myslím, že Ilkar je člověk, který o tom ví víc.“

Teprve nyní se Ilkar poprvé trochu usmál. Napřímil uši a ukazovákem a palcem si promasíroval čelo.

„Já nejsem člověk, Neznámý, jsem elf,“ poopravil ho. „A obávám se, že na tom příběhu není nic zvláštního. Travers je buď zářným příkladem hrdiny bojujícího v nekonečné bitvě proti silám zla, nebo jen vojákem, který kdysi býval skvělý, ale teď zavírá oči před realitou. Záleží na tom, z jaké strany se na to díváš.“

„A ty se na to díváš jak?“ Hirad se mírně předklonil v sedle, ruce si položil na hrušku, protáhl se a nasál vůni kůže spolu s pronikavým zápachem koně. Zvláštním způsobem ho to uklidnilo.

„Podle mě je slepý vůči tomu, co se děje okolo,“ odvětil Ilkar. „Podívej, všechno to začalo jako rozmáchlý plán a mnoho lidí si přálo, aby Travers uspěl. I já sám jsem si to přál. Krátce poté, co ztratil Podkamenský průsmyk, založil skupinu oddanou kodexu, která usilovala zejména o omezení destruktivní magie Xetesku a do menší míry i Dordoveru. Podstatné bylo, že nechtěli nikoho stavět mimo zákon − tehdy ještě ne − jen sledovali situaci a v tichosti se věnovali výzkumu.

Každopádně se jim tehdy říkalo Okřídlené růže, protože měli na krku vytetovaný rudý květ růže s párem bílých křídel.“ Při těchto slovech si přiložil prst na krk a naznačil jím kroužek. „Mělo to symbolizovat vášeň a svobodu, tuším.“

„A bylo to k něčemu?“ zeptal se Neznámý.

„Vlastně ano,“ zamyslel se Ilkar. „Zpočátku byly jejich úmysly naprosto ryzí. Ze všech sil se snažili osvobodit zemi od špatného vlivu toho, čemu říkali temná magie, a hodlali svých cílů dosáhnout nenásilně.“

„No to mě podrž, sakra,“ vydechl Hirad.

„Tak nějak, zní to neuvěřitelně,“ přitakal Ilkar.

„Už sis dal jistě dohromady, že se postupně svým ideálům zpronevěřili, a to, co mělo být původně něco jako dohled, se změnilo v hon na čarodějnice. Cílem mohl být kterýkoliv mág z jakékoliv univerzity, kterého Travers považoval za nebezpečného. Teď jsem jeho cílem i já, a to zejména proto, že jsem se tak nešťastně zapletl támhle s naším úžasným rádoby velitelem.“

„Mají pořád na krku to tetování?“ ukázal si Hirad na krk.

„Změnili je,“ ozval se Neznámý. „Přebarvili si je, takže je teď mají poměrně neoriginálně celá černá, i když motiv si ponechali stejný.“

„Přesně tak,“ souhlasil Ilkar. „Říkají si teď Černá křídla, protože za tu růži se asi styděli.“

„Díky tetování jsem věděl, že s tou ženskou budou potíže.“ Trvalo jen okamžik, než Hirad zjistil, že Neznámý nemluví ani k jednomu z nich. „Zatraceně.“

„O čem to mluvíš, Neznámý?“

„Já to tetování poznal. Kdybych byl rychlejší, možná jsem mohl Sirendora zachránit. Možná. Jenže já si nejdřív myslel, že jde po Denserovi, tak jsem ji chtěl nechat být. Bylo mi v tu chvíli úplně jedno, jestli Denser umře, nebo ne, a je mi to vlastně jedno i teď.“

„Jenže pak se objevil Zloděj úsvitu,“ poznamenal Ilkar hořce.

„Pokud mu věříš,“ namítl Neznámý.

„Ty o tom pořád ještě pochybuješ, Neznámý?“

„A ty jsi pořád ještě elf, Ilkare?“

* * *

Budovy Korinského obchodního spolku si stále zachovávaly velkolepý ráz minulých staletí.

Síně, úřadovny, kuchyně i další místnosti kdysi pyšné organizace byly obklopeny krásnými zahradami, o které se díky tři sta let starému dědictví třetího hraběte Arlena neustále pečlivě starali korinští zahradníci. Byl to dar, který si Spolek vysloužil za oběti přinesené v první válce s Wesy. Během následujících tří staletí ale bylo bohatství rodu Arlenů pohlceno vzrůstajícím významem barona Černoostna, který si získal vliv díky novému a výnosnému obchodu s nerosty.

Při pohledu zvenčí vypadal majetek KOS úchvatně. Zdobenými kovovými branami se až ke sloupovému průčelí táhla široká příjezdová cesta a návštěvníky vítaly dvojité ebenové dveře v mramorovém ostění. Hlavní budova se tyčila do výšky tří poschodí a byla zbudována z bílého kamene dovezeného až z Denebreských skalisek vzdálených celých sedmdesát mil severovýchodním směrem.

Nedostatky začaly být vidět až uvnitř. Podél stěn vstupní haly stála rytířská brnění, všechna matná a zaprášená, protože na zaplacení cídiče už nezbyly peníze. Všude se odlupovala omítka, v rozích místností se zabydlela vlhkost a plíseň a vzduch byl cítit zatuchlinou.

Velký společenský stůl byl oprýskaný, porýpaný a plný rýh. Křesla, jež k němu patřila, měla vybledlá a potrhaná čalounění, takže z nich polstrování na mnoha místech vylézalo ven. A pokud šlo o pokoje, žádný lord ani baron by se do nich nikdy nenastěhoval bez spolehlivého osobního strážce.

Baronu Gressemu to prostředí připadalo skličující. Jeho počáteční optimismus nad tím, že se schůzka vůbec uskuteční, ho pomalu, ale jistě opouštěl, když sledoval nevraživé hašteření delegátů, kteří se milostivě obtěžovali dostavit. Setkání svolal lord Denebre poté, co Wesové zaútočili na jeho karavanu v samém Podkamenském průsmyku, a on tak utrpěl značnou škodu. Formálně byl Denebre předsedou KOS a všeobecně se mělo za to, že bude tím posledním, kdo bude tuto funkci zastávat. Tvrdil, že Tessaya, kmenový náčelník Wesů, porušil dohodu o bezpečném průchodu Podkamenským průsmykem a ke zjednání nápravy ze strany KOS je nezbytné vyslat do té oblasti vojenský oddíl.

Ale na tuctu ostatních lordů sedících kolem stolu bylo vidět, jak těžce se obrnili cynismem − například na bělovlasém, vrásčitém, přesto však stále pevně stavěném lordu Rachem, obludně tlustém černovousém lordu Eimotovi nebo lordu Pontoisovi − vysokém mladém muži s orlím nosem.

Během tří hodin dokázaly prázdné argumenty, trapné proslovy a plamenné výměny názorů rozdělit přítomné na dva tábory. Gresse, Denebre a starší syn lorda Jadena, jehož země ležely směrem na sever od univerzitních měst, se v rámci jednání nacházeli v čím dál méně záviděníhodném postavení.

Pod taktovkou Pontoise, Racheho a Haverna vznikalo usnesení za usnesením, která všechna systematicky odmítala to, co tvrdil Denebre. Rovněž padala obvinění, že Denebre naschvál vyvolává spory, a na to konto byly vznášeny požadavky, aby byla jeho slova vyškrtnuta ze záznamu. Vše pak vyvrcholilo jednostrannou debatou na téma, jaký by mohl mít KOS prospěch z možného sjednocení wesských kmenů, čemuž mohla trojice dočasně vyloučených účastníků diskuse pouze mlčky a rozčarovaně přihlížet.

Gresse, který toho doposud moc neřekl, odpovídal pouze na Pontoisovy přímé dotazy.

„Jste podivně zamlklý, Gresse. Přemýšlíte, jak zaplatit opravy hradebních zdí, nebo si jen necháváte své myšlenky pro sebe?“

„Můj milý Pontoisi,“ odvětil Gresse, „spíše to vidím tak, že tu půtku, kterou jste vyprovokoval, jste také prohrál, a budete si muset lízat rány mnohem déle než já. A zároveň buďte ubezpečen, že moje myšlenky rozhodně nejsou v souladu s rozhodnutími, která se tu chystáte učinit. Zejména s tím, že chcete Wesům opět začít prodávat zbraně.“

„Božínku,“ reagoval Pontois posměšně. „Tak to máte jistě k dispozici spolehlivější fakta než lordi Rache a Havern?“

„Ano, to mám,“ usadil ho Gresse a cítil, že si v místnosti alespoň dočasně získal trochu respektu. „Wesové mohou kdykoliv zahájit invazi, jak se vám tu snažil vysvětlit Denebre. Domnívám se, že v srdci jejich domovského území, kde se i nyní, během toho, co tu hovoříme, neustále shromažďují, je jich obrovská síla. Navíc jsou dobře organizovaní a jednotní, takže hned zítra za úsvitu hodlám vyrazit na pomoc Černoostnovi.“

„Vážně?“ Pontois potlačil úsměv. „To bude nákladná záležitost.“

„Peníze v tom nehrají roli,“ zavrtěl hlavou Gresse. „Podstatné je přežít.“ Kolem stolu proběhla vlna smíchu.

„Vaše obavy neodpovídají faktům,“ upozornil ho lord Rache. „Možná už vám stáří ubírá rozum.“

„Po generace jsme − a tím míním sebe i svůj rod − žili z hojnosti, kterou nám poskytovala Balaia, její obyvatelstvo a bohaté zásoby. Opíjeli jsme se její krásou a bezstarostně se hřáli v jejím bezpečí. Naše neshody nebyly ničím v porovnání s otevřenou válkou, kterou mezi sebou vedli nepřátelé na západě, takže jejich země byla neustále rozdrobena. Ale s tím je teď konec. Teď proti nám stojí jednotný nepřítel a jeho pozornost se upíná výhradně na nás. Jsme na pokraji bitvy o holé životy − o životy nás všech − a nepřítel je silnější, zdatnější, početnější a lépe vycvičený než my,“ varoval Gresse. „Cožpak to nevidíte? Neslyšíte, co vám tu Denebre říká?“ Obrátil se na Pontoise. „Plakal bych na hradbách radostí, kdybych viděl, jak se vaši muži snaží znovu dobýt Taranhrot, vážně, plakal. Ale pokud se nepostavíme společné hrozbě, která se v současné chvíli týká nás všech, bude nad Taranhrotem co nevidět vlát praporec Wesů.“

„Počkal bych si tam na ně, zatímco bych popíjel víno z vašich sklepů,“ odvětil Pontois nenuceně. „Na Balaie bývá touto dobou velice proměnlivé počasí.“ Těmito slovy si ostatní získal a od stěn se začala odrážet ozvěna tlumeného smíchu.

„Jen se smějte,“ řekl Gresse. „Smějte se, dokud můžete. Jste tak slepí, až je mi vás líto, a je mi líto i Balaii. Já tuhle zemi miluji. Miluji ranní pohled z okna svého hradu, když vidím, jak se v dálce třpytí Černoostné hory, nad pastvinami se povaluje mlha a do tváře mi fouká čerstvý vítr.“

„Rád vám na svých hradbách vyčlením místo pro houpací křeslo,“ přislíbil Pontois.

„Upřímně doufám, že budete mrtvý mnohem dřív, než budu já potřebovat houpací křeslo,“ zavrčel Gresse. „Nepřestanu se proklínat za to, že tu zachraňuji i vaši mizernou kůži. Přesto se s ostatními věrnými pokusím postarat o to, aby nedošla k úhoně.“ Vstal ze židle, otočil se jako na obrtlíku a vyrazil ke dveřím, zatímco mu v uších zněl tichý smích mužů u stolu. S rukou na klice se ale ještě zastavil a dodal: „Přemýšlejte o skutečném důvodu Černoostnovy dnešní nepřítomnosti. Přemýšlejte, proč zástupci čtyř univerzit právě jednají u Trivernského jezera. A přemýšlejte, proč Havrani pracují pro Xetesk, přestože přísahali, že pro něj nikdy pracovat nebudou.

Všichni, které jsem vyjmenoval, chtějí uchránit naši zem před Wesy a naše ženy před tím, aby jim musely porodit jejich parchanty. A každý z vás, kdo se odmítne vydat do Černoostnu, Podkamene nebo univerzitních měst, aby tam před zraky balaiských bohů položil život, bude při posledním soudu zatracen. A poslední soud tu bude co nevidět, to mi věřte.“

Potom Gresse Spolek navždy opustil. Když odcházel, byla jednací místnost ztichlá.

* * *

Den se nachýlil k večeru a Denser v čele skupiny odbočil z cesty do hustě zalesněné krajiny prostírající se všude okolo. Zastavil, až když si byl jistý, že je z cesty nikdo neuvidí. Všichni sesedli a Richmond začal připravovat malý ohýnek.

Denser se svezl z koně, přiložil mu ústa těsně k uchu, něco šeptl a ukázal hlouběji do lesa. Hnědá klisna se tím směrem pomalu vydala a koně všech ostatních šli za ní.

„Dobrý trik,“ uznal Richmond.

„To nic nebylo,“ pokrčil Denser rameny. Usedl zády ke stromu a zapálil si dýmku. Ze záhybů hábitu mu vystrčil hlavu kocour, seskočil na zem a zmizel v podrostu.

„Tak jaký je plán, Densere?“ zeptal se Talan. Mnul si oko, do kterého se mu dostal prach z cesty.

„Poměrně jednoduchý. Víme, že amulet ukazuje cestu k dimenzionálním dveřím do Septernovy dílny, která se zřejmě nachází v mezidimenzionálním prostoru. Vzhledem k tomu, že je to kouzlo vyryté na amuletu v julatštině, bude ty dveře muset otevřít Ilkar.“

„Žádný problém, Densere,“ řekl Ilkar pološeptem. „Dimenzionální kouzla sesílám dennodenně.“

„Jo,“ vzpomněl si najednou Hirad. „Už dlouho tady poslouchám, jak se bavíte o dimenzích a portálech, a přitom pořád nevím, co to je. Moh by mi to někdo vysvětlit tak, abych to pochopil?“

Ilkar a Denser se na sebe podívali. Xeteskan na Julatsana kývl.

„Ono je to vlastně docela jednoduché, ale aby to člověk dokázal přijmout, musí mít otevřenou mysl,“ začal Ilkar. „Pravdou je, že existuje zatím neznámý počet jiných dimenzí − světů, jak bys je asi nazval ty − které existují zároveň s tím naším. Nám − rozuměj, mágům obecně − se zatím podařilo objevit dva z nich, ale je jich pochopitelně mnohem víc.“

„Pochopitelně,“ našpulil rty Hirad.

„Co se ti nezdá?“ začal Ilkar pomalu napřimovat uši.

Ozval se Talan: „No, třeba to, že jste viděli draka, a ty jsi tvrdil, že to bylo v nějaké jiné dimenzi, ale teď říkáš, že jiné světy jsou všude kolem nás. To mi nejde do hlavy. Podívej, snaž se nás pochopit; máme tu nebe, zemi a moře, a ty po nás najednou chceš, abychom si představili jiné, neviditelné dimenze, a dokonce tvrdíš, že dvě z nich znáš!“

„Promiň, Ilkare,“ přidal se i Richmond. „Ale tohle je vážně hrozně divné.“

„Přesně,“ pokyvoval Talan. „Jak sakra vůbec někoho mohlo napadnout, že něco takového existuje?“

„Densere?“ vybídl druhého mága Ilkar. V podrostu se objevil vracející se kocour, skočil pánovi do klína, stočil se tam a zadíval se mu do očí.

„Myslíme si, že Septern to věděl od začátku, ale nikdo už asi nezjistí, jak na to tehdy přišel. Byl prvním mágem, který předpověděl existenci jiných dimenzí − jiných, než byla ta, o které jsme věděli už dlouho díky výzkumu many. Dnes nám to připadá naprosto jasné a považujeme Septerna za génia, ale tehdy se od něho komunita mágů odvrátila. Proto opustil Dordover a postavil si vlastní dům.“

„To nejsem o moc chytřejší,“ zabručel Hirad s kamenným výrazem.

„Podle našeho nejlepšího odhadu měl mimořádnou mysl, která mu umožňovala vnímat jemné variace v proudění many, jež byly typické pro jiné dimenze, než je ta naše. Měl tak jako jediný možnost spatřit a dozvědět se jisté důležité věci. Byl výjimečný,“ pokračoval Denser. „Omlouvám se, že je to tak neurčité, ale z jeho raného díla toho dodnes mnoho chybí. Víme ale − nebo se to alespoň domníváme − že dokázal porozumět veškeré potřebné magii a vymyslel její zvláštní typ, na jehož základě dokázal magicky vytvářet vlastní dimenzionální brány.“

„Dobrá,“ promluvil Neznámý. „Takže přijměme fakt, že draci mají vlastní svět, jiný než ten náš, ale s tím naším se propojují a utíkají sem, ať se nám to líbí, nebo ne. Takže mě napadají dvě otázky: Co brání drakům z libovolné frakce, které tam mezi sebou válčí, aby sem přišli a vládli nám, a co přesně se nachází v jejich dimenzi?“ Vstal a přidal na oheň pár větví.

„Densere, to bude zase na tobě.“ Ilkarův tón nebyl ani v nejmenším přátelský.

„O dračí dimenzi toho víme velice málo. Nikdo se tam nikdy nevydal, tedy možná kromě Septerna. Ten drak, se kterým jste se setkali…“ kývl směrem k Hiradovi „…bude asi z nějakého významného rodu, jenž má výhradní právo využívat spojovací chodbu mezi oběma dimenzemi. Chodba má mnoho ústí, konkrétně jedno pro každého člena rodu a jeho drakonenského mága. Draci chodbu brání před útokem jiných rodů, což vám v podstatě Ša-Kaan potvrdil.“ Zhluboka se napil a nervózně si hryzal ret, jak si pečlivě připravoval odpověď na druhou otázku v pořadí.

„Septernovy úspěchy,“ začal rozvážně, „se zatím nikomu nepodařilo zopakovat, takže cestovat mezi dimenzemi nemůžeme. Teď jsme ale nalezli klíč k jeho dílně, což nás může posunout o velký kus kupředu a cestování nám umožnit. V Xetesku toho díky Septernovým spisům víme o mezidimenzionálním prostoru poměrně dost, a proto jsme do něho vypustili klec s Černokněžnými pány. Také jsme našli důkaz o existenci dalších dimenzí, ale proniknout se nám podařilo jen do jedné z nich.“

„Ale i ta jedna jediná vám nakonec stačila, že, Densere?“ Ilkarův výraz hovořil o jeho naprostém znechucení.

„Ukázala se být velice užitečnou, ano,“ odpověděl Denser nedůtklivě.

„Poděl se o to s námi.“ Neznámého tón napovídal, že to není prosba, ale příkaz.

„Když to hodně zjednoduším, tak je ta dimenze zajímavá tím, že v ní žijí démoni, ale zbytečně se nevzrušujte,“ dodal rychle Denser. „V naší dimenzi démoni žít nemůžou, pokud se o ně neustále nestará nějaký mág, který u nich navíc musí provést jisté zásadní, ehm… úpravy, aby tu přežili.“ Denser natáhl ruku a nepřítomně pohladil kocoura. Zvíře začalo vrnět a protáhlo se.

„Proč tu nemohou žít?“ zeptal se Richmond.

„Protože žijí z many. Je pro ně tím, čím je pro nás vzduch, který musíme dýchat. A koncentrace many v tomto světě není ani zdaleka taková, aby je udržela při životě. Stejně tak bychom my nemohli žít u nich. Otevřeně přiznávám, že Xetesk z té dimenze odčerpává manu.“

„A to není dobré, že ne, Ilkare?“ otočil se Richmond na Julatsana.

„Ani ne tak užívání té many jako způsob, kterým otevírají portály. Ale to teď nechme stranou, to je záležitost etiky.“

Skupinka umlkla, jak se každý vyrovnával, nebo alespoň pokoušel vyrovnat s tím, co se právě dozvěděli. Hiradovi to všechno připadalo jako bohapustý blábol. Na začátku položil otázku, ale nebyl si jistý, jestli pochopil odpověď − a pokud ji nepochopil, bylo mu to stejně jedno. Nemohl se soustředit, myšlenky mu neustále sklouzávaly k představám a vizím Sirendora, kterému v hrudi pomalu přestává bít srdce.

„Stačí vám to takhle?“ zajímal se Denser.

„Ještě jedna otázka,“ zamračil se Richmond. „Kde jsou ty ostatní dimenze vzhledem k naší? Chci říct, na obloze je spousta hvězd, to mluvíš o nich?“

„Ne,“ odpověděl Denser a přes rty mu přelétl slabý úsměv. „Ale není to špatný příměr. Zatím nemáme žádnou stopu ani vodítko, kde se jiné dimenze přesně nacházejí. Nejjednodušší způsob, jak ti to vysvětlit, je následující: Pomysli na prázdnotu, která je rozlehlejší, než by sis kdy dokázal představit, a do ní umísti bubliny − nekonečné množství bublin, z nichž každá bude představovat jednu dimenzi.

A teď, a to je to obtížné, si představ, že ty bubliny jsou ve stejnou chvíli všude i nikde, takže nezávisle na jejich množství a velikosti okolní prázdnoty neexistuje mezi jednotlivými bublinami žádná vzdálenost, což teoreticky znamená, že cestování mezi nimi probíhá okamžitě a je závislé jen na určitých odchylkách v jejich vzájemné poloze a orientaci.“

Odmlčel se.

„Vysvětlil jsem to správně, Ilkare?“

„Odpovídá to mým současným vědomostem,“ souhlasil Ilkar, přestože jeho výraz napovídal, že i on se dozvěděl něco nového.

„A proč měl vůbec ten amulet u sebe drak?“ zeptal se Talan.

„Dobrá otázka,“ pochválil ho Denser. „Septern zmizel krátce poté, co dokončil text Zloděje úsvitu. Myslíme si, že prošel svým drakonenským portálem, nebo nějakým jiným, který si sám vytvořil. Musíme předpokládat, že chtěl, abychom výsledky jeho zkoumání jednoho dne našli, a dávalo by proto smysl, že jediný klíč k tomu všemu svěřil drakům. Rozhodnutí, kdy budeme připraveni, nechal na nich. My jsme se ale dostali o krok napřed, to je celé. Ještě něco?“ Ticho. „Dobrá. Vyrazíme za rozbřesku.“

Hirad sledoval temného mága, který cosi lovil v kapse, a pak ho oslovil.

„Něco si ujasníme, Densere,“ začal barbar, vytáhl zpoza opasku dýku a zkoušel její ostří. Pak se zdálo, že krátkou čepel svědomitě studuje, a přitom pokračoval: „Ty tu nevelíš. Do tý dílny pojedem jen tehdy, když se s Havranama dohodnem, že jsme připravený, jinak ne.“ Denser se usmál. „Jak chceš.“

„Ne, Densere, tak to prostě je,“ oznámil mu Hirad. „Ve chvíli, kdy na to zapomeneš, zůstaneš sám. Nebo bude po tobě.“

„A spolu se mnou by bylo i po Balaie,“ poznamenal Denser.

„Na to máme jenom tvoje slovo,“ řekl Neznámý.

Hirad přikývl. Denser vypadal zmateně.

„Ale já jsem jediný, kdo ví, co máme dělat,“ připomněl jim.

„Prozatím,“ odpověděl Neznámý. „Ale neměj strach, až to plně pochopíme i my sami, budeme k tomu mít určitě taky co říct. To si buď jistý.“

Rozhostilo se ticho. Richmondův oheň praskal a ve vysokých větvích šuměl vítr. Byla téměř noc. Denser si vyklepal dýmku o kořen stromu.

„Jestli mohu nadnést něco k projednání,“ promluvil mág pomalu, „tak bych navrhoval jít spát.“

KAPITOLA 8

Odloučení. Nedůvěra. Podezírání. Mana. To vše tu těžce viselo ve vzduchu.

Trivernské jezero se prostíralo při úpatí Černoostných hor v místě, kde se začal rozsáhlý horský hřbet pozvolna svažovat směrem k Trivernské zátoce ležící nějakých sto mil na sever. Vody jezera byly magicky chráněny, což blahodárně působilo na okolní vysoké stromy, které ohraničovaly vodní plochu ze všech stran, kromě východní. Od jejich kmenů se do dáli táhla rohož svěže zelené trávy plné pestrobarevných květů a celá oblast poskytovala domov mnoha živočichům. V předhůří Černých ostnů se to životem doslova hemžilo, a to až do velkých výšek, kde už však vanuly studené větry, které dovolovaly přežít pouze odolným křoviskům, mechům a vřesu. Na březích jezera žilo a hnízdilo nepřeberné množství ptactva a jeho zpěv a třepetající se křídla hrající všemi barvami dokázala rozveselit i to nejsmutnější srdce.

Klid Trivernského jezera nedokázaly narušit ani pravidelné deště, které nedaleký horský hřbet Černých ostnů bičovaly a které nyní po celé jeho délce stékaly z vrcholků v podobě nádherných vodopádů. Do jezera tak vtékaly nejen podzemní řeky, ale v deštivých obdobích do něho přepadávala i voda z hluboké a nádherné tůně, již tvořil a živil rozstřikující se vodopád vysoko nad ním.

V den setkání mágů byla hladina Trivernského jezera klidná, jen občas zavanul větřík a vytvořil na hladině nepatrné vlnky, které se šířily po hladině všemi směry.

Šplouchání vody na písčině a sluneční paprsky pronikající potrhanými mraky by za normálních okolností dotvářely obraz naprostého klidu a míru.

Ale teď to všechno kazil velký stan. Hrdě se vypínal ani ne padesát kroků od okraje vodní hladiny a soustředil pod sebou napětí tak hmatatelné, že se zdálo, jako by se lepilo k šatům a umrtvovalo holou kůži a vlasy všech přítomných.

Velký stan byl vzorem geometrické dokonalosti. Ze všech světových stran vypadal naprosto stejně a v každé ze čtyř stěn měl identický vchod.

Vchody chránila zkosená plátěná stínidla, každé v typických barvách příslušné univerzity, a podél každého z nich stál menší šik univerzitních stráží. Další šik pak stál vyrovnán v každém vchodu.

U naprosto stejných čtvercových stolů, umístěných hned za každým vstupem, seděli univerzitní mistři se svými delegacemi. Za Lystern to byl starší lord mág Heryst, za Julatsu Barras, vrchní vyjednavač a vyslanec v Xetesku, za Dordover Vuldaroq, pán Věže, a za Xetesk Styliann, pán Pahorku.

Každý z nich měl po boku další dva společníky a Styliann, sedící v křesle zdobeném tmavým hermelínem, se právě pokoušel odhadnout jejich rozpoložení. Nevěděl, za koho je má v danou chvíli považovat − byli to jeho druhové a bratři… nebo protivníci?

Julatsan Barras. Velice starý elf, kterého Styliann dobře znal. Netrpělivý, popudlivý, inteligentní. Jasně modré oči zářící z vrásčitého obličeje, v týle svázaná a přes rameno na hruď přehozená hříva bílých vlasů a prsty pravé ruky bubnující jako vždy na nějaký pevný povrch, v tomto případě do opěradla křesla.

Heryst, málomluvný muž z Lystemu. Seděl hluboko v křesle s obličejem skrytým ve stínu vysokého opěradla. Z dlouhých prstů měl udělanou stříšku, kterou se zespoda téměř dotýkal brady, ale jinak působil klidně a natolik vyrovnaně, jak jen bylo v této situaci a společnosti možné.

Styliann ho respektoval, protože dával promyšlené a cenné rady a také to byl nejmladší mág v dějinách, který získal titul lysternského staršího lorda. V tom viděl Styliann obdobu se sebou samým, ale on se do úřadu nedostal ani zdaleka tak demokratickým způsobem.

Povzdechl si. Vuldaroq. Vzteklý tlusťoch.

Když jste ho vyprovokovali, uměl vylétnout rychle jako šíp z elfího luku, ale škod dokázal nadělat jako kámen vystřelený z katapultu. Dordoverský pán Věže byl už i nyní rudý v obličeji, v křesle seděl v hlubokém předklonu a rozpaženýma rukama se před sebou opíral o desku stolu. Mžoural očima po ostatních a bylo vidět, že pro jeho mohutnou postavu mělo být křeslo pod ním zvlášť zvětšeno. Styliann dobře věděl, co by to znamenalo − schůzku tesařů ze všech čtyř univerzit, kteří by se museli dohodnout a vytvořit nová křesla pro ně všechny. K čertu s Dordoveřany a jejich malicherným a úzkostlivým dodržováním pravidel rovnosti. Pokaždé, když na nějakém plášti objevili nový steh, byli schopni zdržovat jednání o celé dny.

Ale tentokrát žádné průtahy ani hašteření kvůli hloupostem nenastanou, protože pokud by nastaly, znamenalo by to pro ně všechny jistou smrt. A Styliann si plánoval, že přinejmenším Xetesk bude ještě nějakou dobu žít.

Oči všech se upíraly právě na Stylianna. Mág zkontroloval, zda se jeho rádcům pohodlně sedí, usrkl trochu vody ze sklenice a povstal.

„Při jedné, jíž jsme byli, a čtyřech, jimiž jsme se stali, vás vítám,“ pronesl na úvod.

„Pánové, jsem vám nesmírně zavázán, že jste byli schopni přicestovat tak narychlo.“ Tato slova neměla žádný význam. Když bylo svoláno setkání u Trivernského jezera, mělo to přednost před vším ostatním.

„Nikomu z vás nemohla uniknout zvýšená aktivita na západě od Černoostných hor.“ Vyslanci se začali ve svých křeslech ošívat a Styliann se usmál. „Ale no tak, pánové, myslím, že nějaké tvrdošíjné zastírání toho, co je naprosto očividné, tu není na místě, co říkáte?“

„Možná vás to překvapí, ale systém získávání tajných informací u nás není na takové úrovni, jako je tomu u vás v Xetesku,“ řekl Barras stručně a na chvíli přestal bubnovat prsty do křesla.

„Nepochybně,“ přisvědčil Styliann. „Ale jsem si jistý, že i kdyby každá univerzita vyslala jen jednoho jediného schopného špeha, dokázali bychom všichni nasbírat dostatek informací na to, abychom tu začali být velice nervózní.“

Vuldaroq si otřel obličej kapesníkem. „To je všechno hrozně zajímavé, ale pokud jste nám jen přišel potvrdit to, co už víme od svých špehů, pak vězte, že mám na práci daleko důležitější věci.“

„Můj drahý Vuldaroqu,“ protáhl Styliann tak povýšeně, jak jen to protokol umožňoval. „Nechci tu plýtvat drahocenným časem nikoho z vás, a ze všeho nejméně svým vlastním, ale velice by mě zajímalo, o jakém stupni aktivity Wesů vlastně zprávy vašich informátorů hovoří.“ Mírně se pousmál a nesměle rozpažil ruce. „Tedy pokud jste ochotni se s námi o tyto informace podělit.“

„S radostí.“ Byl to Heryst z Lysternu, který promluvil. „Už několik týdnů na západě nikoho nemáme, ale dostaly se k nám zprávy o formujícím se kmenovém společenství. Ovšem abych byl upřímný, bez jednotící síly reprezentované nějakým náčelníkem nebo vůdcem v tom z dlouhodobějšího hlediska nevidím žádnou významnější hrozbu.“

„S vaším názorem tak úplně nesouhlasím,“ ozval se Vuldaroq. „V současné chvíli máme na západě špehy ve vnitrozemí i v samém srdci domovského území Wesů a odhadujeme, že tam mají připravenou třicetitisícovou armádu. V ní ale s největší pravděpodobností brzy nastanou kmenové třenice a neshody. Navíc nemáme žádný důkaz o nějakém hromadnějším pohybu směrem k Černoostným horám.“

„Barrasi?“ vybídl elfa s bušícím srdcem Styliann. Nikdo z nich neměl o ničem ani tušení. Možná starý elf…

„Podstatné je, že ze západu žádné nebezpečí nehrozí, ať je Wesů, kolik chce. Bez magické podpory, které se těšili − i když mám pocit, že těšili není to správné slovo − za Černokněžných pánů, nemohou doufat, že by nás dokázali porazit. Ve skutečnosti pochybuji, že by se mohli dostat dál než k ústí Podkamenského průsmyku.“

„Zplozenci Wrethu jsou za ně stěží rovnocennou náhradou,“ uchechtl se Heryst.

„Ti by možná byli schopni alespoň očarovat vítr, aby foukal trochu silněji,“ zauvažoval Vuldaroq.

Kromě vyslanců z Xetesku se všichni u stolů zasmáli. Když se utišili, Barras pokračoval.

„Chtěl jste od nás slyšet něco jiného, Stylianne, nebo je tohle celé jen zdvořilostní setkání?“ Pousmál se, ale jeho úsměv pohasl, když si všiml Styliannova pochmurného výrazu.

„Došlo k problémům v mezidimenzionálním prostoru.“ Po této větě nastalo ve stanu naprosté ticho. Všichni ztuhli, nikdo ani nedýchal; zvědavé oči všech spočívaly na mágovi z Xetesku. Styliann se rozhlédl po stolech − Vuldaroqův obličej byl rudý a vzteklý, Heryst vypadal, jako by nevěřil vlastním uším, a Barras bubnoval prsty do křesla ještě intenzivněji než předtím. Byl to on, kdo první promluvil.

„Rozumím tomu dobře, že jste ztratili kontrolu nad dušemi Černokněžných pánů?“

„Ano, ztratili.“ Styliann nechal klesnout svůj pohled do poznámek, které měl před sebou. Od okolních stolů zašuměly hlasy. „To proto jsem svolal toto setkání. Xetesk se domnívá, že situace je smrtelně vážná.“

„Máte slovo, Stylianne, pokračujte,“ vybídl ho Barras, který cítil, jak mu náhle vyschlo v ústech.

Styliann trochu zvedl hlavu. „Budu stručný. Nejméně šedesát tisíc Wesů je vyzbrojeno, sjednoceno a připraveno na válku. Zatím se nacházejí v srdci svého domovského území a tedy asi deset dní cesty od Černých ostnů, ale jako výspy a předsunuté pozice využívají už i zemědělské osady vzdálené méně než tři dny jízdy od Podkamenského průsmyku.

Poškození magické klece během otevírání drakonenského portálu způsobilo, že do ní pronikla mana, a Černokněžní páni tak získali příležitost k útěku. Domníváme se, že se vrátili na Balaiu, přesněji řečeno do Parve, kde zřejmě znovu nabírají síly a obnovují svá hmotná těla. Jeden z mých špehů je na cestě tam, aby vyhodnotil situaci. Pokud vím, tak toto jsou všechna známá fakta. Očekáváme katastrofu.“

Následovala další chvíle horečného uvažování. Vyslanci si mezi sebou vyměňovali chvatně napsané poznámky.

„Mistrovské selhání Xetesku a současného pána Pahorku,“ prohlásil Vuldaroq. „Magická klec byla doposud vaším největším vítězstvím. Ale nyní, jak slyším, konečně přišla prohra.“

Styliann vzdychl a zavrtěl hlavou. „To je vše, co k tomu řeknete, Vuldaroqu? Čelíme hrozbě natolik vážné, že si nejsem jist ani tím, zda přežijeme, natož abych zvažoval úspěch, a vaší jedinou starostí je kritizovat naše úsilí, s nímž jsme po tři sta let chránili lid celé Balaii? A to bohužel i včetně vás.“ Posadil se.

„Nezapomínejme na to,“ chopil se slova Barras, „že to byl pouze a výhradně Xetesk, který měl možnost a dostatečnou způsobilost Černokněžné pány uvěznit. Z našich univerzit se jim nikdo nesnažil podat pomocnou ruku, a proto bych Xetesku rád vyslovil díky za dosavadní velkorysost a okamžitou reakci, s níž svolal toto setkání.“

Vuldaroqův obličej zrudl ještě víc a mág se v křesle konečně opřel. Otřel si čelo kapesníkem a pěnil zuřivostí, protože si uvědomil, jak nepřesně vyhodnotil předpokládaný postoj Julatsy, a − jak měl zjistit zanedlouho − i Lysternu.

„Připojuji svůj dík k tomu Barrasovu,“ promluvil Heryst a povstal.

„Vytvořili jsme seznam klíčových otázek, které je třeba zodpovědět. Tady jsou: Mohou Černokněžní páni získat zpět svoji bývalou moc? Jak dlouho potrvá obnova jejich síly a hmotných těl? Čekají Wesové s invazí na to, až se Černokněžní páni plně zotaví, nebo zaútočí, jakmile budou připraveni sami? A samozřejmě nás také zajímá, jak budeme na tento vývoj reagovat a zda můžeme počítat s pomocí ostatních univerzit? Vyslechneme jakékoliv návrhy.“ Usedl zpět do křesla.

Styliann si odkašlal. „Je mi to trochu trapné,“ přiznal se, „ale je tu ještě jedna skutečnost, kterou jsem opomněl zmínit.“

„Mhm,“ zamručel Vuldaroq přes sešpulené rty.

„Přirozeně se nabízí fakt, že byla magická klec zničena teprve nedávno, a to je také dost dobře možné, nicméně musím zdůraznit, že povaha a četnost magických výpočtů mohou znamenat také variantu nejhorší, a sice že Černokněžní páni jsou v Parve už celé tři měsíce.“

Znovu ticho, tentokrát ještě hněvivější.

„Takže za jak dlouho mohou získat zpět svá hmotná těla?“ zeptal se Heryst.

„Nemám tušení,“ připustil Styliann. „Není to můj obor.“

„Takže už je klidně mohou dávno mít.“ Z Herystova hlasu zaznívala bázeň.

„Jen klid, Heryste, kdyby to tak bylo, jistě bychom o tom už věděli,“ snažil se ho uklidnit Barras a chlácholivě k němu vztáhl ruku.

„Nezapomínejte, že jsou to jen hromádky spálených kostí. Neumím si představit, že by jejich znovuoživení mohla být krátkodobá záležitost. Vy ano?“ Usmál se.

„Už jsme je v minulosti několikrát podcenili,“ připomněl Heryst.

„Ale teď už to neuděláme,“ ozval se Styliann.

„Proto tohle setkání.“

„Tahle debata je čistě akademická,“ vmísil se Vuldaroq příkře. „Přesný časový plán stejně neznáme − můžeme ho jen odhadovat. Že je třeba naléhavě jednat, na tom jsme se již shodli, a nyní je třeba určit, jak se ta naléhavost projeví.“

Styliann přikývl. „Ještě pořád ale musíme pátrat po informacích. Jakmile můj vyzvědač dosáhne Parve a něco tam zjistí, podám vám zprávu. Pokud má v té oblasti kdokoliv z vás nějaké aktivní zvědy, radím vám okamžitě je vyslat do srdce domovského území Wesů a do Rozervaných pustin. Nemůžeme si dovolit, aby nás překvapili.“

Kolem stolů proběhlo souhlasné mručení. Všichni si dělali poznámky.

„Vraťme se ještě k Herystovu seznamu otázek,“ promluvil Vuldaroq. „Rovněž se domnívám, že rozhodující, avšak zároveň nezodpověditelná je v pořadí ta druhá.“ Otylý Dordoveřan si promnul nos.

„Jak to?“ zajímal se Styliann.

„Protože odpověď se dozvíme teprve ve chvíli, kdy se Wesové dají do pohybu. A je jedno, zda to bude před či po obnově těl Černokněžných pánů. Odpověď bude nasnadě.“

„Nesouhlasím,“ ozval se Barras. „Už nyní máme důkaz, že Wesové jednají pod vlivem šamanů, což ukazuje právě na Černokněžné pány. Nevíme, do jaké míry můžou udílet rozkazy, dokud ještě nejsou ve svých tělech, ale mám pocit, že jejich vliv je i tak obrovský. Styliannův špeh nám to potvrdí nade vší pochybnost. Myslím, že invazi můžeme očekávat dříve, než bude obnova jejich těl dokončena.“

„Nezapomínejte, že Wesů je mnoho proto, že už se po nějakou dobu shromažďují,“ připomněl Heryst.

„Pravda,“ přitakal Barras. „A pokud víme, tak mezi sebou nezačali bojovat. Alespoň doposud ne. A to je jistě také důsledek nějakého vnějšího vlivu. Jenže jak by jistě zdůraznil Vuldaroq, zatím nevíme, kdy se pohnou. Vše, co můžeme udělat, je ucpat díry spojující západ s východem, čekat a hotovit se k boji tak rychle, jak to jen půjde.“

„A tím se, pánové, dostáváme k hlavnímu bodu našeho jednání,“ prohlásil Styliann. „Potřebujeme armádu. A potřebujeme ji hned.“

„Ještě štěstí, že se navzájem tolik nenávidíme,“ poznamenal Barras, „jinak by nikdo z nás neměl tolik kvalitních vojáků.“ Stanem se rozezněl smích. „Kolik mužů můžeme dát dohromady?“ Smích utichl.

„Julatsa má asi šest tisíc řadových vojáků, z nichž polovina zůstane ve městě a bude ho bránit. Během měsíce mohu povolat zálohy, takže dalších asi osm tisíc mužů.“

„O stavu našich jednotek nemám přesné zprávy,“ ozval se Vuldaroq. „Počet vojáků městské gardy se pohybuje kolem dvou tisíc a univerzitní garda je určitě nejméně třikrát tak početná. Po Společné mysli budu vědět víc.“

„Heryste?“ oslovil ho Styliann.

„Jedenáct stovek řadových vojáků, dvě stovky jezdců a více než dva tisíce vojáků v záloze, z nichž většina slouží na půl úvazku v městské gardě. Na početnější zálohu nemáme prostředky,“ shrnul situaci Lysternu Heryst.

„Zato máte toho nejlepšího generála na celé Balaie,“ připomněl Styliann.

Heryst ocenil tu pochvalu mírnou úklonou. „To vskutku máme.“

„A co vy, Stylianne,“ vzal si slovo Vuldaroq. „Počítám, že vašich zplozenců pekel je víc než nás všech dohromady.“

„Nikoliv, Vuldaroqu,“ odtušil Styliann. „Místo najímání další lidské síly jsme raději vystavěli zdi. Městských gardistů máme sedm stovek, univerzitních je pět tisíc a k tomu máme téměř čtyři stovky protektorů.“

Barras v duchu všechno sečetl. „Mají oproti nám trojnásobnou přesilu, a to i když budeme počítat všechny naše záložní síly. A jak je na tom KOS?“ Vuldaroq to slovo nesouhlasně vyfrkl.

„Velice rád bych vám sdělil, že shromažďují vojsko, ale ve skutečnosti je bratrovražedné půtky připravily o všechny peníze, takže se teď v rámci Spolku stará každý šlechtic sám o sebe,“ informoval je Styliann. „Vše, co jsem věděl, jsem zprostředkovaně sdělil baronu Gressemu, takže alespoň ten bere hrozbu vážně. Členové KOS se sešli, ale v nijak zvlášť pozitivní výsledek jejich jednání nedoufám. Naše vzájemné podezírání není nic proti nevraživosti, kterou vůči sobě pociťují oni.“

„Co můžeme z jejich strany očekávat?“ zeptal se Heryst.

„Gresse a Černoosten nám pomohou v Gyernathské zátoce, ale kromě nich…“ Styliann zavrtěl hlavou.

„Příživníci neschopní,“ drtil mezi zuby Vuldaroq.

„Musím souhlasit,“ pokýval hlavou Barras. „Takže jaký bude náš další krok?“

„Dohodneme se, kolik mužů budeme ochotni uvolnit, jmenujeme vojenského velitele a pak se vrátíme domů a přezkoumáme možnosti naší útočné magie,“ navrhl Vuldaroq, který už zase bubnoval prsty do opěradla.

„Heryste, je tu Darrick?“ zeptal se Barras.

Heryst se usmál. „Zdálo se mi moudré vzít ho s sebou,“ odvětil.

„Tím máme ušetřenou práci s volbou velitele. Generál Darrick je tu jediný, kdo má jak respekt, tak schopnosti, aby se toho úkolu úspěšně zhostil. Navrhuji pro něho poslat a zeptat se ho, jak vidí celou situaci on.“

Ve stanu teď panovala srdečná atmosféra, což byla na setkáních čtyř univerzit poměrně nevídaná věc. Ale Heryst ji záhy rozptýlil.

„A zatímco budeme čekat, možná bychom měli zodpovědět otázku, které jsme se prozatím vyhýbali. Jak chceme tentokrát, u všech bohů, zastavit Černokněžné pány?“

* * *

Napětí narůstalo už od chvíle, kdy opustili Dordover, ale to tu událost nečinilo o nic méně politováníhodnou.

Když už jim k hradu zbývaly jen asi dva dny jízdy, zavedl Thraun své společníky do typické balaiské divočiny, kudy nevedly žádné frekventované cesty.

Menší náhorní plošinu pokrýval hustý les plný zřícených skalisek a poutníci překonávali strmé stráně, obcházeli prameny vyvěrající ze země a čvachtali podmáčenou půdou.

Cesta byla pomalá a obtížná a více času než v sedle strávili muži chůzí po svých, protože museli koně zrádným terénem vést. Jediný chybný krok tu totiž pro zvíře mohl znamenat konec.

Pomalé tempo Aluna okrádalo i o poslední zbytky naděje. Thraun to vycítil, a navzdory tomu, že ho neustále ujišťoval a přesvědčoval, že tohle je ta nejbezpečnější možná trasa, visela ve vzduchu možnost, že Alunovi dojde trpělivost a vypukne otevřená hádka.

Den už mizel za linií stromů v červáncích pozdního odpoledne, když se Thraun v čele skupinky zastavil na rovném úseku poblíž pramenu potoka. Všude rostla svěží zeleň obklopená strmými srázy, na nichž se nejistě držely pokroucené stromy a keře. Rozsáhlé mechové porosty na mnoha povalujících se kamenech a balvanech potvrzovaly, že se skála uvolnila a zřítila už velice dávno.

Thraun sesedl a plácl koně přes zadek. Zvíře poodběhlo několik kroků k prameni, sehnulo hlavu a za mírného šplouchání vody začalo pít. Na západě se kupila mračna a ve vzduchu pozvolna sílila vůně deště. Teplý den ustupoval chladnějšímu večeru.

„Pořád je ještě světlo,“ řekl Alun nevesele. „Mohli bychom jít dál.“

„Tady v údolích padá tma rychle,“ varoval ho Thraun. „A tohle je bezpečné místo.“ Položil Alunovi ruku na rameno. „Dostaneme se tam včas, věř mi.“

„Jak to můžeš vědět?“ Alun mu ruku setřásl a poodešel od něj; očima přitom těkal po tábořišti.

„Bude to dobré, pokud nezačne pršet,“ zhodnotil situaci Will, vrhl letmý pohled Alunovým směrem a zamračil se. „Je na tebe Alun…“

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděl rychle Thraun. „Jen mu pochodují nervy. Zkus na něj být hodný, potřebuje veškerou útěchu, kterou mu můžeme poskytnout.“

Potáhl nosem. V listí ševelil mírný větřík. „A pršet nebude.“

„Snaž se ho udržet v klidu,“ nabádal ho Will. „Nemůžeme si dovolit, aby se nám tu zhroutil.“

Thraun přikývl. „Roztop kamínka a já mu to půjdu vysvětlit.“

Will sklonil hlavu. Thraun k příteli přišel; jeho kroky byly naprosto neslyšné. Alun seděl na výběžku drolící se skály, kterou zleva obtékal potok, v ruce držel několik menších kamínků a buď s nimi jen tak hrkal, nebo je po jednom házel do pomalu tekoucího proudu. Thraun usedl vedle něj a přetrhl mu tok myšlenek.

„Bohové…“

„Promiň,“ omlouval se Thraun a nepřítomně si hrál s koňským ohonem svých vlasů.

„Jak to, že tě vůbec není slyšet?“ Alun svoji otázku myslel v žertu jen napůl.

„Praxe,“ řekl Thraun. „A teď mi pověz, co máš na srdci, a já ti vysvětlím, proč by ses neměl strachovat.“

Alun zrudl v obličeji a věnoval Thraunovi nepříjemný pohled. Oči měl zvlhlé.

„Copak to není jasné?“ vyhrkl v poklidném zátiší v zákrutě potůčku možná až příliš nahlas. „Jdeme příliš pomalu. Než se tam dostaneme, budou všichni mrtví.“

„Alune, já vím, co dělám. Proto jsi přece přišel za mnou.“ Thraun schválně hovořil klidně a tiše, přestože hlas měl od přírody drsný a chraplavý. „Víme, že je unesli, protože je chtěli živé − kdyby je chtěli zabít, udělali by to hned. A také víme, že se Erienna během čekání na záchranu nebo na propuštění pokusí získat co nejvíc času a bude s nimi plně spolupracovat. Vím, že je to pro tebe těžké, já bych se cítil úplně stejně, ale musíš mít trpělivost.“

„Trpělivost,“ řekl Alun trpce. „Klidně si tu vysedáváme, jíme a pospáváme, zatímco má rodina je na pokraji smrti. Jak jen můžeš být tak vypočítavý? Vždyť si zahráváš s jejich životy!“

„Tiše,“ sykl Thraun. Jindy sotva znatelná žluť v jeho očích se zvýraznila. „Když tu budeš vykřikovat, upoutáš na nás nežádoucí pozornost. Teď poslouchej. Chápu tvoji bolest a to, že chceš jít dál, ale já si s jejich životy nezahrávám, to mi věř. Nemůžeme si dovolit vyrazit hned a spěchat, to bychom tam šli jako na porážku. Jestli ti máme zachránit rodinu, musíme být odpočatí a ve střehu. A teď se pojď trochu najíst, prosím.“

„Nemám hlad.“

„Něco sníst musíš. Hladověním si nepomůžeš a s prázdným žaludkem se špatně přemýšlí.“

„Nezlob se na mě, ale já tu prostě nemůžu jen tak sedět a nic nedělat!“ Alunův hlas vyplašil ptactvo na nedalekém stromě. Jakoby odnikud se mu za zády objevil Will a zacpal mu ústa dlaní. Ve tváři malého muže se zračila zuřivost, vztek a pohrdání.

„Děláš toho až dost. Tím svým kňouráním riskuješ můj život. Koukej přestat, nebo tě podříznu a my ostatní už se s tím nějak srovnáme.“

„Pusť ho, Wille,“ zavrčel Thraun. Už vstával, ale Willův pohled ho zastavil. Alunův strnulý výraz prosil Thrauna o pomoc, ale ten mu ji nemohl nebo nechtěl poskytnout.

„Zachráníme ti rodinu, ale uděláme to po svém.“ Will mluvil Alunovi přímo do ucha.

„Budeme postupovat pomalu a opatrně, protože jedině tak se všichni vrátíme živí. Je mi úplně jedno, jestli půjdeš s námi, nebo skončíš jako mrtvola tady v tom potoce, protože zaplaceno dostanu tak jako tak. Něco mi ale říká, že tvá rodina by byla radši za tu první možnost, takže bych ti radil, abys držel zobák a neřval tu.“ Odstrčil Aluna stranou a vydal se zpátky do tábora. „Nikdy s sebou neber zákazníky.“

Z druhé strany kamínek, na nichž stál kastrolek s vodou, to všechno s těžkým srdcem pozoroval Jandyr. Nebylo pro něj těžké domyslet si, proč to jako záchranná skupina nikdy nikam nedotáhli, přestože měli dobré předpoklady. Měli mistra zloděje, tichého stopaře a lovce. Všichni byli rychlí, všichni uměli bojovat a všem to myslelo. Potíž byla v jejich charakterech. Thraun byl navzdory své velikosti a zevnějšku příliš laskavý a bylo snadné ho k něčemu přemluvit. Jasným důkazem toho bylo, že byl Alun s nimi, místo aby se strachoval doma. Will byl zase příliš nervní. Potřeboval mít klid a všechno pod kontrolou, protože postrádal vnitřní rozvahu, která byla pro jeho profesi klíčová.

A pokud šlo o samotného Jandyra, ten zase věděl, že do toho nedává srdce. Nebyl žoldnéř, ne doopravdy. Byl jenom elf, který si vydělával tím, že to uměl s lukem. Na své pravé povolání teprve čekal. Doufal, že ho najde dřív, než bude pozdě.

Když teď ale na vlastní kůži zakoušel nepřátelskou atmosféru, která tu panovala, a viděl, že každý ze zbývajících tří mužů sedí o samotě, pomyslel si, že už možná pozdě je.

* * *

Generál Ry Darrick rozložil mapu na stole a uhladil ji. Vyšší mágové všech čtyř univerzit se shlukli kolem, ale muselo jim stačit, že mapu vidí zešikma. Sedět zůstal jen Vuldaroq.

Darrick byl vysoký hodně přes šest stop a hlavu mu zdobila bohatá hříva světlehnědých kudrnatých vlasů, které měl zastřižené nad ušima, na čele a vzadu na krku. Nezkrotná kštice mu dodávala chlapecký výraz, který byl ještě podpořen jeho kulatým, opáleným a hladkým obličejem, takže generál v žádném případě nevypadal na svých třiatřicet let.

Občas se mu stávalo, že si někteří lidé spojili jeho mladistvý vzhled s naivitou, ale takoví byli brzy vyvedeni z omylu. Když se sklonil nad mapou, všichni vyšší mágové mu doslova viseli na rtech.

Darrick si pověst mistrovského stratéga vysloužil v letech, která vyvrcholila obsazením Podkamenského průsmyku Tessayou a Wesy. Před touto událostí vedl mnohokrát své muže hluboko do wesského území, kde narušoval jejich vojenskou strukturu a zásobování, což prodloužilo nadvládu východu nad Podkamenským průsmykem asi o čtyři roky.

Od té doby si ho při větších konfliktech najímali baroni, kteří si mohli dovolit zaplatit jemu i Lysternu a kteří právě neměli ve svých službách Havrany. Nemohlo být tedy pochyb, že si Darrick zjedná respekt jakékoliv armády, kterou dají čtyři univerzity dohromady.

„Dobrá zpráva je, že se díky našim stálým vojskům můžeme ubránit, ale to počítám s tím, že máme k dispozici přesné odhady ohledně velikosti armády nepřítele. Také by bylo lepší, kdyby zaútočili bez podpory Černokněžných pánů, protože jestli naše řady prolomí, budeme mít málo záloh, abychom zabránili jejich pochodu na Korinu, Gyernath a univerzity.“ Rozhlédl se doleva i doprava. „Vidíte na to všichni?“ pokynul gestem k mapě Balaii, Severního kontinentu, jemuž vévodily Černoostné hory táhnoucí se severojižním směrem od pobřeží k pobřeží jako nějaká dlouhá nepravidelná jizva dělící pevninu na dvě nestejné poloviny.

Východní část byla o něco menší a její obyvatelé jí rádi říkali civilizace. Bohatá zemědělská půda, husté lesy, volně tekoucí řeky a přirozené přístavy umožňovaly lidem úspěšný obchod a zajišťovaly jim prosperitu.

Na západě naproti tomu převládala nehostinná krajina plná skalisek, křovin a větrem ošlehané neúrodné půdy. Bylo tam jen málo míst, kde se dalo usadit. Na jihozápadě se rozkládalo přelidněné srdce domovského území Wesů a na severozápadě Rozervané pustiny.

Oblíbená legenda hovořila o tom, že východní a západní Balaia byly kdysi dva zcela samostatné kontinenty unášené oceánem, které se jednoho dne srazily, což mělo zkázonosné následky. Velké množství rozlámaných skal a popadaného kamení v oblasti Černých ostnů dodávalo této historce na věrohodnosti.

„No, člověk nemusí být zrovna generál, aby věděl, že na východní polovinu Balaii existují ze západu tři přístupy. Gyernathská zátoka na jihu, Trivernská úžina na severu a samozřejmě Podkamenský průsmyk ve třetině hlavního pohoří. Všechny tři menší horské průsmyky − tady, tady a tady − můžeme jako možná místa invaze vyloučit, protože jsou dlouhé, nebezpečné a pro přesun většího množství jednotek naprosto nezpůsobilé. To ale neznamená, že je nebudeme hlídat.“ Natáhl se přes mapu pro sklenici vody a při pití si narovnal záda.

„Takže vy nepředpokládáte, že by se mohli pokusit o vylodění někde dál u severního nebo jižního pobřeží?“ zeptal se Barras.

Darrick zavrtěl hlavou. „Určitě ne ve velkém počtu,“ odpověděl. „Očekávám, že vyšlou některé přepadové jednotky přinejmenším až ke Gyernathu, ale na hromadné vylodění nemají dost plavidel. Dostat se přes vodu je na severu i na jihu snadné, rychlé a budou jim na to stačit i menší lodice.“

„Takže co udělají?“ Vuldaroqovy oči přejížděly po členité linii balaiského pobřeží.

„Jsou tu dvě věci, které musíme zvážit − první je důležitá, druhá méně,“ uvažoval nahlas Darrick. „Wesové už dávno přísahali, že svět zbaví všech čtyř univerzit, a Černokněžní páni chtějí to samé, ale pro ty je to jen součástí jejich rozmáchlejšího plánu ovládnout celý kontinent.

Hlavní síla invaze bude pravděpodobně soustředěna v Podkamenském průsmyku a v Trivernské úžině. Vezmu je popořadě. Podkamenským průsmykem povezou většinu nákladu. Cesta je to rychlá i s těžkým vybavením a Wesové už kontrolují oba konce. Naštěstí není průsmyk tak široký, aby se jich u nás mohlo najednou vynořit zdrcující množství, přesto bude jakékoliv procházející armádě nutné čelit hned u východního ústí, což omezí naše obranné možnosti.

Vzhledem k tomu, jak je to naléhavé, si sám vezmu pět set jezdců a pět tisíc pěších a vydám se tam. Podkámen představuje pro útočníky jenom předběžné varování. Místní posádka je placená Korinským obchodním spolkem a čítá méně než stovku mužů − špatně vycvičených a nezkušených. Pro magickou podporu pošlu později, až si z první ruky zjistím, jakým způsobem to tam půjde bránit.

Nemusím vám připomínat, jak nesmírně důležité je zadržet Wesy už u průsmyku. Podkámen leží necelé čtyři dny jízdy od Xetesku, pět dní jízdy od místa, kde stojíme teď, a po cestě není téměř nic, co by dokázalo wesský postup zbrzdit.“

Odmlčel se, aby posoudil reakce ostatních. Vyšší mágové byli plně soustředění. Barras si okusoval nehty, Vuldaroq seděl se semknutými rty a Heryst pokyvoval a stále studoval mapu.

Styliann se mračil.

„Chcete k tomu něco dodat, můj pane?“ zachytil jeho výraz Darrick.

„To bychom nemohli Podkamenský průsmyk obsadit?“ navrhl.

„Vzhledem k mé obranné taktice to není nezbytné a jakýkoliv takový pokus bych si dovolil označit za velice pošetilý. Není pochyb, že tam neustále proudí posily, i nyní, zatímco tu hovoříme. Kasárna v průsmyku pojmou více než šest tisíc mužů.“

„Ale s podporou silné útočné magie…“ nevzdával se Styliann.

„Při boji tváří v tvář bychom byli v nevýhodě jednoho proti třem, a my si nemůžeme dovolit plýtvat silami. Použití vaší magie bych zvážil pouze tehdy, kdyby byla schopná změnit tento poměr na lepší než jeden proti jednomu v náš prospěch.“ Darrick pokrčil rameny. „Nevím o žádné magii, která by měla takový účinek.“

Styliann se pousmál. „Ale kdyby se dobytí průsmyku stalo z taktického hlediska nezbytným − nakonec totiž budeme muset proti Černokněžným pánům stejně vyjet, protože sami za námi sotva přijdou − pak by to možné bylo?“

„Možné je všechno, můj pane Stylianne,“ zněla Darrickova odměřená odpověď.

„Máte snad ohledně průsmyku nějaký plán, o který se s námi chcete podělit?“ zeptal se Vuldaroq.

„Ne,“ odpověděl Styliann, „ale nerad bych, abychom si zavírali dveře před jakoukoliv možnou výhodou.“

„Mám za to, že požívám vaší plné důvěry v to, že nic podobného nedopustím,“ uklonil se téměř neznatelně Darrick.

„A teď k Trivernské úžině. Je otevřená, mimo pláže obtížně bránitelná a leží čtyři dny jízdy od Julatsy…“

Ale Styliann neposlouchal. Nedobýt zpět průsmyk znamenalo riskovat konečné vítězství. Nemohl ale naléhat, aniž by naznačil, proč na tom tak trvá. Něco se bude muset stát, ale při pohledu na Darricka mu bylo jasné, že sám ho přesvědčit nedokáže. Možná bylo načase zpravit univerzity o nejnovějších pokusech, které v Xetesku proběhly. Ty by daly nepochybně pojmu „silná útočná magie“ úplně nový význam. V duchu se usmál a obrátil pozornost zpět k vojenskému plánování. Najednou zoufale zatoužil po setkání se svým nejlepším odborníkem na dimenzionální výzkum − s mužem jménem Dystran.

KAPITOLA 9

Po tři dny cestovali Havrani krajinou, která se postupně měnila z rovné a zalesněné na drsnou a křovinatou, až se nakonec dostali do oblasti holých kopců, vřesovišť a otevřených údolí. Počasí bylo proměnlivé − slunečné okamžiky střídalo oblačno, pofukoval chladný vítr, někdy i silný, ale teploty byly i v noci poměrně příjemné, takže se jim jelo pohodlně.

Nepotkali živou duši.

Aby se dostali k Septernovu domu, museli přejet planinu porostlou vysokým vřesem, která se však postupně měnila na prašnou pláň bez života. V dálce se tetelil horký vzduch a skrze tenký povlak něčeho, co vypadalo jako větrem zvířený prach, pableskovalo světlo. Koně se po rovině pohybovali snadno, a kam až dohlédli, všude se prostírala beztvará krajina s občasnými podivně zakrslými stromky nebo skalami vyčnívajícími z rozpukané mrtvé země.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Hirad. Ohlédl se přes rameno, kde se jasně rýsoval konec dokonale rovné linie zeleně, která vypadala, jako by ji tam někdo přestal vysévat záměrně.

Temný mág bezradně vypustil vzduch z úst. „Nevím. Hádal bych, že jsou to následky nějaké kouzelnické bitvy. Vypadá to tu skoro jako v Rozervaných pustinách.“

„Může to nějak souviset se Septernovou dílnou?“ zeptal se Ilkar, mžourající směrem k prašnému obzoru.

„Možná,“ pokrčil rameny Denser. „Kdo ví, jaké účinky má na své okolí otevřená dimenzionální trhlina.“

„‚Dimenzionální trhlina?‘ To je, k čertu, zase co?“ Neznámý měl ve tváři nechápavý výraz.

„No, v podstatě je to díra ve struktuře naší dimenze, která vede do nějaké jiné dimenze nebo do mezidimenzionálního prostoru. Pochopitelně to popisuji značně zjednodušeně.“

„Pochopitelně,“ zamumlal Hirad.

Neznámý se na Hirada zlobně podíval. „A jsme u té dimenzionální věci natolik blízko, aby nás nějak zasáhla?“

„Těžko říci, na dimenzionální teorii nejsem odborník,“ odpověděl Denser. „Můžeme se jen dohadovat, čeho všeho Septern dosáhl. Byl to sice génius, ale jeho záznamy jsou neúplné.“

„Génius to rozhodně byl,“ potvrdil Ilkar. Pozoroval obzor ve směru, kterým cestovali. Přimhouřil oči a pobídl koně k několika rychlejším krokům vpřed. Hirad přitáhl klisně uzdu a zpomalil na jeho úroveň.

„Vidíš něco, Ilku?“

„Není to nijak slavné,“ chmuřil se Ilkar. „Obávám se, že skrz ten tetelící se vzduch nevidím tak daleko jako obvykle, ale zdá se mi, že támhle nalevo jsou nějaké velké tmavé siluety. Jen nedokážu odhadnout, jak jsou daleko.“

„Siluety?“ ujišťoval se Talan, když je dojel zbytek Havranů.

„Hádal bych budovy. Možná také skály, ale to spíš ne.“

„No tak k nim jedem,“ navrhl Hirad. „Zdá se, že tu stejně nejsou žádný orientační body.“ Pobídl koně patami do slabin a s Ilkarem po boku vedl skupinu dál přes pláň.

Nakonec se přiblížili natolik, že Ilkar dokázal rozeznat všechny podrobnosti a svá předchozí pozorování upřesnit. Směřovali k velkému pobořenému panskému sídlu a k druhé budově, která stála nedaleko a byla to zřejmě nějaká stodola nebo chlév.

„Zbořeniště? Jsi si jistý?“ vyptával se Denser.

„Bohužel,“ opáčil Ilkar.

„A to je špatný?“ ozval se Hirad.

„Ne nezbytně, i když to silně podporuje moji domněnku o bitvě mágů. Jejich obydlí jsou pověstná tím, že je nelze snadno zničit,“ vysvětloval temný mág.

„Pokud je nezničí jiní mágové,“ podotkl Ilkar. „Nebo Černokněžní páni.“

Denser pozvedl obočí. „Přesně tak.“ Náhle mu kocour pod pláštěm zasyčel tak hlasitě, že to všichni museli slyšet, ostražitě vystrčil ze záhybů látky hlavu a zase ji rychle schoval.

„Ale ne,“ zabědoval Denser.

„Co se děje?“ otočil se Neznámý v sedle.

„Myslím…“ začal Denser, ale přerušilo ho mrazivé zavytí. „Že budeme mít co nevidět společnost.“

„Co to sakra bylo?“ Hirad se rozhlížel kolem, ale nic neviděl, přestože zavytí zaznělo z více hrdel najednou.

„Vlci,“ napínal zrak Ilkar. „Velcí.“

„Jsou to destrani,“ hryzal si ret Neznámý.

„Destrani? Ale to znamená, že jsou tu i Wesové,“ vyhrkl Talan a uvolnil meč v pochvě.

„Ano,“ potvrdil Neznámý. „Musíme se schovat. Odkud se blíží?“

„Od té stodoly.“ Ilkar ukázal prstem a před vzdálenou černou budovou proti vířivému mlžnému oparu na obzoru všichni rozeznali velké pohybující se skvrny.

„Máme problém,“ oznámil Richmond.

„Neříkej,“ zabručel Hirad a začal se rozhlížet kolem po možnosti útěku. Žádná nebyla.

„Dobrá,“ zavelel Neznámý. „Pojeďme obloukem na sever a na západ, abychom k těm budovám dorazili odjinud. Možná je setřeseme a budeme se tam moci schovat.“ Zachytil Hiradův pohled a tišeji dodal: „Otázkou je, jestli nám to k něčemu bude.“ Pobídl koně do klusu a ostatní nechal dočasně jet v jeho stopách.

Chvíli to vypadalo, že se Neznámého nápad vyplatil. Hirad viděl, že psi míří jiným směrem a jejich psovodi je loudavě následují na koních. Popohnal koně, ale když se znovu ohlédl, byla najednou zvířata mnohem blíž a nebezpečně rychle se k nim přibližovala. Byly to obrovské bestie měřící v kohoutku dobré čtyři stopy a jejich štěkot a vytí prořezávaly vzduch a zavrtávaly se jim všem do uší.

„Neznámý!“ zařval Hirad. „Těm neutečem. Podívej.“

Velký bojovník se v sedle obrátil, zhodnotil situaci a okamžitě koně otočil a zadržel.

„Všichni sesedat!“ rozkázal.

„Ilkare, Densere, shromážděte koně a rozežeňte je, ti psi možná chtějí je.“

„To nebude ono,“ nesouhlasil Denser. „Pokud jsou tu Wesové, znamená to, že máme větší problém, než jsem původně předpokládal. Něco zkusím. Nerušte mě, pokud to nebude nezbytně nutné.“

„Co chceš…“ začal Ilkar.

„Neptej se,“ odbyl ho Denser, obrátil oči k obloze a rozpřáhl ruce.

„Budeme ho muset chránit,“ poznamenal Hirad. Čtyři bojovníci utvořili před Denserem půlkruh a špička Neznámého meče začala tradičně dopadat na zem. Jeho rytmus přesně odpovídal tlukotu Hiradova srdce. Za nimi Ilkar plácl po zadku Denserova koně a ten spolu s ostatními odklusal pryč. Pak se elf s připraveným mečem postavil za Densera. K čekající čtveřici se mezitím přiblížili první z celkového počtu tuctu destranů a za nimi se tryskem blížili i čtyři Wesové na koních.

První obrovská slintající šelma se s obnaženými tesáky vrhla na Hirada. Barbara překvapila rychlost a délka jejího posledního skoku, takže stačil jen uhnout stranou a zdvihnout ruku s mečem před obličej. Přesto ho zvíře částečně zasáhlo hlavou a oba se svalili na zem.

Neznámý se s čepelí před sebou mírně přikrčil a čekal, až k němu doběhne rychle se pohybující černý destran s vyplazeným jazykem. Když byl pes na dosah a chystal se ke skoku, přesunul Neznámý váhu dopředu a bodl proti němu. Zasáhl ho těsně pod tlamu a meč projel hlavou zvířete až do mozku. Neznámý ukročil stranou a zbraň vytáhl; mrtvola psa z ní nehybně sjela na zem.

Hirad měl štěstí a po pádu na zem se ocitl nad psem. Zareagoval instinktivně a zaklesl mu ruku kolem krku, zatímco pes se pokoušel dostat pracky pod tělo a vstát. Hirad pustil meč, vytrhl z opasku dýku a opakovaně ji začal vrážet do odkryté psí hrudi. Krev tryskající z ran mu barvila zbroj. Vtom mu však další zvíře skočilo přímo na záda. Talan s Richmondem se oddělili od ostatních, takže tři bestie zpomalily a s vidinou snadné kořisti se vydaly přímo k nim. Ani jedna strana si nebyla jistá tím, jak přesně zaútočit nebo jak se bránit, a tak vzápětí došlo na Denserovo strašlivé kouzlo.

Temný mág přiblížil paže k sobě, překřížil je a rukama sevřenýma v pěst se jimi dotkl ramen. Doširoka rozevřel oči, prohlédl si šest psů obcházejících v půlkruhu před nimi, namířil prst a tiše pronesl dvě slova.

„Pekelný oheň.“

Ilkar zaklel a vrhl se k zemi. Z oblohy se jakoby odnikud svezly sloupy běsnícího ohně. Bylo jich šest a každý z nich zasáhl jednoho destrana přímo do temene hlavy. Vzduch naplnilo zvířecí vytí a skučení, jak se všechny bestie proměnily v klopýtající ohnivé koule. Tři psi kroužící kolem Talana a Richmonda se dali na útěk, ale zbývající šelma se o vzniklý zmatek za sebou nestarala a zakousla se Hiradovi do zad, takže se barbar opět svalil do hlíny. Prudkost nárazu mu vyrazila nůž z ruky. Byl bezbranný. Úder ho přetočil na záda a Hirad zakřičel bolestí, jak si plnou vahou těla nalehl na ránu na bedrech. Pes po něm znovu skočil, sekl ho drápy přes hruď a rozpáral mu koženou zbroj, zpod níž začala okamžitě vytékat krev. Barbar se snažil odsunout po rukou dozadu do bezpečí, ale nebylo úniku, destran se nad ním tyčil a sliny z tlamy mu kapaly do obličeje.

V posledním zoufalém pokusu nabral Hirad hrst hlíny a mrštil ji psovi do očí. Zvíře to překvapilo, takže prudce potřáslo hlavou, aby si zrak pročistilo, ale to už přiskočil Neznámý a svrchu ťal. Čepel vyšla z přeťatého krku spodem a zabořila se do země několik coulů od ležícího Hirada.

Ticho. Jen vítr vířil prach a ohýbal řídce rostoucí býlí. Denser klesl na kolena, těžce dýchal, třásly se mu ruce i nohy a obličej měl zalitý potem. Talan s Richmondem přiběhli k místu, kde stále ještě ležel Hirad. Neznámý si nejprve očistil zbraň od krve a pak se vydal posbírat barbarovy zbraně.

Ilkar vstal, oprášil se a rozhlédl se po dohořívajících mrtvolách psů sražených k zemi Denserovým kouzlem. Nevěděl, jestli má temnému mágovi pogratulovat, nebo mu vynadat. Pekelný oheň. Bohové! Nebylo divu, že byl sám na kolenou. Nakonec Ilkar neudělal ani jedno z toho, jen kolem Densera prošel a sklonil se nad Hiradem. V dálce stále ještě viděl prchající psy a jejich psovody.

Richmond pomohl Hiradovi do sedu; barbar byl bledý a očividně otřesený.

„Jak je na tom?“ zeptal se Ilkar Talana.

„Už mi bylo i líp,“ předešel ho s odpovědí sám Hirad. „Pomůže mi někdo svlíknout halenu?“

„Ještě ne,“ ozval se Neznámý. „Musíme se schovat. Udržíš se na koni?“

Hirad přikývl, napřáhl ruku a Richmond ho za ni vytáhl na nohy. Přesunuli se k Denserovi, který pořád ještě nevstal. Za ním už se tvořila skupinka koní, kteří se k nim mezitím vrátili.

„V pořádku, Densere?“ staral se Richmond. Temný mág vzhlédl a s křivým úsměvem přikývl. „Musíme ty Wesy zastavit,“ vydechl těžce. „Nesmíme je nechat kontaktovat Černokněžné pány.“

„Teď je zastavit nemůžeme, máme tu jiné problémy,“ namítl Richmond. „Hirad je zraněný a všichni se potřebujeme schovat v té stodole.“

„Kde se tu vlastně vzali?“ zajímal se Talan.

„Museli tábořit někde nedaleko odsud. Určitě tu na rozkaz Černokněžných pánů sledovali Septernovo sídlo.“ Richmond nepřestával pozorovat oblast, kde Wesové a psi zmizeli.

„Zariskoval jsi,“ upozornil stále klečícího Densera Ilkar.

„Mám pocit, že k tomu byl dobrý důvod,“ odvětil Denser a gestem pokynul k doutnajícím mrtvolám psů. „Pokouším se riskovat čím dál méně.“

„To vidím. I tak to ale bylo nebezpečné.“ Koutkem oka si Ilkar povšiml něčeho v dálce a podíval se tím směrem.

„A vyčerpávající,“ dodal Denser. „Nejsem si jistý, jestli vůbec vstanu.“

„Zkus to,“ doporučil mu Ilkar. „A zkus to rychle.“ Přejížděl bystrým zrakem krajinu a cítil, jak se na něho všichni dívají. „Ti psi se vracejí,“ řekl nakonec.

„Richmonde, vezmi koně,“ nařídil Neznámý. „Ilkare, postarej se o Densera. Hirad se mnou.“

Ilkar zvedl Densera na nohy, temný mág se musel elfa přidržovat, aby neupadl. Ilkar mu pomohl na koně, vyšvihl se na svého a oba se tryskem rozjeli ke stodole.

Pro mátožného Hirada byla jízda jedním velkým a nepřetržitým utrpením. Cítil, jak mu z rány na zádech prýští krev a vsakuje mu do oblečení a kožené zbroje. Nemotorně se natřásal v sedle, neschopný udržet rytmus jízdy, a cítil, jak mu s každým krokem koně ubývá sil. Pohled se mu dávno rozmlžil, takže netušil, kam jede. Matně si uvědomoval Neznámého, který mu jel po boku a přidržoval ho v sedle. Neměl už sílu ani na to, aby mu nějak vyjádřil svůj dík. Vše, co zvládal, bylo křečovitě se držet otěží.

Neznámý rychle štěkl několik rozkazů, protože viděl, že se destrani opět ďábelským tempem blíží. Pomyslel si, že na koních možná dokážou dojet ke stodole dřív, než je bestie odříznou, ale bude to těsné. Richmond a Talan nutili koně k vyšší rychlosti ve snaze dostat se k dlouhému nízkému stavení co nejdříve. Hirad cítil, jak se pouto, jež ho spojovalo s vědomím, pomalu trhá. Přiměl se otočit hlavu a uviděl, jak vedle něho kluše kůň, na jehož hřbetě se sotva drží shrbený Denser. Vedle něho jel Ilkar a hlídal, aby temný mág nespadl. Denser vypadal, jako by byl mrtvý.

Hirad sebral poslední zbytky sil a kopl klisnu do slabin. Kůň zareagoval. Stodola už byla jen sto sáhů daleko. Richmond a Talan, kteří k ní právě dorazili, sesedli, otevřeli velká vrata a oba plácli své koně, aby je vehnali dovnitř. O chviličku později se dovnitř vřítili i Neznámý s Hiradem a zastavili. Neznámý seskočil ze sedla a Hirad se napůl zhroutil ze svého. Zesláblé nohy ho neudržely a barbar začal pomalu klouzat podél boku koně k zemi.

„Richmonde, Talane, postarejte se o něj,“ štěkl Neznámý.

Sám vyrazil k vratům a podíval se ven. Denser s Ilkarem už byli jen několik sáhů daleko, psi jim byli v patách, ale v poslední chvíli se mágům podařilo projet do stodoly. V tu chvíli Neznámý vyběhl před vrata, zavřel je a zajistil těžkou dřevěnou závorou.

„Neznámý, co to sakra děláš?“ zakřičel Ilkar ze stodoly a snažil se s vraty cloumat, ale ta se ani nepohnula.

„V Korině to bylo naposledy, kdy jsem svým přátelům nedokázal pomoci.“ Destrani už byli téměř u něj.

„Nedělej to, Neznámý. Nebudou tu na nás číhat věčně,“ křikl zevnitř Talan. Bušení na vrata zesílilo.

„Budou,“ Denserův hlas byl poznamenán vyčerpáním. „Nevíš, co jsou zač, ta vrata je nezadrží.“

„Vždyť ho zabijou, ty blázne!“

Neznámý ještě uslyšel barbarovo klení, ale to už se musel nachystat na útočící šelmy.

„Uvidíme, Hirade, uvidíme,“ zašeptal.

Tři obří psi rychle ukrajovali zbývající vzdálenost a jeden z nich, světle stříbrošedý, běžel mírně vpředu. Zbylí dva pádili hned za ním − první černý jako uhel a druhý třpytivě šedý. Neznámý ťukl špičkou meče o zem a zhluboka se nadechl. Věděl, že první rána bude rozhodující. Když bylo první zvíře na dva kroky od něj, ukročil a ve výši prsou psa ťal stoupavým sekem přímo do tlamy.

Křuplo to a psí čelisti se rozletěly na kousky, avšak rozběhnutá šelma stihla Neznámému ještě prudce vrazit do ramene. Muž i zvíře upadli na vrata, prkna zasténala a Neznámý uslyšel, jak do nich zevnitř někdo kope a rozčileně nadává.

Mohutný válečník popadl dech, odhodil mrtvé tělo, které mu zavalilo nohy, a začal vstávat. Než se ale stačil narovnat, byli u něho zbylí dva psi. Šedák se mu zahryzl do nárameníku zbroje a jeho černý druh mu obří prackou zaútočil na přílbu.

Neznámý vztekle zařval a jednoruč bodl. Meč zajel šedákovi do pravé zadní nohy, ta ochabla, ale pes nárameník nepustil a dál kovový plát drtil zuby; Neznámý ve tváři cítil horký psí dech. Nezraněný pes mezitím válečníka opět udeřil do hlavy a Neznámý cítil, jak ho opouštějí síly. Přílba odlétla, ale než se přetrhl řemínek, který ji bojovníkovi poutal k hlavě, zaryl se mu hluboko do krku. Mírně přiškrcený bojovník máchl mečem a cítil, že tělo psa zasáhl pouze jílcem a rukavicí. Přitáhl si tedy meč rychle zpět k tělu a zvuk mu napověděl, že nárameník, se kterým mu zraněné zvíře zuřivě škubalo, začíná povolovat. Tělem mu projížděly vlny bolesti, černý destran vycítil vítězství a zavyl. Ten zvuk na chvíli Neznámému pročistil hlavu, takže dokázal zvířeti zarazit zbraň hluboko do krku, ze kterého okamžitě vytryskl proud krve.

Když vytí odeznělo, nárameník nevydržel a Neznámému se do masa zaryly obrovské zuby. Zařval bolestí a oči mu začaly pohasínat. Mocné čelisti ho strhly na záda a válečníkovi vypadl meč z ruky. Začal tedy bestii bít do hlavy alespoň pěstí, ale její zuby ho tiskly pevně a na zem se proudem řinula jeho krev.

Pak si ho pes přitáhl blíž a tlapou s ostrými drápy mu máchl po krku. Rozpáral mu hrdlo a hlava vysíleného válečníka se zvrátila dozadu. S praskotem štípaného dřeva se vrata stodoly prolomila dovnitř a Neznámého vyhasínající pohled zachytil svištící čepel. Uslyšel zadunění, jak vedle něho dopadlo psí tělo. Bylo po všem.

* * *

„Jak se opovažujete!“ vrhla se Erienna na Kapitána, sotva vstoupil do místnosti. „Jak se opovažujete!“ Kapitán její napřažené paže snadno uchopil a zatlačil ji zpátky do židle.

„Uklidněte se, Erienno. Všechno je stejné jako předtím,“ ubezpečoval ji.

„Tři dny,“ skřípěla zuby a oči pod rozcuchanými špinavými vlasy jí plály. „Nepřijal jste mě tři dny. Ale o mě nejde, jak jste to mohl udělat jim?“

Od jejich posledního rozhovoru Kapitán držel slovo. S nikým nemluvila, kromě strážného, který jí nosil jídlo a vodu. Zprvu to bylo snadné, protože ji uvnitř sžíral hněv, který v ní probudil Kapitán svým předpokladem, že se mu okamžitě podvolí. Věnovala se proto citacím spisů o tradiční magii, zopakovala si méně často používaná kouzla − z nichž některá by s radostí okamžitě použila − a přemýšlela o Kapitánových slabinách, kterých by mohla využít k útěku. Ale měl její děti a pohrozil, že pokud si pomůže magií, okamžitě je zabije. Erienna nepochybovala, že by to klidně udělal.

Dokud tedy nebyla s nimi, aby měla její kouzla nějaký smysl, nehodlala riskovat. Uvažovala, co přijde ve chvíli, kdy už ji nebude potřebovat. Nechá je všechny jít? Namlouvala si, že nevinné děti by nezavraždil − že je dost inteligentní na to, aby v sobě měl i špetku soucitu. Sama tomu ale příliš nevěřila; naopak, hluboko uvnitř věděla, že je z hradu odejít nenechá. Jistě si uvědomoval, jakou budou mít její chlapci jednoho dne moc, a to ho děsilo. Takže jí nezbývalo než se jim pokusit nějakým způsobem získat čas a doufat, že jeho ostražitost alespoň na chvíli poleví a ona získá příležitost, kterou potřebovala. Dokud ale chlapce nepustí z pokoje, ve kterém je věznil, ta příležitost nikdy nenastane.

Jak hodiny ubíhaly, její hněv ustupoval a nahrazoval ho děsivý pocit úzkosti, který nedokázala ovládnout. Přestala být schopná soustředit se na lekce tradiční magie. Srdce jí divoce bušilo v hrudi a pravidelně přicházely slzy, které kanuly dlouho a dlouho, když její vzpomínky na šťastné chvíle nahrazovaly strašlivé vize, v nichž se její chlapci osamoceně třásli zimou v místnosti, kde na všem ležel prach a kde je neměl kdo ochránit.

Věděla, že řešení je jednoduché. K tomu, aby je zase spatřila, stačilo zavolat strážného a přislíbit Kapitánovi pomoc. Ale udělat to se příčilo všemu, v co věřila. A nejen to. Byla přesvědčená, že je ten muž naprosto pomýlený a podpořit ho by znamenalo uvrhnout Balaiu do ještě většího nebezpečí, než ve kterém už byla.

Po dvou dnech ji úzkost ovládla natolik, že nebyla schopna spát, jíst ani se umýt. Jediné, co zvládala, bylo šourat se po místnosti se svěšenou hlavou, plačky opakovat jejich jména a modlit se za jejich bezpečný návrat domů. Nedokázala myslet na nic jiného a tělem i duší toužila znovu je držet v náručí. Pro Kapitána poslala třetí den, když už začínala mít pocit, že zešílí, a kdy si byla jistá, že bez ní její děti uchřadnou. Když se na sebe podívala do zrcadla, uviděla stopy slz na špinavých tvářích a zplihlé, mastné a zcuchané vlasy. Velké šedivé kruhy pod očima vypovídaly o tom, jak nesmírně je unavená, a noční košili měla na jednom rameni roztrženou, jak se neopatrně zachytila o hřebík vyčnívající ze zdi.

„Bylo to dlouhé odříkání,“ poznamenal Kapitán, „a přitom jste mohla vzkázat kdykoliv.“

Byla příliš unavená na hádky, a tak se jen sesunula na židli. „Vezměte mě k nim,“ vypravila ze sebe prosebně.

Kapitán její žádost ignoroval. „Předpokládám, že pro mě máte nějaké novinky.“

„Co chcete vědět?“ zeptala se unaveným hlasem.

„Výborně,“ pokýval souhlasně. „Výborně. Věděl, jsem, že nakonec přijdete k rozumu. Povím vám, jak to uděláme. Nejdříve si pořádně odpočinete a já vám slibuji, že syny uvidíte velice brzy. Vždycky držím slovo, to přece víte. A pak si promluvíme o roli, kterou sehrajete při záchraně Balaii před tím zrůdným Zlodějem úsvitu.“

„Musím je vidět hned,“ trvala na svém Erienna.

Kapitán vedle ní poklekl a rukou jí zvedl hlavu. „Kdyby vás teď viděli, báli by se vás. Musíte se vyspat a pak umýt. Pojďte.“ Vstal a pomohl jí ze židle do postele, do které si bez námitek lehla. Přikryl ji. „Počkám tu, dokud neusnete. Hezké sny. Až se probudíte, uvidíte Thoma a Arona a oba budou v pořádku.“ Odrhnul jí vlasy z čela, a přestože se Erienna pokoušela s přicházejícím spánkem bojovat, zanedlouho ji sevřel pevným stiskem a ona upadla do hluboké dřímoty.

Kapitán se obrátil k Ismanovi a široce se usmál. „Vidíš, Ismane? Odloučení může přinést výsledky, kterých bys násilím nikdy nedosáhl.“ Narovnal se. „A teď k dalšímu dílu skládanky. Pojďme probrat to, jak dopadneme naši nejcennější kořist.“

* * *

Ilkar němě zíral a snažil se ovládnout. Z hlubokého ticha kolem ho bolely uši. Spolu s Richmondem a Talanem stáli nad Neznámého tělem, pak Talan poklekl a zatlačil mu oči. Hirad ležel opodál. Těsně poté, co usekl hlavu poslednímu psovi, udělal dva vratké kroky vzad a zhroutil se. Přispěchal k němu Denser a staral se o něj. Ilkarovi burácelo v hlavě vlnobití myšlenek, ale opakovaně se z něj vynořovala jedna jediná − výjev, který měl před očima. Neznámý ležící mu mrtvý u nohou. Vždycky doufal, že se mu tenhle pohled nenaskytne. Odmítal přijmout představu, že už s nimi Neznámý nikdy nebude, že už nikdy nepronese něco, co je všechny uklidní, nebo neučiní rozhodnutí, které jim všem zachrání život.

„Proč to sakra dělal?“ zeptal se ostatních.

Richmond potřásl hlavou. V očích měl slzy.

„Nevím,“ odpověděl. „Mohli jsme mu pomoct. Kdyby nezajistil vrata, mohli jsme… proč tam musel dávat tu závoru?“

Na to Ilkar neznal odpověď. Přesunul pozornost k Hiradovi a zachytil Denserův pohled. Temný mág vypadal ustaraně.

„Zlé?“

Denser přikývl. „Umíš seslat Hřejivé hojení?“

„Až tak zlé?“

„Ano,“ potvrdil Denser. „Ztratil spoustu krve. Znáš to kouzlo?“

„Ještě nikdy jsem ho nepoužil,“ přiznal se Ilkar.

„Nechci po tobě, abys ho použil. Chci, abys pro mě vytvořil vzorec many − já už žádnou nemám.“

„Chceš, abych ti poslal svoji manu,“ odříkával Ilkar pomalu. „Jak po mně vůbec můžeš něco takového chtít?“

Denser se poškrábal pod čapkou. „Teď není vhodná doba na debaty o morálce a možnostech a nemožnostech univerzitní spolupráce.“

„Není?“

„Není!“ odsekl Denser. Vstal a ukázal dolů na bezvládného Hirada. „Mám pocit, že mi nerozumíš. Pokud něco neuděláme, zemře. Takže to můžeš buď zkusit sám a pravděpodobně to zpackat, nebo pro mě vytvořit vzorec many a já udělám zbytek. Neměj strach, léčení mi jde.“ Denser stál u Ilkara velice blízko, tak blízko, že elf cítil, jak se temnému mágovi pod pláštěm svíjí a kroutí kocour.

„Takže jak ses rozhodl?“

Ilkar otočil hlavu a setkal se s přísnými pohledy Talana a Richmonda.

„Vy to nechápete,“ řekl jim.

„Možná ne, ale chápeme, že pokud něco neuděláš, Hirad umře,“ řekl Richmond. „Jednoho už jsme ztratili, tak tu nevykládej o morálce a dej se do toho.“

Ilkar se podíval zpátky na Densera a sklopil hlavu. „Tak pojďme na to, ať je to za námi.“

Denser Hiradovi svlékl kožené brnění a halenu. Rána na jeho zádech byla ošklivá, plná krve a dlouhá asi dvanáct coulů. Denser prohmatal její okolí a Hirad i v bezvědomí bolestivě zasténal.

„Bude zanícená,“ poznamenal Denser. „Destrani jsou nečistí tvorové. Jsi připraven?“

Ilkar přikývl. Poklekl za Densera a položil mu ruce na ramena, ukazováky mu namířil do týla. Otevřel mysl proudu many a cítil, jak ho zaplavuje. Okamžitě začal formovat vzorec Hřejivého hojení a jeho energii posílal rukama Denserovi. Ten trhl hlavou, jak proudění přijal, a pak Ilkar pocítil něco, co se podobalo slabé bolesti, když se obě univerzity, Julatsa a Xetesk, setkaly a splynuly. Ilkar se soustředil výhradně na mágovy ruce, takže přestal vnímat rozmlžený vnitřek stodoly i narůstající bolest hlavy, a sledoval, jak mág jemně pohybuje prsty a tiše pronáší zaklínaní. Zároveň cítil, jak z něj s blížícím se vyvrcholením zaklínadla stále rychleji a naléhavěji odsává manu.

Ilkar vnímal, že začíná slábnout. Denser z něj spolu s magickou silou stále prudčeji odčerpával i tu životní. A pak vše najednou skončilo, proud se přerušil, kanál uzavřel a Denserovy ruce obklopovala načervenale zlatá záře. Ilkarova barva by byla čistě zelená, jemná a pulzující, ale jinak elf zažíval stejné pocity, jako by manu předával jinému Julatsanovi. Neschopen pohybu klečel a sledoval, jak Denser přejíždí rukama nad zraněním, masíruje kůži a ohmatává rozpárané maso. Na podlahu stodoly vyteklo ještě trochu krve, pak se Denser pomalu nadechl a s výdechem záře kolem jeho rukou zeslábla a pohasla.

Ilkar opět začínal vnímat okolní svět. Srdce mu divoce bilo, a když spustil ruce z Denserových ramen, třásly se mu. Temný mág kriticky zkoumal své dílo, pak se posadil a s úsměvem se otočil k Ilkarovi.

„To byla velice zajímavá zkušenost. Měli bychom to nějak blíže prozkoumat,“ navrhl.

Ilkar si otíral čelo lesklé potem. „Nepřeháněj to, Densere. Udělal jsem to jen proto, abych zachránil Hirada.“

„A to se podařilo,“ řekl Denser. „Mrzí mě, že to vidíš takhle. Měli bychom se jeden od druhého učit, a ne se pořád hašteřit.“

Ilkar se krátce zasmál. „A to říká člověk, který chtěl Zloděje úsvitu pro sebe a svoji univerzitu.“

Oba vstali a oprášili si oblečení.

„A ty bys ho nechtěl?“ Denser sáhl do kapsy pro dýmku. „Julatsa staví sama sebe na piedestal a doslova si říká o to, aby ji z něj někdo shodil. Jednak víte, že nemáte sebemenší šanci Zloděje úsvitu seslat, a jednak neustále odmítáte pomocnou ruku, kterou vám přátelsky a rozumně nabízíme.“

Ilkar měl pocit, jako by mu někdo vyrazil dech. Cítil, jak mu rudnou uši a krev se mu hrne do tváří.

„Rozumně? Xetesk? Densere, když jsem naposledy viděl někoho z Xetesku, byla to čarodějka bojující na straně kupeckých pánů z Erskanu, která zabíjela nepřátele Tavením mysli. To rozhodně nebylo nic rozumného.“

Denser si nevzrušeně upěchoval tabák v dýmce a pak listí zapálil plamínkem, který mu vyšlehl z palce.

„Zato ty jsi jistě za ta léta strávená s Havrany ještě nikoho nezabil.“

„To je něco úplně jiného.“

„Vážně? Zabíjíš kouzly, ze kterých čpí spravedlnost na sto honů, a tím pádem je podle tebe všechno v pořádku?“ V Denserově obličeji se objevil úšklebek. „Jsi mág, který cestuje s žoldnéři, Ilkare. Tvojí morálkou jsou peníze a zásadami kodex Havranů. Zapomeň na to, komu sloužím; moje činy nejsou o nic horší než ty tvoje. Vy Julatsané vidíte sami sebe jako něco víc − jako chrabré rytíře magie, ale jako jednotlivci nejste o nic schopnější než mágové z kterékoliv jiné univerzity. Měli jsme pokračovat v jednáních s Lysternem a Dordoverem.“

„Teď tu tvrdíš tohle, a přitom vzkvétáte díky prolité krvi a chaosu v jiných dimenzích. Vaše univerzita neustále ignoruje žádosti, aby se umírnila, a proto po vás jdou Černá křídla. A teď i po mně. A…“

„Proboha, sklapnete vy dva už? Snažím se tu odpočívat.“ Ten hlas jako by v Ilkarovi zadusil veškerý hněv a elf se pousmál. Denser také.

„Ach, Hirade, nedovedeš si představit, co všechno tvoje uzdravování způsobilo,“ řekl temný mág.

Ilkar měl problémy potlačit smích. Pak ale pohlédl dolů a humor ho přešel. Hirad otevřel zapadlé oči s temnými kruhy a výraz v jeho tváři byl výmluvným svědectví všeho, co se tu odehrálo.

„Však já jsem vás slyšel,“ odvětil barbar. „Radši Neznámého pohřbíme co nejdřív, protože jestli to dobře chápu, nebudou účinky toho hojivýho kouzla trvat dlouho.“ Vyškrábal se na nohy.

Denser přikývl. „Ani ne za hodinu už budeš spát.“

Talan ze svých věcí vyhrabal lopatku. „Budu kopat, Richmond může obléknout tělo a bdít u mrtvého budeme ráno.“

Ilkar mu poděkoval kývnutím. Byl unavenější, než si byl ochoten připustit. Úsilí vyvinuté při společném sesílání Hřejivého hojení mělo oslabující vliv nejen na jeho mysl, ale i na tělo. Při záchraně Hirada spáchal zločin proti julatským zákonům, za který by ho bratři jistě zavrhli. Otřásl se. Ještě štěstí, že to pravděpodobně nikdo z nich nikdy nezjistí.

* * *

Hirad dřepěl před stodolou u hromady hlíny, kterou navršili na Neznámého. Už předtím vytasil meč, zabodl ho do země a jílec mu teď čněl před obličejem. Jeho zármutek nebyl tak pronikavý, jako když ztratili Sirendora, ale v koutku duše mu číhalo něco, co jeho vyčerpané tělo nedokázalo pojmenovat. Připadal si prázdný a zbytečný. Opět. Byl to pocit, na který si musel pomalu začít zvykat. Zaostřil pohled a obrátil ho k tmavnoucímu nebi. Mlha, která je obtěžovala po celou cestu sem, ještě zhoustla a ukradla hvězdy z oblohy.

* * *

Všichni spali. Jednohlasně chrápající Richmond s Talanem si vzali první hlídky a nyní spali každý u jedné stěny stodoly. Ilkar, který vyčerpal veškerou svoji magickou energii, ležel natažený na obdélníku kypré hlíny a ruce měl zabořené hluboko v ní − doplňoval si ve spánku zásoby many. Denser se usmál. Kdyby elf jen tušil, jak je to snadné. Stačil jen klid a oběť, nebo modlitba a příležitost.

Denserův zrak nakonec spočinul na Hiradovi, který spal tak tvrdě, že byl jeho dech sotva postřehnutelný. Měl štěstí. Denser zprvu vůbec netušil, zda mu vzorec hojivého kouzla, který vytvořil Julatsan, k něčemu bude, a netušil ani to, zda nebude mít na proudění many vliv skutečnost, že se Ilkar zdráhal kanál vytvořit. V Denserovi to probudilo náhlý zájem − jak je možné, že jsou dva vzorce Hřejivého hojení, z nichž každý pochází z jiné znepřátelené univerzity, téměř naprosto stejné? Opět úsměv. Přemýšlel, zda někdy Ilkar otevře oči a uvidí pravdu, kterou před ním a všemi jeho bratry tajili jejich mistři.

Jedna magie. Jeden mág.

Denser seděl blízko u vrat a naslouchal, jak venku ve větru šustí řídké křoviny a škrábavě se otírají o stěny stodoly. Z váčku u pasu si začal plnit dýmku a zamračil se, protože po hmatu zjistil, že se jeho zásoba tabáku značně ztenčila.

„Hm.“ Zapálil si a nechal plamínky na koncích prstů chvíli hořet, aby si ohřál obličej. Pod pláštěm se mu pohnul pomocník a položil mu hlavu na břicho. Jakmile to udělal, ozval se zvenku kromě větru ještě jiný zvuk − tiché šelestění. Něco lehce a téměř neslyšně plachtilo vzduchem. Denser ten zvuk dobře znal a dobře ho znal i kocour, který mágovi vystrčil hlavu z pláště a pohlédl na něj. Čumáček i vousky se mu třásly a uši měl nastražené. Šelest se přiblížil, klouzavý zvuk vystřídal jiný, který připomínal líné mávnutí křídel, a pak venku nedaleko od vrat něco přistálo. Bylo slyšet škrábání drápů o zem, po chvíli další máchnutí křídel a pak se začal šelest opět vzdalovat, až utichl docela.

Denser a kocour si upřeně hleděli do očí.

„Vida, vida,“ zašeptal temný mág. „Tak proto jsi to udělal. Věděl jsi, že přilétají.“ Zavrtěl hlavou. „A mě to vůbec nenapadlo.“

KAPITOLA 10

Hirada probudily zvuky příprav na cestu. Když otevíral oči, uslyšel Ilkarovu výzvu, aby někdo připravil koně, zatímco praskání a vůně ohně mu napověděly, že Richmond připravuje něco k jídlu. Otevřenými vraty proudilo do stodoly světlo a několik zákoutí, v nichž se ještě držel stín, bylo křížem krážem protkáno paprsky pronikajícími dovnitř mezerami mezi prkny. Hirad se posunul. V zádech pocítil tupý tlak, ale po včerejší prudké bolesti už nebylo ani památky.

„Dobré ráno, Hirade.“

Otočil hlavu a nadzvedl se na loktech. „Do hajzlu, Talane, lituju ženskou, která se ráno probudí a první, co uvidí, seš ty.“ Natáhl ruku a Talan ho za ni vyzvedl na nohy. Jakmile stál, rozhlédl se po stodole a dolehla na něho krutá realita.

Nebylo jich dost. Ani náhodou. Prázdnota, která zůstala po Neznámém, byla obrovská. Nepřeklenutelná. Hirad cítil, jak mu srdce buší až v krku, a prohlédl si stodolu ještě jednou, jestli velkého bojovníka nepřehlédl − třeba seděl na žoku slámy někde za koňmi. Rozbolely ho oči, a tak se vydal k vratům, aby si venku ověřil to, co už bohužel věděl.

Hrob tam skutečně byl a stáli u něho Denser s kocourem. Mág zíral na navršenou hlínu a ve tváři měl výraz nepříjemného překvapení.

Hirad scénu sledoval a Denser po chvíli potřásl hlavou.

„Vím, jak ti je,“ řekl barbar.

Denser se chabě pousmál. „Ne, myslím, že nevíš.“

„Proč je tu pořád takhle?“ mávl Hirad rukou a měl na mysli pohled, který se jim naskýtal. Vzduch totiž nebyl ani o trochu jasnější než předchozího dne, a přestože slunce putovalo po zcela bezmračné obloze, nedaleké Septernovo sídlo tonulo i dnes v lehké mlze, kvůli níž bylo jasně vidět jen na nějakých třicet sáhů. Dnes se však naštěstí na horizontu nepohybovaly žádné temné siluety. Alespoň prozatím ne.

„Buď je to jen další vedlejší účinek kouzel seslaných v domě a okolí, nebo kolem sebe trhlina vytváří nějaký zvláštní druh vzdušných vírů. Zatím ještě nevíme, jak se dimenze navzájem ovlivňují, ale možná že se nesmějí prostoupit.“ Denser pohlédl zpět na Neznámého hrob.

„Měli bychom si asi promluvit.“

„Jo, to měli. Máme problém.“

Denser mu naznačil, aby šli kousek stranou od stodoly, a oba tedy vykročili směrem k sídlu.

„Nejsem si…“

„Mám dojem…“

Následovala krátká odmlka. Denser naznačil Hiradovi, aby mluvil první.

„Musíme zvážit možnosti a vymyslet, co dál,“ začal barbar. „Havrani nejsou zvyklí takhle rychle umírat. Celý léta se nic podobnýho nestalo.“

„Chápu,“ řekl Denser. „A vím, že jsme si právě nepadli do oka…“

Hirad se pohrdlivě zachechtal.

„No to bych řek, že nepadli.“ Hlas měl tichý a chladný. „Do něčeho nás namočíš, děláš s tím tajnosti, a než nám k tomu něco řekneš, musej nejdřív málem zabít mě a pak dostanou mýho nejlepšího přítele. A to není všechno. Cestujeme sem, doprostřed pustiny, a tady umře další můj přítel jenom proto, aby ti zachránil zadek.“ Denser už otevíral ústa, ale Hirad ho umlčel pohledem. „Seš na jejich černý listině a naživu zůstáváš jenom proto, že ti Ilkar věří a považuje tě za poslední naději, kterou Balaia má.“

Zafoukal vítr a rozvlnil Denserovi plášť. Nad límcem se mu na okamžik objevily kocourovy uši, rychle zastříhaly a zase zmizely. Mág vytáhl z kapsy dýmku s úmyslem vložit si ji do úst, ale nakonec to neudělal.

„Přesně to jsem potřeboval vědět. Ze všech Havranů mi musíš věřit právě ty, i když mě nenávidíš za všechno, co se stalo.“

„Já jsem ale neřek, že ti věřím. Řek jsem, že ti věří Ilkar, a to mi stačí.“ Hirad se podíval Denserovi do tváře a uviděl, že se mág začíná mračit, jak mu jeho slova postupně docházela. „Ty to prostě nechápeš, že ne, Densere? Nezáleží na tom, co si myslím já. To Ilkar tvrdí, že to je důležitý. Neznámý si to myslel taky, a to znamená, že jsou Havrani na tvý straně. Proto jsme tak dobrý. Říká se tomu důvěra.“

„Ale teď je tu problém.“

„Máš postřeh, Densere. Jo, je tu problém. Lhals nám a my nebyli dost opatrný, takže nám začali postupně rvát srdce z těla.“ Výhrůžně se k Denserovi přiblížil, ale ten se ani nepohnul. „A tím srdcem myslím původní Havrany − mě, Ilkara, Sirendora a pořeza. Bojovali jsme bok po boku deset let. Potkáme tebe, a ani ne za týden jsou dva z nás mrtví. Mrtví.“ Hirad svěsil hlavu a olízl si spodní ret, zatímco mu mysl zaplnily vzpomínky na Sirendora.

„Pořád to ještě můžeme zvládnout i bez nich,“ nevzdával se Denser. „Musíme.“

„Jo? Tys neviděl, co se stalo včera? Neznámý sejmul pět těch psů úplně sám. Kdo si myslíš, že to udělá příště?“

„No, jsi tady přece ty a další dva dobří šermíři támhle ve stodole. V Xetesku jsme neztráceli naději na získání Zloděje úsvitu jenom proto, že tu byla možnost mít na své straně Havrany.“

„A dva z nás už jste stihli zabít!“ vyčetl mu Hirad. „Při bozích, Densere, teď už je nás hrozně málo. A Neznámému ani Sirendorovi navíc nikdo z nás nesahá ani po kotníky.“

„Ale to přece…“

„Poslouchej mě!“ Hirad se zhluboka nadechl. „Další útok, jako byl ten včera, už prostě nezvládnem!“

Denser přikývl. Naplnil si dýmku tabákem a upěchoval ho. Zamumlal jednoslovnou formuli a na špičce ukazováku mu vyskočil plamínek. Zapálil si.

„Přemýšlel jsem o tom, to mi věř. A sám jsi řekl, že musíme nejdřív zvážit možnosti. Podle toho, kam se budeme muset vydat pro jednotlivé součásti toho kouzla, se rozhodneme, jak postupovat dál. Nežádám teď nic víc, než že půjdeme do toho domu, nalezneme informace, které potřebujeme − tedy za předpokladu, že tam vůbec jsou − a pak si v klidu sedneme a všechno probereme.“ Odmlčel se. „Ti Wesové nám utekli, takže podají zprávu do Parve. Jen bohové vědí, co přijde pak.“

„Proč tu vlastně byli?“

„Protože Černokněžní páni se vždycky domnívali, že tu leží klíč ke Zloději úsvitu. Musíš stát při mně, Hirade, ať si o mně myslíš cokoliv. Je to důležité pro celou Balaiu.“

„To opakuješ pořád dokola,“ upozornil ho Hirad. „Nejdřív ale musíme bdít u mrtvýho. Pak vyřešíme ten barák a uvidíme.“ Otočil se a vyrazil zpátky ke stodole, Denser několik kroků za ním.

Havrani temného mága vyzvali, aby zůstal ve stodole, a sami bděli u mrtvého mnohem kratší dobu, než by si Neznámý zasloužil. Byla to tradice stejně stará jako přátelství mezi jednotlivými členy žoldnéřských skupin, ale tentokrát bylo vzdávání poct omezeno situací, v níž se nacházeli. Ze stejného důvodu se také po skončení obřadu všichni vydali k poměrně nedalekému sídlu na koních, a nikoliv pěšky. Kdyby se Wesové vrátili a Havrani neměli koně na dosah, mohlo to mít neblahé následky.

Kdysi jistě velkolepá stavba byla téměř celá zničená. Kolem zřícených zdí v ústřední části se prostíralo rumiště zčernalých kamenů a sežehlého dřeva, kterým občas prosvítala barevná skvrna nějakého starodávného nábytku, jenž zkázu přežil. Delší strana domu měřila asi dvě stě stop a s trochou úsilí bylo možné rozeznat hlavní vstup. Nad jeho rozbitým schodištěm se v nemožném úhlu nakláněl zbytek vchodového oblouku a hned vedle bylo vidět kus pokroucené okenice zoufale visící na jediném hřebíku, který ji poutal ke svislé hraně rámu. V ranním větru se dřevěný pozůstatek okna kýval sem a tam.

Hirad sesedl a ostatní udělali totéž. Denser odvedl koně k padlému stromu ležícímu o několik sáhů dál a vrátil se k Ilkarovi. Oba si to dopuštění prohlíželi s neskrývaným znepokojením ve tvářích.

„Co je?“ zeptal se Hirad. „Někdo ten barák vypálil, to je celý.“

„A to je právě to, domy čarodějů nejde jen tak vypálit,“ vysvětloval Ilkar. „Jsou příliš dobře chráněné. Síla, která tohle způsobila…“ ukázal na trosky sídla, „…musela být obrovská.“

„Fakt?“ Hirad se otočil k Denserovi. „Pořád si myslíš, že to zvládnem?“ Temný mág pozvedl obočí. „Kdo to teda udělal? Černokněžný páni?“

„Téměř určitě,“ odpověděl Denser. „Museli vědět, jak daleko se Septern s výzkumem Zloděje úsvitu dostal, stejně jako my. Očividně jim ale zmizel dřív, než se k němu dostali.“

„To jim asi moc velkou radost neudělal, co?“ kopl Talan do kusu sutě.

„Ty bys taky nebyl nadšený. Kdyby se totiž Zloděje úsvitu zmocnili, bylo by dávno po všem.“ Teď bylo zase na Denserovi, aby se podíval na Hirada. „Proto je tak důležité, abychom uspěli. Musíme věřit, že to dokážeme, a ono se to povede.“

„Nepoučuj mě, Densere,“ ohradil se Hirad.

„Pojďme dovnitř… nebo teda tam.“ Ukázal na to, co zbylo z vchodového oblouku.

„Co tu vlastně hledáme?“ zajímal se Richmond.

„Pokud jsme správně přečetli nápis na amuletu, vstupuje se do dílny podlahou, ale průchod bude muset otevřít Ilkar,“ vysvětloval Denser.

„Proč Ilkar?“ zamračil se Talan.

„Šifra na amuletu je julatská. Zdá se, že Septern chtěl mágům nalezení své dílny co nejvíce ztížit.“

„A nejen to,“ dodal Ilkar. „Pokud měl dílnu někdo nalézt, měl u toho být i zástupce jiné univerzity než jen Xetesku.“

„Promiňte, ale já to nechápu,“ ozval se Talan. „Ze které univerzity byl Septern?“

„Z Dordoveru,“ odpověděl Denser. „Větší část textu je skutečně dordoversky, ale tu kdokoliv z Xetesku bez problémů rozluští. Nedokázali jsme přečíst pasáž o otevření vstupu do dílny, protože ta byla julatsky a vycházela z julatské tradiční magie.“ Denser pokrčil rameny. „Nepřečetli bychom ji, ani kdyby nám nějaký julatsky mág řekl, jak na to.“

„A jak ji tedy Septern napsal?“

„To je dobrá otázka, Richmonde. Nevím. Možná spolupracoval s nějakým Julatsanem, ale Ilkar by ti řekl, že to je nemožné.“

„Neříkám nemožné, jen velice nepravděpodobné. Půjdeme?“ Ilkar je vedl sutinami. Vyhýbal se troskám a našlapoval na pevné podloží, z něhož vyrůstaly základy vchodového oblouku. Otočil se. „Ty s námi nepůjdeš, Talane?“

„Zatím ne. Někdo by tu měl hlídat, nemyslíte?“

„Dobrý nápad.“ Ilkar velice opatrně vstoupil do zničeného sídla. Rozpukanou kamennou podlahu pokrývaly části zpustošeného kamenného zdiva, což ztěžovalo chůzi. Zachováno toho zůstalo velice málo. Stěna u krbu končila ve výšce tří stop a pod sazemi téměř neznatelně prosvítala její původní bleděmodrá barva. Pokud šlo o nábytek, z něho tu zbylo jen několik poházených kusů dřeva a kovu, podivný pruh tmavě zeleného čalounění a oválná deska stolu.

Denser začal nohou rozhrnovat kamenný prach a úlomky a ostatním gestem naznačil, že by mu s tím mohli pomoci. I podlaha sama byla na mnoha místech popraskaná, zejména u stěn, ale její centrální část, velká asi třicet čtverečních stop, byla poskládána z tmavších kamenných dlaždic a vypadala neporušeně.

Temný mág začal v záňadří lovit amulet, a mezitím mu zpod pláště obezřetně vyklouzl kocour. Neslyšně začal přecházet po podlaze a pozorně ji očichávat; oči měl na stopkách a uši nastražené. Denser mlaskl, sejmul amulet z řetízku a popošel doprostřed vymeteného prostoru.

„Není to právě nápadité, ale vstup do dílny je tady, přesně uprostřed.“ Klekl si na podlahu a volnou rukou očistil příslušný prostor. „Ilkare, je řada na tobě.“ Podal amulet elfovi, který ho obřadně převzal, dlouho si ho prohlížel a pak ho otočil a prozkoumal i z druhé strany.

„Měl jsem si ho pořádně prohlédnout už tehdy, že?“ nadhodil.

„Modlil jsem se, abys to neudělal,“ přiznal se Denser.

„Říká ti to něco?“ zeptal se Hirad stojící hned u něj.

Ilkar se rozhlédl po ostatních. „Ne, většina těch věcí ne. Ale tahle pasáž…“ ukázal malíkem na oblouk symbolů, které lemovaly vnitřní prstenec blízko středu amuletu, „to je julatsky, i když je to velice staré. Myslím styl toho jazyka.“

„Přirozeně,“ ozval se Hirad.

Ilkar se ušklíbl a poplácal barbara po rameni. „Promiň. Ve stručnosti ti to vysvětlím. Vědomosti o tradičních magiích se mezi členy jednotlivých univerzit předávají po celé generace. Je to něco, co se nemůžeš jednoduše naučit − jako například magickou formuli nějakého kouzla. Musíš to prostě… jak bych to řekl… tak nějak vstřebávat po celá léta studia magie. Proto tenhle nápis nedokázal přečíst žádný Xeteskan − je julatsky a vychází z tradiční julatské magie.“ Odmlčel se.

„Pokračuj, myslím, že to chápu,“ přikyvoval Hirad. „Co přesně tahle tradiční magie umí?“

„No, v tom smyslu, jaký máš na mysli ty, skoro nic. Je to způsob ukládání univerzitních vědomostí. Když to zjednoduším, tak mi tradice julatské magie radí, jak tvořit vzorce many svých kouzel, i když ve skutečnosti je toho ještě mnohem víc a celé je to složitější. A když dokážu rozluštit, co je napsáno tady na tom amuletu, budu vědět, co ovládá vstup do Septernovy dílny. Nebo si to alespoň myslím.“

Hirad studoval Ilkarův vážný obličej − elf vraštil obočí tak usilovně, že se mu nad nosem téměř stýkala, a barbar se musel usmát.

„Dík za vysvětlení, Ilkare. Asi by ses do toho měl dát.“

Ilkar přikývl a došel do středu místnosti, kde usedl přesně na místo, které Denser označil za vchod. I Hirad popošel a usedl mezi sutiny tak, aby Ilkarovi viděl do obličeje. Znovu ho zaujala myšlenka, že přestože se s mágem zná už celá léta, magie jako taková ho nikdy ani trochu nezajímala. Jak funguje, kdo se kolem ní pohybuje, jak s ní zacházet… nic z toho. Musel uznat, že ho to nepřekvapuje. Magie byla odjakživa Ilkarův obor. Hirad ji nikdy neovládal, a tak se s ní nikdy nezatěžoval.

Ilkar seděl se zkříženýma nohama, amulet držel v otevřených dlaních, soustředěně ho pozoroval a občas pohnul ústy, jak neslyšně pronášel nějaká slova. Dýchal pomalu a zhluboka, a když zavřel oči, hruď se mu k Hiradovu překvapení nepřestala pohybovat.

Barbar vrhl letmý pohled na Densera, který Ilkara pozoroval také, mezi zuby svíral nezapálenou dýmku a nezúčastněně drbal kocoura pod bradou. Ve tváři měl mírný úsměv a hleděl na elfa užaslýma očima.

Ilkar něco hledal, to bylo jasné i Hiradovi. Prozkoumával prostor před sebou, otáčel hlavou sem a tam a oči se mu pohybovaly pod zavřenými víčky. Hirad se zamračil, poposedl si a zdvihl koutek, takže se mu ve tváři vytvořil dolíček. Pohled na Ilkara mu připadal skličující.

Ilkar si olízl rty a s amuletem v klíně začal napjatými prsty zkoumat podlahu. Náhle se jeho nevidomé oči stočily spolu s hlavou ostře doprava, kde stál Denser. Temný mág sebou reflexivně trhl. Nehybný Ilkar zíral jeho směrem snad půl minuty.

Otevřel oči. „Mám to,“ oznámil.

„Výborně.“ Denserův úsměv se prohloubil.

Ilkar se zvedl na mírně nejisté nohy a přesunul se k němu. Hirad se šel podívat na podlahu v místě, kde ji Ilkar zkoumal. Zdála se mu úplně obyčejná, tvrdá a studená.

„Bude stačit ovládací kouzlo. Nejspíš dordoverské. Zkusím ho, nemělo by být složité.“ Ilkar se znovu zadíval na amulet, obrátil ho a tiše pronesl několik slov. Ohlédl se přes rameno. „Hirade, radil bych ti o pár kroků ustoupit.“ Barbar pokrčil rameny a poslechl.

Ilkar uchopil amulet do obou rukou, zavřel oči a zamumlal krátké zaklínání. Ozvalo se zasyčení, jak ze zapečetěného prostoru unikl vzduch, a celá jedna kamenná deska na podlaze zmizela. Bylo to přesně v místě, kde předtím stál Hirad.

„Páni, Ilkare, to bylo… působivý,“ zhodnotil to Hirad.

„Díky.“

„Připojuji se,“ souhlasil Denser a vykročil k otvoru.

„Mezidimenzionální přenos. Není divu, že Černokněžní páni ten vstup nenašli.“

K otvoru přistoupil i Hirad. „Takovýhle dveře se už dneska nedělaj, co?“

„Hirade, takovéhle dveře nedělal nikdy nikdo. Tedy kromě Septerna, jak se zdá.“

Dole v díře nebylo nic vidět. Několik schodů vedlo do temnoty, která působila dojmem nějakého rozlehlejšího prostoru, ale nic víc se na první pohled vyčíst nedalo. Hirad křikl na Talana, aby přinesl dvě lucerny, a když je zapálili, jednu z nich si vzal, do druhé ruky uchopil obnažený meč a opatrně se vydal dolů.

Vzduch byl zatuchlý, páchl starobou a Hirad zjistil, že sestupuje do místnosti přinejmenším stejně rozlehlé, jako je ta nahoře. Téměř celou stěnu přímo před ním pokrývala pohyblivá temnota. Stojaté, vlnící se tmavošedé cosi plné hnědozelených vířivých šmouh a podivných bílých záblesků. Temnota udržovala stálý tvar, ale celá jako by tiše bouřila. Stáčela se a přelévala, nevydávala žádný zvuk, ale působila hrozivě a nepřátelsky. V místnosti se vznášelo očekávání a Hirad se nedokázal zbavit znepokojivého pocitu, že se vířící ramena každou chvíli natáhnou, popadnou ho a vtáhnou do nicoty. Při té představě se otřásl. Zastavil se a na rameni ucítil něčí ruku.

„Dimenzionální trhlina. Klid, nic nám nehrozí,“ uklidňoval ho Denser.

„Může skrz ni něco přijít z… no, však víš… z druhý strany?“ Hirad na trhlinu ukázal mečem.

„Ne. Septern ji magicky ustálil. Kdybys chtěl projít sem, musel bys odsud nejdřív projít tam.“

Hirad přikývl a popošel o několik dalších schodů. Denserova odpověď ho přesvědčila jen částečně. Trhlina působila podmanivě; vypadala jako neproniknutelná hlubina, ale když se zadíval na její okraje, zdálo se, že visí na zdi jako obraz a není silnější než dlaň.

Všude okolo se nacházely důkazy, že tady dole někdo žil. Po levici spatřil Hirad stůl zavalený papíry a vedle něj další, plný různého náčiní, flakónů a ampulek s něčím sypkým. U zdi vpravo stála veliká truhlice. Obrysy nábytku se ztrácely pod všudypřítomnou vrstvou prachu a u samé paty schodiště se nacházelo řešení celé té hádanky.

„Septern,“ vydechl Hirad.

„Nepochybně,“ Denser barbara obešel, aby ohledal tělo. „Je to tři sta let a přitom to vypadá, jako by zemřel včera.“

Zhroucené tělo leželo napůl opřené o stěnu a obličejem směřovalo do místnosti. Septern měl zavřené oči a řídnoucí tmavé vlasy ostříhané nakrátko. Rukama si částečně zakrýval krvavou skvrnu na jinak bílé košili. Když světlo luceren proniklo temnotou, odhalilo na kamenných dlaždicích velké tmavé skvrny pokryté prachem. Denser vzhlédl k Hiradovi. „Uvědom si, jak blízko tu byli ke konečnému vítězství. Tím, že Septern unikl sem dolů, všechny zachránil. Rád bych věděl, jestli si to vůbec uvědomoval.“ Přešel ke stolu pokrytému papíry a začal se v té spoustě dokumentů přehrabovat.

Hirad také opustil schody a do dílny za ním sestoupili i Ilkar, Talan a Richmond. Elf zopakoval své předchozí kouzlo a otvor nad hlavou se jim uzavřel.

„Ilkare?“

„Ano, Hirade?“

„Když máš u sebe amulet ty a potřebuješ ho k otevírání i zavírání těch dveří, jak je otevřel on?“

Mág se napřímil. „Dobrá otázka. Co myslíš, Densere?“

Denser, který právě pod papíry objevil knihu vázanou v kůži, otočil hlavu. „Nevím. Jaké kouzlo jsi použil?“

„Je trochu podobné Plamenné dlani, ale musíš při tom držet amulet a nasměrovat plamen přímo do něho.“

„Takže ten amulet musí být vyroben z něčeho, co se chová jako urychlovač. Díval ses mu na krk?“

„Na krk?“ zachmuřil se na krátký okamžik Ilkar.

„Ach tak.“ Sehnul se k mrtvému Septernovi a sáhl mu za límec. I z místa, kde stál, si Hirad povšiml, jak se Ilkar otřásl.

„Tak co?“

„Je celý lepkavý a studený, jako by byl z vosku − na dotek je to velice nepříjemné. Ale našel jsem nějaký řetízek.“ Ilkar ho Septernovi přetáhl přes hlavu a chápavě přikývl, když na jeho konci nalezl zkrvavený amulet.

„Uprostřed není nic, ale okraje má stejné jako ten náš.“

„Dobrá,“ řekl Denser. „Doufám, že víc už těch klíčů nevyrobil.“ Vrátil se ke čtení.

Hirad se obrátil k Talanovi a Richmondovi, kteří se nejprve líně probírali skleněnými baňkami vyrovnanými na jednom ze stolů, ale nyní přestali a chystali se prohlédnout obsah truhlice. Přistoupil k němu Ilkar otírající si ruce do zbroje.

„Co si o tom myslíš?“ ukázal elf na trhlinu, která se neustále pozvolna a jednotvárně přelévala.

„Mám z toho husí kůži. Co je asi na druhý straně?“

„No, mám pocit, že to zanedlouho zjistíš.“

„Nepochybně,“ ozval se od stolu Denser. „Jsou tu úžasné věci.“ Poklepal na koženou knihu. „Dimenzionální výzkum to posune o celé stovky let dopředu. A také to zodpoví několik dalších otázek.“ Vstal a přešel k Ilkarovi, knihu mu podal a ukázal na konkrétní pasáž na jedné ze stránek. „Přečetl bys to nahlas? Chci něco zkusit. Nemáš tu nějaké lano, Talane?“

„Venku.“ Talan zíral na trhlinu a vedle něho stojící Richmond také. Pak se Talan konečně otočil a zjistil, že se na něj Denser pořád ještě dívá. „To ho mám jako přinést?“

„Ale vůbec ne, ptal jsem se jen proto, abych si ukrátil čas.“

„Podívej, Densere, já neumím číst myšlenky.“

„Ne, to neumíš, k tomu je třeba mít mozek,“ zašeptal temný mág. „Tak dojdeš mi pro to lano?“

Talan ale místo toho přišel až k němu. „Ty tady teď velíš? Tak víš co, dojdi si pro to lano sám, nohy ti přece slouží dobře, ne?“

„Chci po tobě jen to lano, Talane,“ řekl Denser. „Nechci, abys otevíral brány pekel nebo tak něco.“

„Jestli ho chceš, mám ho na koni.“ Talan odkráčel zpátky k druhému konci trhliny a opět si ji začal fascinovaně prohlížet.

„U všech bohů,“ ulevil si Denser. „Plamennou dlaň jsi říkal?“

Ilkar přikývl a hodil mu jejich starý amulet. „Jen vynechej poslední slovo sesílací formule a řekni místo něj to, čím vyvoláváte Splynutí many.“

Denser dal na Julatsanovu radu a zanedlouho se jim nad hlavami objevilo mdlé denní světlo.

„Hned jsem tu.“ Hodil Ilkarovi amulet nazpět a vyrazil nahoru po schodech.

„Přečteš nám, co je v tý knížce, nebo si to necháš pro sebe?“ nadhodil po chvíli Hirad.

„Promiňte,“ omlouval se Ilkar. „Vy dva to chcete také slyšet?“

Richmond pokrčil rameny a popošel blíž, Talan na Ilkara nejdříve vrhl nasupený pohled, ale pak přistoupil blíž.

„Je to něco jako deník. A také poznámky k výzkumu, ale ty vám číst nebudu. Poslechněte si tohle:

Jsou to teprve čtyři dny, co jsem světu odhalil Zloděje úsvitu, a Černokněžní páni už po mně pátrají. Vlnění v proudech many cítím až tady. Nemohu opustit dům a musím doufat, že univerzity dokážou zlo z Rozervaných pustin porazit, neboť kouzlo, které jsem vytvořil, abych nepřítele zničil sám, na Balaiu vypustit nemohu. Prozradit univerzitám tajemství svého objevu bylo pošetilé. Během těch několika dnů jsem totiž zjistil, že je Zloděj úsvitu mnohem mocnější, než jsem zprvu předpokládal.

Je to sice velice nestabilní zaklínadlo, ale pokud by jeho seslání předcházela dostatečně pečlivá příprava, sesilatel se správně soustředil a pochopitelně měl k dispozici urychlovače, mohlo by to celou Balaiu uvrhnout do věčné noci. Znamenalo by to konec všeho.

Také ale zjišťuji, že své nově nabyté vědomosti nedokážu zničit. Není to hrozné, když vím, že nás mohou všechny zahubit? Domnívám se, že nikoliv − co se jednou stalo, nelze odestát. Proto jsem vzal informace o urychlovačích trhlinou na místo, kde je ti, kteří je přísahali střežit, budou chránit i tehdy, až jim smrt vezme dech a serve maso z těla.

Amulet, který je klíčem, byl svěřen rodu Kaanů z dračí dimenze a ti vědí ze všech nejlépe, co by to znamenalo, kdyby se Zloděj úsvitu dostal do nesprávných rukou. Jednoho dne nám možná amulet vrátí. Jednoho dne možná někdo nalezne tento deník a pochopí všechny mé činy. Abych ukryl vše, co je ukrýt třeba, musím ještě zničit trhlinu a navždy uzavřít dimenzionální dveře. Jediná možnost, jak to udělat, je zůstat na této straně a vzít si život. Zloděje úsvitu nesmí nikdo nalézt. Nikdo.“

Další stránka byla prázdná.

Ilkar zvedl oči od deníku a zjistil, že ho všichni pozorují. Po schodech se k nim vrátil Denser, vzal si od Ilkara amulet a otvor zase zavřel.

„Takže co se tu vlastně stalo?“ zeptal se Hirad a ukázal na Septernovo tělo. „Sám se určitě nezabil, to je jasný. A zničit trhlinu taky nestih.“

Ilkar pokrčil rameny. „Zdá se, že se k němu Černokněžní páni dostali dřív, než čekal. Jak to říkal Denser − tím, že Septern před smrtí sestoupil sem dolů, vlastně zachránil celou Balaiu.“

„A my se teď chystáme udělat to, čeho se bál ze všeho nejvíc,“ řekl Denser. „Chceme získat informace, které skryl před světem. Začneme hned.“ Přemístil se k zavřené truhle, odcvakl jistící železa, odklopil víko a uvnitř našel šatstvo, boty a dvojici luceren. Otočil se k ostatním. „Truhla s věcmi na cestu, pokud se nepletu.“

„Co chceš dělat, Densere?“ zeptal se Hirad.

„Malou zkoušku, abychom zjistili, co je na druhé straně trhliny.“ Znovu truhlu zavřel a zaklapl železa. Sejmul si z ramene svinuté lano, hbitě jím truhlici ovázal a asi dvacet stop si ponechal v rukou.

„Hirade, byl bys tak laskav?“ požádal Denser a ukázal na truhlu.

Hirad se zamračil, ale vykročil temnému mágovi na pomoc.

„Co chceš, abych udělal?“

„Rád bych, abys vzal tu truhlici a prohodil ji trhlinou.“

„Aha. To je nápad.“ Hirad poklekl, ovinul kolem truhly paže, zdvihl ji a o pár kroků s ní ustoupil.

„Kam přesně ji mám hodit?“

„Přibližně někam doprostřed.“

Hirad přikývl a přešel k prostřední části trhliny. Truhlu si nadhodil a přesunul obě ruce pod její dno, takže mu váha spočívala na hrudi. Udělal pár rychlejších kroků a pak už truhla letěla přímo do trhliny, která ji pohltila jako nějaké husté mazlavé bahno.

Všechny oči se stočily k lanu, které Denserovi pozvolna klouzalo v rukou. Ani ne po deseti vteřinách provaz na chvíli prudce zrychlil, pak o kus poklesl a nakonec zůstal nehybně ležet na zemi.

„Aha, tak už asi vím,“ prohlásil Denser spokojeně.

„Kéž bych moh říct to samý,“ zamumlal Hirad.

„Je to jednoduché. Trhlina sama je docela hluboká, má asi šest stop a cestuje se skrz ni pomalu. Těsně za ní je nějaký schod nebo pokles dolů, na který musíme být připraveni.“ Odmlčel se. „Nuže, kdo je pro to podniknout cestu do neznáma?“

Ticho. A bylo v něm cosi napjatého.

Hirad uvažoval nad tím, že to vlastně věděli od začátku − tmavou vlnící se masou museli projít tak jako tak, ale teď, když ta chvíle nastala, začali všichni přemýšlet, co by je mohlo čekat na druhé straně. Ať už to ale bylo cokoliv, bude to pravděpodobně velice odlišné od čehokoliv, co kdy viděli.

„Tady asi není potřeba stavět hlídku, co?“ zkoušel to Richmond.

„Přesně tak, není,“ potvrdil mu Ilkar.

„Co myslíš, Hirade, mohl by to být ten nejpodivnější výlet, na jaký kdy Havrani vyrazili?“

Hirad se uchechtl. „Přesně tak. Jdem na to.“ Tleskl a vytasil meč. „Asi si připravte lucerny, ne, Ilkare?“

„Určitě,“ přisvědčil Ilkar, zatímco bral tu, kterou nechal Denser na stole.

Seřadili se před trhlinou a všichni společně zírali do vířivé tmy před sebou. Hirad se ze své pozice uprostřed řady rozhlédl napravo i nalevo. Dýchal zhluboka, srdce mu bilo jako o závod.

„Všichni připravený?“ zeptal se. Ozvalo se souhlasné mručení.

„Hirade, myslím, že ti přenecháme tu čest zařvat rozkaz,“ oznámil Talan.

„Díky, Talane.“

„O co přesně jde?“ chtěl vědět Denser.

„Poslouchej,“ vybídl ho Ilkar.

Hirad se znovu zhluboka nadechl. „Havrani!“ zaburácel. „Havrani, za mnou!“

Všichni se rozběhli a zmizeli v trhlině.

KAPITOLA 11

Styliann seděl ve své pracovně, hřál si nohy u ohně a popíjel čaj z šálku, který stál na stole po jeho pravé ruce, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále.“

Vstoupili Nyer a Dystran. Styliann jim gestem naznačil, aby se posadili do křesel, a každému nalil šálek čaje. Nyer se posadil a udělal si pohodlí jako někdo, kdo je na Styliannovu společnost zvyklý, avšak na Dystranovi, muži kolem čtyřicítky, byla patrná nervozita. Seděl v křesle celý napjatý, předkloněný, a svůj hrnek křečovitě svíral v prstech.

„Laryon je na cestě?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Nyer. „Vyskytly se nějaké potíže s jeho podřízenými.“

„Ach tak.“ Styliann přimhouřil oči. Pozvání od pána Pahorku se většinou neodmítalo. Poznamenal si, že si musí s nově jmenovaným mistrem brzy promluvit.

„Nuže, Dystrane, pevně doufám, že výzkum Spojení dimenzí pokročil?“

Dystran pohlédl nejprve na Nyera, který mu naznačil, aby hovořil dál.

„Ano, můj pane. Testujeme zaklínadlo v katakombách.“ Neovládl se a musel se pousmát.

„Něco vás pobavilo?“

„Odpusťte, můj pane.“ Dystranovy tváře pod krátkými hnědými vlasy polil ruměnec. „Jen to, že jsme po úvodním, nadmíru úspěšném pokusu museli poněkud narychlo zdokonalit odvodňovací systém.“

Styliann pozvedl obočí.

„Držte se jádra věci,“ usměrnil ho Nyer.

Dystran přikývl. „Provedli jsme tři testy Spojení dimenzí a pokaždé se nám úspěšně podařilo propojit naši dimenzi s nějakou cizí. Díky správným výpočtům jsme z nich třikrát dokázali přivést tekoucí vodu, což bohužel hned v prvním případě vedlo k zatopení jedné z našich síní.“

„To je skvělé,“ zhodnotil to Styliann. „Kdy budete připraveni na praktickou ukázku?“

„Kdykoliv,“ odpověděl Dystran. „Stále je tu ovšem otázka většího počtu sesílajících mágů. Předpokládáme, že čím více mágů kouzlo sesílá, tím je spojovací kanál širší. I tak tu je ovšem stále určité nezanedbatelné riziko.“ Odmlčel se. „A co víc, dimenze vůči sobě nejsou vždy příznivě orientovány, takže přestože dokážeme spočítat, kdy nastane jejich správná konstelace, nejsme schopni přesně říci, kdy bude nejvhodnější naše zaklínadlo seslat.“

Styliann se zamračil. „Jak velká jsou okna, během nichž je možné projít skrz?“

„Od několika hodin po několik dní. Stále se pokoušíme nalézt nějakou pravidelnost.“

Pán Pahorku přikývl. „To bude stačit. Dystrane, potřebuji, abyste své mágy co nejrychleji připravil na brzkou praktickou ukázku, která proběhne ve velkém měřítku za účasti jich všech. Kolik jich máte?“

„Třicet,“ odpověděl Dystran.

„Co myslíš, starý příteli?“ zeptal se Styliann Nyera.

„Je to dokonalá útočná zbraň k získání průsmyku,“ připustil Nyer.

„Samozřejmě,“ Styliann se usmál. Dveře k vítězství se mu opět pootevřely.

Později se Styliann spojil Společnou myslí s Laryonem, ale dozvěděl se něco, po čem mu úsměv z tváře zase zmizel. Bylo smutné, když s ním jeho staří přátelé začali hrát mocenské hry. Rozhněvalo ho to.

* * *

Jako by se mu něco pokoušelo strhat maso z těla. Do obličeje se mu hrnula krev; cítil, jak se mu hromadí ve tvářích, které už ho nesnesitelně pálily, ale její proud neustával. Hirad instinktivně sevřel ruce v pěst a jeho pravice se pokoušela rozmačkat jílec meče. Oči měl otevřené, zavřít mu nešly, ale neviděly nic než černou temnotu protkanou šedí. Byl si jistý, že i kdyby mohl pohnout hlavou, nikoho jiného by kolem sebe neviděl. Byli tam ostatní vůbec?

Neslyšel žádný zvuk, jen krev pulzující mu žilách a vlastní mozek, který mu v hlavě hlasitě křičel a dožadoval se vysvětlení. Používal vůbec nohy? Šel? Zřejmě ne, ale určitě se pohyboval. Nezáleželo na tom kam. Chtěl se zastavit, než mu to úplně serve maso z těla a jeho krev naplní okolní prázdnotu. Napadlo ho, že ani to by asi jeho pohyb nezabrzdilo. V celém těle cítil tepání. Vycházelo mu z hloubi žaludku, rychle se šířilo a snažilo se zachvátit celou jeho bytost. Bylo horké. Nesnesitelně horké. Připadalo mu, jako by mu krev spalovala žíly, a ty se pomalu rozpouštěly.

Světlo.

Konec věčnosti.

Pád. Tvrdá zem. Světlo zesláblo.

Hirad seděl na otevřeném prostranství, které se zdálo být někde vysoko. Nevěděl, jak ani proč ten pocit získal, ale bylo to tak. Rozhlédl se napravo a nalevo a v duchu přepočítal zbylé Havrany. Byli tam všichni, všichni seděli a všichni se po sobě dívali. Ve vzduchu za nimi visela ve výšce několika stop nad zemí trhlina. Z ní se v mírném oblouku vinul konec provazu ovázaný kolem truhly. Hirad po něm cestoval očima, až dorazil na jeho konec a k truhle ležící na boku nedaleko Ilkara. Za trhlinou nebylo nic než jáma do nicoty.

Hirad se postavil na rozechvělé nohy, rychle se uklidnil a pohledem začal propátrávat obzor jiné dimenze. Krev v žilách mu přestávala bouřit a s prvním hlubokým nádechem barbar ucítil, jak se mu ježí chlupy po celém těle. Nevěděl, co čekal, ale tohle to nebylo. Vzduch byl suchý a byl cítit kovem. Vůbec tu bylo velice zvláštní prostředí − jako by bylo něčím přesycené, a mírně tak dráždilo kůži i oči. Přestože cítil ve tváři jen mírný větřík, nebe nad ním bylo tmavé a plné vzdouvajících se kupovitých mračen. V oblačném příkrovu neviděl žádnou průrvu, ale na obzoru, kde se čerň oblohy stýkala s černí země, spatřil slabé světlo. Skutečně byli někde vysoko. Potvrdil mu to prostý pohled za sebe a doprava. Trhlina se nacházela na samém okraji plošiny, na níž přistáli, a po obou stranách výběžku spadal dolů příkrý, téměř kolmý sráz. Z mraků sjížděly na zem klikatící se rudé blesky, které nic neosvětlovaly, jen zvýrazňovaly neproniknutelnou okolní temnotu. Jakmile se Havrani zorientovali, všichni jako jeden muž poodstoupili od okraje a zaznamenali, že při zpáteční cestě do své dimenze si budou muset dobře vyměřit případný skok do trhliny.

Ale Hirad už přišel na to, co tu chybí. Zvuky. Kromě slabého skučení větru, které mu znělo v uších, neslyšel vůbec nic. Žádné hlasy, žádná zvířata, žádné ptáky, ani jediný zvuk nebo projev života. I blesky kolem nich byly tiché. Byl z toho nesvůj. Jako by se nacházeli v nějaké mrtvé zemi. Přejížděl očima oblast po své levici a zjistil, že tam linii obzoru narušuje nějaké stavení. Alespoň to vypadalo jako stavení. Podíval se pozorně přes otevřenou náhorní plošinu − protože to skutečně byla plošina se vším všudy, s půdou a vegetací vlnící se v mírném větru − a rozeznal změť polorozpadlých budov. Plno povalujících se zpřelámaných prken, rozvalených kamenů a popraskaných střešních tašek. Zchátralé stavby se táhly v řadě dlouhé asi pět nebo šest set sáhů a sahaly zřejmě až ke vzdálenějšímu okraji plošiny, protože tam v jednom místě náhle končily.

A za nimi visela ve vzduchu druhá trhlina. Jakmile Hiradovy oči přivykly slabému světlu, uvědomil si, že všude kolem nich se v dálce nacházejí členité kamenné ostrovy, které se vznášejí ve vzduchu a tvoří spodní části dalších oválných a diskovitých plošin. Havrani se očividně nacházeli na jedné z nich a toto poznání ho na okamžik vyvedlo z míry. Zdálo se mu, že na ostatních plošinách rozpoznává další budovy, z nichž některé byly vysoké a vypínaly se k obloze jako paláce. Ale nikde neviděl žádné světlo. Nikde se nic nepohnulo kromě stébel kymácejících se ve větru.

„Hezké místo,“ pronesl Talan do ticha.

Hirad to nevydržel. „Kde to sakra jsme, u všech bohů země?“ Barbar si vroucně přál, aby tu byl Neznámý. Trochu by ho to uklidnilo.

„Nedává to smysl,“ řekl Denser. „Jak se někdo mohl dostat až sem nahoru? Jak se mohl z téhle plošiny dostat na ty další a jak tu dokázal postavit ty budovy?“

Ozvěna jeho hlasu se vytrácela, zatímco mág ukazoval směrem k pobořené vesnici na jejich plošině.

„A hlavně kdo to vlastně byl?“ přidal se Ilkar.

„Pokud budeme předpokládat, že pořád ještě není,“ upozornil Talan.

„Člověka začnou napadat různý věci, co?“ nadhodil Hirad. „Osobně zvažuju, že co nejdřív proskočíme zpátky. Mám tady z toho husí kůži.“ Cítil, jak mu srdce opět zrychluje.

„Není to fascinující?“ promluvil Denser nadšeně. „Jsme v jiné dimenzi. Jen pomyslete, co to znamená.“

„Jo,“ odfrkl si Hirad. „Je úplně jiná, je mi tady z toho nanic a mám pocit, že tu nemáme co dělat.“

„Je jiná, ale v mnoha ohledech je stejná,“ poznamenal Ilkar. Sehnul se a nabral hrst hlíny. „Vždyť se podívejte. Půda, tráva, budovy… vzduch.“

„Ale to ticho. Nevím, kdo tu žil, ale to jsou doopravdy všichni mrtví?“

Denser vykročil ke zbytkům osady. Hirad si hryzal ret a neochotně ho následoval, přičemž meč, který svíral v ruce, ho vůbec neuklidňoval. Za barbarem vyrazil i zbytek Havranů. Přestože vzduch tu byl lehký, celková atmosféra působila tísnivě a nedostatek zvuků Hirada neustále nutil zkoušet průchodnost svých uší ukazovákem; i po několika pročištěních ovšem neslyšel nic než zvuk vlastních kroků a dechu.

„Co přesně hledáme, Densere?“ otočil se Richmond na mága, když procházeli vyprahlou zemi, jejíž rozpraskaný povrch jim křupal pod nohama.

„Abych byl upřímný, tak nemám ponětí. Potřebujeme informace, ne žádnou konkrétní věc.“

„Takže možná nějaký pergamen?“ navrhl Richmond.

Denser pokrčil rameny. „Možná. Nebo další amulet. Anebo dokonce nějaký složitější šperk. Každopádně by to tady v tom binci mělo být dost nápadné. Bude to balaiského původu, tím jsem si jistý,“ upřesnil a gestem znovu obsáhl budovy před nimi. Přestože to byly převážně ruiny, bylo jim okamžitě jasné, že jejich vzhled připomíná příbytky obyvatel Balaii jen velmi vzdáleně. V mnoha z nich zely otvory, které byly pravděpodobně dveřmi, ale byly oválné a nedosahovaly až k zemi. Některé stavby měly nahoře ještě alespoň části střech, a v jejich kopulovitých vrchlících se podobné oválné otvory nacházely také.

Hiradovi trochu připomínaly vysoké pece Wesů, přestože tyto budovy nebyly celé z kamenných tvárnic, ale byl v nich rovnoměrně zastoupen kámen i dřevo. Byly − či spíše musely být − vysoké, každá z nich měřila na výšku kolem dvaceti nebo i více stop, což se na jednopatrové budovy zdálo až příliš, ale mohl se také plést, protože v jejich stěnách nebylo nic, co by připomínalo okna. Uvnitř tak zřejmě byla ještě další podlaží.

„Nějak se mi to tu nechce líbit,“ řekl Hirad a zachvěl se.

„To už jsi říkal, ale souhlasím s tebou,“ přitakal Ilkar. „Něco tu je špatně. Mám pocit, jako by se tu mělo každou chvíli něco stát.“

„Čím dřív odsud vypadnem, tím líp.“ Hirad potřásl rameny, aby uvolnil náhlé napětí. „Proč sakra Septern chtěl, abysme šli zrovna sem?“

Do noci pod plošinou sjelo několik blesků, které světle fialovou září na okamžik osvětlily všechno, čeho se dotkly. Dokázaly však jen prohloubit všudypřítomné stíny a Hiradovi v očích několik sekund dohasínal jejich klikatý obraz. Tehdy si povšiml toho pohybu. Havrani zareagovali všichni současně a pokleslé hroty mečů měli okamžitě v pohotovosti.

Z budov a zpoza nich vyšli nebo se vypotáceli obyvatelé vesnice. Během chvíle vyplnili prostor celé plošiny a pak se těžkopádně vydali přímo k nim. Hirad se je pokusil spočítat, ale když byl u padesáti hlav, spletlo ho vlnění davu. Dohromady jich však bylo ještě mnohem více.

Z této vzdálenosti vypadali hubení a bledí, samá noha, samá ruka, ale během několika dalších kroků bylo naprosto jasné, co jsou zač.

„U všech bohů země, to není možný,“ zašeptal Hirad. Havrani, znovu jako jeden muž, se zastavili.

„‚I tehdy, až jim smrt vezme dech a serve maso z těla‘,“ zopakoval Denser tiše slova z deníku. Na tom, jak tvorové udržovali, či spíše neudržovali rovnováhu, bylo něco špatně. Hirad se otřásl a pomyslel si, že mrtví stejně žádný správný způsob udržování rovnováhy nemají. Nedokázal to přesně pojmenovat, ale jak vesničané velice pomalu šli, zdálo se, jako by sebou při každém kroku podivně poškubávali.

Jeden z těch, kteří šli vpředu, klopýtl o kámen a reflexivně rozepjal křídla, aby se vyvážil. Ta však po všech těch letech nebyla ničím než kostmi držícími pohromadě díky potrhané kůži. Okřídlená postava zavrávorala a upadla. Ostatní pokračovaly dál a k Havranům už to měly jen nějakých sedmdesát kroků.

Bylo to k nevíře. Tlupa mrtvých ptačích lidí, kteří byli vlastně jen spojenými kostmi oblečenými v rozkládajících se cárech starých hadrů. Měli oválné hlavy, obrovské prázdné otvory místo očí a všichni se sunuli vpřed neustále stejným jednotvárným tempem. Rozprostřeli se tak, aby zaplnili celou šířku plošiny od okraje k okraji, a nemilosrdně se blížili.

„Nějaký návrhy?“ zeptal se barbar, zatímco mu děs svíral srdce mrazivou rukou. Mrtví by k nim takto dorazili za několik málo minut.

„Nemají žádné zbraně, tak co chtějí dělat?“ zeptal se Talan.

„Hádám, že asi jen jít,“ ozval se Denser. „Stejně nemáme kam utéct. Jen zpátky trhlinou. Postavit se jim nemůžeme, obklopili by nás ze všech stran a za chvíli by se nedalo ani rozmáchnout mečem. A kdybyste si nedali pozor, dostrkali by vás až k hraně a shodili dolů.“

„Ale jak to, že se vůbec hejbou?“ zeptal se nechápavě Hirad. „Jsou to jen mrtvý kosti.“

„Není v tom nějaké kouzlo?“ uvažoval Richmond.

„Možná takové, které jejich život i smrt váže na slib daný Septernovi,“ navrhl Ilkar.

„Tyhle úvahy si nechte na potom, teď se přes ně musíme nějak dostat,“ přerušil je Hirad. „Co tu hledáme, je určitě v tý vesnici.“

„Mám nápad,“ ozval se Denser. „Chcete ho slyšet?“ Hirad přikývl.

„Ilkar na ně sešle Kužel síly a prorazí v jejich řadách mezeru. Ty a já proběhneme skrz a prohledáme vesnici. Všichni ostatní se je budou snažit co nejdéle zabavit, a těsně před tím, než vás shodí z plošiny, proskočíte zpátky trhlinou.“

„Proč nepůjdeme všichni?“ chtěl vědět Richmond.

„Protože to by se jen otočili a šli zase po nás. Ale nevím to určitě,“ odpověděl Denser. „Hádám, že když před nimi budou nějací lidé, půjdou pořád dál, nás dvou si nebudou všímat a nechají nám tak čas na pátrání. Za zkoušku to stojí, nemyslíte?“

Následovalo krátké ticho, přerušované pouze zlověstným šoupavým zvukem blížících se mrtvol, kterým k nim chyběla už sotva minuta. Plošina se směrem k Havranům zužovala do špice, takže průvod mrtvých stále houstl.

„Uděláme to,“ rozhodl Ilkar.

„Dej si záležet,“ nabádal ho šeptem Denser.

„Vždycky si dávám záležet,“ odpověděl Ilkar chladně.

Hirad se postavil vedle Densera a po pravici měl Ilkara. „Talane, Richmonde, až to Ilkar sešle, ustupujte zády k trhlině, ale hlídejte si, abyste spadli do ní, a ne tam dolů, kdyby vás náhodou shodili.“

Talan přikývl. „A co ty?“

Hirad pokrčil rameny. „Nevím. Prostě mi držte palce.“

„Jasně.“

„Ještě něco,“ ozval se Ilkar. Hirad se k němu přitočil. „Vyčaruji ten Kužel barevný, abyste ho jasně viděli, a jakmile bude hotový, okamžitě vyrazte. Až budete na jejich úrovni, zruším ho. Pak už to bude jen na vás.“ Ilkar zavřel oči a začal formovat manu. Počáteční leknutí, kdy necítil naprosto nic, bylo vystřídáno úlevou spojenou s mírným záškubem, který mu projel celým tělem, jak se k němu magické palivo z Balaii prodralo dimenzionálním předělem. Sílu zřejmě čerpalo z nehybného zdroje energie, který udržoval na místě trhlinu.

Ilkar se trochu zapotácel, pak se ale napřímil a zformoval před sebou Kužel síly, do jehož podstaty přimíchal rychlost a to, o čem se domníval, že bude vířící zelená barva. Pak zaintonoval změněným hlasem, otevřel oči a vybral si místo na levé straně plošiny.

Vyřkl závěrečné slovo sesílací formule, zabodl ruku do vzduchu před sebe a Kužel se vřítil mezi postupující vesničany. Tři rozdrtil hned při prvním doteku, takže se jejich kosti rozlétly všemi směry, a pak se prodíral dál. Vytvořil v řadách mrtvých jakýsi klín, metal těla do všech stran a působil mezi ptačími lidmi chaos a zkázu. Kostlivci padali doleva i doprava jako kostky domina.

Křídla všech mrtvých obyvatel neúčinně mávala, zatímco ti, kteří padali, podráželi svým druhům nohy a lámali jim kosti. Někteří okřídlenci se dostali až příliš blízko k okraji plošiny a přepadli přes něj dolů do nicoty.

Kužel vydržel a Ilkar ho naváděl zpět, protože vesničané se začali přeskupovat a opět postupovat. Hirad se otočil k Talanovi a Richmondovi.

„Neriskujte život, nevracejte se pro nás a nenechte ho udělat nějakou pitomost.“ Když to říkal, vytrčil palec dozadu na Ilkara. Válečníci neřekli nic, ale oba pevně sevřeli rty a mírně přikývli na souhlas.

Hirad položil Denserovi ruku na rameno. „Vyrazíme. Drž se za mnou.“ Barbar potěžkal meč a poklusem se vydal ke zřetelně zářícímu Kuželu. Čím byli k vesničanům blíž, tím byl pohled na ně strašlivější − byly to jen zbytky koster vlekoucích se kupředu. Některým scházely ruce, jiné měly rozdrcená žebra, kyčelní nebo ramenní klouby a všem se po bílých kostech táhly ohavné černé šmouhy. Ale byly to jejich strnulé hlavy bez života, které Hirada děsily nejvíc − na chvíli totiž neopatrně pohlédl do hlubokých černých jam, které bývaly jejich očima, a nic v nich neviděl. Žádnou jiskru, žádný život, nic. Přesto se mrtví hýbali a měli svůj cíl. Kdyby na něho některý z nich v tu chvíli promluvil, obrátil by se na útěk.

Když se Hirad s Denserem nacházeli asi pět kroků před první řadou vesničanů, Ilkar Kužel zrušil, takže po něm zůstala mezera na proběhnutí. Hirad pozvedl meč před obličej a zrychlil do sprintu. Densera slyšel hned za sebou. Mezi nohama se mu prosmekl kocour, který uháněl kolem kostlivců dál do vesnice. Mrtví ještě chvíli postupovali tak, jako by jejich seskupení stále omezoval Kužel, ale když Hirad míjel prvního z nich, začala se jejich řada obnovovat a uzavírat. Barbar se v běhu otřásl a vzápětí zařval hrůzou, protože zbrojí zavadil o kostlivé ruce jedné z mrtvol. Přímo před ním se objevila lebka a Hirad sekl. Švihem meče ji oddělil od krku a zbytek těla se zhroutil k zemi.

Bylo to těsné. V uších mu hlasitě zněl Denserův dech a barbar tiše zaklel, když uviděl, co jim oběma stojí v cestě. Uchopil meč obouruč a začal jím před sebou máchat ve výšce prsou. Cítil, jak čepel drtí kosti a zakusuje se do kůže na křídlech, odsekává hlavy a protíná ramena. Ani jeden z vesničanů na ně však nevztáhl ruku, aby jim ublížil.

Když se konečně prodrali řadami, doklopýtali za poslední z nich a asi po tuctu kroků se zastavili, aby si prohlédli, co za sebou zanechali. Mezera byla uzavřena. Vesničané pokračovali v šouravé chůzi k trhlině, neohlíželi se a neomylně mířili k trojici Havranů, kteří stáli s připravenými meči zády k pohyblivé temnotě dimenzionální brány. Ilkar si našel chvíli na to, aby jim zamával. Hirad mu zamával v odpověď a pak obrátil zpocený obličej k Denserovi.

„Raději si pospěšme,“ řekl temný mág.

„Jakmile ty tři donutí proskočit trhlinou, vrátí se sem, jenže my nemáme kam skočit − jenom dolů nebo do té druhé trhliny.“ Hirad zvedl obočí a nervózně přikývl.

Oba muži doklusali do vesnice, kde se znovu zastavili a zírali na zpustlá sídla. Všude kolem nich se nacházely rozkládající se pozůstatky civilizace. Obrovskými výbuchy poznamenané zčernalé budovy, spálené sutiny a povalující se veliké hrnce, džbány a kotle. Ve zbytcích domů bylo vidět i to, co bývalo dříve nábytkem − stoly, židle, podstavce. Látky se rozpadly v prach, z hliněného nádobí zůstaly jen střepy a z prken často ohořelé třísky. Všude vládl nepořádek a chaos.

„Jak tady nahoře mohli žít?“ zeptal se Hirad, zatímco zvedal ze země za ucho rozbitý džbán.

„Vždyť je to tu tak malý.“ Podíval se zpět, odkud přišli, a znovu odhadl velikost pláně mezi vesnicí a trhlinou. Po chvíli rozeznal na pláni čtverce tmavší země vměstnané mezi mřížovitě uspořádanou síť světlejších čar. Políčka a cesty. Při bozích, byli to farmáři. Farmáři, kteří uměli létat. „A co je tam dole?“ Hodil džbán směrem k okraji plošiny, ale nádoba se roztříštila o zem mnohem dřív, než mohla přepadnout dolů, jak Hirad zamýšlel.

„Asi nic,“ uvažoval Denser. „Proto zřejmě přišli žít sem nahoru.“

„Já to nechápu,“ vrtěl hlavou Hirad. „Proč tam dole není nic?“

„Nemůžeš to tu srovnávat s Balaiou. Vždyť to tu vůbec neznáme, víme jen to, jak všichni skončili.“

„Ale proč vlastně umřeli a jak?“

Denser pokrčil rameny a odvrátil se, aby dál zkoumal vesnici. „Nemám ponětí a teď nemáme čas to zjišťovat. Začni hledat.“

Hirad nahlédl do jednoho ze stavení a zjistil, že v jeho lety zkoušených pozůstatcích se v menším měřítku odráží situace, která panovala po celé vesnici. Podlahu pokrývaly kosti a z velkého oválného střešního okna visela na páteři lebka. Všechno pokrývaly černé saze.

„Co hledáme?“

„Kolikrát ti to mám ještě opakovat?“ řekl unaveně Denser a nazdařbůh vykročil do nitra osady. „Nevím. Rozdělíme se a uvidíme, jestli nás něco nepraští do očí. Nejsem si jistý, ale předpokládám, že to v tomhle šíleném nepořádku bude nápadné − nepochází to odsud, Septern to sem přinesl.“

Než se Hirad od Densera oddělil, ohlédl se. Vesničané pořád kráčeli a Havrani pořád stáli a čekali. Tehdy pocítil nával pýchy. Tihle muži, jeho přátelé a společníci, nikdy neustoupí, nikdy se neotočí zády.

Chvátal od ruiny k ruině a všude, kam se podíval, to vypadalo stejně. Budovy napadrť, vyhnilý nábytek, rozmlácené džbány a hrnce. A všechno spálené, jako by celou vesnici smetla nějaká obří ohnivá bouře. Když klusal mezi domy, mezerou si v dálce všiml druhého konce plošiny a druhé trhliny visící ve vzduchu. Začal si lámat hlavu, co je asi na druhé straně, ale pak si řekl, že na to je dost času. Vtom uslyšel, jak na něho Denser volá. Ohlédl se po hlase a spatřil temného mága běžícího k polorozpadlé budově na konci vesnice, velice blízko okraji plošiny.

Barbar přeskákal rozlehlé rumiště a vběhl dovnitř jen několik kroků za Xeteskanem. Uvnitř sedělo malé dítě, okolo kterého pomalu obcházel kocour. Bylo jako šplíchanec něčeho světlého a barevného na černošedém pozadí, a očividně bylo živé.

Bylo to děvčátko, na sobě mělo modré šatičky a dlouhé světlé vlasy ovázané šátkem stejné barvy. Mělo velké pomněnkové oči, tenký nosík a pod ním malá ústa, která neprozrazovala žádné emoce. Dívalo se na kocoura, který kolem ní pomalu kroužil, a holé ruce tisklo k malé truhličce v náručí.

„Zabij ji, Hirade,“ sykl Denser. „Udělej to. Okamžitě.“

„Cože?“ nechápal Hirad. „Ne! Jen jí vem tu truhličku a ztratíme se.“ Pohnul se směrem k děvčátku, ale na rameno mu dopadla Denserova ruka, která ho zastavila.

„Není tím, kým se zdá být,“ varoval ho. „Vzpamatuj se, Hirade, myslíš, že by tu takhle přežila?“

Děvčátko si konečně povšimlo i obou mužů stojících u dveří a přesunulo pohled z kocoura na ně.

„Měj připravený meč,“ nabádal ho Denser, zatímco vytasil vlastní čepel a ukročil stranou.

Hirad rychle pohlédl Denserovi do tváře. Byla napjatá, jeho oči upřeně sledovaly děvčátko a zračil se v nich strach. Barbar potěžkal meč a pevně ho sevřel.

„Nemůžeš něco seslat?“

Zavrtěl hlavou. „Tolik času mi nedá.“

„Co je zač?“ zeptal se Hirad.

„Nejsem si jistý, ale obyčejná není. Musel ji vytvořit Septern. Dávej pozor na tu truhličku, nesmíme ji ztratit ani poškodit.“

„Jak myslíš.“

Dívenka se usmála. Byl to ale úsměv bez sebemenší stopy citu, protože její oči zůstávaly chladné jako led. Hirad se zachvěl. Když pak promluvila, měla sice hlas devítileté holčičky, ale zaznívala z něho taková moc a síla, že se barbarovi zježily všechny vlasy na krku.

„Jste tu první,“ pronesla. „A budete i poslední.“

„Co jsi zač?“ zeptal se Denser.

„Jsem vaše noční můra. Jsem vaše smrt.“ Pohnula se. Vyrazila vpřed rychlostí, kterou téměř nešlo sledovat. A jakmile se pohnula, proměnila se. Hirad zařval hrůzou.

* * *

Vesničané se opět přiblížili. Ilkar, Talan i Richmond ustupovali a zády už byli jen asi půltucet kroků od trhliny. Oba boky postupujícího zástupu se cpaly do středu, takže kostlivce uprostřed to k nim tlačilo stále blíž a blíž. Vzadu za davem se válely posekané kosti přibližně čtyřiceti kráčejících mrtvol − obětí útoků trojice Havranů, kteří teď ale v potu tváře a s plícemi zoufale volajícími po vzduchu čelili blízké a nevyhnutelné porážce.

„Vůbec jsme je nezpomalili,“ zasípal Talan, když jedné z koster podkopl nohy a rozdrtil jí lebku hlavicí meče.

„Taky se mi zdá,“ souhlasil Ilkar a měl pravdu. Výhled jim stále zakrývaly ruce, nohy a zbytky křídel, které se strojově sunuly vpřed. V uších jim zněl neustále se opakující tlumený zvuk bezmasých chodidel na udusané zemi a hlasité klapání kostí.

„Kolik jich tu ještě je, sakra?“ zaskuhral Richmond, který se právě narovnal po úderu, jímž rozťal tři páteře najednou.

„Stovky,“ pokrčil rameny Talan. „Jiná věc je, kde se tu ti parchanti vzali.“

Znovu ustoupili a všichni na zadní straně stehen ucítili vířivou hladinu trhliny. Učinili nový výpad, při kterém vzduchem létaly rozštípané kusy kostí a vesničané padali k zemi jeden přes druhého, ale ti, kteří pořád stáli, šli dál. Ani jedinkrát nezvedli ruce k útoku, ale to ani nemuseli. Tlačili se na ně zepředu i ze stran a jejich postupující masa předznamenávala brzký konec.

„Uvidíme se na druhé straně,“ prohlásil Ilkar. Když ho v příštím okamžiku zatlačili ho trhliny a on padal, následován Talanem a Richmondem, stihl si ještě povšimnout, jak se kostlivci obracejí a míří zpátky do vesnice.

* * *

Nohy děvčátka − najednou celé hnědé, pokryté srstí a obalené mocnými svaly − se prudce napjaly a zvedly tělo do vzpřímené polohy. Do země se zaryla chodidla s drápy a z drobných zádíček dívce vyrašil kožovitý ocas s ostny. Šatičky zmizely a nahradil je prudce se zvedající býčí hrudník s výraznými žebry a pevné, lysé břicho. Útlé ruce se začaly vzdouvat, bicepsy a tricepsy boulit, paže růst a prodlužovat se a prsty protahovat ve spáry, ostré jako břitva.

A pak ta hlava. Byla to hlava, která Hirada donutila zařvat hrůzou. Dívčin obličej se propadl jako voda do jámy. Do poslední chvíle v něm zůstávaly její oči, ale pak zmizely i ty a jejich modř nahradily vodorovné černé štěrbiny. Světlé vlasy tvorovi zůstaly, ale z jámy obličeje se vynořila široká slintající tlama plná tesáků, nad očima se mu vyklenulo mocné čelo, dole zašpičatila brada a vytvarovaly silné čelisti, které zuřivě scvakly. Pak se mírně rozevřely a vyklouzl mezi nimi úzký jazyk. Příšera zasyčela a zaútočila.

Hirad před sebe reflexivně nastavil meč a stvůra se ho pokusila odmést pařátem. Sekl ji do masa. Ozvalo se bolestivé zavytí a monstrum o krok ustoupilo. V druhém pařátu stále svíralo truhličku.

„Do hajzlu!“ vydechl Hirad, který se celý třásl a posouval tak, aby kryl Densera.

„Opatrně, Hirade.“

„Dík za radu.“

S rozevlátými pažemi a švihajícím ocasem vyrazila stvůra znovu. Hirad ukročil a vrchním sekem do rozmazané útočící skvrny ťal. Doufal, že ji zasáhne dřív, než ho rozpárá nebo nabodne na některý z drápů. Čepel zasáhla nejprve dřevo, jehož oblouk prosekla, a pak pokračovala dál do masa. Ozvalo se pronikavé zakvílení, pak zvuk podobný prásknutí biče a prudký náraz. Všude se rozlétly dřevěné třísky.

Hirad se narovnal a pokoušel se zjistit, co se stalo. Denser ležel tváří k zemi, polovinou těla uvnitř v budově, druhou před prahem. Nehýbal se. Stvůra se krčila v zadní části místnosti, tiskla si pahýl levé ruky a marně se pokoušela zastavit krev, která jí z něj tryskala. Useknutá paže s pařáty ležela na zemi kousek od Hiradových nohou a mezi zbytky zničené dřevěné truhličky se povaloval kousek zmuchlaného pergamenu s oslíma ušima.

Přestože se Hirad plně soustředil na pergamen, všiml si, že skučení najednou přestalo. Vzhlédl do krutých a jasně žlutých očí bestie, která se začala pomalu zvedat zpátky na nohy. Z téměř vyhojeného pahýlu useknuté ruky jí začínala vyrůstat nová.

„U všech bohů,“ zamumlal Hirad.

Stvůra se mírně zapotácela a musela se chytit jedné z polic, aby neztratila rovnováhu. Hirad vytrhl z opasku dýku a hodil ji před sebe, zatímco se vrhl šikmo směrem k monstru. Lesknoucí se kovová čepel zasvištěla vzduchem a donutila stvůru sledovat dráhu jejího letu. Mhouřila na ni oči tak, že se jí pod vysokým čelem téměř ztratily.

Hirad rychle překonal několik stop, které je dělily, a ve chvíli, kdy se k němu nestvůra otáčela zpátky, ji sekl po krku. Dávno zapomenutá dýka neškodně narazila do stěny. Monstrum se však Hiradovu seku vyhnulo a omotalo mu ocas kolem kotníků, čímž mu podrazilo nohy. Barbar upadl, překulil se a skončil vsedě. Nepřítel se pohnul proti němu, stále trochu nejistý. Hirad vyskočil zpátky na nohy a oba stanuli tváří v tvář.

Příšera zařičela, Hirad ve tváři ucítil její horký smradlavý dech a o krok ustoupil. Ten zvuk byl na tak malé tělo nepřirozeně hluboký a hlasitý. Třikrát si v rukou přehodil meč, až mu skončil v levici. Uchopil jílec i do pravačky, znovu ukročil a švihl spodním sekem zleva. Stvůra nestačila pohyb sledovat − příliš pozdě zvedla paže na obranu a čepel jí projela zahrocenou čelistí. Hirad hlasitě zařval a silou nutil čepel pokračovat hrůzným obličejem a vyjít ven levým okem. Z rozpolcené tváře vystříkla spousta krve, zrůdě navíc něco křuplo v krku, hlava se jí zvrátila dozadu a opět se vrátila na své místo. Tvor zavřeštěl a upadl na záda, přičemž si rukama pokoušel svírat okraje rozšklebené rány, ale to už Hirad přiskočil, otřásl se a proklál mu mečem srdce. Následovalo další zavřeštění, bytost sebou několikrát zaškubala ve smrtelné křeči a pak znehybněla.

„Spal ji.“

Hirad se obrátil ke dveřím a spatřil v nich Densera sedícího opřeného ve veřejích a masírujícího si bok. K obličeji se mu lísal kocour, který si mu vyskočil na rameno.

„Mám ji spálit?“

„Hned teď. Jestli to neuděláš, uzdraví se.“

Barbar se otočil zpátky k příšeře a okamžitě si všiml, že už opět dýchá.

„To není možný,“ vydechl ohromeně. Schoval meč a zalovil ve vaku. Vytáhl malou lahvičku oleje a křesadlo.

„Tady,“ křikl na něj Denser a přikulil mu k nohám mnohem větší láhev.

„To nebude dobře hořet, to je olej do svítilen, ne?“ namítl Hirad, když láhev zdvihal.

„Bude to hořet, věř mi.“

Hirad pokrčil rameny a naklonil se nad stvůru. Řádně srstnaté tělo pokropil a pak k ráně v srdci, která se už pozvolna zavírala, přiložil trochu troudu. Škrtl. Tělo okamžitě zachvátily plameny. Hirad uskočil a rukou si před žárem zaclonil obličej. Zrůda zamrkala a otevřela oči. Zacukala jí jedna paže.

Hirad zavrtěl hlavou. „Pozdě.“ Vytasil meč a zopakoval bodnutí do srdce. Monstrum znehybnělo. Hirad o několik kroků poodešel a sledoval, jak se oheň rozhořívá. Pod nohama mu zapraskalo dřevo. Pohlédl dolů a zjistil, že šlápl na větší kus zničené truhličky. Botu měl těsně vedle pergamenu. Sehnul se pro něj.

„Není s ním nic?“ zeptal se mu za zády Denser.

„Ne, myslím, že ne. A s tebou?“

„Jsem v pořádku, jen nemůžu popadnout dech.“ Třel si bok. „Měli jste štěstí, že to byl pergamen, a ne třeba krystal. Kdybys mečem zasáhl krystal, skončil by náš úkol předčasně.“

Hirad pozvedl obočí, pomalu se k mágovi přiloudal, pergamen mu podal a pomohl mu na nohy. Denser se podíval za Hiradova záda a přikývl.

„Co to bylo?“

„Magický tvor s vlastním vědomím,“ vysvětlil Denser. „Jeho vyvolání trvá tak dlouho, že jsem se o něj sám nikdy nepokoušel. Septern si očividně tu práci dal.“ Stočil zrak zpátky k pergamenu.

„Proč to byla na začátku malá holka?“

Denser přestal číst. „Magický tvor s vlastním vědomím je vytvořen za určitým účelem, v tomto případě měl střežit pergamen. Ti tvorové nejsou ve skutečnosti živí, jsou vytvořeni kouzlem, ale mají něco jako myšlení, které jim umožňuje vyhodnocovat situace a reagovat na ně. Ta holčička byla asi obrazem někoho ze Septernovy rodiny, protože čím živější obraz a vzpomínka na daného člověka, tím je vyvolání a udržení podoby snazší a méně náročné na magickou energii.“

„Ale proč…“

„Zadrž. Vím, na co se chceš zeptat. Ta holčička byla jen ‚klidovým‘ projevem kouzla, protože dlouhodobé udržení podoby té bestie − která podle vzhledu asi pocházela z nějakých jeho nočních můr − by stálo příliš mnoho many, rozumíš?“

„Asi jo, ale stejně, tři sta let…“

„Přesně tak. Nemohu uvěřit, že by někdo mohl být tak mocný, aby dokázal vyčarovat magického tvora s vlastním vědomím, který by vydržel déle než, řekněme, takových čtyřicet let, a i to by byla naprosto nejzazší hranice. Ale Septern to dokázal. Možná ho udržel při životě díky maně dodávané nehybnou energií místních trhlin.“ Denser se vrátil k pergamenu a nechal Hirada vyrazit zpátky k trhlině, kterou sem přišli. Všude bylo ticho. Hirad se zamračil a udělal ještě několik kroků.

„Ilkare?“ zavolal. „Ilkare!“ Nic. Žádná odezva, ale ani žádní vesničané. Až když došel na okraj vesnice, pochopil proč. Leželi asi osmdesát kroků od prvního domu a tvořili doslova koberec z kostí. Hirada zamrazilo. Jestli je všechny zabili Havrani, tak kde jsou? A jestli se jim to nepodařilo, jak to, že ty mrtvoly leží?

Rychle se otočil kolem své osy, protože si náhle uvědomil, že stojí osamocen. Nad hlavou se mu převaloval a bobtnal temný mrak hnaný prudkým větrem, který nebylo slyšet. Dole pod plošinou se neustále křižovaly blesky a obzor byl doslova potečkovaný plošinami, které se vznášely a rýsovaly v prostoru jako nějací zvěstovatelé pradávné zkázy. Některé měly tak nevýrazné obrysy, že byly proti temnému pozadí stěží vidět, přesto pouhá jejich přítomnost kradla Hiradovi odvahu.

Kde ale byli Havrani? Modlil se, aby se bezpečně vrátili trhlinou. Na jinou možnost nechtěl ani pomyslet.

„Densere?“ Velice rychlou chůzí se vrátil k místu, kde nechal mága číst pergamen, ale Denser už tam nebyl. Projel jím záchvěv paniky, zalapal po dechu, ale pak uviděl Xeteskanova záda, která se od něho vzdalovala směrem ke druhé trhlině.

„Densere!“ Mág se otočil. Hirad si všiml, že mu ze zapálené dýmky pozvolna stoupá kouř. Kocoura měl pod pláštěm, zvíře ostražitě vystrkovalo jen hlavu a Denser ho po ní hladil. Po pergamenu ani stopy.

„Přečetls to?“

Denser přikývl.

„A?“ Hirad pořád šel.

„Nedokázal jsem to přečíst celé. Něco bude muset zvládnout Ilkar.“

Když se Hirad dostatečně přiblížil, zjistil, že je něco špatně. Denserův pohled byl podivně nesoustředěný a mág se co chvíli ohlížel na trhlinu za sebou.

„Seš v pořádku? Havrani i kostlivci jsou pryč. Nepraštil ses v tom baráku do hlavy?“

Denser mírně pozvedl obočí. „Jsem si jistý, že jsou v bezpečí.“ Odmlčel se. „Hirade, měl jsi někdy v životě pocit, že něco prostě musíš udělat? Že by sis nikdy neodpustil, kdybys neuspokojil svoji zvědavost a neudělal to?“

Hirad pokrčil rameny. „Nevím, asi jo. Kam tím míříš?“

Denser se otočil a pokračoval k trhlině. Hiradovi to ještě chvíli nedocházelo. Ale pak pochopil.

„No to si snad děláš srandu!“ Vyrazil za mágem.

„Musím to vědět, Hirade. Je to jen další dimenze.“ Denser zrychlil krok.

„Co tě to popadlo?“ Hirad přešel do klusu. „To nemůžeš, Densere, nesmíš. Musíme přece…“ Dohonil ho a chytil za rameno. Kocour po něm sekl prackou, ale Hirad rychle ucukl, takže kocour minul. Temný mág se otočil a výraz v obličeji mu ztvrdl. Oči mu bloudily stejně jako mysl.

„Nedotýkej se nás, Hirade,“ varoval ho. „A nepokoušej se nás zastavit.“ Odvrátil pohled, překonal posledních několik kroků k trhlině a i s kocourem do ní skočil.

Uplynulo jen několik vteřin a kocour byl zpátky. Ve změti končetin vylétl z temnoty, ztěžka dopadl na zem a tryskem se běžel schovat za Hirada. Jak hrabal nohama, odletovaly od země kamínky a drť.

Barbar zíral na jeho naježený kožich plný prachu a na hruď, která se mu prudce zdvihala zrychleným dechem. Ocas měl pevně stažený mezi nohama a oči v očekávání upíral přímo na trhlinu. Celý se třásl.

„To ne,“ vydechl Hirad. Udělal půl kroku směrem k vířící hnědé mase, když tu ho zastavilo mírné zatetelení jejího povrchu. Vzápětí vylétl Denser a rozplácl se na zemi. V obličeji byl bílý jako stěna.

„Díky bohům,“ zašeptal barbar, ale rty se mu hned nato sevřely rozčilením. Pomohl Denserovi do sedu, a jak ho držel, cítil, jak se mág chvěje. Odmetl mu z pláště nějakou špínu.

„Tak teď má dušička pokoj?“

„Bylo tam černo,“ mumlal Denser a gestikuloval rukama, aniž zvedl pohled. „Všude, úplně všude.“

„Buď trochu konkrétnější, Densere.“ Mág k němu zvedl pohled a jejich oči se setkaly. Mágovy panenky byly rozšířené hrůzou.

„Všechno tem dávno lehlo popelem nebo to ještě hořelo. Všechno bylo zničené a černé. Tady je to oproti tomu úplná rajská zahrada. Země byla sežehlá a obloha plná draků.“

Přesně jako z Hiradova snu. Barbar se napřímil a mimoděk o krok ustoupil. Těžce polkl a zíral na trhlinu, za níž ožila jeho noční můra.

Závažnost toho, co Denser právě provedl, ho zasáhla jako splašený kůň. Přesunul strnulý pohled na mága, který už byl na nohou.

„Už je ti líp?“ zeptal se.

Denser přikývl a na rtech měl mírný úsměv. Barbarova pěst mu dopadla přímo na čelist a srazila ho k zemi.

„Co to…“ začal.

Hirad se nad ním sklonil, chytil ho za límec pláště a přitáhl si jeho obličej těsně ke svému.

„Co sis myslel, že děláš?“ drtil mezi zuby. Bylo vidět, jak v něm kypí vztek. Tvář mu zrůznil pološílený výraz. „Riskovals tím úplně všechno.“

„Já…“ Denserův pohled byl prázdný.

Hirad s ním zacloumal. „Sklapni! Sklapni a poslouchej mě. Vzals tam s sebou ten pergamen. Co kdyby ses nikdy nevrátil? Tvý veledůležitý poslání by bylo v pytli a mí přátelé,“ zhluboka nabral dech, „mí přátelé, který kvůli tobě zařvali, by zařvali pro nic za nic.“ Upustil mága zpátky do hlíny a nohou mu šlápl na hruď. „Ještě jednou zkusíš něco takovýho, a obrátím ti ksicht naruby. Jasný?“

Najednou za sebou Hirad zaslechl tichoučký zvuk podobný šepotu. Denser se podíval za barbara, vytřeštil oči a krátce zavrtěl hlavou. Hirad se otočil a zvedl z ležícího mága nohu. Denserův kocour ho provrtával pohledem plným otevřené nenávisti. Ošil se, zamručel, ale nezaútočil.

„To mě chtěl ten tvůj macek umravňovat?“

„Máš obrovské štěstí, že to neudělal, Hirade.“

Barbar se přitočil zpět k mágovi. „Ne, Densere, to ty máš štěstí. Měl jsem tě zabít. Potíž je v tom, že ti začínám věřit.“ Otočil se a odkráčel vesnicí k první trhlině, za níž, jak doufal, najde Havrany. Pokud byl ještě někdo z nich naživu.

KAPITOLA 12

Když Hirad dopadl na podlahu Septernovy pracovny, okamžitě uviděl Ilkara. Elf se usmál. Po jeho levici stojící Talan si právě přehazoval přes rameno batoh a na okamžik znehybněl. Hirad si v hlavě rovnal myšlenky a cítil, jak se mu zklidňuje tep.

„Říkal jsem vám, ať se pro nás nevracíte,“ řekl místo pozdravu.

Talan pokrčil rameny. „Jsi Havran, jsi jeden z nás.“

Hirad si olízl ret a obdařil ho děkovným pohledem.

„Našli jste něco?“ zeptal se Ilkar.

Hirad přikývl.

„Co je s Denserem?“ mračil se Richmond.

„Doufám, že si právě nechává projít hlavou pár věcí,“ odvětil Hirad.

„Například?“

„Například svý závazky. A to, jak zachází s Havranama − s živýma i mrtvýma.“

„O čem to mluvíš?“

Hirad neodpověděl hned. Oprášil se a otočil se k trhlině. Její povrch se začal tetelit.

„Možná se radši zeptej přímo našeho velkýho průzkumníka,“ navrhl.

Z trhliny vyskočil Denser a hned za ním i kocour. Mág se záměrně vyhnul Hiradovu chladnému pohledu, a když vstával z podřepu, upřeně si místo barbara prohlížel podlahu pod svýma nohama. Nakonec se napřímil a kocour mu skočil pod plášť. Mág si promnul bradu, vytáhl z kapsy pergamen a podal ho Ilkarovi. Elf letmo prozkoumal zarudlou skvrnu na Denserově čelisti, pak sevřel rty, a když pergamen přebíral, podíval se také na Hirada. Hirad svíral prsty pravé ruky v pěst.

„Takže, to je ono?“ zeptal se Ilkar. Denser přikývl.

„A?“

„Část toho textu je julatsky stejně jako na tom amuletu, takže mi s tím budeš muset pomoct.“

„Rozumím.“

Oba muži se přesunuli k Septernovu pracovnímu stolu, kde bylo možné díky světlu lucerny číst. Hirad se posadil. Přistoupili k němu Talan a Richmond a dřepli si poblíž − chtěli znát odpovědi. Hirad jim stručně vylíčil, co se stalo ve vesnici, přičemž jedním okem neustále sledoval dvojici mágů opodál. Z řeči jejich těl a chvatné mluvy vyvodil, že budou mít všichni potíže. Pak se Hirad na oplátku zeptal na několik věcí Richmonda a Talana a jejich vrtění hlavami bylo spolu se ztupenými ostřími jejich mečů více než výmluvné.

Netrvalo dlouho a Denser s Ilkarem dohovořili a vrátili se ke trojici bojovníků zpět před trhlinu. Ilkar držel pergamen a tvářil se ustaraně. Denser si lhostejně měřil Hirada. Barbar si ho nevšímal a oslovil Ilkara.

„Tak co, příteli, máme plán?“ zeptal se.

„Nu, mám jednu dobrou a jednu velice, velice špatnou zprávu. Ta dobrá je, že víme, co máme dělat. Ta špatná je, že to skoro určitě nezvládneme.“

„On to vždycky umí podat tak, že to zní lákavě, co?“ pozvedl obočí Talan.

„V tom je mistr,“ přizvukoval Richmond suše.

„Tak do toho, vyčaruj nám úsměv na tváři,“ přidal se i Hirad. „A nemyslím to dvojsmyslně.“

„Dobrá,“ začal Julatsan. Letmo pohlédl na Densera, který ho pobídl, aby pokračoval.

„Pořád tu opakujeme, že Septern byl velice chytrý. Když vymyslel to zaklínadlo a zjistil, jak mocné doopravdy je, učinil součástí jeho podstaty tři urychlovače, bez kterých ho nelze seslat. Urychlovačů může být při tvorbě nového kouzla použito libovolné množství a může jimi být cokoliv, co si mág vybere. Kdyby Septern chtěl, mohl udělat urychlovačem třeba džbán piva. Vtip je v tom, že jakmile je kouzlo jednou zapsáno, už ho nelze změnit, a Septern záměrně vybral tři urychlovače tak nedosažitelné, aby bylo naprosto vyloučené všechny shromáždit a kouzlo úspěšně seslat.

Na tom pergamenu je zapsané celé zaklínadlo, a přestože tam už nestojí, jakým způsobem ho urychlovače podporují, jsou tu všechny tři vyjmenované a je tu udáno, kde se tehdy každý z nich nacházel.“ Odmlčel se. V místnosti bylo ticho. „Připraveni?“

Richmond pokrčil rameny. „Pochybuji.“

„Já také,“ řekl Ilkar ponuře. Sklopil zrak zpátky k pergamenu. „Prvním urychlovačem je dordoverský Prsten autority. Tyto prsteny existují na všech čtyřech univerzitách a nosí je mistři, kteří jsou odborníky na příslušnou tradiční magii, jako symboly svého postavení a vysoké hodnosti. Každý Prsten autority je pro daného mistra vyroben zvlášť na zakázku, takže když mistr zemře, pohřbí prsten spolu s ním. Tento konkrétní, o kterém píše Septern, patřil mistrovi jménem Artech, takže bude v jeho hrobce v Dordoveru.“

Talan se ošil. „Takže musíme jet do Dordoveru, vloupat se jim do mauzolea a ten prsten ukrást?“

„Už to tak vypadá.“ Ilkar měl dost slušnosti na to, aby to od něho vyznělo alespoň trochu omluvně.

„To je nemůžeme poprosit, aby nám ho prostě dali?“ uvažoval Richmond.

„Ale no tak, uvažuj přece trochu!“ usadil ho Denser. „Vždyť bychom po jedné z univerzit chtěli, aby znesvětila svoji hrobku, a přitom bychom jim nesměli říct proč, protože by po nás to kouzlo začali hned chtít. Musíme ten prsten ukrást, a oni se to nesmějí dozvědět − alespoň ne do chvíle, než bude po všem.“

„To jim pak chceš ten prsten zase vrátit?“ zasmál se pohrdlivě Talan.

„Předpokládám, že k tomu budu přinucen, Talane, takže ano, chci.“

„No to se, sakra, vsaď, že tě přinutím,“ procedil Hirad.

„Nemůžeme tohle probrat později, prosím?“ zamával pergamenem Ilkar.

„Je tady toho víc, a nebude to o nic lepší.“

„Nemůžu se dočkat,“ natáhl nohy Talan.

„Druhým urychlovačem je kámen zvaný Oko smrti.“

„O tom už jsem slyšel, nebo ne?“ Richmond směroval otázku na Densera, který přikývl. „Ano, o tom jsi skutečně slyšet mohl,“ přisvědčil mág. „Je to nejvýznamnější náboženská relikvie zplozenců Wrethu.“

„Už vím. Ti přece uctívají smrt, ne?“ svraštil čelo Richmond. „A nepoužívají také nějakou magii?“ Téměř skřípal zuby, jak usilovně přemýšlel.

„No ovšem, takzvaná ‚pátá univerzita‘.“ Denser s těmi slovy pohlédl na Ilkara a z výrazu obličeje mu doslova tryskalo pohrdání. Elf dal rovněž najevo nesouhlas. Denser pokračoval: „Nemají žádnou tradici, žádné dějiny a neumějí zacházet s manou. To, že sami sebe přirovnávají ke kterékoliv ze čtyř univerzit, není jen donebevolající drzost, ale plivnutí do tváře magii jako takové.“

„Ale máš v zásadě pravdu, Richmonde,“ vzal si slovo opět Ilkar. „Uctívají smrt, protože věří, že je vysvobodí z věčného zatracení, a vládnou určitým druhem pozměněné magie, které sami pořádně nerozumí. Proto jsou nebezpeční.“

„Tak to nás budou mít určitě hrozně rádi, až jim ukradneme jejich nejdůležitější artefakt, že jo?“ bručel Hirad.

Ilkar pokrčil rameny. „Denser přece neřekl, že získat ty zatracené předměty bude snadné.“

„Neřek, to je pravda,“ opáčil Hirad. „Od začátku měl v plánu neříct nám vůbec nic. Já jsem se neprosil, aby mě do něčeho zatahoval a totálně mi podělal život, jenže když už si budu chtít postěžovat na něco, do čeho se mi nechce, ale stejně to musím udělat, nebo na to, jak má tenhle…“ zabodl prst Denserovi do prsou, „…na svědomí moje mrtvý přátele, tak to taky udělám, sakra.“

Denser si povzdechl. Hirad se napjal, ale nic dalšího neudělal.

„Je to problém, Xeteskane?“

„Ne, není,“ odpověděl za něj Ilkar. „A teď k tomu třetímu urychlovači.“ Zkoumavě se na Havrany zahleděl, jestli si ho ještě někdo troufne přerušit. „S ním bude zase problém ohledně místa, protože je to Odznak úřadu velitele posádky Podkamenského průsmyku.“ Rozhostilo se zamyšlené ticho.

„Ale Korinský obchodní spolek ztratil Podkamenský průsmyk už před devíti lety, takže v něm žádný velitel není,“ připomněl Talan. Vzal Ilkarovi pergamen z ruky a zamračil se nad pasáží, která byla napsána julatsky.

„Přesně tak,“ přisvědčil Ilkar. „Takže kde je teď?“

Opět ticho. Hirad se pokoušel potlačit úsměv, ale nedařilo se mu to. Krátce se zasmál a vstal.

„A to mně, vy zmetci, neustále omlacujete o hlavu, že neznám dějiny!“ zvolal a Ilkar se na něho zamračil. „Nerozumím.“

„Když průsmyk otevřeli, dala Baronská rada ten odznak Baranckovi, prvnímu veliteli. Baronská rada byla něco jako předchůdce Korinskýho obchodního spolku, to určitě víte. To je ale dobrejch pět set let zpátky − dávno před tím, než poprvé povstali Černokněžný páni.

Byl to čistě obřadní doplněk, ale podle předpisů nesměl průsmyk opustit, dokud z něj obránci nebudou nucený ustoupit a přenechat ho nepříteli. V takovým případě si ho měl nechat původní velitel a zachovat ho jako insignii pro ty, co někdy v budoucnu vybojujou průsmyk zpátky.“ Rozhlédl se kolem po nechápavých obličejích.

„Vám to pořád nedochází?“

„Ne, asi ne, Hirade,“ přiznal Ilkar.

„Bohové, Ilkare, vždyť jsme o něm zrovna tuhle mluvili.“

„Vážně?“

„Jo. A vypadá to, že se mi to přání splní dřív, než jsem čekal,“ obnažil Hirad zuby. „Posledním velitelem průsmyku byl kapitán Travers.“

* * *

Za ztrátu destranů většinou psovodi draze zaplatili, někdy i životem, ale ten jim protentokrát pomohly zachránit informace. Den jízdy od Septernovy stodoly, u níž se střetli s Havrany, stáli Wesové uprostřed mýtiny v hustém lese a hovořili se svým šamanem, který seděl pod kusem plachtoviny a popíjel posilující čirou pálenku.

„Přesně, jak páni předpokládali,“ promluvil vůdce čtveřice. „Východňané prohledávají starý dům.“

Šaman přikývl a odložil hrnek na zem. „Musím tu zprávu ihned předat dál. Připravte se k odchodu. Zdá se, že válka je téměř tu.“

* * *

Bylo to bez debat. Nejen proto, že byl hrad Černých křídel nejbližším místem, kde se nacházel nějaký urychlovač − což by koneckonců samo o sobě mnoho neznamenalo − ale spíše šlo o to, že Hirad odmítal jet kamkoliv jinam, dokud nebude Travers mrtev a všichni Černokřídelníci s ním. Krátce poté, co se den přehoupl přes poledne, Havrani beze spěchu pojedli mezi troskami Septernova domu a pak se i s koňmi vrátili zpět do stodoly. Hirad nakonec souhlasil, že se na další cestu vydají až druhý den ráno; Ilkar totiž neochvějně trval na tom, že musejí mít k úniku z působnosti dimenzionální trhliny k dispozici co nejvíce denního světla. A barbar také musel uznat, že noc strávená v Septernově dílně chráněné kouzlem, kde nemusí nikdo držet stráž, udržovat oheň ani se budit kvůli každému šramotu, je lákavou vyhlídkou.

Odpoledne vystřídal večer, ale z jejich táborového ohniště ještě stále stoupal k nebi kouř. Richmond vzal větev, nadvakrát ji přelomil a všechny tři kusy přiložil do slábnoucích plamenů. Suché listí okamžitě šustivě vzplálo. Denser prohrál los, takže se nyní opíral o jednu ze stěn a četl si Septernův deník; Ilkar, který los vyhrál, už ho měl přečtený. Temný mág jako vždy svíral mezi zuby dýmku a bylo vidět, že je zcela zaujat informacemi v textu, protože od něho ani jednou nezvedl oči.

Tlumené zvuky z dílny dole napovídaly, že se Denserův pomocník ještě stále prohrabuje Septernovým magickým náčiním a dokumenty. Temný mág je varoval, aby tam teď nechodili.

Talan se vypravil do nejbližšího okolí domu, aby zjistil, kudy se následujícího rána vydají na cestu, a Ilkar s Hiradem zůstali společně sedět ve slábnoucím slunci.

„Tenhleten pomocník,“ nadhodil Hirad. „Jak vlastně vypadá, když to není kočičí mazel?“

Ilkar se zatvářil pochybovačně. „‚Mazlem‘ bych ho rozhodně nenazýval, Hirade. Měl jsi štěstí, že tě tam ve vesnici neškrábl… Podívej, ohledně toho…“

„Ach bohové, už je to tady.“ Hirad položil pohár na zem a založil si ruce.

„Tak do toho, jen do mě. Neměl bych si ho znepřátelit, protože bych proti němu neměl šanci, že jo?“

Ilkar se po očku podíval na Densera. Mág byl pořád začtený do deníku a nevzhlédl. Elf přešel do šepotu.

„Přesně, jak říkáš. Poslouchej… a přestaň dělat obličeje, tohle je důležité. Nejen že bys proti němu neměl šanci, i když připouštím, že minulé kolo jsi vyhrál, ale na to, abys ho provokoval, je v celé téhle věci příliš důležitý.“

„Já jsem ho neprovokoval,“ zasyčel Hirad.

„Necháš mě domluvit?“ podrážděně napřímil uši Ilkar. „Jelikož už teď oficiálně víme všechno, co vědět potřebujeme − známe slova celého zaklínadla a víme i to, kde se nacházejí urychlovače − mohli bychom se Densera zbavit a dokončit to sami. Jak jsem ti už ale říkal, jedině on má průpravu k tomu, aby se mohl pokusit kouzlo seslat a mít nějakou naději na úspěch. Chápeš to?“

„No co myslíš? To víš, že nechápu.“

Teď byla řada na Ilkarovi, aby udělal obličej. Na chvíli si podepřel tvář dlaní.

„Dobrá. Hm, když trénuješ sám se svým mečem, není to proti skutečnému protivníkovi, že ne?“

„Většinou je to zavěšený pytel slámy nebo zrcadlo,“ pokrčil Hirad rameny.

„Takže dokud se nedostaneš do boje, nevíš, jestli budou ty naučené finty fungovat, je to tak?“

„To nepopírám.“

„A pokud jsi je vůbec netrénoval, tak je prostě neovládáš, je to tak?“

„To mě jako zkoušíš?“

„Odpověz na otázku,“ trval na svém Ilkar. „Snažím se ti to vysvětlit tak, abys to pochopil.“

„Dobře.“ Hirad poposedl a upil vína. „Ne, Ilkare, neovládal bych je a v souboji by mě ani nenapadlo je použít. Stačí?“

„Ano, a se sesíláním kouzel je to stejné. Úplně stejné.“ Ilkar se posunul tak, aby dřepěl přímo před sedícím Hiradem. „Když se pokusím seslat kouzlo, které jsem si předtím nenacvičil, je tu celkem velká pravděpodobnost, že se mi nepovede nebo že sešlu něco jiného, což může mít neblahé následky. Denser trénoval sesílání Zloděje úsvitu celý život, takže teoreticky přesně ví, jak vyslovit formuli, jak zformovat manu a tak dále. Není tu záruka, že to bude určitě fungovat, ale stejně jako ty máš natrénované své finty, on si bude jistý vlastním úspěchem. Výsledek se ale dozví až ve chvíli, kdy dojde k nejhoršímu a on bude muset to zaklínadlo seslat. Teď už to chápeš?“

„Jo. Takže ho radši zabíjet nebudem.“ Hirad se k Ilkarovi naklonil blíž. „Ale jestli je teda tak strašně důležitý, aby přežil, nenechám ho už příště tak pitomě riskovat. A taky ho nenechám, aby si zahrával s životama přátel, který mi ještě zbyli!“ Hiradův zlostný hlas se rozlehl celým zbořeništěm. Zvuky v dílně ustaly, Denser vzhlédl od čtení a Richmond, který právě zavěšoval kotlík nad znovu rozhořelý oheň, se na chvíli zarazil.

Všichni se na sebe chvíli dívali, Hirad zachytil Denserův neznatelný úsměv, kterým počastoval Ilkara, ale pak Xeteskan znovu zabořil hlavu do deníku.

„A jak je to teda s tím pomocníkem?“

„No, pravděpodobně je to nějaký druh polointeligentního okřídleného démona − tak nás to alespoň učili.“ Ilkar mírně pokrčil rameny. „Nenapadá mě žádný jiný důvod, proč Denser tak úzkostlivě trvá na tom, abychom ho neviděli v jeho nekočičí podobě.“ Hiradova tvář byla bez výrazu. Elf zavřel oči. „Možná jsi nás všechny poučil o Traversovi, Srdcolede, ale za celá ta léta, co tě znám, jsi očividně nikdy neposlouchal ani slovo z toho, co jsem říkal, nebo se pletu?“

„Ne, protože jsi většinu času mluvil o magii a dalších blbostech,“ zakřenil se Hirad.

„Teď se ale zdá, že by ses o ní rád dozvěděl něco víc,“ opáčil mág.

„Teď je to důležitý.“

„Tehdy to bylo taky důležité!“ utrhl se na něj Ilkar.

„Nemohli byste si vy dva nechat tyhle rozhovory na jindy?“ připojil se k nim Richmond. „Mě zajímá ten Denserův společník.“

„Dobrá.“ Ilkar se na Densera znovu podíval, ale temný mág si jich očividně vůbec nevšímal. „Pomocník je magický tvor vyčarovaný podobným způsobem jako ta holčička, kterou jste potkali. Liší se ale tím, co umí a jak dokáže přežít. Jakmile je vyvolán, musí propojit mysl s myslí svého pána.“

„Cože musí?“ Hirad si nalil další pohár vína a nabídl měch společníkům.

„To by ses musel zeptat Densera, ale pochybuji, že ti to řekne. Pomocníci jsou soukromou záležitostí Xetesku − jejich univerzita k nim má přístup díky napojení na dimenzi, ve které žijí. Ve výsledku každopádně mají ti dva určitou část vědomí společnou. Stanou se dvojicí, kterou nelze rozdělit, dokud jeden z nich nezemře.“ Ilkar se mezi řečí napil vína. „Pomocník má vědomí a myšlení, může sám uvažovat a jednat z vlastní vůle, ale když ho pán povolá, je mu vždycky k dispozici a nikdy se neobrátí proti němu. Je to trvalá poslušnost, která není k vidění nikde jinde.“

„A k čemu je dobré ho mít?“ zajímalo Richmonda.

Ilkar vypustil vzduch z úst. „To je individuální. V Denserově případě určitě slouží jako strážce, společník, zvěd, posel a domnívám se, že i jako silná útočná zbraň.“ Ukázal na schody do dílny. „Právě teď tam dole hledá něco užitečného a pak o tom Denserovi určitě všechno poví.“

„Oni spolu mluví?“ zamračil se Richmond.

„Ne, pokud vím, tak přímo nemluví, ale něco podobného. Komunikují spolu prostřednictvím jednoduché formy telepatie,“ vysvětloval Ilkar. „Dokážou spolu hovořit i na delší vzdálenosti, ale to je velmi vyčerpávající.“

„A jak teda vlastně ve skutečnosti vypadá?“ Hirad kývl k otvoru v podlaze. Zespodu se už poměrně dlouho neozval žádný hluk.

„To nevím jistě, ale všichni pomocníci kolem sebe mají auru, ze které ztuhnete strachy − téměř doslova. Představte si nějakého démona − však víte, ošklivého tvora s křídly a ocasem − a tak nějak bude pravděpodobně vypadat.“

„A co se stane, když Denser umře?“

Richmond dopil víno a natáhl se pro měch. Hirad mu ho přisunul blíž nohou.

„Tak umře taky. Bez svého pána nedokáže přežít.“

„Proč ne?“

„Má to co dělat s tím, jak žije, čím se živí, a s propojením jejich myslí, ale ohledně podrobností si nejsem jistý.“

„A co se stane Denserovi, když umře ten démon?“ zeptal se Hirad.

„Způsobí mi to bolest,“ řekl nečekaně Denser. Odložil deník, vstal od zdi a oprášil se.

„Bolest, jako když vám někdo sáhne do lebky a vymačká mozek.“ Přicházel k nim a svá slova doprovázel příznačným pohybem ruky, kterou pomalu svíral v pěst. „Pomocníky naštěstí není snadné zabít.“ Jakmile to dořekl, objevil se na vrcholku schodiště kocour.

„Zajímalo by mě, jestli věděl, že jsme o něm mluvili,“ zauvažoval Richmond.

„Ovšemže ano,“ potvrdil Denser s vážným obličejem. „Věděl to moc dobře.“ Kocour skočil Denserovi pod šat a přitulil se mu k hrudi.

Nad ohněm se mezitím začalo z kotlíku kouřit.

„Dá si někdo teplé pití?“ zeptal se Richmond.

„Já, prosím,“ hlásil se Ilkar. „Pověz mi ještě, Densere, co si myslíš o tom místě za trhlinou?“

„Co přesně máš na mysli?“

„Nech stranou, že ti okřídlenci chodili, ale proč byli vlastně všichni mrtví?“

„Já ti povím proč,“ vmísil se Hirad. „Viděls, jak to tam vypadalo, jak tam bylo všechno spálený? Dostali se tam draci a začali tam vládnout.“

„U všech bohů,“ vydechl Talan.

„Jestli máš pravdu a draci se tam opravdu dostali,“ promluvil Denser, „pomysli na to, co by to znamenalo, kdyby se dostali sem.“

„Říkal jsem vám to,“ zahučel Hirad tiše. „Ale nikdo z vás mě neposlouchal.“

„To se nestane,“ ujistil je Denser.

„Až to skončí, vrátíme amulet Ša-Kaanovi,“ prohlásil Hirad. „Budeme ho muset nějak najít.“

„Na to je pozdě,“ řekl Ilkar. „Vědomosti už máme, je jen na nás, abychom dokázali, že je dokážeme moudře využít.“ Podíval se přísně na Densera. „Pokud to neuděláme, zneužijeme je nebo padnou do nepravých rukou, nemůžeme čekat nic menšího, než že nás Ša-Kaan přestane chránit.“

„Doufám, že pozorně posloucháš, Xeteskane,“ ozval se Hirad.

Denser přikývl. „Ano, poslouchám. A se vším souhlasím. Mohl bych poprosit o něco k pití? Nějak mi vyschlo.“

KAPITOLA 13

Thraun je zastavil stranou cesty vinoucí se přímo k branám hradu. Utábořili se asi sto sáhů od ní, v místě, kde je před případnými zvědavými cestovateli ukrývaly křoviny a stromy. Nechtěli riskovat otevřený oheň, a tak Will zatopil v přenosných kamínkách. Ta byla velmi praktická, když si chtěli ohřát něco k jídlu, avšak nevydávala téměř žádné světlo. A co se týkalo tepla, to z nich sálalo přímo vzhůru na kovovou plotnu, nikoliv už do stran, kde seděli, takže jakmile nastala bezmračná větrná noc, choulili se kolem nich všichni zimou.

Po většinu cesty od pramene potoka, u něhož se pohádali, podrážděně mlčeli. Thraun musel nejednou utěšovat plačícího Aluna a vždy, když k tomu došlo, mumlal si nabručený a nepřátelsky naladěný Will něco pod vousy. Napětí mezi nimi bylo tak intenzivní, že mohlo každou chvíli přerůst v otevřený konflikt. Jandyr to všechno sledoval zpovzdálí a lámal si hlavu s tím, jestli se všichni dokáží dát dohromady natolik, aby měli šanci zachránit Eriennu a chlapce.

Když se na kamínkách začaly hřát hrnce s vodou a ovesnou kaší, Thraun promluvil.

„Jsme teď jen hodinu chůze od hradu,“ začal. „Nikdo nebude zvyšovat hlas ani odcházet z tábora bez mého vědomí. Jakmile budeme po jídle, vydáme se tam s Willem na průzkum, propátráme okolí a budeme se snažit najít nějaký vstup. Také se pokusíme odhadnout, proti kolika nepřátelům stojíme. Jandyr bude zatím na hlídce a ty si zkus odpočinout, Alune, vypadáš unaveně. Nějaké otázky?“

„Kdy se je pokusíme zachránit?“ vypálil okamžitě Alun. Držel už se jen silou vůle, byl netrpělivý, nervózní a na odpočinek neměl ani pomyšlení.

„Dnes v noci ne.“ Thraun zvedl ruku a zarazil jeho protesty. „Máme za sebou celodenní jízdu, všichni jsme unavení a po průzkumu už bychom neměli čas vymyslet plán, který bychom mohli ještě dnes provést. Když všechno dobře půjde, pronikneme tam zítra před svítáním, až budou jejich stráže nejméně bdělé. Souhlasíte?“

Pokyvování hlav. „Dobrá, najezme se.“

* * *

Druhého dne po obědě to Hirad nevydržel a konečně nahlas vyslovil obavy, které ho sžíraly od okamžiku, kdy jim Ilkar přečetl Septernův pergamen. Do této chvíle se jim po cestě nic zvláštního nepřihodilo. Talanovy toulky z předchozího odpoledne jim naznačily směr příští trasy, a než se jim druhý den slunce vyšplhalo nad hlavu, podle očekávání už je koně nesli mnohem obyčejnější krajinou, než byla ta, kterou právě opustili.

Jakmile nechali Havrani s Denserem trhlinu za zády, všichni si trochu oddechli a po nějakém čase stráveném v sedle zastavili na závětrné straně kopce, z jehož vrcholu předtím sjeli. Richmond se postaral o malý ohýnek a zanedlouho už vítr nabíral cáry kouře a unášel je k nebi napůl ukrytému za pomalu plynoucími mraky. Když pak vyhlédlo slunce, dokonce se mírně oteplilo, ale i přes přízeň počasí padla na všechny poutníky mizerná nálada − měli totiž čas přemýšlet o tom, co všechno ztratili, a naplno si uvědomit obrovskou zodpovědnost, která na nich nyní spočívala.

„Potřebujeme víc lidí,“ oznámil Hirad vážně.

Kolem praskajícího ohně bylo ticho. Všichni se na barbara dívali, ale nikdo nechtěl nic říct. Richmond si namáčel kus chleba v talíři s hustou polévkou, Denser si zapálil dýmku a z koutku úst vypouštěl obláčky kouře, Talan si stínil oči před sluncem a za drásavých zvuků kamene o kov si nepřítomně ostřil meč. Ilkar seděl a přemýšlivě si hryzal ret. Nakonec to byl on, kdo promluvil.

„Jsem rád, že to říkáš právě ty. A myslím, že jsme za to rádi všichni.“

Následovalo pokyvování a souhlasné mručení.

„No jo, jenomže kde…“ přemýšlel nahlas Talan.

„Přesně,“ přerušil ho Hirad. „Kde vezmem lidi, co budou dost dobrý a půjde jim věřit? Se vším tím utajováním si budem muset dávat ve všech městech sakra pozor.“

„Rád bych podotknul, že vstup do žádného města nemůžeme riskovat − na téhle straně hor můžeme nanejvýš do nějaké vesnice a do univerzitních měst,“ ozval se Denser. „Jinde je příliš mnoho očí a chamtivosti.“

„To je sice moc hezké, ale když to neriskneme, nikam se nedostaneme.“ Talan schoval brousek do kapsy a prohlížel si naostřenou čepel. Pohlédl na Densera. „Aby se divočinou potloukali lidi čekající na samozvané spasitele Balaii, kteří zrovna pojedou kolem, aby si je najali, to se neděje každý den.“

Ilkar se zasmál. „Ale představa je to zajímavá, ne?“

„Je to k smíchu,“ ozval se Hirad. „Myslím to, že by tě někdy někdo mohl považovat za spasitele Balaii.“ Ilkar na něho udělal neslušné gesto prstem. Hiradův výraz opět zvážněl. „Takže, co vy na to? Prostě nás není dost. I se Sirendorem a Neznámým to bylo na hraně.“

„První otázka asi je, jestli se pokusíme někoho přibrat hned, nebo až to vyřídíme na hradě Černých křídel,“ nadhodil Talan.

„Až potom,“ odpověděl okamžitě Hirad. „Do zabíjení těch hajzlů se nám nikdo míchat nebude.“

Ilkar na něho hleděl se sevřenými rty. „A já už si začínal myslet, že jsi konečně přišel k rozumu. Chceš, abychom zaútočili na hrad v pěti lidech?“

„Půjdu tam klidně sám, když budu muset,“ oznámil Hirad odhodlaně.

„Já mám taky pocit, že to dává smysl. Uděláme nejdřív ten hrad,“ přidal se Richmond.

„To bude nějaký zvláštní druh smyslu, se kterým jsem se ještě nesetkal,“ poznamenal Ilkar.

„Ne, vážně myslím, že to bude lepší udělat takhle v pěti,“ trval na svém Richmond. „Pokud tomu totiž dobře rozumím, tak přestože sám Travers opouští hrad málokdy, většina Černých křídel je v terénu a řeší tam své pochybné záležitosti. Na tom hradě jich bude nanejvýš tak dvacet. Jen tolik, aby to tam mohli spravovat. Nezapomínejte, že to nikdy nebyla nijak početná skupina. Jen horlivá.“

„A pokud se pleteš?“

„Jestli se plete, Ilkare, tak nás tam všechny zmasakrujou.“

Denser si povzdechl. „Hirade, pokud chceme uspět, tak tohle nebude ten správný přístup.“

„No nepovídej, sakra, fakt ne?“ Hirad se k temnému mágovi prudce přitočil. „Já zapomněl − podle tebe je správnej přístup vyrazit trhlinou někam do horoucích pekel a přitom mít pergamen se Zlodějem úsvitu v kapse.“

„Dobře, Hirade, jen klid.“ Ilkar zvedl ruce. „Nic to nemění na tom, že jít tam takhle v pěti lidech by bylo příšerně riskantní.“

„Bohové,“ vybuchl Hirad a vstal. „Už i ty? Odkdy jste všichni tak strašně opatrný? Asi jsem musel zrovna mrknout, tak mi to uniklo, ale ještě když tenhle…“ vytrčil palec dozadu na Densera „…skákal trhlinou za drakama, nikdo z vás takhle opatrnej nebyl, sakra, a najednou s tím všichni strašíte?!“ Otočil se a nasupeně odkráčel k pasoucím se koním, kteří tiše přežvykovali a vůči problémům lidí byli naprosto lhostejní.

Denser se chystal vstát a jít za ním, ale Talan mu položil ruku na rameno a zastavil ho.

„Nech to být,“ doporučil mu.

„Bude v pořádku, Densere, teď ho stejně nepřesvědčíš.“ Ilkar si z kotlíku nad ohněm nabral hrnek kávy.

„Takže je to definitivní? Na ten hrad půjdeme prostě jenom proto, že Hirad musí mít svoji malichernou pomstu?“

Už když to vyslovoval, cítil Denser rostoucí nesouhlas a nepřátelství. Srdce jako by mu na chvíli vynechalo a pak se mu divoce rozbušilo; kocour pod jeho pláštěm se začal neklidně kroutit. Když se Denser rozhlédl po ostatních, zjistil, že všichni − Richmond, Talan i Ilkar, ho provrtávají pohledy, které jasně říkaly, že tohle přehnal. Teď teprve začal Denser chápat, co to pro každého člena znamená být Havranem. A Ilkarova následná slova mu to pomohla pochopit ještě lépe.

„Teď se ukázalo, že nejsi jedním z nás,“ promluvil elf opatrně. „Nemáš vůbec ponětí, jaké vztahy mezi Havrany panují. Jsou to svazky, které trvají i po smrti. Právě díky té úporné Hiradově touze pomstít se a prolít Traversovu krev víme, že mu můžeme bezvýhradně věřit.“ Odmlčel se a ukousl si chleba. Denser se mu díval do tváře, v níž se zračila spousta myšlenek, které se žvýkající elf pokoušel zformulovat slovy.

„V tom jsme všichni stejní,“ řekl nakonec a ukázal na sebe a na oba válečníky. „Jen to nedáváme tak otevřeně najevo. Nikdy nemluv o malicherné pomstě, když se to týká Havranů, a obzvlášť ne, když se to týká Sirendora Larna. Asi už jsi zapomněl, že ti zachránil život a Hirad s ním přišel o nejlepšího přítele. Máš velké štěstí, že tě neslyšel.“

„Omlouvám se,“ vylezlo z Densera. Ilkar pokývl.

„Když už jsme v tom,“ řekl Richmond stroze, ale ne nepřátelsky, „bylo by možná dobré vyjasnit si i pár dalších věcí. Za prvé, pokud tu má mít po Neznámého smrti někdo rozhodující slovo, tak je to Hirad, určitě ne ty, Densere. Za druhé, všichni víme, do čeho jsme se pustili, nebo si to aspoň myslíme, ale vždycky budeme v první řadě Havrani, a až potom tvoje najatá pracovní síla, takže pokud chce Hirad vyrazit na hrad, vyrazíme na hrad.“

Denser se v duchu nestačil divit. Mátl ho konflikt, který nemohl vyřešit a o němž věděl, že vůbec neměl vzniknout. Jejich jediným a hlavním cílem mělo být zničit Černokněžné pány, ale oni to zřejmě neviděli.

Byl si naprosto jistý, že jsou všichni Havrani natolik zabraní do řešení svých osobních záležitostí, že jim uniká skutečný dosah katastrofy, která by Balaiu postihla, kdyby selhali a Černokněžní páni v rozhodující bitvě zvítězili. Už by nebyl žádný Xetesk, a tím pádem ani žádná reálná naděje. Havrany by to smetlo jako vichřice plevy.

Otevřel ústa, nadechl se, ale nemělo smysl, aby něco říkal. A Talan ho stejně předešel.

„Všichni chceme uspět. Ale nezapomínej, že než ses k nám přidal, umřeli Havranům za deset let jenom tři muži.“ Talan obrátil pohled k Richmondovi, který měl svěšenou hlavu a zavřené oči. „Věříme svým postupům a instinktům, protože jsou skoro vždycky správné. Uvědomuješ si, že kdybychom tušili, že k nám nejsi upřímný, nikdy bychom pro tebe nepracovali? Jenže ty jsi nás do toho namočil bez našeho vědomí a během týdne zemřeli hned dva z nás.

Podívej se na to z našeho pohledu a zdrž se komentářů, protože tomu vůbec nerozumíš. Jsme naživu, protože jsme dobří, a když do toho nebudeš strkat nos, tak to tak pravděpodobně i zůstane.“

„Určitě nalezneme nějaký kompromis,“ prohlásil pevně Denser, který si konečně začal plně uvědomovat, jak se věci mají.

Talanovy rysy změkly, usmál se a poplácal temného mága po rameni.

„To byla slušná přednáška, co? Podobně bys mohl někdy vbrzku poučit i ty nás, co říkáš?“ Stáhl si vyhrnutou kazajku zpátky přes opasek. „Teď už bychom ale měli vyrazit. Hirade?“ Vydal se směrem k barbarovi. „Hirade! Koně, prosím, odjíždíme!“

* * *

Erienně se zdálo, že se probudila z dlouhého zlého snu. Chlapci se báli a byli trochu špinaví, ale aspoň je nakrmili, nechali je v teple a jeden ze strážných se s nimi spřátelil, jak si všimla. Když byla opět u nich, pocítila obrovskou úlevu a také lásku, která mezi nimi všemi doslova proudila. Posílilo to její rozbolavělé tělo. Tentokrát už v očích pochybnosti neměli. Strážný jim nějak vysvětlil, proč za nimi matka nemohla přijít, a oni mu uvěřili. Byla za to vděčná.

Kapitán je spolu nechal celou hodinu a pak se dostavil osobně, aby ji slušně požádal, zda by s ním nepovečeřela. Erienna se k němu připojila a oba se vrátili do knihovny, kde se usadili do křesel u krbu. Tentokrát si dovolila dát si sklenici vína.

Nyní, když si prohlížela mírný úsměv v Kapitánově jindy tak vážné tváři, už věděla, co udělá. Jen doufala, že jí to bohové, či spíše dordoverští mistři, odpustí. Ale tomu příliš nevěřila.

„No tak umím držet slovo, nebo ne?“ rozpřáhl Kapitán ruce.

„Nečekejte, že se vám vrhnu kolem krku jenom proto, že jste mě nechal navštívit vlastní děti.“

„Ale no tak, Erienno, nekažte nám to.“

„Jsem velice ráda, že jsou naživu, a velice nerada, že nás tu držíte proti naší vůli, takže já tady rozhodně nikomu nic nekazím,“ odvětila chladně. „Povězte mi, jak přesně chcete, abych porušila své morální zásady.“

„Mrzí mě, že to cítíte takhle,“ řekl Kapitán rozmrzele. „Jen se pokouším…“

„To si nechte pro někoho, kdo těm vašim povídačkám uvěří. Povězte mi, co chcete, a pak mě nechte vrátit se k dětem.“

Kapitán na ni pohlédl, vcucl si tváře dovnitř a přikývl.

„Dobrá tedy. Potřebuji, abyste potvrdila nebo vyvrátila pravost artefaktů a informací souvisejících se Zlodějem úsvitu, které se mi možná brzy dostanou do rukou. Pokud mám tím zaklínadlem ochránit Balaiu, musím mít ve všem naprostou jistotu.“

„Nemáte tušení, s čím si zahráváte,“ varovala ho Erienna. „Ta věc je příliš mocná na to, abyste ji pochopil, a pokud budete mít tu smůlu, že se vám skutečně podaří získat informace, které chcete, tak vy i ti vaši darebáci všichni zemřete rukou lidí, kteří jsou pro ně ochotní udělat cokoliv.“

„Toho nebezpečí jsem si dobře vědom, Erienno, a jsem připraven mu čelit. Někdo to udělat musí.“

„Ano, někdo ano!“ odsekla a předklonila se, až si téměř vylila víno. „Ale ne vy. Musejí to být čtyři univerzity − to ony musejí ten objev střežit. Všechny společně. Jen tak bude zajištěno, že kouzlo nikdy nikdo nesešle.“

Kapitán se zasmál „Nemůžu uvěřit, že mě nutíte, abych to zaklínadlo svěřil právě těm, kteří jsou schopní ho použít. Když zůstane u mě, budeme v bezpečí všichni.“

„Se třemi urychlovači umístěnými na třech různých univerzitách by to bylo ještě bezpečnější.“

„Vy po mně chcete, abych uvěřil, že vás to nebude lákat? Že ho nezkusíte seslat?“ Jeho tón byl odmítavý. „Já mágy znám, vím, jak přemýšlejí, a vy to víte také. Zloděje úsvitu nemůže střežit žádný mág, ale někdo jiný − a sice já. S vaší pomocí, nebo bez ní. Uděláte, o co vás žádám?“

Bojovná nálada ji opustila a ona přikývla. Odsud se alespoň bude moci pokusit to nějak ovlivnit. Svěsila hlavu. Kapitán ji neměl v hrsti, jak se samolibě domníval; pomáhala mu z jednoho jediného důvodu. A žádná univerzitní morální zásada nebyla důležitější než životy jejích dětí.

* * *

Cesta probíhala hladce. Havrani se pohybovali po zvířecích nebo loveckých stezkách vinoucích se převážně hustými lesy, aby se vyhnuli těm několika málo vesničkám, které byly v mírně zvlněné krajině lesů a luk roztroušeny.

Když chtěli určit správný směr, vyjeli na chvíli na okraj lesa, kde Talan zjistil jejich polohu podle slunce a Richmond se zorientoval podle terénu.

Hirad se přistihl, že se mu myšlenky na události za trhlinou vracejí stále méně často, a když už mu přece jen vytanuly na mysli, okamžitě je zahnal tak, že se zčerstva nadechl průzračného balaiského vzduchu. Nikdy předtím nedokázal docenit jeho krásu, dokud před časem neokusil ovzduší jiného světa.

Havrani spolu nenuceně hovořili a nálada byla díky teplému počasí, mírnému větříku a bohatému lesnímu porostu stále bezstarostnější. Příběhy u ohně se většinou točily okolo Havranů a nechyběly ani přehnané historky o různých bitvách, jichž se účastnili, a velkých vítězstvích, která vydobyli.

Jediné, co dobrou náladu kazilo, byla nápadná nepřítomnost Neznámého. Jakýkoliv příběh o jejich velkém příteli vyvolal pouze zármutek a pocit ztráty, a když historka skončila, vždycky následovalo dlouhé ticho.

Cesta k hradu Černých křídel krajinou zvlněných kopců a lesů patřících baronu Pontoisovi měla trvat asi tři dny. Byla to oblast, kterou Havrani dobře znali, a když cestou na severovýchod začaly kopce ustupovat strmým srázům a holým skalním vrcholkům a všudypřítomná zeleň stromů a trávy přecházet v trsy křovisek, kapradin a mechu, věděli, že se blíží k cíli.

Odpoledne třetího dne je změna počasí přiměla zastavit pod převisem v pravotočivém ohybu údolí táhnoucího se severojižním směrem.

Ani ne během hodiny přikryla slunce těžká bouřková mračna, která se na Havrany valila údolím a doprovázel je prudký a chladný vítr vanoucí od moře daleko na severu. Teplota prudce poklesla a všichni si přes ramena přehodili pláště. Když se pak spustil přívalový déšť a mraky zastřely i nejvyšší horský vrchol nad údolím, vyhledali Havrani úkryt pod skalním výběžkem.

Sesedli a i s koňmi se přemístili co nejblíže ke stěně masivu, zatímco zvířata nechali smutně sledovat bezútěšnou scenérii před nimi.

„To nás tedy Travers pěkně vítá,“ zahučel Talan.

„Ano. Jsem si jistý, že ho Hirad bude vinit i z toho počasí,“ odhadoval Ilkar.

„To si piš, že budu.“

Déšť teď dopadal ještě prudčeji, odrážel se od obnažených skal, maloval rýhy ve ztvrdlé půdě a bičoval rostliny, které se v němém vzdoru snažily napřimovat zpět k obloze.

Talan poodešel, aby zpod převisu vyhlédl na sever.

„Leží to tu jako deka; mám pocit, že to bude na dlouho,“ oznámil jim, když si po návratu setřepával z vlasů těžké kapky vody.

Hirad si pomyslel, že má pravdu. Nevěděl, jak to popsat, ale vůně vzduchu, rytmus a síla deště i rychlost větru, to vše mu říkalo, že kdyby teď vyrazili, ještě dlouho by po cestě mokli. Možná i hodiny.

„Nemůžeme tady jen tak nečinně sedět,“ řekl Denser.

„Správně,“ souhlasil Richmond a snažil se sundat ze zad batoh. „Bude nám zima, zapálím oheň.“ Z postranní kapsy vytáhl krabičku s troudem a zpoza sedla uvolnil velkou roli voskované kůže, kterou tam měl připnutou. Rozbalil ji a vyndal z ní dřevo.

„Mám pro tebe radu, Densere,“ promluvil k mágovi. „Když začnou klesat mraky, rychle nasbírej suché větve.“ Odehnal mága z prostoru pod centrální částí převisu a začal připravovat oheň.

„Takže to tu prostě přečkáme u ohně?“ zeptal se Denser.

„Vypadá to, že ano,“ odpověděl Richmond.

„Ale co ten hrad…“

Richmond pokrčil rameny. Když dokončil pyramidu ze dřeva, nacpal do její duté základny nějaký troud. „Jsme odtamtud odhadem půl dne jízdy. Tak nějak, ne, Talane?“ Talan přikývl a Richmond pokračoval.

„Jo. Takže pokud ten déšť poleví ještě před soumrakem, odpočineme si tu, večer tam dojedeme a v noci zaútočíme, což jsme, mám ten pocit, chtěli stejně udělat.“ Nikdo nic nenamítal.

Denser přimhouřil oči, ale neřekl nic. Místo toho si rozvázal stočenou pokrývku, sundal z koně sedlo a obojí hodil k jižnímu konci chráněného prostoru pod převisem.

„Je to tu malé, budeme tu strašně nacpaní,“ postěžoval si.

„Já jsem ale netvrdil, že si všichni lehneme a půjdeme spát.“ Richmond použil křesadlo a okamžitě vylétly jiskry, které bojovník podpořil jemným foukáním, takže z troudu během chvíle začal stoupat tenký sloupek kouře. „Hej, Hirade, buď užitečný a dojdi pro vodu a pro další dřevo, které budeme moct vysušit. Pro všechny případy.“

„Jak si přeješ, matko,“ opáčil barbar. „Můžu si vzít tohle?“ Ukázal na Richmondovu voskovanou kůži. Válečník pokýval hlavou.

Hirad sňal z nejbližšího koně dva měchy na vodu, vzal voskovanou kůži, přehodil si ji přes hlavu a ramena a volnou rukou uchopil pod krkem její spojené konce. Otočil se na Ilkara a ten vyprskl smíchy. Ostatní ho napodobili a rozesmáli se také.

„Dát ti hůl, tak vypadáš přesně jako moje babička,“ vypravil ze sebe mezi salvami smíchu Ilkar, zatímco si utíral slzy.

„To musí být příšerná rašple,“ přisadil si Talan.

Hirad se pokoušel vymyslet nějakou říznou a vtipnou odpověď, ale žádná ho nenapadla. Pokrčil tedy jen rameny, usmál se a vyrazil do deště.

Proti proudu potoka se vydal čistě proto, aby prozkoumal stezku bezprostředně před nimi, ale brzy se ukázalo, že tím jen sotva získá nějaké cenné informace. Přestože déšť trochu polevil, ze svahů se přivalily mraky a vytvořily hustou a přilnavou mlhu, která mu na každém kroku ztěžovala viditelnost.

Alespoň že samotná stezka byla schůdná. Kameny a štěrk držely pevně a na rozdíl od okolní rozmáčené půdy dešti zdatně vzdorovaly.

Rozhlížel se na obě strany a pokoušel se najít nějaké slibně vyhlížející větve, až nakonec uviděl husté divoké křoví, jehož hlavní kmínky byly tlusté přesně podle jeho představ. Následovalo několik rychlých seků dýkou, odstranění postranních větviček a rázem měl Hirad tolik dřeva na otop, že ho stěží unesl.

Pomalu se vypravil zpátky k převisu, ale držel se mírně vpravo, aby ještě u potoka naplnil měchy. Proud už byl poměrně prudký, protože ho posílila dešťová voda stékající z okolních svahů. Přidřepl na plochý kámen a potopil hrdlo prvního měchu pod vodu; naslouchal přitom okolním zvukům bublající vody a kapek pleskajících do kůže, kterou si půjčil od Richmonda.

Nic jiného nezaslechl, ani nemohl, takže když se otočil, aby vyměnil plný měch za prázdný, zasáhla ho hlavice meče do hlavy těsně pod levým uchem.

Hirad se rozplácl na kámen a pokoušel se zůstat při vědomí, avšak mlha, zurčící říčka, déšť a hučení v hlavě ho lákaly do zapomnění. Nad ním se tyčil nějaký stín. Muž v uzavřené přílbě a šupinové zbroji.

„Vrať se domů, Srdcolede. Havrani jsou vyřízení. Běž domů.“

Hlavice mužova meče udeřila podruhé. Hiradovi se udělaly před očima mžitky a všechno ztichlo.

* * *

Alun měl výraz jako vrah. A měl v očích ještě něco. Zradu.

„Slíbil jsi, že tam půjdeme dnes v noci.“

„Situace se změnila,“ vysvětloval Thraun. „Na hradě se něco děje. Viděl jsi přece jezdce, kteří tu projeli. Je tam moc velký shon. Musíme počkat.“

Will se po stopách oněch jezdců vrátil k hradu a zpět do tábora dorazil pozdě odpoledne se zprávou, že v budově a v jejím okolí panuje vzrušená atmosféra. Někoho tam přivezli, patrně jako zajatce, a zřejmě to byl někdo důležitý. Thraun se rozhodl celou situaci přes noc sledovat a rozhodnutí nechat až na následující ráno. Alun se na to ale díval docela jinak, jak se dalo ostatně předpokládat.

„Má rodina je každou vteřinou blíž smrti a my tu budeme jen sedět u pícky a zpívat si?“

Thraun si palcem a ukazovákem mnul nos.

„Nemám v úmyslu nás schválně zdržovat,“ zahučel a dával pozor, aby měl klidný hlas. „I mně jde o bezpečí tvé rodiny, ale naše životy riskovat nechci. Co bychom z toho měli, kdybychom zemřeli?“

„Něco ale udělat musíme!“ Alunův hlas byl zoufalý.

Will začal reptat, ale Thraun ho gestem umlčel.

„Vždyť děláme.“ Ukázal na okolní krajinu.

„Jsme tu a čekáme na vhodnou chvíli, kdy budeme moci udeřit. Pochop ale, že ta chvíle ještě nenastala. Musíme být ostražití a počkat, až se vše zklidní. Vím, že je to těžké, ale zkus zachovat klid.“

Alun setřásl z ramene Thraunovu ruku, která se ho snažila uklidnit, ale pak přikývl. Vstal a poodešel od tábořiště opačným směrem, než kterým se vinula cesta.

„Bude v pořádku,“ odpověděl Thraun na Willův zakaboněný výraz. „Jen ho nech být.“

„Ještě tu kvůli němu všichni zařveme,“ prorokoval malý zloděj, když tu se směrem od cesty ozval tlumený hvizd a do tábora přiklusal Jandyr.

„Někdo jde,“ upozornil.

Thraun se zvedl na nohy. „Už toho mám dost. Je to tu jako na tržišti v Dordoveru. Co byste řekli na to, kdybychom je zastavili?“

„Co můžeme ztratit?“ utrousil Will.

„Nic moc,“ souhlasil Thraun a zkontroloval, zda je Alun z doslechu. „Jestli tam nepůjdeme brzy, najdeme už jen mrtvoly.“

* * *

Voda. Šplouchající, bublající, narážející do kamenů. Vítr, déšť, voda, chlad. A bolest. Tepala mu ve spánku a hučela v uchu.

Hirad se pokusil pohnout a tělem mu projela vlna nevolnosti. Začal se mu obracet žaludek.

„Ech!“ Otevřel oči. Mlha byla hustá a ztěžovala mu orientaci. Stále se ještě snášel mírný déšť.

Opatrně se posadil, ohmatal si bouli na čelisti těsně pod levým uchem, pomalu a doširoka otevřel ústa, dokud v kosti nepocítil tupou bolest. Teď alespoň věděl, že není zlomená.

Na jazyku měl podivnou pachuť. Připomínala mu něco, co nedokázal přesně…

„Sakra.“ Omámili ho nějakou drogou. Vyhrabal se na nohy a dřeva a měchů ležících opodál si vůbec nevšiml. Začal se potácet k tábořišti, zatímco mozek i žaludek mu proti tak náhlým pohybům protestovaly. Přiložil si ruku na spánek. Ucítil, jak se mu tam tvoří druhá, obrovská boule. Byl těžce otřesený. Jako by měl kocovinu, ale nic z předchozího večera si nepamatoval. Jediné, co si vybavil, byla přílba rýsující se v mlze a dvě silné rány. A ten hlas. Byl mu povědomý. Určitě ho odněkud znal. Cestička byla kluzká. Třikrát bolestivě upadl a při posledním pádu začal dávit, protože se hlavou uhodil o kámen.

Před převisem ležela na dešti nějaká těla a v suchu pod skálou dohoříval skomírající oheň.

„Ne,“ zaúpěl skrz zaťaté zuby.

S uklouznutím zastavil u hromady složené výstroje a zaplavila ho úleva. Ani jedno z ležících těl, na něž dopadal déšť, nebyl Havran, a u ohně navíc schouleně seděli Richmond s Talanem. Talan měl otevřené oči, Richmond ne, ale prokazatelně dýchal.

Talan vyloudil chabý úsměv. „Hirade, díky bohům, mysleli jsme, že jsi mrtvý.“

„Kde…?“ Hirad ukázal na prázdná místa kolem vyhasínajícího ohniště.

Talan ho umlčel zvednutou rukou.

„Napadli nás Černokřídelníci. Jako by se vynořili z mlhy. Denser je musel vycítit, protože si podal alespoň támhlety dva.“ Odmlčel se a těžce dýchal. Hirad si všiml, že má potemnělé oči a pod nosem stružku zaschlé krve.

„Unesli je, Hirade. Unesli Ilkara a Densera.“

„Živé?“

„Ano, myslím, že ano. Já už jsem byl mimo. Bohové, ten brofan, to je síla. Je mi strašně.“

Talan doširoka otevřel oči a ústa ve snaze protáhnout si obličejové svaly. Pak sevřel rty a prudce zatřásl hlavou. „No, takže tohle taky nepomáhá. Co budeme dělat?“

„Proberem Richmonda a vyrazíme,“ pokrčil rameny Hirad. „Co jinýho můžem dělat? Zvládneš jet?“ Talan se krátce zasmál.

„Co je?“

„Hirade, něco ti uniklo.“

Barbarovi poklesla ramena. „Vzali nám koně.“

Talan přikývl.

„Sakra práce! Proč nás rovnou nezabili? Proč to neskoncovali?“

„Nebojují proti nám,“ ozval se Richmond, který konečně otevřel oči. „Bojují proti univerzitám.“

„To je naprostá blbost,“ řekl Hirad výhružně a cítil, jak se v něm hromadí vztek.

„Jo, tak nějak,“ souhlasil Talan a hrabal se na nohy.

„Jak daleko je to k tomu hradu?“ chtěl vědět Hirad.

„Šest hodin chůze. Sedm, protože se stmívá a nejsme právě fit.“ Smrákalo se a Talanův obličej byl v přítmí nezdravě bledý.

„To je ještě dost daleko,“ vyhodnotil to Hirad. „Dobře. Mrskněte sebou a za deset minut vyrážíme, jasný?“

„Co chceš dělat?“ Richmond byl stále ještě zmatený a nohy se mu třásly, když se na ně za pomoci skalní stěny pokoušel postavit.

„Dojdem si pro ně a vezmem si je zpátky. A pak to tam celý podpálíme i se všema, co tam budou.“ Hirad cítil, jak se mu hlava pomalu pročišťuje, ale tělo měl stále ještě zesláblé drogou, jež mu svírala všechny svaly. „Nezabili je, protože je potřebujou. Unesli je kvůli informacím a sami víte, že mágové toho nikdy moc nenapovídaj.“

Richmond i Talan se na něho podívali a přikývli na souhlas.

Hirad si povšiml nějakého pohybu. Něco se mihlo pod Richmondovým pláštěm ležícím vedle ohniště, které mezitím úplně vyhaslo. Barbar se podíval pozorněji a po chvíli zpod látky vyhlédla chlupatá černá hlava a čenichem zkoušela, zda je čistý vzduch. Pak Denserův kocour vylezl celý, vzhlédl k Hiradovi, pružně mu vyskočil na rameno a rychle otočil hlavu, aby se mu zadíval přímo do očí.

„Nový kamarád, Hirade?“ zeptal se Talan a namáhavě se přinutil usmát.

„Nemyslím.“ Kocour dlouze a hlasitě mňoukl. „No dobře, dobře, vždyť už jdem. Najdem ti pána.“

Kocour pohlédl za Hiradovu hlavu dál do údolí. Mlha byla trochu řidší, avšak kvůli neustávajícímu dešti a padajícímu soumraku byla viditelnost stále slabá.

„Myslíš, že ti rozuměl?“ zeptal se Richmond.

„Asi jo,“ pokrčil Hirad rameny. „Pojďte, vyrazíme.“

KAPITOLA 14

„Tohle kouzlo je ohavné. Chystal jsi někomu překvapení?“ Travers se naklonil blíž k Denserovu krvácejícímu obličeji plnému podlitin a v ruce držel amulet, který nechal naschvál kývat tak, aby mágovi pokaždé jemně narazil do levého ucha. Denser cítil z Traversova dechu alkohol.

Doufal, že se mu ve tváři naplno nezračí šok, který právě prožil. Přesně ve chvíli, kdy už si myslel, že to nemůže být horší, ho zradil jiný mág. Mág, který pracoval pro Traverse. Lovce čarodějů.

Od okamžiku, kdy je pod převisem přepadli, si Denser kladl otázku, jak to, že je ještě pořád naživu. Tohle nebyl Traversův styl. Jeho styl bylo poslat tu vražedkyni, ale teď, když Densera nechal jen zajmout, a ne zabít, nebylo temnému mágovi jasné, proč ji vůbec posílal. Předpokládal, že ho tehdy večer v Hnízdišti měla určitě zabít, tak co se změnilo, že ho teď Travers chtěl živého?

Zřejmě na tom příliš nezáleželo, ale dokud byl naživu, měl alespoň šanci, byť nepatrnou, že se z toho dostane. Bylo jasné, že jeho jedinou nadějí je vysvobození, ale to zase předpokládalo, že zůstal naživu Hirad. Pokud ano, pak se nepochybně pokusí zachránit Ilkara.

Prozatím byl ale Denser v bezvýchodné situaci a Černokřídelníci byli očividně odborníky na krocení mágů. Oba měli s Ilkarem od začátku svázané ruce a jejich cesta k hradu proběhla pod bedlivým dozorem čtveřice mužů. Před hradem je shodili ze sedel, dovedli k bráně, prošli s nimi na nádvoří a pak je hlavním vstupem přivedli do jakési velké síně, kde nebylo nic kromě několika křesel, dvou nízkých stolků a krbu, který byl stejně studený jako celá místnost.

A pak přišlo bití − profesionálně odvedená práce probíhající kupodivu naprosto bez emocí. Její účel byl nasnadě. Ranami do hlavy, hrudi, břicha, rukou a nohou, po kterých mu bolestí pulzovalo celé tělo, z něj vytloukli i tu poslední kapku magické energie, která mu ještě zbývala. Věděli, že i kdyby mu teď šlo o život, nebyl by schopen seslat vůbec nic.

„Mlčíš, Densere?“ Travers se zase odtáhl. „Máme spoustu času. A navíc nemáš tušení, co všechno už vím.“ Travers vstal. Po obou stranách za ním stáli muži; dohromady jich bylo v síni osm. A Ilkar. Od chvíle, kdy se jich zmocnili, nepromluvil elf ani slovo, dokonce ani nepotvrdil své jméno. Zbili ho mnohem hůř než Densera a temný mág nevěděl proč, ale Travers se na elfa díval se směsicí zklamání a pohrdání. Zřejmě ho s ním házel do jednoho xeteského pytle.

Denser se přistihl, že přemýšlí, kdo si amulet přečetl a zradil ho. Musel to být mág, a to buď z Xetesku, nebo z Dordoveru. Septernovo jméno, popis umístění trhliny a náznak toho, co leží za ní, byly na amuletu napsány pouze dordoversky.

Pořád tomu nemohl uvěřit a vědomí, že je nějaký mág z jedné z těchto dvou univerzit schopen spolupracovat s Černými křídly, ho naplňovalo odporem. Musel to být Dordoveřan, usoudil nakonec, protože mág z Xetesku by raději zvolil sebevraždu.

Nasál vzduch a nechal hlavu poklesnout na prsa. Zabolelo ho pod pravou rukou a myšlenky mu zabloudily k pomocníkovi. Předpokládal, že zůstal pod převisem. Byl určitě naživu, ale pokud svého pána brzy nenajde, zeslábne a nakonec zemře. Denser si nebyl jistý, zda by to teď jeho mozek vydržel.

Políček ho vrátil do chmurné situace, v níž se nacházel on sám. Vzhlédl a spatřil Traversův obličej.

„Povím ti něco málo z toho, co už vím,“ začal Kapitán. „Dávej dobrý pozor, prosím. Velice by mě rozladilo, kdybych měl pocit, že jsi myšlenkami někde jinde.“

Přitáhl si křeslo a sedl si naproti Denserovi. Jeden z jeho mužů přinesl malý stolek, láhev a sklenici. Kapitán si nalil řádné množství něčeho, co vypadalo jako pálenka, zhluboka si zavdal a pak se opřel a natáhl si nohy.

„Mé zdroje mě informovaly, že se děje něco zásadního a znepokojivého.“

„Na tom se shodneme.“

Po Denserových slovech zavládlo naprosté ticho. Travers Densera provrtával zlověstným pohledem.

„Už mě nepřerušuj, nebo ti vyříznu jazyk a přitluču ti ho na čelo.“

„Možná byste to měl udělat tak jako tak, Kapitáne,“ řekl jeden z jeho mužů, vytáhlý šermíř s drsným obličejem. „Kdyby nemohl mluvit, měl by po čarování, ne?“

Denser i Travers se k němu otočili a Xeteskan stěží potlačil úsměv. Ten muž neměl ani ponětí, jak se mýlí.

„Jdi postavit vodu na čaj, Ismane, nebo cokoli podobného. Náš přítel si možná dá něco teplého k pití. Přece jen tu je zima.“ Isman opustil místnost. „Blbec.“

Travers se obrátil zpět k Denserovi. „Učí se dost pomalu. Kde jsme to byli?“ Vyprázdnil sklenici, dolil si ji, pozvedl před obličej a ztracen v myšlenkách s ní kroužil.

Denser ho pozoroval s pevně semknutými rty. Travers už byl nějakou dobu ve středním věku a začínalo to být vidět; přesto se zdálo, že meč u jeho boku je velice ostrý, a mág nepochyboval, že by Kapitán svoji výhrůžku ohledně jazyka klidně uskutečnil. Travers neměl pověst muže zbytečně krutého, ale bylo o něm známo, že vždycky drží slovo.

„No ovšem, u mocného a obávaného Zloděje úsvitu. Vyrozuměl jsem, že prý je to nejsilnější kouzlo, které kdy existovalo, a tohle…“ uchopil opět amulet „… je první krok, jak ho získat. Také vím, že je třeba mít tři urychlovače, ale o těch na něm není ani slovo.“ Opět amulet odložil, vyprázdnil sklenici a dolil si ji.

„No, a to by prozatím stačilo ohledně toho, co vím já. Teď by mě zajímalo pár věcí, které víš ty, takže můžeš mluvit. Dokonce trvám na tom, abys té výsady využil.“

Isman se vrátil s několika většími hrnky a velkým měděným hrncem. „Polévka,“ řekl.

„Výborně,“ kývl Travers. „Nalij Denserovi a jeho zamlklému elfímu příteli. Uvolni každému z nich jednu ruku a ujisti se, že oba drží hrnky pevně a všemi prsty.“

Travers obrátil pohled zpět k Denserovi. „A teď se dejme do práce. Budeš mluvit?“

„Na to zapomeň.“

„Hm, takže asi ne hned.“ Travers se usmál a Densera zamrazilo. Přiloudal se Isman s dvěma kouřícími hrnky. Muž stojící za Denserem a Ilkarem jim na pokývnutí každému uvolnil jednu ruku z pout.

„Díky,“ řekl Denser a vzal si polévku. Linula se z ní výrazná vůně cibule a rajčat. Ilkar neřekl nic a vzal si hrnek také.

„Dobrá,“ pokračoval Travers. „Teď máme všichni pohodlí, takže bys mi mohl prozradit, co Xetesk plánoval se Zlodějem úsvitu.“

„Neuvěříš mi.“

„Tak to alespoň zkus.“

Denser pokrčil rameny a usoudil, že pravdou už v této situaci nic nezkazí.

„Černokněžní páni jsou zpátky. Na hranicích se shromažďují armády Wesů, a jelikož mají podporu šamanské magie, Balaia bude ztracena, pokud Černokněžné pány nezničíme. Jediný způsob, jak to udělat, je seslat na ně Zloděje úsvitu.“

Travers se rozchechtal tak nahlas, až sebou Ilkar trhl. Okamžitě si vyměnili pohledy s Denserem a elf pak znovu svěsil hlavu a zíral do hrnku s polévkou.

„To bylo dobré. Velice dobré,“ uznal Kapitán.

„Jenže já znám bohužel dějiny až příliš dobře. Černokněžní páni jsou minulost − už nikdy se nevrátí.“

„Říkal jsem ti, že mi neuvěříš.“ Denser znovu pokrčil rameny a Travers se zase rozesmál.

„No ovšem, málem bych zapomněl, že vy v Xetesku přímo otrocky věříte svým mistrům.“ Pořád se přidušeně smál. „Ale ano, dokážu si představit, že přesně tohle vám napovídali. A na první poslech to skutečně zní velice vážně − dělá to na člověka opravdu dojem, že?“ Denser neodpověděl. Usrkával polévku a přes okraj hrnku Traverse po očku pozoroval. Kapitán se přestal smát a zamračil se.

„Dovol mi otázku, Densere. To si vážně myslíš, že Xetesk už Černokněžné pány dávno nezničil?“

„Moje a tvoje pojetí dějin se od sebe liší, Traversi,“ odvětil Denser. „Xetesk Černokněžné pány nikdy zničit nemohl. A teď nám navíc utekli z vězení.“

„Ach, ovšem, no jistě… kde že jste je to drželi? Uvězněné mezi dimenzemi nebo tak nějak?“

Travers zavrtěl hlavou. „Skvělá historka, jak držet ostatní univerzity v šachu, to se musí nechat. Snad tomu také nevěříš?“ Denser opět mlčel.

„Ale ovšemže věříš,“ odpověděl za něj Travers. „Takže bych mohl zřejmě jen těžko předpokládat, že se dlouholetému xeteskému učení a dogmatům zpronevěříš, že?“

„Vy to nechápete, Xetesk už není tím, čím býval,“ promluvil opět Denser. „Naše reputace se mění velice pomalu, ale cíle a morálka se stihly změnit už dávno.“

Travers krátce zatleskal a Denser cítil, jak se v něm probouzí vztek. Pokoušel se ho ovládnout a uklidnit se.

„Řekl jsi to velice procítěně, ale bohužel tě oklamali. Jsem obeznámen s vašimi výzkumy a věř mi, že ty vám reputaci napraví jen velice těžko − jistě budeš souhlasit, že Zloděj úsvitu se dá jen stěží nazvat ‚morálním‘ kouzlem.“

Opět ticho. Denser dopil polévku a volnou ruku mu opět spoutali.

„Odhalili jste totožnost urychlovačů?“ nadhodil Travers konverzačním tónem. Předklonil se a uchopil své pití do obou rukou.

„Ne,“ odpověděl Denser.

„Aha. No dobrá. Nevadí.“ Kapitán se otočil k Ismanovi.

„Ukaž Denserovi jeho pokoj.“ Isman přikývl, uvolnil Xeteskanovi ruce a vytáhl ho na nohy. Možná byl vytáhlý a útlý, ale sílu rozhodně měl. „Zanedlouho zjistíš, Densere,“ pokračoval Travers, zatímco si opět doléval, „že jsme ti tu polévku trochu vylepšili. Ta tvoje ovšem, Ilkare, ta byla naneštěstí pro tebe v naprostém pořádku.“

* * *

Déšť pozvolna ustával a z kopců se zvedla mlha, která zhoustla v temná, nízko plynoucí mračna. Hirad měl pocit, že už nikdy v životě neuschne, a stejně pesimistický byl ohledně své stěží jasné mysli. Šli bez přestávky už déle než tři hodiny a vlhkost mu nasákla do všech pórů. A co hůř, přetrvávající účinky brofanu mu způsobovaly úporné bolesti hlavy, jež přerůstaly v tepání rezonující mu v lebce. Pohlédl na Talana a Richmonda, jejichž obličeje vypadaly stejně mizerně, jako se on sám cítil.

Ještě než úplně zašlo slunce a jejich hovor byl vystřídán monotónním, ale odhodlaným zvukem nohou kráčejících tu po kamenité, tu po rozblácené půdě, shodli se Richmond s Talanem na tom, že se k hradu Černých křídel nedostanou dřív než asi dvě hodiny před úsvitem. Zhoršená kondice, těžký terén, temnota a nízko plynoucí mraky je nutily k pomalejšímu tempu. Po obou stranách cesty se tyčily strmé útesy a jediné, co v ponuré krajině rostlo, byly zakrslé stromky, větrem polehlý vřes a traviny s tlustými stébly. Kam až oko dohlédlo, táhlo se na západ i na východ horské pásmo s ostrými vrcholky a po povlovných stráních Pontoisovy země už tu nebylo ani památky.

Se svěšenou hlavou se Hirad plahočil asi půltucet kroků za svými přáteli, když ho náhle zaplavila vlna vzteku a bezmoci. Nebyl to ani týden, kdy stáli Havrani − sedm silných a neporazitelných mužů − na hradbách a přihlíželi dalšímu ze svých vítězství. Tehdy byl Hirad ještě hrdý, plný síly, života a očekávání dalších vítězství, jež se po celých úžasných deset let pravidelně dostavovala. Teď se počet Havranů snížil na tři unavené šermíře, kteří se zmoženě plahočili k hradu, na němž pravděpodobně naleznou smrt. A za to za všechno mohl jediný muž. Denser. Xeteský mág a jeho plány už Hiradovi vzali Sirendora a Neznámého. A teď to vypadalo, že možná i Ilkara. A to vše během několika málo dní.

Hirad tomu pořád nechtěl uvěřit; zdálo se mu to nemožné. Potřásl hlavou a přiměl mysl k soustředění. Jediné, na čem teď záleželo, bylo pokusit se zachránit Ilkara. Denser se mohl jít vycpat a boj o Balaiu musel počkat na jindy. Neměli ale zatím žádný plán útoku, takže když se za další dvě hodiny zastavili ve skrytu malého háje, začali se zaobírat jeho přípravou.

„Ví někdo z vás, jak ten hrad vypadá?“ zeptal se mírně roztřesený Hirad, do kterého se okamžitě dala zima.

Talan i Richmond oba přikývli.

„Před začátkem bojů to bylo baronské sídlo,“ řekl Richmond.

„Je to vlastně jen takový zámeček obehnaný zdí. Jsem si jistý, že se Travers postaral, aby byl dobře chráněný, ale to nám nebude bránit v tom, abychom se dostali dovnitř.“

„Nějaký návrhy?“ Hirad sám žádný nápad neměl. Ať se snažil sebevíc, jediné, co mu tanulo na mysli, byla smrt Havranů i jeho samého.

„No, trochu jsme to už probírali, a i když ti ten v přílbě doporučoval jít domů, myslíme si, že Travers bude na nějakou záchrannou akci z naší strany připravený,“ promluvil Talan. „A také bude vědět, za jak dlouho se sem dostaneme a že budeme unavení, a jeho muži ne. A my nevíme nic − kolik tam má stráží, kde drží Ilkara s Denserem ani jak na tom ti dva jsou.“

„Máš i nějaký dobrý zprávy?“

„Neměli by mít k dispozici žádnou útočnou ani obrannou magii,“ pousmál se Talan.

Hirad se na okamžik rozzářil, protože jim svitla naděje.

„Tak to bysme mohli použít Smršť,“ zauvažoval.

„Přesně tak,“ potvrdil Richmond.

„To zní zajímavě. Takže jak to uděláme?“

Richmond pokrčil rameny. „Bude to hodně záviset na tom, jestli se tam dostaneme nepozorovaně. Pokud to zvládneme, Smršť by mohla zafungovat. Nikdo z nás neví, jak ten dům vypadá vevnitř, a navíc stojí v otevřené krajině.

Dostat se přes zeď nebude problém, jestli vydrží tyhle mraky. Vzadu za domem mají stáje, nebo alespoň dřív je tam mívali, a velkou zeleninovou zahradu. Ale ten vnitřek, ten pro nás bude neznámý.“

„Neznámý. Škoda že tu není s náma. Další meč k dobru, navíc ten jeho, a hned bych byl klidnější.“

„Zvládneme to, Hirade,“ povzbuzoval ho Talan, který vstal a protahoval se cvičením.

„A když ne, tak alespoň vezmeme co nejvíc těch hajzlů s sebou.“

Hirad přikývl. „Dobře.“ Také vstal a zničehonic pocítil příval energie, až sebou leknutím trhl. Pod pláštěm se mu zavrtěl kocour. Hirad málem zapomněl, že tam zvíře je. Vystrčilo hlavu a Hirad ho podrbal za ušima − překvapilo ho, že se pomocník chvěje a na omak je studený. Pohlédli na sebe, ale zvířecí oči ztratily dřívější pronikavost. Odloučení od pána dělalo své.

„Není na tom nejlíp,“ řekl Hirad. „Musíme ho rychle dostat k Denserovi. Vyrazíme hned, nesmíme ztrácet čas.“

Další hodinu udržovali rychlé tempo. Krajinou se zřetelně táhly vyježděné a vyšlapané obchodní stezky a Richmond odhadoval, že všechny končí u Traversových dveří.

„Čas?“ zeptal se zadýchaný Hirad, když všichni zvolnili, aby pošetřili síly.

„Jen odhad, ale řekl bych tak čtyři hodiny do úsvitu,“ informoval ho Talan.

„A k hradu?“

„Hodina a půl, možná dvě. Víc ne.“

„Skvěle.“

Kráčeli krajinou, která byla o poznání méně členitá, výrazně plošší a pevnější pod nohama. Trochu jim pomáhala tma, které už Havrani přivykli natolik, že v ní bez problémů rozeznávali obrysy nízkých kopců, skupinky stromů a keřů a všudypřítomné trsy vysokých travin.

Kocour se pod Hiradovým pláštěm úplně přestal hýbat, a přestože se barbar domníval, že je zvíře stále naživu, bylo doslova cítit, jak každou minutou slábne.

Asi hodinu cesty od hradu, na široké příjezdové cestě, která mohla vést jen k jedinému cíli, je pojednou Talan ostře zastavil. Nad hlavou se jim za řidšími mraky na chvíli ukázal měsíc.

„Co se děje?“ chtěl vědět Hirad, začal se rozhlížet a uvolnil meč v pochvě. Poryvy slábnoucího větru se mu opíraly do navlhlého oblečení a zbroje, takže se do něj opět dala zima.

„Něco tu nehraje. Roztáhněte se doleva a doprava − každý k jednomu okraji cesty, vidím tu nějaké podivné šlápoty.“

Hirad přikývl a zaujal pozici na levé straně, přičemž pečlivě propátrával černé a tmavošedé obrysy kolem cesty.

Talan za ním poklekl, přejel holou rukou po hlíně, trochu jí nabral do prstů a přivoněl k ní. Pomalu se sunul vpřed, coul za coulem, a na zemi před sebou se soustředil na čtverec o rozměrech zhruba dvakrát dva kroky.

„Mám pocit, že…“

„Ať je to cokoliv, neříkej to,“ ozval se ze vzdálenosti asi dvaceti kroků vlevo nějaký hlas. Byl mužský, chraplavý a drsný, jako by byl jeho majitel zvyklý často šeptat. Havrani ztuhli na místě, jen kocour seskočil na zem a zmizel ve tmě.

„Nehýbejte se, prosím,“ pokračoval hlas.

„Mého přítele svrbí nos, a kdyby se musel podrbat, ten šíp už by nešlo zastavit.“

Hirad nevěřil tomu, co se děje. Byl celý napjatý, jak usilovně přemýšlel, co má dělat. Hýbat se nemohl. Pokud měli nepřátelé lučištníka, mohl zasáhnout dva z nich dřív, než by vůbec zjistili, odkud střílí. Zdálo se, že jedinými pomocníky teď budou rozvaha a vyjednávání.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Máte něco, co patří nám, a my to chceme zpátky.“

„To pochybuju,“ řekl Hirad. „A jestli vám jde o prachy, tak to jste bohužel…“

„Nechceme peníze.“ Hlas prozradil opovržení. „Držíte v zajetí ženu mého přítele, a my ji chceme zpátky. Hned.“

„Mýlíte se,“ začal Talan.

„To sotva,“ ozval se opět hlas. „Váš pán, ten mizera Travers, ji právě vyslýchá. A možná i něco horšího. Pojďte sem, pomalu.“

Havrani se ani nehnuli.

„Bohové, Hirade, oni si myslí, že jsme…“ ozval se Richmond.

„Nejsme Černý křídla,“ zavrčel Hirad. Muž se zasmál a ozval se ještě další zvuk, vyšší, který potvrdil, že ve tmě jsou skutečně dva muži.

„No ovšem,“ řekl hlas. „Po téhle cestě chodí takhle brzy po ránu různí lidé. Pojďte, prosím, všichni sem a ruce dejte pryč z jílců.“

Trojice poslechla.

„Říkám vám, že nejsme Černokřídelníci,“ opakoval Hirad.

„To už jsme slyšeli…“

„Jsme Havrani.“

Krátké ticho přerušil rychlý šepot a uchechtnutí.

„To vás ale moc není.“

„Ne.“ Hirad se už jen stěží ovládal.

„Pojďte blíž, je tady někdo, kdo už vás možná viděl.“

Havrani se na sebe podívali, pozvedli obočí a vykročili kupředu.

„Stát,“ přikázal druhý hlas. Byl o něco vlídnější a opatrnější. Opět následovalo ticho.

„Viděl jsem tě už před mnoha lety, ale není pochyb − ty jsi Hirad Srdcoled,“ ozvalo se.

„To jsem, takže teď můžeme přestat s tím…“

„Kde je Ilkar?“

„Ty ho znáš?“ podivil se Talan.

„Jsem z Julatsy. Tak kde je?“

„Dostal ho Travers,“ odpověděl Hirad. „Drží ho na svým hradě a my si jdem pro něj. Takže si dejte čelem vzad a nezdržujte nás!“

První muž se úlevně zasmál.

„Pojďte k nám, máme malá kamínka a vy vypadáte, že byste si dali něco horkého k pití.“

„A to jako proč?“ zeptal se Talan.

„No, mám důvod se domnívat, že bychom si mohli být navzájem velice prospěšní. Rozhodně nám neuškodí, když to probereme.“

* * *

Erienna se ještě stále třásla. Nepochybovala o tom, že předmět, který jí Kapitán ukázal, byl Septernův amulet. Co jiného to také mohlo být? Amulet obsahující magie všech čtyř univerzit, které na něm byly zapsané v jejich vlastních tradičních jazycích. Dordoversky byla pasáž o umístění Septernovy dílny.

To, že se amulet dostal ke Kapitánovi, ji naplnilo strachem, a ona mu mohla jen potvrdit to, co už si stejně dávno domyslel. A sice že skutečně probíhá pátrání po Zloději úsvitu, je ve značně pokročilé fázi a že se mu s největší pravděpodobností podařilo zajmout xeteského mága Densera.

Cítila, jak jí naskakuje husí kůže, a konečně uvěřila, že Kapitán není jen mužem, jehož nejtajnější sen je její největší noční můrou, ale teď tu byla i možnost, že by skutečně mohl být schopen shromáždit všechny urychlovače a kouzlo získat. A pokud by se mu to podařilo, začaly by si už tak dost znesvářené univerzity jít po krku ještě daleko víc než dosud, jen aby kouzlo získaly pro sebe. Znamenalo by to další válku, a ona se obávala, že by ji vyhrál Xetesk.

* * *

„Podívej, vážně mám v úmyslu zjistit úplně všechno, co o Zloději úsvitu víš, a pokud budu muset, tak ti kvůli tomu i ublížím.“

Ilkar k Traversovi zvedl čerstvě krvácející obličej, ale neřekl nic.

Po Denserově odchodu ho připoutali za zápěstí ke zdi a zbili ho lopatou. Pak ho tam nechali viset skoro celou hodinu. Následovalo další, kratší bití, při kterém ho jeden z úderů zasáhl do obličeje, zlomil mu nos a rozsekl ret. Bolest byla strašná, ale to nebylo to nejhorší; mág se mnohem víc obával vnitřního zranění, které by si v takto oslabeném stavu jen těžko vyléčil. Určitě ne, kdyby ho neustále drželi pod vlivem drog. Navíc už nastala fáze, ve které nemohl získat žádný další čas tím, že bude mlčet.

„No tak, Ilkare,“ domlouval mu Travers. „Vždyť to přece vůbec není nutné.“ Kapitán už pod vlivem alkoholu trochu drmolil. „Jmenuješ se Ilkar, ne?“

„Zdá se, že jsi o tom přesvědčen,“ zaskuhral Ilkar.

„Mluví!“ zatleskal Travers. „Bravo! Ale musím přiznat, že tvou totožností jsme si byli naprosto jistí. Moc elfů z Julatsy s Havrany totiž necestuje, nebo ano?“

„Ne,“ dal mu za pravdu Ilkar.

„Správně,“ Travers se usmál a položil Ilkarovi ruku na rameno. „Předpokládám, že by ses rád posadil, že je to tak?“

„Dobrý odhad.“ Sejmuli mu okovy a posadili ho zpátky do křesla, kde mu opět svázali ruce za zády. Co se týkalo pohodlí, byl to podstatný rozdíl, a Ilkar se cítil tak dobře, že musel dokonce potlačit nechtěný úsměv, o kterém by nikdy nevěřil, že v jeho situace přijde. Hodně teď záleželo na tom, co Kapitánovi řekne.

Kapitán se také posadil, nalil si další sklenici a dlouze se napil. Musel být už opilý, přesto se zdálo, že má mysl stále plně pod kontrolou. Jedinými viditelnými důkazy jeho opilosti byly brunátný obličej a mírně zpomalená mluva.

„Takže, Ilkare, konečně můžeme začít − a dovol mi říci, že se mi tvůj vzdor líbí. Ale teď už toho nech, odpověz mi na otázky a budeš si moct odpočinout. Velice nerad bych použil nějaké další tresty, ale pochop, že se nebudu zdráhat.“ Travers se znovu usmál. Tentokrát jen slabě. Ilkar na to nijak nereagoval.

„Takže si rozumíme,“ ujistil se Travers. Dopil sklenici a dolil si zbytek z láhve, ve které už zbylo jen pár kapek. Mávl s ní na jednoho z vojáků, který si ji od něho vzal a odešel s ní. Ilkar pozoroval, jak do sebe Kapitán obrací zbytek alkoholu.

„Myslíš, že jsem přebral?“ Tentokrát už byl jeho úsměv výraznější. „Tak to tě asi zklamu. Jaký je můj rekord, Ismane?“

„Čtyři lahve, Kapitáne.“

„Čtyři,“ opakoval Travers. „Lahve.“

Ilkar to nechal bez povšimnutí. Travers zkoumal prázdnou sklenici, ale jeho zamračený výraz se opět změnil v úsměv, když mu na stůl postavili láhev novou. Okamžitě ji odzátkoval.

„No, takže než se dostaneme k tomu Denserovu úžasnému kouzlíčku, bych si nesmírně rád poslechl, proč Julatsan jako ty cestuje s Xeteskanem.“

Ilkar prudce vzhlédl a chvíli studoval Traversovu tvář.

„Ty to nevíš?“

„Pouč mě.“

„Vyslal jsi přece vražedkyni, aby Densera zabila, ne?“

Travers přikývl. „Ano, ale ta očividně selhala. Což je ovšem veliké štěstí, vzhledem k tomu, co mám v plánu teď.“

„Tvoje vražedkyně přece jen nebyla úplně neúspěšná.“

„Skutečně?“ Travers se zarazil uprostřed loku a pohlédl na Ilkara s novým zaujetím. Elf pokrčil rameny.

„Zabila Sirendora Larna.“

„Ach!“

„Správně, Ismane. Ach.“ Ilkar k vysokému šermíři otočil hlavu. „Takže Hirad teď chce všechna Černá křídla zabít. A co chce Hirad, to chtějí i Havrani.“

„Díky za varování,“ poděkoval Travers. „Jak to poslouchám, tak bychom si asi teď měli dávat obrovský pozor, ne?“ Naklonil se k Ilkarovi blíž a poplácal ho po koleně.

Ilkar povytáhl koutek. „Být vámi, tak přesně to udělám,“ pronesl tiše.

„Hm.“ Travers si olízl horní ret a opět se v křesle opřel.

„No… k tomu se ještě dostaneme. Takže teď už vím, že Havrani sem mířili kvůli nešťastnému úmrtí vašeho přítele, ale pořád nevím, proč je s vámi Denser.“

Ilkar si dovolil něco, o čem se domníval, že je otrávený úsměv. „Bude jen velice málo věcí, na kterých se shodneme, kapitáne Traversi, ale mám pocit, že jednou z nich bude nedůvěra vůči všemu xeteskému.“

„Hm,“ přikyvoval Travers. „Je to hanba, že jsi byl s ním, Ilkare. Mága, jako jsi ty, bych totiž nejspíš dokázal tolerovat. Pokračuj.“

„Dluží Havranům peníze,“ řekl Ilkar prostě. Travers pozvedl obočí.

„Proti mému výslovnému přání jsme mu dělali osobní stráž na cestě do Koriny. Měli jsme v plánu mít ho na očích, dokud nám nedodá peníze. Když jste pak nechal zabít Sirendora, museli jsme Densera vzít s sebou.“

Travers chvíli mlčel. Zhluboka si zavdal a poválel nápoj v ústech, než ho polkl.

„Zklamal jsi mě, Ilkare. Měl jsi tolik času, a tohle je to nejlepší, co jsi vymyslel? To mi chceš namluvit, že jsi nevěděl, co má Denser u sebe?“

„Ne,“ řekl Ilkar opatrně. „Věděl jsem, že je to cenné, protože nám za tu práci nabídl spoustu peněz. Ale vůbec jsem netušil, co je ten amulet zač. Nedokázal jsem přečíst, co je na něm napsáno.“

Travers uchopil láhev za hrdlo, zhoupl se dopředu a ze strany ji roztříštil Ilkarovi o hlavu. Mág se pokusil před úderem přikrčit, ale podařilo se mu pouze převrhnout své křeslo. Těžce dopadl pravým bokem na podlahu a v paži, kterou měl pod sebou, mu vybuchla prudká bolest. Ležel tam a jediné, co viděl, byl mírně rozmlžený obraz skleněných střepů z láhve. Na spánku cítil vlastní teplou krev a všude kolem se vznášel ostrý pach kořalky.

„Nemysli si, že tu budeš beztrestně urážet mou inteligenci!“ řval Travers. „Vím moc dobře, co jste měli v plánu.“ Přecházel po místnosti sem a tam a podrážkami drtil rozbité sklo.

„Šli jste po urychlovačích Zloděje úsvitu. Už totiž víte, co jsou zač. Ten amulet obsahuje tradiční magii čtyř univerzit a jsou na něm nápisy v julatštině, xeteštině i dordoverštině. Potřebujete s Denserem jeden druhého a vaše ďábelská dohoda ohrožuje celou Balaiu.“

Ilkar mlčel. Byl si vědom toho, že se Travers dobře vyzná v teorii magie, ale až jeho poslední věta mu potvrdila to, čeho se obával už předtím, ale nechtěl si to připustit. Pro Kapitána musel pracovat nějaký mág. Přinejmenším jeden.

Zvedli ho na nohy a on zamručel bolestí, když ulehčili jeho naražené paži. Tehdy naštěstí zjistil, že s ní může hýbat, ale předpokládal, že bude ošklivě pohmožděná, možná dokonce zlomená.

„Ismane, další láhev, prosím,“ přikázal Travers unaveným tónem. Opět zaujal své místo v křesle, ale neřekl nic, dokud se šermíř nevrátil a nedolil mu sklenici.

„Nemůžeš mi lhát věčně,“ promluvil k Ilkarovi.

To ne, ale můžu lhát tak dlouho, jak bude třeba, pomyslel si Ilkar.

„Nikdo tě nezachrání. Nikdo neví, že jsi tady.“

„Oni to vědí a přijdou.“

„Kdo, Havrani?“ ušklíbl se Isman.

Ilkar se k němu otočil. „Víš, je to celkem škoda, Ismane. Hirad si myslel, že by z tebe byl dobrý Havran, ale členství jsme ti nenabídli jenom proto, že jsme tě neviděli bojovat na vlastní oči.“

„Stejně bych odmítnul.“

„To by nikdo nikdy neodmítl.“

„Aspoň jsem ještě naživu,“ řekl Isman.

„Ach ano, to jsem možná zapomněl zmínit,“ ozval se Travers. „Isman musel všechny tvoje přátele zabít. Nemohli jsme přece dopustit, aby nás sledovali, že?“

Ale Ilkar ho neposlouchal, protože si všiml, že jak se hovořící Travers v křesle mírně předklonil, zaleskl se mu na hrudi za rozepnutým límcem haleny Odznak úřadu velitele Podkamenského průsmyku. Kapitán měl u sebe třetinu klíče k něčemu neuvěřitelně mocnému, a neměl o tom ani ponětí. Ilkar se pousmál.

„Je tu něco k smíchu?“

„Na všem je něco k smíchu, Traversi,“ opáčil Ilkar. „Tvrdíš mi tu cosi, čemu nevěřím, abych ti poskytl informace, které nemám. A když ti je nedám, pokusíš se je ze mě dostat násilím.“

Travers se také usmál a nalil si další sklenici.

„Takže si každý vedeme svou a nikdy se neshodneme,“ řekl smutně.

„Já tvrdím, že tví přátelé jsou mrtví, a ty znáš odpověď na mou jednoduchou otázku. Stejně se ale zeptám ještě jednou. Víš něco o urychlovačích Zloděje úsvitu?“

„Ne.“

Travers vstal. „Je načase ti připomenout, v jak nezáviděníhodném postavení se nacházíš. Ismane, připoutej ho zpátky ke zdi. Nemlať ho do hlavy. Za chvíli jsem zpátky.“ Kapitán vyšel ze síně jistým krokem − alkohol jako by na něj v tomto směru neměl vliv.

„Do hajzlu,“ zamumlal Ilkar.

„Přesně tak,“ usmál se Isman. „Nevzpouzej se, prosím. Bude to tak jen horší. A tím myslím horší pro tebe.“

Ilkar dovolil, aby ho připoutali zpátky ke stěně, přičemž ho naražená pravá paže bolela tak strašně, že se mu až zvedal žaludek. Připravoval se na nadcházející výprask a spásné myšlenky upínal k tomu, že Denser zatím nevydal zmučený výkřik, který by byl důkazem, že je jeho pomocník po smrti. To znamenalo, že záchrana je na cestě.

Když mu ale pod žebry přistála první rána lopatou a vyrazila mu dech, uvědomil si, že kocour bez svého pána nevydrží věčně, a pokud pomoc nedorazí do úsvitu, nedorazí už vůbec.

* * *

„Takže jak dlouho už ji Travers vlastně drží?“ Hirad byl stále na pochybách. Příběh, který právě vyslechl, nedával smysl. Uchopil hrnek kávy oběma rukama a byl za nápoj rád. Alespoň k něčemu tohle zdržení bylo.

„Jen pár dní,“ řekl Alun, muž, který mluvil nejčastěji. Tvrdil, že je manžel dordoverské kouzelnice Erienny, již Travers unesl. Vypadal jako tichý člověk, a přestože měl u sebe dlouhý meč, Hirad pochyboval, že s ním umí zacházet. Na šermíře neměl obličej.

„A proč?“

„Proč asi unášejí mágy? Kvůli výslechům,“ zaúpěl Alun tichým, zoufalým hlasem.

„Proč s tím univerzity něco neudělají?“ chtěl vědět Talan.

„Protože řada vysoce postavených mágů s Traversem souhlasí v tom, že to, co dělá, dokáže částečně zkrotit rozmach černé magie,“ vysvětlil obrovský muž jménem Thraun.

„Ale tohle je přece normální únos,“ připomněl Hirad. „To snad…“

„To není tak jednoduché,“ skočil mu do řeči Alun. „Erienna se straní okolí. Neřídí se univerzitními pravidly a mistři jsou tak zatvrzelí, že ji kvůli tomu klidně nechají trpět. Možná i zemřít.“ V hlase měl hořkost a vztek. „Ale tady nejde jen o ni, unesli i naše syny.“

Když Hirad zachytil Alunův výraz, bylo mu ho na chvíli líto. Stejný výraz jako Alun měla v očích i Sana − oba věděli, že někoho ztratili, ale odmítali si to přiznat.

„Syny?“ zeptal se Talan.

„Dvojčata. Jsou jim čtyři roky,“ vysvětlil Jandyr, julatský lučištník. Byl to elf a tvrdil, že se zná s Ilkarem, ale ten o něm nikdy nemluvil.

„A vás tři si tedy Alun najal, chápu to správně?“ pokračoval opět Talan.

„Myslíte, že bychom do něčeho takového šli jenom proto, že ho máme rádi?“

„My to tak děláme,“ usadil Willa Hirad. Will byl muž s drsným hlasem, na výšku poměrně malý, měřil asi jen pět a půl stopy, ale jinak byl samý sval a šlacha a měl chytré oči. V pochvách připevněných na zádech nosil dva krátké meče a na těle koženou zbroj s tmavými skvrnami. Tvář měl pohublou a stejně jako bradu ji měl porostlou krátkým strništěm. Hiradovi se nelíbil.

„Nemusím se vám ospravedlňovat,“ nedal se Will. „Všichni tu jsme žoldáci. Všichni až na Aluna. Vy bojujete za barony a my zase získáváme zpět různé věci a zachraňujeme lidi.“ Pokrčil rameny. Rozhostilo se ticho. Kamínka syčela a mírně se z nich kouřilo, což byla spolu s tlumeným svitem řeřavých uhlíků jediná známka toho, že sedí u ohně.

Hirad přesunul pohled na druhého muže, na Thrauna. Byl to obr, se kterým by si nezadal ani Neznámý. U pasu mu visel dlouhý meč, oči měl upřené do noci a rukou se nepřítomně škrábal v hnědě prokvetlých světlých vousech.

Nějaký šramot za zády upoutal Hiradovu pozornost, a tak se ohlédl. Uviděl, jak se k táboru blíží kocour. Očividně ale nebyl vůbec v pořádku. Klopýtal a vrávoral jako omámený a barbar si i v tlumeném světle uhlíků všiml, že má srst stejně bezvýraznou jako oči. Celý byl ošklivě odrbaný a zanedbaný.

„Bohové, Hirade, podívej se na to,“ užasl Richmond.

Hirad přikývl, vzal zbědované zvíře do dlaní a přiložil si ho za kazajku, přímo na holou kůži. Cukl sebou, protože kocour byl nepřirozeně prochladlý a na horké kůži ho až zastudil.

„Ten je tvůj?“ zajímal se Will.

„Denserův. A umírá.“

„To je vidět,“ poznamenal Will.

Hirad po něm střelil nesouhlasným pohledem. „To nesmíme dopustit. Právě teď Densera potřebujeme.“ Pohlédl na Richmonda a Talana.

„Je na čase vymyslet, co dál.“

„Jaký jste měli plán?“ zeptal se Richmond ostatních.

„Provést to potají,“ řekl Jandyr. „Našli jsme cestu, kudy tam proniknout zadem, a čekali jsme, až padne noc. Mezitím tam ale odvlekli vaše přátele.“

„Hm.“ Hirad si olízl ret. „Není vůbec jistý, jestli to takhle ještě půjde. Budou čekat, že je přepadnem.“

„Ale ne, že nás bude sedm,“ namítl Thraun. „Počítají s tím, že jsme jen tři.“

„Počkejte chvilku,“ téměř zašeptal Talan. A pak řekl hlasitěji: „Tvá žena, jaké má zařazení?“

„Dordover, vždyť to jsem vám už říkal…“ začal Alun.

„Ne, ne, promiň. Měl jsem na mysli, jestli je založením spíš útočná, nebo obranná čarodějka?“

Alunův obličej byl chvíli bez výrazu. „No, vlastně ani jedno z toho. Zabývá se výzkumem a je zapisovatelkou tradiční magie. Nebo alespoň jednou bude.“

„Ale kouzla sesílá?“ vyzvídal dál Talan.

„Ano, i když nikdy taková, která by ublížila druhým.“ Alun se tvářil přesvědčeně.

„Výborně,“ řekl Talan. „Smršť by tedy mohla být úspěšná i tehdy, kdyby měl Travers Eriennu zcela v moci.“

„Cože?“ zamračil se Will.

Hirad se usmál. „Je načase seznámit vás s jednou účinnou taktikou, kterou Havrani občas používaj.“

* * *

Zlámali mu tři žebra, jedno z nich prasklo blízko hrudní kosti, vychýlilo se dovnitř a tlačilo mu na plíci. Hrozilo, že ji probodne. Údery byly čím dál surovější a byly cílené na břicho, hrudník a nakonec i na nohy.

Pak ho nechali viset v okovech a odešli. Krvácel asi z tuctu ran, ze kterých se rudá tekutina doslova řinula ven, a když magicky prozkoumal své útroby, zjistil, že na dvou místech krvácí i dovnitř. Jedno z vnitřních zranění, to v oblasti jater, vypadalo vážně. Trpěl. Když se pokoušel stát, vystřelovala mu z pohmožděných nohou ostrá bolest do zad, a když zkoušel viset za zápěstí, mučila ho bolestí zlomená žebra a naražená paže.

Ilkarovi se zdálo, že za nedbale zataženými okenními závěsy vidí první známky úsvitu. Poklesl na mysli a uvažoval, zda má ještě nějaký důvod udržovat se naživu. Síly mu kvapem ubývaly. Lepší bude se vším skoncovat a zemřít.

Pokoušel se tedy alespoň myslet na to, jak nenávidí Densera. Za to, že dostal Havrany do bezvýchodné situace, v níž bylo veškeré jejich snažení marné a odsouzené k nezdaru. Za to, že měl na svědomí smrt Ilkarových přátel. Za to, že je Xeteskan a klidně si spí, aniž tuší, jaká muka musel Ilkar podstoupit. Přes to všechno ale zjistil, že ho nenávidět nedokáže. Jakkoliv byl Denser domýšlivý, mluvil pravdu a důkazy byly jasné. Objev pergamenu se Zlodějem úsvitu, boj s destrany, Gresseho zpráva o wesských přípravách. Všechno to zapadalo do teorie o návratu Černokněžných pánů a souviselo s úsilím Xetesku získat jediné kouzlo, které by je dokázalo porazit.

Otřásl se. Alespoň zemře ještě před bojem o Balaiu. Před bojem, v němž zřejmě nikdo nezvítězí. Ztěžka se nadechl a vykašlal krev. Bolestivě zalapal po vzduchu, a ten mu začal proudit do plíce, na niž tlačila zlomená kost. Pomalu natáhl nohy, aby ulevil zdřevěnělým rukám, a škubl sebou, když mu bolest z poraněné pánve vystřelila do zad.

Už byli pryč několik minut. Ilkar se zamračil. Budou se ještě obtěžovat s nějakými otázkami? Bohové, doufal, že ano. To by alespoň znamenalo, že ho posadí zpátky do křesla, když už nic. Kam však odešli? Travers slíbil, že se vrátí. Pak ho napadlo, že možná vyslýchají Densera, ale pak si uvědomil, že ten asi bude ještě omámeně spát.

Vydechl vzduch pootevřenými rty. Spíše budou na snídani nebo tak něco.

Dvojité dveře na konci místnosti se otevřely a vešel Travers s dvěma muži. V jedné ruce držel láhev, ve druhé sklenici a zřetelně se motal.

„Čtvrtá láhev!“ hlaholil a mával jí na Ilkara. „Dneska možná překonám rekord.“

„Nebo při troše štěstí umřeš na otravu,“ zašeptal mág.

Travers se dovlekl ke svému křeslu, ale Ilkara zaujal jiný výjev, který se odehrával za Traversovými zády. Svlečený do půl těla a s bezvládně svěšenou hlavu visel mezi Ismanem a druhým mužem Denser. Nohy za sebou táhl po zemi a vypadalo to, že je mrtvý.

Donesli ho ke křeslu, posadili ho do něj a rychle mu zachytili ramena a zvrátili ho dozadu, aby nepřepadl na podlahu. Travers se zachechtal a Ilkar se otočil a zjistil, že na něj Kapitán civí.

„S tou naší drogou je trochu potíž. Špetka navíc, a vůbec se vám pak nechce vstávat. A my se ho přitom chtěli vyptat na tolik věcí. Takže jsme ho museli přesvědčit, aby se probudil a mluvil s námi.“ Travers hrál vážný výraz. „Obávám se, že jsme s ním nemohli velice dlouho nalézt společnou řeč.“

Ilkar si dovedl představit bolest, kterou asi Denserovi způsobili. Celou vrchní polovinu těla měl pokrytou výraznými rudými skvrnami a podlouhlými podlitinami od opasku či biče. Elf tiše doufal, že je Xeteskan stále ještě pod vlivem drogy.

Travers se napil rovnou z láhve a vrávoravě vstal. Udělal klátivý krok vzad, a kdyby mu jeden z mužů chytře neodstranil křeslo z cesty, byl by přes ně přepadl. Obličej měl úplně rudý, oči přivřené, ale s divokým výrazem, a hruď se mu prudce zdvihala.

„A tím se dostáváme k první možnosti ze dvou.“ Již velice špatně artikuloval a Ilkar si pomyslel, že zanedlouho mu nebude rozumět vůbec. Přesunul se mezi Ilkara a Densera, aby se ani na jednoho z nich nemusel dívat.

„Možnost čislo jedna,“ zvedl ukazovák. „Odpovíte mi na moje otázky upřímně, nebo vás mám dál přesvědčovat, že to jinak nepůjde? A věřte, že se mi nakonec stejně podvolíte.“

Travers se postupně podíval z jednoho na druhého. Ilkar pozoroval Densera, který vůbec nereagoval. Viděl, jak se mu pohybuje hruď, ale podivně se mu chvěla − jistě bolestí.

„Hezký pokus, Traversi,“ řekl nakonec Ilkar. „Ale zdá se, že budeš muset pokračovat.“

„Možnost číslo dvě!“ vyštěkl Travers a ukázal nad hlavou dva prsty. Znovu se napil z láhve a část kořalky mu vytekla z povislého koutku ven. Otřel ji hřbetem dlaně. „Kdo z vás chce vidět toho druhého umřít?“

Ilkarovi se téměř ulevilo. Utrpení již brzy skončí. Litoval, že už nikdy neuvidí Hirada, ale začínal věřit, že barbar je asi skutečně mrtvý. Nabídl by se, že zemře jako první, ale bylo jasné, že sem Travers nechal Densera dovléct z jednoho jediného důvodu. Ilkar pochyboval, že by dokázal uzavřít mysl tak, aby byl lhostejný vůči Denserově agonii.

Pohlédl na temného mága a poprvé s ním doopravdy soucítil.

„Sbohem, Densere,“ zašeptal.

Denserovo tělo sebou prudce trhlo a mág se levou rukou chytil za pravý bok. Pak zvedl hlavu a Ilkar sebou při pohledu na jeho obličej trochu škubl. Byl k nepoznání. Rysy mu pokrývala vrstva zaschlé krve, nos měl vychýlený doprava, místo úst měl jednu velkou rudou podlitinu a místo oči tenké štěrbiny. Zakuckal se, a přestože to bylo k nevíře, rozšířila se mu ústa ve veselém úšklebku.

„Jsou tady,“ zaskřehotal.

Za dveřmi síně se ozval varovný výkřik, pak další, mnohem hlasitější a divočejší, a pak na hradě Černých křídel nastal chaos.

KAPITOLA 15

Hirad konečně přesvědčil sám sebe, že Will by mohl být užitečný. Ve skutečnosti natolik užitečný, aby s Havrany zůstal i poté, co se vypořádají s Černými křídly. Osud je nevyzpytatelný, pomyslel si. Musel připustit, že ho nenapadal vůbec nikdo, koho by mezi sebe mohli vzít, a najednou narazili dokonce na tři vhodné kandidáty. Předpokládalo to ovšem, že všichni přežijí, a také to, že se mu je podaří přemluvit, aby se k Havranům přidali. Ani to rozhodně nebude tak jednoduché jako kdysi.

Dnes už jim totiž nemohl nabídnout jistotu dobře placené práce ani skvělou reputaci, která by je všude předcházela. Mohl jim slíbit jen téměř jistou smrt v boji za věc, kterou očividně podporovala jen polovina země, zatímco ta druhá se ji snažila překazit. A odměna byla nejistá. Celkově to nebyly příliš nadějné vyhlídky.

Alun vhodným kandidátem nebyl a Hirad měl navíc i tak od začátku pochybnosti, zda by se k nim přidal. Zato vazoun Thraun a elfí lučištník Jandyr, ti by byli skvělými novými přírůstky. Hirad uvažoval, jak by na tom asi Havrani byli dnes, kdyby s nimi tito dva bojovali od začátku − od starých dobrých časů.

A pak tu byl Will. Zdálo se, že je to bručoun a nevděčný cynik, ale bezpochyby měl obrovský talent. Nebyl to pouze jeho rychlý a přesný průzkum okolí hradu, který na Hirada udělal dojem, ale i to, že právě vyšplhal na zeď za stájemi tak snadno, jako by lezl po žebříku. Jeden konec lana, které s sebou šlachovitý mužík vzal nahoru, přelétl zeď a dopadl barbarovi k nohám. Hirad na něho pohlédl a pak zvedl oči k Thraunovi, který se usmíval.

„Je dobrý, že?“ poznamenal Thraun. Hirad přikývl, zdvihl lano ze země, vlastní vahou ho napjal a začal šplhat. Ani ne za dvě minuty byli všichni za zdí.

„Takže,“ zašeptal Will. „Jediná stráž hlídající dům zvenčí je u hlavní brány. Po strážích na obchůzce není ani stopy, ale to neznamená, že přestaneme být opatrní. Hlavní budova je od nás, jak vidíte, asi třicet kroků, a zatím jsme tu ve stínu a v bezpečí. Odhaduji, že delší strana domu měří asi sto padesát stop a tahle kratší devadesát.“ Will ukázal na budovu a pak se zpříma podíval na Hirada. „Teď už je to na tobě.“

„Bude to brnkačka,“ prohodil barbar lehkomyslně. „Vevnitř každýmu určím směr, ale nejdřív se tam musíme dostat. Navrhuju támhleto okno.“ Vyrazil k rohu budovy. Když k němu doklusal, vyhlédl za něj směrem ke vchodu a poté se podíval do temného skleněného otvoru přímo před sebou. Pokrčil rameny a chystal se něco říct, ale pak ucítil, jak mu někdo stojí za zády. Byl to Jandyr. Elf také nahlédl do okna a kývl.

„Nikdo,“ šeptl. „Je to studovna nebo tak něco. Každopádně malá místnost a nikdo v ní není.“

„Skvěle,“ zaradoval se Hirad. Napřáhl pěst.

„Co to děláš?“ sykl Will.

„Dostávám nás dovnitř,“ odpověděl Hirad.

„Znám lepší způsob,“ Will vytáhl zpoza opasku tenký proužek kovu a vsunul ho mezi přiléhající okenní dílce. Chvíli s ním jezdil sem a tam, nalezl západku, prudce škubl nahoru a vyhákl ji. Okno se zlehka otevřelo.

„Až po tobě,“ řekl a ustoupil stranou.

Hirad na něho obdivně zíral, ale pak se vyšvihl na parapet, z něj skočil do místnosti a pak tiše jako kočka došel k jediným dveřím. Naslouchal u nich, ale neslyšel nic. Mezitím do místnosti vlezli všichni ostatní. Otočil se k nim.

„Tak. Talane, Richmonde, vezměte Aluna a Willa, a až najdem schody, vyrazíte po nich nahoru. Já zůstanu s ostatníma v přízemí.“ Pootevřel dveře jen natolik, aby měl jistotu, že je za nimi naprostá tma, a přivolal k sobě Jandyra. Elf krátce mrkl dovnitř, pak ustoupil a dveře zavřel.

„Malý pokoj, salónek nebo něco takového. Vepředu vpravo je závěs a za ním chodba. Na konci stěny vlevo jsou další dveře.“

Hirad přikývl a sundal si plášť. Na podlahu z něj vyskočil kocour a začal citlivým čenichem propátrávat okolí. „Dobře. Rozdělíme se. Talane, ty si vem ty dveře vlevo.“ Hirad znovu otevřel do salónku a vešel. „Když si nebudete jistý, držte se za někým z Havranů. Připravený?“ Souhlasné zamručení mu potvrdilo, že ano. Vytasil meč a zakřenil se na Richmonda s Talanem. „HAVRANI!“ zaburácel. „Havrani, Smršť!“

Rozběhl se k závěsu a jedním trhnutím ho odhrnul, takže se zpoza něj do salónku okamžitě vlilo světlo. Zavyl, což po něm okamžitě zopakovali i ostatní Havrani, rázně se vydal krátkou chodbou a třískal o její stěny mečem. Když se k příšernému rámusu přidali i Will a ostatní, bylo Hiradovi skvěle.

Všude kolem něj se chodbou nesla ozvěna nelidských skřeků a kvílení, zvuky kovu narážejícího do kamene a hluk těžkých bot na prkenné podlaze. Barbar cítil, jak mu v žilách bouří krev a do svalů se mu vlévá nová energie. Uši mu naplnilo tiché pískání a v očích se mu usadil divoký výraz. Zrychlil z kroku do běhu a přibližoval se ke zdroji světla na konci chodby. Matně si při tom povšiml, jak se kolem něho prosmýkl kocour a hnal se stejným směrem.

V osvětlené místnosti někdo byl, dva muži. Zasmál se, vycenil zuby a vrhl se na ně. První z nich strachy ztuhl na místě a Hirad ani nemusel zpomalovat v běhu. Sťal ho jedinou ranou a plynule se dostal k druhému muži, jehož symbolický pokus o odpor smetl jako prach se stolu. Hlubokým hrdelním hlasem opět zařval a zhodnotil situaci.

Byl v kuchyni. Stál bokem k dvojitým dveřím a několik dalších jich spatřil přímo před sebou.

„Sledujete, jak to funguje? Teď se rozdělíme; každými dveřmi půjde jeden. Hlasitě řvěte a buďte pořád v pohybu, jinak jste mrtvý.“ Otočil se, nejbližší dveře vykopl a s novým burácivým výkřikem na rtech vtrhl dovnitř. Kocour mu byl v patách.

* * *

Talan rozrazil dveře vedoucí ze salónku a uviděl za nimi vpravo prosklený průchod, vlevo pak další dveře. Nezpomaloval v běhu, jen ukázal prstem doprava a sám se vydal vlevo, přičemž křikl na Willa, aby běžel za ním. Oba naráz vpadli do velké místnosti s několika krby a řadou oken v zadní stěně. U pravého vzdálenějšího rohu uviděli velké dvojité dveře a Talan se rozběhl přímo k nim, přičemž zuřivě vyl, převracel židle a stoly a bouchal mečem do kamenné zdi. Will dělal, co mohl, aby nezůstal pozadu, a jeho počáteční rozpaky se pomalu rozplývaly v přívalu nadšení.

Richmond se na Talanovo znamení rozběhl vpravo a proskočil skleněným průchodem. Ve změti střepů a kusů polámaného dřevěného rámu dopadl na malé vnitřní nádvoří. Zajásal, rozdupal keříky a květiny, které tam rostly, krátce vzhlédl k potemnělé obloze a vyrazil ke dveřím, jež zpozoroval ve stěně vlevo. Alun mu dýchal na záda. Překonali asi polovinu vzdálenosti, když se dveře náhle otevřely a vyšel z nich muž s mečem. Richmond zařičel a protáhl krok, jeho protivník se pouze usmál a zůstal stát na místě ve střehu. S hlasitým zařinčením kovu o kov se oba muži vrhli do souboje a jiskry kolem nich jen pršely.

* * *

Když Hirad vylomil dvojité dveře, vyměnili si Jandyr s Thraunem nevěřícné pohledy. Elf pokrčil rameny, pevně sevřel luk, zhluboka se nadechl a rozvibroval hlasivky k výkřiku, který jako by vycházel ze samé podstaty jeho bytosti. Thraun kývl, otočil se na patě a vyrazil ke vzdálenějším dveřím, přičemž jeho řev, který zněl jako ryk divokého zvířete, se rozléhal zdmi.

Jandyr založil šíp, rozkopl další z kuchyňských dveří a zjistil, že jsou za nimi schody dolů. Probudily se jeho instinkty lovce a on se začal s lukem před sebou neslyšně sunout dolů. Bystrýma očima bez obtíží propátrával přítmí a vzápětí nakrčil citlivý nos, když zachytil zatuchlý pach potu, moči a krve.

Dole svítilo mdlé světlo, jež vycházelo zpoza závěsu zataženého přes pokračující chodbu. Naprosto nehlučně schod po schodu sestupoval. Za závěsem se nacházela přinejmenším jedna osoba, kterou prozradilo potlačené zakašlání. Když se tedy Jandyr dostal až k patě schodiště, zamířil k pravému okraji závěsu. Ujistil se, že se neznámý člověk nenachází bezprostředně za ním, a prudce odhrnul látku rukou, kterou natahoval tětivu. Druhou rukou udržoval šíp u těla luku tak, aby mířil na oběť. Pohled, který se mu naskytl, ho málem rozesmál.

* * *

Thraun rozrazil dveře a hbitě jimi proklouzl jako šelma na lovu. Vpravo za nimi stál před dvojitými dveřmi osamocený strážný, a jakmile jeho zkrvavená mrtvola těžce dopadla na zem, prohlédl si Thraun i zbytek místnosti. Byla to vstupní hala a byla prázdná. Přímo před ním se tyčila zavřená hlavní brána, vlevo další dveře. Rozhlédl se okolo sebe a po pravé ruce uviděl schody stoupající do patra. Na jejich horním konci uslyšel zvuky boje. Neváhal, vyrazil po nich a překonával je po třech.

* * *

Když Hirad spatřil výjev před sebou, uvízl mu divoký řev v hrdle. Nacházel se ve velké chladné síni se zataženými závěsy. V polovině zdi visel Ilkar připoutaný okovy za obě zápěstí. Jakmile elf uslyšel hluk, zvedl hlavu, již měl předtím svěšenou na prsa.

„Hirade, díky bohům.“

Barbar schoval meč a rozběhl se k němu.

„Štěstí, že seš naživu,“ oddechl si a osvobodil Ilkarovi pravou ruku. Elf sebou trhl a byl téměř volný.

„Opatrně,“ řekl. „Žebra na tom nejsou nejlépe.“

„Ještě něco?“ zeptal se Hirad a zadíval se Ilkarovi do očí. Elf zvládl trochu povytáhnout koutky.

„Nohy, břicho, ruce…“

Hirad přikývl. „Opři se o mě,“ přikázal. Přitočil se k mágovi zády a cítil, jak mu elf pokládá hlavu na pravé rameno. Pak se natáhl a uvolnil mu i druhý okov. Ilkar se musel barbara zachytit, aby neupadl.

„Dobrý?“

„Ne, ale obejmu tě levačkou a ty mi pomoz do jednoho z těch křesel támhle.“

Hirad pohlédl naznačeným směrem a uviděl Densera. Ležel na zemi u křesel a chvějivě se mu zvedala hruď. Dvojice Havranů se k němu sunula, a když dorazila k nejbližšímu křeslu, Hirad do něj Ilkara co nejjemněji posadil. Pak obrátil pozornost ke Xeteskanovi.

* * *

Richmond ustoupil, ztěžka oddechoval a na paži, v níž držel meč, měl těsně pod ramenem hluboký šrám. Na krátkou chvíli si ho bolestí stiskl, ale pak dal ruku pryč a varovně mávl za sebe. Zaslechl jen, jak se Alun sune pryč.

„Tak co, Havrane, máš nahnáno?“

Richmond neodpověděl.

„Měl jsi jít domů. Tady tě čeká smrt.“

Richmond si přehodil meč do druhé ruky a postavil se do střehu.

Jeho nepřítel obdivně pozvedl obočí. Havran se přesunul doprava a za zády uslyšel zvuk meče taseného z pochvy.

„Nepleť se do toho, Alune, tohle se tě netýká.“

„Ale týká. Drží mi tu rodinu.“

„Takže to ty seš ten milující taťka, jo?“ popichoval ho Černokřídelník. „Přišels posbírat mrtvoly?“

„Ty hajzle jeden,“ zaskřípal zuby Alun. Vyrazil zpoza Richmonda a chtěl se na nepřítele vrhnout. Richmond okamžitě zareagoval a pokusil se mu odříznout cestu. Ale Černokřídelník už nebyl tam, kde stál předtím. Předvídal Richmondův pohyb, posunul se přesně opačným směrem a vrazil mu meč do prsou.

Richmond bolestivě hekl a klesl na kolena. Horký kov ho hřál mezi žebry. Pak muž čepel vytrhl a Richmond se zhroutil tváří k zemi. Z rány se mu řinula krev a barvila mu oblečení a vlasy.

* * *

Talan vrazil do vstupní síně, Will se držel hned za ním. U dvojitých dveří přímo před sebou uviděli ležící tělo. Vpravo od nich stoupaly nahoru schody. Talan se zastavil, zaposlouchal se a uslyšel Thrauna, který už se zjevně pohyboval nahoře. Zamračil se. Hluku nebylo dost a Richmonda s Hiradem nebylo slyšet vůbec.

„Jdem!“ houkl a s pokřikem začal vybíhat schody. Will se rozkřičel také a vyrazil za ním.

* * *

Alun byl svědkem toho, jak se Richmond kácí k zemi. Okamžitě se otočil a prchal stejnou cestou, kterou sem přišli. Srdce mu divoce bušilo, byl celý propocený a třásl se strachy. Byl sám na hradě plném oceli a smrti. V chodbě se zastavil, připraven utéct pryč do noci. Ne, nebyl tu sám. Někdy tady ještě stále tepala životem jeho vlastní krev. Rozhodl se vrátit zpět do útrob hradu − musel najít Willa.

* * *

Isman sledoval prchajícího Aluna s úsměvem na rtech. Dohonil by ho, ale byli tu jiní, kterým se chtěl věnovat. Ještě předtím by se měl ale postarat o mágy.

* * *

Travers klopýtal horním patrem, bušil do dveří, které míjel, a hulákal na poplach. Hradem se nesl hluk Smršti, již Havrani rozpoutali, a Traversova osamělost a opilost ho hnaly stále dál. Nezastavoval se, aby zjistil, zda jeho muži varovný křik slyšeli − na to nebyl čas. Myslel jen na to, že pokud se nepřátelé dostanou k těm klukům dřív než on a osvobodí je, bude zkáza Balaii dokonána. Jen málo věcí představovalo větší hrozbu než čarodějnická dvojčata. A jakmile zemřou, bude načase ukončit spojenectví s jejich matkou.

* * *

Denser ještě stále ležel, když se do něho kocour zakousl. Mág cítil, jak zvíře nabírá síly, přestože jeho vlastní dál ubývaly. Ale brzy bude nastolena rovnováha, která tu byla vždycky. Matně si uvědomoval okolní hlasy, z nichž přinejmenším jeden mluvil přímo k němu. Odpovědi nebyl schopen. Zatím ne. Pravou rukou kocoura popaměti hladil, zatímco mu zvíře sálo krev. Nebude trvat dlouho a Odznak bude jeho. Travers byl v koncích. Usmál se.

Kocour se přestal sytit a podíval se na mága nově žhnoucíma očima. Jejich mysli se opět propletly a Denser si v té své představil Kapitána. Najdi ho a přiveď sem, řekl v duchu. Přiveď ho ke mně. Víš, co máš dělat.

Kocour pomalu mrkl.

Přežiji, i když u mě nebudeš. Běž už.

Zvíře vypadalo spokojeně, zavrnělo tak nahlas, že to téměř znělo jako zavrčení, odpoutalo se od mága a přeměřilo si celou místnost. Nenašlo však žádnou cestu ven, protože všechny dveře byly zavřené.

„Co to sakra bylo?“ chtěl vědět Hirad. „Vždyť ho ta věc žrala, viděl sem to.“

„Klid, Hirade,“ vydechl těžce Ilkar. Seděl zhroucený v křesle a všemožně se snažil zůstat při vědomí. Znovu se mu připomněla prudká bolest v hrudi a v nohou a obnovilo se mu i vnitřní krvácení. Elf nutně potřeboval klid, aby se mohl léčit. „Je tu pár věcí, které ještě nevíš, ale ty budou muset počkat. Necítím se nejlépe.“

„Řekni, co mám udělat. Pomůžu ti.“

„Hlídej nás, nech nás v klidu a na nic se nevyptávej. Kde jsou ostatní?“

Hirad se nadechl a přikývl. „Potkali jsme pár dalších. Chtějí tu zachránit nějakou ženskou. Spustili jsme Smršť, takže hrad bude za pár minut náš.“

Ilkar se bolestivě svezl na podlahu a lehl si vedle Densera.

„Dobrá,“ řekl. „Dobrá.“ Zavřel oči, když vtom se otevřely vzdálenější dveře, kocour vycítil příležitost, prosmýkl se jimi a byl pryč. Hirad se napjal a vykročil, takže Ilkarovi zmizel z dohledu.

„Ismane.“

„Hirade.“

* * *

Jandyr by se doopravdy rozesmál, kdyby výjev před ním nevzbuzoval takovou lítost. Muž nehybně ležel na podlaze pokryté krví. Ústa měl dokořán. V jedné z bezvládných rukou svíral zbraň a z převrženého poháru, z něhož zřejmě předtím pil, kapalo na zem víno.

„Muž, který se bojí postavit smrti čelem, u mě není žádný muž,“ oslovil ho Jandyr. Muž se ani nepohnul. „Mrtví nekašlou, příteli. Můžeš té trapné hry nechat. Alespoň se mi postav se zbraní v ruce.“ Ani teď žádná odezva. „Na tohle nemám čas…“ napnul tětivu.

„Ne, prosím!“ Muž se vymrštil do sedu.

„Nedělej…“

„Řekl jsem, že na tohle nemám čas.“ Vystřelil a ihned založil další šíp. Otočil se a vyrazil zpátky po schodech.

* * *

Travers se opíral o zeď v jedné z úzkých chodeb vedoucích do věže a mračil se. Jeho hradem se stále ještě pohybovali Havrani. Jejich řev se nepřestával ozývat všude okolo, i když teď už zazníval jen občas. Větší starosti mu dělalo, že určitě útočilo víc lidí než jen tři. Pokrčil rameny a pospíšil si ke dveřím do strážnice. Když tam dorazil, oba muži se vzpřímili do pozoru s připravenými meči v rukou.

„Dobře,“ zadrmolil. „Nesmíme nic ponechat náhodě. Ti malí smrkáči nesmějí opustit hrad. Zabijte je.“

„Pane?“ Strážní si vyměnili váhavé pohledy.

„Nejsou to obyčejné děti. Jestli je ta mrcha odvede zpátky na univerzitu, zesílí a vymknou se kontrole. Postarejte se o to.“ Jeden z mužů přikývl a vyrazil nahoru po točitém schodišti. Ozvaly se dětské hlasy a pak prásknutí dveřmi.

* * *

Thraun sprintoval chodbou v nejvyšším patře. Po pravici se mu táhla okna na otevřené nádvoří, po němž se rozlévalo tlumené světlo, a ze vzdáleného konce chodby slyšel zvuky boje. Úzké odbočky po levici si nevšímal, doběhl až k pravotočivé zatáčce a z hrdla se mu vydral další výkřik. Před sebou měl dvoukřídlé dveře. Vypadaly důležitě. Rozkopl je a vběhl dovnitř.

* * *

Když Talan s Willem dorazili na vrchol schodiště, rozdělili se. Po levici viděli ve zdi okna na nádvoří, na které se vydal Richmond, a vpravo slibovaly možnost dalšího postupu dvoje dveře a jedno ústí chodby. Will se vydal chodbou a po pár krocích před sebou uviděl další dveře, Talan zůstal na rozcestí a rozrazil jedny ze dvou původních. Za nimi stanul ve velké sloupové místnosti plné lůžek. Mnoho jich bylo obsazeno muži, ale prázdných se naštěstí zdálo být ještě více.

Talan se postavil do střehu, dodal si odvahu zařváním a vycenil zuby.

„Tak pojďte. Kdo myslí, že mě dostane?“

Will uslyšel Talanův řev a prošel dveřmi před sebou. Okamžitě se přikrčil a vytasil oba meče. Vytřeštil oči a srdce mu na okamžik vynechalo. Zdálo se, že vešel do sálu plného mužů, ale byl si jistý, že ho zatím žádný z nich nezpozoroval, protože se všichni hrnuli na Talana.

* * *

„Škoda,“ promluvil Hirad. „Měl ses přidat k Havranům.“

Isman si odfrkl. „Jedna mladá čepel mezi dědky. Nebudu ten, kdo se k Havranům přidá, ale ten, kdo přivodí jejich konec.“

„Vážně?“ Hiradovi se návalem adrenalinu pročistila hlava. Protáhl si svaly na rukou. „Umřels ve stejnou chvíli jako Sirendor Larn. Pár Havranů ho ale přežilo, a postaráme se, aby to tu celý lehlo popelem.“

Skočil na něj s taseným mečem a zaútočil mu na trup. Černokřídelník ránu vykryl, prudce sebou smýkl doprava a opět byl ve střehu. Hirad vyhledal jeho oči a pátral v nich po strachu. Žádný nenalezl. Oba muži kolem sebe kroužili a Hirad hledal mezeru v protivníkově obraně. Po chvíli si uvědomil, že Isman stojí bezchybně. Bojovali skvěle vyváženými dlouhými meči, ale jen jeden z nich měl obrovské zkušenosti z předchozích vyhraných soubojů, a byl to právě on, kdo zuřivě zaútočil jako první.

Nejprve zpříma bodl a poté chtěl využít energii předvídatelné Ismanovy obrany k tomu, aby ho přesně zasáhl. Máchl obloukem od ramene po bok a Isman nemohl doufat, že bude připraven čelit seku včas. Přesto instinktivně uskočil a Hiradův švih ho minul sotva o coul.

Vychýlen ze správného postavení se barbar stihl včas napřímit a zastavit Ismanovu svižnou odpověď. Sám po něm pak znovu ťal rovnoběžně se zemí. Isman tentokrát pohodlně uhnul do volného prostoru.

Hirad se znovu přichystal do základního postavení, ale náhle pocítil, jak nesnesitelně ho bolí svaly. Oklepal se a bolest mírně ustoupila. Isman se usmál a vyrazil vpřed. Zaútočil na Hirada čtyřmi plynulými křížnými seky v rychlém sledu za sebou. Hirad musel přejít do obrany a Isman ho zatlačil hodně dozadu, dokonce až za dvojici bezmocně ležících mágů. Hirad vydechl a pokusil se opět získat navrch. Podařilo se mu oklamat Ismanovu obranu a prosekl mu koženou kazajku. Černokřídelníkovy oči se zúžily v úzké štěrbiny. Opět se připravil do střehu, tentokrát s obezřetnějším výrazem.

Hirad si dvakrát přehodil meč z ruky do ruky, ale nohy měl pomalé a těžké jako z olova. Při dalším útoku jako by je táhl za sebou, takže se téměř celý odkryl Ismanovu obrannému seku. Něco bylo špatně. Hirad cítil, že už nemá výdrž, ale zároveň věděl, že v souboji s Ismanem si únavu nemůže dovolit.

Mladší muž učinil další výpad. Skrytým švihem roztrhl barbarovi vycpávku zbroje na levém rameni a následný sek na krk dokázal Hirad vykrýt už jen s obtížemi. Barbar se nadměrně potil a cítil, jak mu břicho svírá křeč. Ismanův úsměv se rozšířil, ale oči zůstávaly tvrdé a chladné. Vykročil, rozpřáhl se nad hlavou a uštědřil protivníkovi ránu, jejíž sílu sice Hirad zachytil čepelí, ale nárazem ztratil rovnováhu a neudržel se na nohou. Zakolísal, neobratně se přikrčil a snažil se pozadu odsunout pryč. Isman vycítil příležitost a sekl mu po hlavě. Hirad ránu vykryl, a dokonce se mu podařilo i vstát, avšak už se nestihl připravit na spodní útok, kterým mu Isman vyrazil meč z rukou. Čepel odlétla a břinkla o kamennou podlahu. Hirad se otřásl bolestí a strachem. Pohlédl Ismanovi do tváře.

„Já ti říkal, běž domů, ale tys mě neposlechl,“ řekl Isman a zabořil Hiradovi meč hluboko do nechráněného břicha. Havranovi se podlomily nohy a začal se kácet. Už necítil, jak z něj Isman čepel vytahuje. Necítil vůbec nic. Ani neviděl. Věděl jen, že padá. A byl to dlouhý pád.

* * *

Thraun vběhl do velké přepychové místnosti osvětlené tlumenou září ohně v krbu a mihotavým světlem dvou zapálených železných košů. Víc světla nepotřeboval. Přede dveřmi vzadu vlevo stáli téměř v rohu dva šermíři. Thraun se k nim rozběhl a zařval tak, až to jednoho z nich vyděsilo, protože sebou viditelně cukl. Jedním skokem přeskočil velký válečník stůl a pohovku a o dva kroky dál uťal prvnímu muži ruku s mečem.

Krev byla všude. Muž byl v takovém šoku, že ani nestačil vykřiknout, jen zíral na pahýl pod svým ramenem a lapal po dechu. Vytřeštěné oči měl plné slz a nefalšovaného utrpení. Druhý muž zaváhal a Thraun s pohrdavou lehkostí odmetl jeho nepřesvědčivou obranu a sekl ho do prsou.

Jednoruký muž se zhroutil, naříkal a svíjel se na zemi. Thraun hmátl k opasku pro dýku a prořízl mu hrdlo. Odtáhl těla stranou, otevřel dveře a vystoupal po schodech, které našel za nimi. Na vrcholu narazil na další dveře, tentokrát zajištěné závorou. Odstranil ji a na okamžik zaváhal, než se chopil kliky.

„Erienno?“ zadoufal. Uslyšel zvuk nějakého pohybu. „Erienno?“ zopakoval. Tentokrát bez odezvy. „To jsem já, Thraun. Slyšíš mě? Nic nesesílej. Přišel jsem ti na pomoc.“ Zhluboka se nadechl a otevřel.

* * *

Talan se už podruhé smekl po podlaze kluzké krví. Získal rovnováhu a poodstoupil od tří těl, která se mu válela u nohou. Další trojice válečníků se k němu neochotně blížila − všichni byli svědky krátkého procesu, který Talan udělal s jejich spolubojovníky.

Ale Havran byl zraněn. Seknutí na pravém stehně silně krvácelo, takže ho noha brzy začala bolet, a další ošklivý šrám na prsou se mu připomínal s každým nádechem. A co hůř, ruce a nohy měl těžké, jako by bojoval celý den. S každým pohybem mu těžkly čím dál víc a Talan si nebyl jistý, jak dlouho dokáže vzdorovat dalším útokům. Pořád měl ale ještě jedno eso v rukávu. Nikdo z jeho nepřátel si zatím nevšiml Willa, který stál za nimi, a Talan měl pocit, že Will není právě typ člověka, který by je nejdřív požádal, aby se otočili, a teprve potom je bodl.

Tři Černokřídelníci postupovali. Talan se zhluboka nadechl a postavil se do střehu. Oklepal se, aby zahnal únavu, provedl fintu doprava a sekl doleva. Jeho zamýšlený cíl ale ránu vykryl, srazil mu čepel dolů a uskočil dozadu. Druhému útoku už by se neubránil, ale Talan nemohl riskovat odkrytí své pravé strany. Přetočil se, odrazil nemotorný útok na hlavu a zarazil čepel hluboko do útočníkova krku. To by byl jeden.

Zachvěl se a o krok ustoupil, připraven na další útok, o němž věděl, že přijde. Svaly na zádech ho bolely tak, až měl pocit, že se mu co nevidět zablokují, a dech měl mělký a přerývaný. Na okamžik se mu rozmlžil zrak a ustupující pravá noha mu podklouzla. Když to muži uviděli, oba vyrazili. Talan si dodal odvahy náhlým zařváním a prudce potřásl hlavou, aby se mu vrátil ostrý zrak.

Zleva přišlo bodnutí ve výši břicha, které vykryl šikmým sekem zleva doprava. Setrvačností se mu čepel dostala kousek napravo od obličeje, takže mohl ubránit i útok druhého muže, ale jen částečně. Odklonil sice stranou železo, ale do obličeje ho zasáhla okovaná pěst. Zavrávoral dozadu, zakopl a upadl. Hlavou se přitom ošklivě uhodil o sloup…

Tehdy se vymrštil Will a zabodl jeden z mečů prvnímu muži do ledvin. Věděl, že i kdyby muž přežil, závažnost zranění mu neumožní Willa pronásledovat, pokud by se později rozhodl utéct. Letmo pohlédl na Talana, který ležel nehybně jako hadrová panenka. Byl zcela jistě mrtev. Muž, který ho měl na svědomí, udělal tu osudovou chybu, že k němu přistoupil a naklonil se nad něj, aby si prohlédl svoji práci. Neměl ani tušení, že je někdo za ním.

Když si Will otíral zkrvavené čepele o jeho oblečení, na chvíli se zaposlouchal. Zdálo se mu, že někde venku slyší hlasy, ale nebyl si jistý, čí jsou. Rozhodl se prozatím držet zpátky a pokusit se nejprve nasát ovzduší, které tu panovalo. Nemělo smysl, aby tu všichni zemřeli. Ohleduplnost si žádala, aby se přesvědčil, zda je Talan skutečně mrtvý, i když se to zdálo jako pouhá formalita; válečník ležel naprosto bez hnutí. Will k němu vykročil, když vtom uslyšel, jak se za ním otevírají dveře. Otočil se, meče připravené, a podruhé během několika minut vytřeštil oči. Začal couvat a jeho rty začaly formulovat omluvu.

* * *

Alun se dostal do velké otevřené síně. Byla studená a potemnělá, ale u dveří si všiml rozbitého křesla a na druhém konci místnosti dalších, otevřených dveří. Za nimi se bojovalo a bylo slyšet křik. Ale nejen za nimi; zvuky boje jako by vycházely odevšad. On ale držel meč špičkou k zemi v ochablé ruce. Neměl nejmenší tušení, co si počít. Alespoň už teď chápal Hiradův pohled, kterým ho barbar počastoval, když mluvil o Smršti. Neměl v očích pohrdání, ale obavy. A nedostatek důvěry v jeho schopnosti. Celý rozechvělý si Alun sedl do plyšem potaženého křesla.

* * *

Travers nečekal na výsledek. Šoural se úzkým průchodem a na jeho konci otevřel dveře do hlavní chodby na horním patře. Prošel jimi a zavřel za sebou, když tu byl náhle napaden. Vylétlo to jako šíp směrem od schodů, máchalo to křídly tvořenými kožovitou blánou a Travers na okamžik rozeznal ostnatý ocas a tlamu plnou zubů. Zakleslo mu to drápy do vlasů, ocas obtočilo kolem levé paže a pak se mu to vzhůru nohama spustilo před oči. Nebylo to větší než pouťová opička. Snažil se odvrátit pohled, ale výrazný obličej toho stvoření se mu neustále držel v zorném poli. Přísahal by, že v něm spatřil pobavený výraz, avšak stvoření samo jistě nebylo člověk. Ani nemohlo být. Ze zápachu, jenž mu vycházel z úst a ovíval mu tvář, ho mrazilo v zádech. Přesto od tvora nemohl odtrhnout zrak.

Nemělo to na sobě ani chloupek a kůži na hlavě to mělo napnutou k prasknutí. V průsvitné lebce viditelně pulzoval mozek, který vysílal tepavé vzruchy do žil v obličeji. Mírně to naklonilo hlavu ke straně a pak se to doopravdy usmálo. Odhalilo to řadu horních i dolních jehlovitých zubů, které do sebe přesně zapadaly. Těsně předtím, než to pusu zavřelo, z ní ale ještě stihl vyjet úzký jazyk, který Traversovi olízl ústa.

Kapitán myslel, že se pozvrací, ale uhrančivé oči ho držely jako v transu. Byly celé černé a posazené blízko u sebe v oválných prohlubních lebky. A byly hluboké. Dost na to, aby do nich člověk mohl spadnout a utopit se v hlubinách čiré hrůzy. Když se Travers na tvora díval, cítil, jak mu prudce buší srdce strachy. Viděl tenké štěrbinovité nozdry nasávající vzduch a citlivé uši reagující na sebemenší šelest.

A pak tvor pohnul rukou a uchopil ho za tvář. Zaryl do ní drápy tak hluboko, až zpod nich vytryskla krev. Naklonil se ještě blíž, takže Kapitán pocítil spalující pach jeho horkého dechu, zamrkal a pokusil se odklonit stranou.

„Pojď,“ promluvilo to. Hlas to mělo tichý a chrčivý jako stařec, přesto z něho čišelo nepřátelství. Travers se otřásl, snažil se vykroutit a ovládnout vlastní útroby. „Pojď se mnou.“

„Kam?“ zmohl se na odpověď. Znovu se to usmálo − ohavný pohled.

Travers zavřel oči, ale pořád to stvoření viděl před sebou, jako by měl jeho obraz vypálený v mozku.

„Můj pán si tě žádá. Není to daleko. Pojď.“ Obličej zmizel, ale drápy ve vlasech se zaryly ještě hlouběji. Tvor ocasem sevřel Traversovi pravačku a znehybnil předloktí, aby Kapitán nedosáhl na jílec meče.

Travers vyrazil a byl si naprosto jistý, že je to jeho poslední cesta v životě.

* * *

Alun se vzpamatoval tak náhle, až se mu zatočila hlava. Nad sebou uslyšel hluk bitvy doprovázený sténáním umírajících mužů. A někteří z nich bojovali a umírali pro něho, pro jeho chlapce a ženu.

Naplněn čirým vztekem, čistým jako panenský polibek, vstal z křesla. Za jeho utrpení a ztrátu někdo musí zaplatit. Dny mu připadaly jako měsíce, měsíce jako roky. Ale dnes je všemu konec a on v ruce třímá meč, kterým prolije první krev ve svém životě.

Budou je držet někde nahoře, tím si byl jistý. Rozběhl se ke dveřím a do schodů za nimi už sprintoval. Dospěl až nahoru, kde začínala chodba, a na jejím druhém konci uviděl muže, který mu šel s něčím na hlavě v ústrety. Vydal se poklusem k němu, ale muž jako by ho vůbec neviděl. Alun se znovu zastavil a pozvedl meč k ráně, když vtom se jeho pohled setkal s očima kocoura, kterého předtím viděl s Hiradem. Něco v jejich pohledu ho přimělo zadržet ruku a muže neskolit. Místo toho mu kocour pohybem očí naznačil směr ke dveřím na konci chodby.

Alun přikývl a znovu se dal do běhu. Boj probíhající někde po jeho pravici téměř nevnímal a stejně tak mu uniklo pleskání křídel za ním. Jeho odměna byla blízko. Už je cítil. Při bozích, už je měl téměř na dosah! Jeho chlapci, které brzy zachrání.

Dveřmi doslova prolétl a nedočkavě se vrhl do úzké chodby za nimi, kterou se dostal až do strážnice. V ní seděl na židli osamocený muž, kterého Alun bez meškání shodil na zem. Než si strážný uvědomil, co se děje, otevřel mu Alun zuřivým švihem hrdlo. Aniž se pozastavil nad tím, co právě udělal, opět vyrazil a překotně se hnal nahoru po točitých schodech.

* * *

Přistoupila k němu s rozcuchanou hřívou světlých vlasů, oděná jen v tmavé a potrhané noční košilce, a vztaženýma rukama ho uchopila za ramena.

„Moji chlapci?“ zvolala zoufale a očima mu propátrávala obličej. „Jsou s vámi?“

Thraun zavrtěl hlavou. „Ne…“ začal, ale to už se s křikem prosmýkla kolem něj.

„Hlupáci, vždyť je zabijí. Říkali to. Říkali, že je zabijí!“ Rozběhla se dolů po schodech, proběhla místností za nimi a pokračovala dál chodbou. Thraun jí byl v patách. Zahnula doleva a proběhla dveřmi do úzké spojovací chodby, když tu se před nimi ozval nějaký výkřik a třesk mečů. Erienna zrychlila.

* * *

„No tak, Seliku, k čemu ti bude mě zabít? Pořád ti ještě něco dlužím.“ Will stále ustupoval s vědomím, že několik kroků za sebou má dveře. Tajně se modlil, aby nebyly zamčené.

„Přesně tak, dlužíš. Tehdy to byly peníze, teď je to život.“ Selik se musel sklonit, když procházel dveřmi. Will nasucho polkl. Situace byla jasná − pokud jsou dveře za ním zamčené, zemře. Klouzavě se posunul dalším krokem vzad.

Selik byl Willovým největším omylem. Kdysi v něm mužík viděl jen obyčejného farmářského chlapce, kterého považoval za snadnou kořist, ale v tom se velice zmýlil. Byl to talentovaný šermíř a Will mu něco dlužil.

„Brzy se budu topit v penězích, Seliku. Potřeboval bych jen trochu víc času.“

„Nikdy jsi mě neoklamal, Begmane, a neoklameš mě ani teď, protože tvůj čas právě vypršel.“ Selik vykročil a tasil meč. „Braň se.“

„Myslím, že ne,“ odtušil Will. Obrátil se a rozběhl se ke dveřím. Škubl klikou, otevřel je a zamířil ke schodům. Úleva se ale rychle změnila v děs, když zjistil, že mu Selik na konci chodby stojí opět v cestě − použil dveře, kterými do noclehárny vpadl Talan, a nadběhl mu. Černokřídelník zavrtěl hlavou. Will smykem zabrzdil a prchal na druhou stranu, ve snaze uniknout prvními dveřmi, které se mu namanou. Ty vedly do úzké spojovací chodby, na jejímž konci uslyšel hlasy. Jeden z nich byl ženský. Utíkal dál. Obrátit se už stejně nemohl a někoho potkat byla jeho jediná naděje.

* * *

Na konci točitého schodiště vzal Alun za kliku a otevřel dveře. Vpadl do místnosti, ale namísto splnění krásného snu ho čekala ta nejhorší noční můra. Zády k němu stál muž sklánějící se nad postelí, na níž ležely dvě děti. Krev a jejich nehybná těla byly jasným svědectvím toho, k čemu tady došlo. Alunovi se zadrhl dech v hrdle, nohy se mu podlomily a svaly v ruce ochably, takže špička meče narazila do podlahy.

Dosud měl v hlavě myšlenky pouze na to, jak drží chlapce v náručí, jak vidí jejich zářivé obličeje, jak na něho jeden přes druhého švitoří a jejich teplo ho hřeje na tvářích. Teď však už věděl, že jejich ústa zůstanou navždy němá. Nemohl se ani pohnout, dokud se muž před ním neobrátil se slovy:

„Jen jsem se chtěl ujistit, že jsou mr…“

Alun neslyšně opsal rty výhrůžné ‚ty‘ a zaútočil. Paži s mečem mu vedl zuřivý vztek − cítil ho v rukou, v nohou i v ústech. Strážný ustupoval a krví potřísněnou dýkou a okovaným předloktím kryl sek za sekem. Přesto mu Alun způsobil celou řadu menších ran, modřin a škrábanců po celém těle. Ale neovladatelný záchvat zuřivosti mu nakonec spíše uškodil, protože se při jednom ze svých prudkých výpadů zcela odkryl. Strážný jednoduše uhnul, rychle se k němu naklonil a vbodl mu dýku do srdce.

Alunovou umírající myslí se rozlila úleva. Jeho synové už ho volali k sobě a on měl pocit, že zaslechl, jak se mu muž omlouvá.

* * *

Ilkarovi se před očima vznášel Ismanův obličej a mág znovu zatoužil, aby už byl všemu konec. Zvuky boje, který právě skončil, mu do té doby doléhaly k uším jakoby z dálky, ale i tak ho rušily. Přál si, aby přestaly.

„A teď jsi na řadě ty, Ilkare.“ Mág jen pozvedl obočí v očekávání úderu, ale ten nepřišel. Místo toho Isman zachroptěl, klesl na kolena a pak se svalil na záda. Z pravého oka mu trčel šíp.

Bylo slyšet přibližující se kroky, Ilkarovi kolem hlavy prošly něčí nohy a pak se opět vrátily. Konečně uviděl jejich majitele. Byl to cizinec. Elf.

„Kdo jsi?“

„Jandyr. Není čas se vybavovat. Hirad potřebuje pomoc. Ty jsi mág, předpokládám.“

„Hirad je mrtvý,“ vypravil ze sebe Ilkar, a když to dořekl, sevřel mu srdce mrazivý strach.

„Ne, není. Ještě ne.“

Až když se Ilkar vzpřímeně posadil, uvědomil si, že má plíci protrženou zlomeným žebrem, a otázkou času tak není jen Hiradova smrt, ale i jeho vlastní.

* * *

Když doběhli do strážnice, protlačil se Thraun před Eriennu a po točitých schodech vyrazil jako první. Nahoře nalezl Alunovo tělo a muže, který na něj zmateně zíral.

„Já ne…“ vydechl muž.

„Ale ano,“ ucedil Thraun a prohnal mu meč žebry až k páteři, o kterou se čepel zastavila. Na mrtvolky chlapců vytryskla z rány nová krev. Thraun meč vykroutil ven a konečně měl možnost rozhlédnout se po místnosti, která teď připomínala márnici. O pár okamžiků později dorazila Erienna a spatřila svoji povražděnou rodinu.

„Je mi to moc…“ začal Thraun, ale výraz v jejích očích ho umlčel stejně rychle, jako by ho uhodila do tváře. Překročila Aluna, kterému nevěnovala sebemenší pohled, a přesunula se k loži. Thraun se odsunul stranou a hlídal dveře.

Erienna neřekla ani slovo. Ruce se jí netřásly, když se obou svých dětí začala dotýkat, hladit je po tvářích, odhrnovat jim vlasy z čela a přejíždět prsty po mrtvých rtech.

Thraun ji pozoroval a zápasila v něm lítost s obdivem nad tím, jak statečně to nese. Ale pak se znenadání otočila, a kdyby zuřivost byla světlem, byl by Thraun v tu chvíli zcela oslepen. Vzduch kolem ní jako by ožil a začal praštět. Bylo téměř vidět, jak se ohýbá, jak se jí vpíjí do očí. Ústa, pouhou tenkou čárku pod nosem, měla nehybná a pohybovala se jí jen kůže na tvářích, jak pod ní zlostně zatínala čelisti.

Thrauna vrátil do reality zvuk nohou běžících k nim nahoru po schodišti. Otočil se ke dveřím a přichystal si meč.

„Ustup,“ přikázala Erienna hlasem, který se rozlehl jako zvon. Zaskočený Thraun se nezmohl na žádné námitky a ustoupil. Když se k ní otočil, zjistil, že má před obličejem ruce spojené dlaněmi k sobě. Zároveň ucítil, jak se v místnosti ochladilo, a ve vzduchu zavoněl mráz.

Síla, s jakou se to dělo, ho děsila. Zrychlil se mu tep. Odtrhl od kouzelnice oči a zaměřil se opět na dveře. Na schodech zadupaly něčí nohy a pak zazněly druhé rychlé kroky někoho dalšího, kdo běžel za ním. Nakonec už bylo slyšet i namáhavé dýchání a nad poslední schod se vyhoupl stín, který se změnil v malou, šlachovitou a vystrašenou lidskou postavu. Thraunovi vynechalo srdce.

„Erienno, zadrž!“ Ale kouzelnice už měla ruce rozpažené a kouzlo hotové. Prudce otevřela oči, vyřkla sesílací formuli a teplota v místnosti poklesla.

„Wille, skrč se! K zemi!“ Thraun se vrhl Willovi po nohách, podrazil mu je a oba skončili v nemotorném propletenci na zemi. Nad hlavou jim zaburácel Eriennin Ledový vichr, který zasáhl vbíhajícího Selika přímo do prsou. Válečník se zapotácel, upustil zbraň a začal se hroutit. Rty mu zmodraly, oči zesklovatěly a ruce zbělely. Když dopadl na podlahu, roztříštila se jeho mrtvola na tisíc ledových kousků. Thraun se vyhrabal na nohy a pomohl vstát i Willovi. Erienna prošla kolem nich a pustila se dolů ze schodů.

„Erienno, počkej,“ křikl za ní Thraun, ale ona jen potřásla hlavou a nezpomalila.

„Travers je další na řadě.“

KAPITOLA 16

Ilkar plakal. Nechápal, jak je to možné, ale Hirad skutečně ještě žil. Rána v břiše byla hluboká a jistě smrtelná, ale barbara nezabila. Naneštěstí však mohl Ilkar pouze sedět a sledovat, jak si pro jeho přítele pomalu kráčí smrt, protože Travers ho zbavil možnosti mu pomoci. Všichni tři tu nesmírně těžce zkusili, a i kdyby on i Denser nerušeně spali po celý tucet hodin a pak spojili síly, ani tehdy by nebylo jisté, zda by to k barbarovu uzdravení stačilo.

A tak k Hiradovi v zoufalství poklekl, položil mu ruce na ošklivou ránu, vlastní bolest vůbec nevnímal, a nechal proudit manu přímo do polámaného těla svého přítele, který upadl do milosrdných mdlob. Léčil ho a po tvářích mu stékaly slzy, které padaly na chladnou kamennou podlahu. Věděl, že prozatím ho udrží naživu, ale sám byl tak zesláblý, že mu bylo jasné, jak to musí skončit.

Ucítil na rameni něčí ruku.

„Ilkare, tvá bolest je i mou bolestí.“ Elf Densera, který k němu zezadu přistoupil, vůbec neslyšel, protože se domníval, že už dávno tvrdě spí posilujícím spánkem.

„Nedokážu ho zachránit, Densere,“ vypravil ze sebe. Hlas měl roztřesený ohromnou únavou a přerývaný zoufalými vzlyky. „Odchází, a já nemůžu nic dělat.“

„Jeden způsob by tu možná byl.“ I Denserův hlas byl tichý a rozbitá ústa mu znemožňovala srozumitelně vyslovovat.

„A jaký, Xeteskane? Nemáme žádný kouzelný proutek, kterým bychom mávli, aby všechno bylo zase jako dřív!“ zvolal hořce Ilkar. Zakašlal a vyplivl krev.

„Na hradě je ještě jeden mág.“

„Erienna,“ doplnil Jandyr.

„To je ta mrcha, která nás zradila,“ ušklíbl se Ilkar.

„Ne,“ namítl Jandyr pevně. „Donutili ji k tomu. Drželi tu její syny. Šli jsme sem s tím, že kromě vás zachráníme i je.“

„Erienna Malanvai?“ ujišťoval se Denser. „Dordoverská zapisovatelka tradiční magie?“

„Ano, ta.“

„Tak to máme možná obrovské štěstí.“ Pak se ale zamračil. „Co od ní ten mizera Travers mohl chtít?“ Zavrtěl hlavou a otočil se k elfovi. „Jak dlouho ještě vydržíš, Ilkare?“ Mág k němu vzhlédl a zavrtěl hlavou. „Tak jak dlouho?“

Elf schlíple pokrčil rameny. „Tři hodiny, možná o trochu déle.“

Denser chápavě zamručel a hbitě se posadil na podlahu za elfa, nohama obkročmo kolem něj.

„Zakloň se a lehni si na mě,“ nařídil, Ilkar se mu položil zády do klína. Denser se posunul a oba je natočil tak, aby seděli rovnoběžně s ležícím Hiradem. Ilkar musel natáhnout ruku, aby dosáhl na barbarovo zranění.

„Natáhni nohy,“ přikázal Denser a Ilkar to zdřevěněle udělal.

Jandyr jejich počínání nechápavě sledoval. Na zemi tu seděl Denser s dlaněmi na Ilkarových ramenou, přičemž elf mu napůl seděl, napůl ležel v klíně a nataženou rukou přejížděl po břiše vedle ležícímu Hiradovi.

„Co to má být?“ zeptal se.

„Vysvětlím to později,“ odpověděl Denser. „Přines křeslo. Dej ho za mě, abych se o ně mohl opřít. Ilkare, co přesně tě zabije?“

„Víc věcí. Mám protrženou pravou plíci, plní se mi krví a může selhat. Také mám poraněné ledviny − nepracují správně, a obávám se, že mám ještě další vnitřní zranění v oblasti jater.“

„Rozumím.“ Denser mírně změnil umístění svých rukou. První elfovi přiložil k temeni hlavy a druhou zprava na hruď. „Všechno nech na mně a manu směruj přímo do Hirada.“

„Ale co ty?“ Ilkar sice cítil ohromnou vděčnost nad Xeteskanovou obětavostí, ale přesto se na chvíli zastyděl a pomyslel na to, v jakém stavu se asi nachází Denser sám.

Denser se zvládl mírně uchechtnout. „Mlátili mě všude, kam to šlo, ale zlomeného toho mám jen málo. Prsty na nohou a na rukou. Nic mi nehrozí.“

„Děkuji,“ řekl Ilkar chvějivým hlasem.

„Dělám to proto, že je ve hře mnohem víc.“

„I tak děkuji.“

Denser už neřekl nic, jen elfovi na chvíli jemně stiskl krk a pak se obrátil k Jandyrovi. „Potřebujeme tu třetí kouzelnici. Každá vteřina je drahá.“

Jandyr přikývl. „Teď už ji jistě našli. Přivedu je.“ Vykročil ke dveřím, ale ty se ve stejném okamžiku otevřely a do místnosti vstoupil Travers s kocourem na hlavě. Kapitánův pohled byl skelný, a navíc bylo vidět, jak jde celý ohnutý a shrbený, jako by za těch několik minut, co ho neviděli, zestárl o dobrých dvacet let.

Denser se usmál. „Vidím, že už jste se seznámil s mým miláčkem.“

Jakmile kocour seskočil Kapitánovi z hlavy a přicupital k pánovi, přišel Travers k sobě. Obhlédl situaci, přelétl pohledem Ismanovo tělo a podivnou pozici trojice na podlaze. Zamračil se.

„Myslel jsem…“

„Už nejsi důležitý, Traversi. Nejsi nikdo. Na druhou stranu máš na krku řetízek s odznakem, který znamená vše.“ Travers sáhl do záňadří a mračil se čím dál víc. Denser vyhledal pohledem Jandyra. „Bude lepší, když počkáš venku. Nebude to pěkný pohled.“

Jandyr zaváhal, zatvářil se pochybovačně, ale nakonec z místnosti odešel. Po cestě založil do tětivy nový šíp.

„Prosím…“ Travers udělal krok směrem k Denserovi, který si ho nevšímal a hleděl do očí kocourovi.

„Zabij ho,“ řekl krátce. Kocour se proměnil a Traversovy prosby se změnily ve vystrašené kňučení. Denser na něho naposledy pohlédl.

„Chtěl jsi zkrotit Havrany. Já také, ale to je nemožné. Já aspoň zůstanu naživu, abych svůj omyl napravil.“ Vedle něho se ozval slintavý zvuk.

„Díky bohům, že jsme tě porazili. Balaia tak má stále naději na záchranu.“

Denserův démon bleskově překonal vzdálenost mezi svým pánem a Traversem.

„Zavři oči, Ilkare,“ poradil mu Denser.

Kapitán zaječel.

* * *

Jandyr vzdoroval pokušení otevřít a nahlédnout do místnosti. Traversův řev vypovídal o hrůze tak strašné, že podobnou jistě nikdo nikdy neprožil, ale jeho vyděšený hlas brzy umlkl. Pak elf zaslechl zvuk, jako když se na podlaze rozprskává meloun. Okamžitě musel vzdorovat dalšímu pokušení − tentokrát aby se nepozvracel.

Obrátil se ke zvuku spěchajících nohou na schodišti za jeho zády. Napnul luk, ale okamžitě tětivu uvolnil, když spatřil nějakou ženu, jistě Eriennu, jak k němu chvátá s Thraunem a Willem po boku.

„Jdi mi z cesty,“ štěkla Erienna a pokusila se ho odstrčit. Jandyr ji ale chytil za rameno a zadržel ji.

„Tam nemůžete. Zatím ne.“ Pohlédl přes ni na Thrauna.

„Pohlídej ji. Zjistím, co se tam děje.“

Thraun Eriennu uchopil a čarodějka se mu nejprve pokusila vymanit, ale pak její vzdorovitost ochabla.

„Nemůžete ho chránit navěky,“ zaskřípala zuby a oči jí plály.

„Ujišťuji vás, že chránit se ho rozhodně nesnažíme,“ opáčil Jandyr.

„Co se tam děje, Jane?“ vmísil se Will.

„Jsou tam Havrani. Tři. A taky Travers, ale počítám, že ten už je teď mrtvý.“

„Počítáš?“

„Nechtěli, abych u toho byl a viděl to.“ Odmlčel se. „Hirad je ošklivě zraněný. Umírá. Mágové od Havranů potřebují vaši pomoc.“ Kývl směrem k Erienně a pak se obrátil ke dveřím. „Vydržte chvíli.“

Nahlédl dovnitř. Neviděl žádný pohyb kromě pomalu se rozšiřující krvavé skvrny rozlévající se zpod Traversovy hlavy přikryté látkou. Denser a Ilkar byli stále u Hirada a kocour byl stočený u nohy křesla, o něž se zády opíral jeho pán, a čistil si tlapky a vousky.

Elf vstoupil a otevřel dveře dokořán, aby dovnitř viděli i ostatní. Všichni vešli a naráz se zastavili, jak se pokoušeli pochopit, co se tu odehrálo a odehrává. Došlo to jen Erienně, která se pomalu vydala k Denserovi. Ještě o něco zpomalila, když začala číst a vyhodnocovat proudy many v místnosti.

„Vida, vida. Julatsan a Xeteskan spojují manu, aby zachránili umírajícího. Teď už mě doopravdy nemůže překvapit vůbec nic.“ Hlas měla chladný, ale vlhké oči částečně prozrazovaly, jak se doopravdy cítí.

„Přál bych si, abychom se setkali za příznivějších okolností,“ řekl omluvně Denser.

„Vážně?!“ zaječela. „Zabili mi děti! Rozumíš? Zabili! Měla bych vás všechny nechat vykrvácet.“

Denser se rozhlédl po ostatních a zachytil Thraunův pohled. Velký muž přikývl.

„Je to tak,“ pronesl. „Jeden ze strážných jim podřízl hrdla.“

„A to jenom proto, že tě tví lidé chtěli zachránit,“ dokázala ze sebe vypravit čarodějka, nyní už hořce vzlykající. Chvěla se po celém těle. „Sebrali mi smysl života, a já tomu nemohla nijak zabránit.“ S pláčem klesla do Thraunovy rozložité náruče. Thraun jí pomohl do křesla. „Nebyla jsem tam… zemřeli úplně sami.“

„Jen se vyplač, Erienno,“ konejšil ji Thraun měkce. „Jen se vyplač,“ hladil ji po vlasech.

„Prosím,“ ozval se Denser. „Nemáme moc času. Hirad umírá.“

Erienna spustila dlaně z obličeje a zabodla zarudlé oči do Densera.

„A co je mi po tom?“ Vstala, přešla k němu a znechuceně si ho měřila.

„Víš vůbec, proč mě unesli? Protože Xetesk začal hledat Zloděje úsvitu a Travers si myslel, že bych mu ho mohla pomoct získat. To ty můžeš za to, že je zabili. Takže Densere, skvělý mágu a odborníku na Zloděje úsvitu, klidně bych teď mohla počkat a dívat se, jak tvůj přítel umírá, protože to ještě ovlivnit můžu. Vraždu svých dětí jsem ovlivnit nemohla.“ Opět se jí rozechvěla brada a z očí jí vytryskly nové slzy. Odvrátila se.

Denser se snažil nalézt vhodnou omluvu, ale veškerá soustrastná slova, která ho napadala, byla žalostně nedostačující. Pronesl tedy: „Xetesk Zloděje úsvitu nechtěl pro sebe.“

„Jdi se vycpat, Densere, to ti mám věřit?“

Erienna se vrátila ke křeslu a usedla do něj. Denser se zhluboka nadechl, ač proti tomu jeho svaly zhmožděné bitím zaprotestovaly. „Musíš mi věřit. Černokněžní páni unikli z magické klece a vrátili se do Parve. Zloděj úsvitu je jediná šance, jak je zničit a zabránit osmdesátitisícové armádě Wesů, aby to tu celé zničila a vyplenila.“

Znovu si ho přeměřila a na čele se jí objevily vrásky.

„Erienno, prosím. Nikdo z nás nemá ani tušení, čím musíš právě procházet, ale pomoz mi zachránit Hirada. Pokud chceme Černokněžné pány porazit, budeme ho potřebovat.“

„Proč?“

„Protože vede Havrany, a ti chtějí získat to kouzlo. Bez Hirada nebudou dost silní a nedokážou to.“ Denser vykašlal krvavou slinu, která se mu zachytila v koutku úst.

Erienna se mu téměř vysmála. „Vážně? Úchvatné.“ Upjatě přešla ke dveřím, aniž se obtěžovala utřít si z tváří slzy.

„Nemohla jsem udržet při životě své děti, ale nad vámi tu moc mám. Je jen na mně, jestli budete žít, nebo zemřete,“ hodnotila situaci nahlas. „Děti mě teď potřebují, jdu za nimi.“

„Rozmysli si to ještě, Erienno,“ zapřísahal ji Denser. „Odpočiň si, doplň síly. Máš v rukou osud celé Balaii.“

Erienna se na chvíli zarazila a krátce se otočila. Denser vydržel její pohled a neuhnul očima. „Myslím to vážně,“ dodal.

Vyšla z místnosti, Thraun jako stín za ní.

„Bude to dlouhá noc,“ řekl Denser.

Ilkar se s trhnutím probral. Otevřel oči a zastřeným pohledem se začal rozhlížet kolem.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se.

„Koho myslíš?“ Will se přesunul k němu.

„Talan a Richmond.“

Will věnoval rychlý pohled Denserovi a kousl se do rtu. Beznaděj, která Denserovi svírala srdce, se ještě znásobila.

„Viděl jsem, jak Talan padl. Co je s Richmondem, netuším, ale není tady. Je mi to líto,“ pokrčil Will rameny.

Ilkar pomalu vrtěl hlavou a přesunul pohled na Hirada. Barbar mělce dýchal, ale zatím vypadal poměrně dobře. Ilkar doufal, že to všechno bude mít smysl. Denser mohl jeho i Hirada udržet naživu, a barbarovi mohl dát dokonce nějakých dvanáct hodin k dobru, ale to bylo vše. Ani on, ani nikdo jiný v místnosti nebyl schopen udělat víc. Spolehlivě se o to postaral výprask od Traversových mužů. Po dvanácti hodinách už nebudou mít ani kapičku many − ani tu poslední, kterou si navzdory krutému bití uschovali. A až se tak stane, padne poslední překážka a do Hiradovy rakve bude zatlučen poslední hřebík. Tehdy budou Havrani navždy pryč.

Denser mu stiskl rameno. „Ona nám pomůže, jenom ještě vydrž.“

„Nic jiného mi nezbývá,“ řekl Ilkar trpce.

„Už má jenom mě.“ Pohlédl Hiradovi do klidné a vyrovnané tváře. „Už jsme tu jen my dva, kamaráde, tak ať tě ani nenapadne mi tu umřít.“

Chtěl upadnout zpět do polospánku, v němž by se jeho mysl pokusila prohledat Hiradovo pochroumané břicho a zjistit, kde by mu svazeček proudící many nejvíce ulehčil od bolesti. Než se ale do toho stavu stihl pohroužit, otevřely se opět dveře v zadní části místnosti a dovnitř vkráčely ruku v ruce radost i zármutek.

Vešel Talan, pohyboval se na mírně nejistých nohou, ale byl nade vší pochybnost naživu. Z Willa i Jandyra rázem opadla úzkost. Will se dokonce usmál. To samé udělal i Ilkar, ale dobrá nálada ho opustila stejně rychle, jako si k němu našla cestu. V Talanově náručí, s bezvládně visícíma nohama, které mu Talan držel pod koleny, zvrácenou hlavou a rozhozenýma rukama, spočíval Richmond. Že už je to jen tělo bez života, měl Talan jasně a bolestně vepsáno ve ztrhané tváři. Válečník položil svého druha na nejbližší stůl.

„Další bdění u mrtvého. Tohle už je příliš,“ pronesl temně. „Musí to konečně přes…“ Jeho oči, kterými doposud sledoval Ilkara, spočinuly na Hiradovi. Pohled plný žalu vystřídal výraz naprostého zděšení. „To ne,“ zamumlal temným hlasem. „Bohové, to ne.“ Chtěl k barbarovi vyrazit, ale Denser ho zastavil. Po slovech, která vyřkl, se Talanovi tak ulevilo, že ho unavené nohy přestaly nést a válečník zvysoka klesl do jednoho z křesel.

„Je ještě naživu,“ řekl Xeteskan. „A prozatím ho tak můžeme udržet.“

„A co bude potom?“ Talan v Denserově hlase rozeznal neklid.

„Pak, doufám, zasáhne Erienna. Je to Hiradova jediná šance.“

„Co myslíš tím ‚doufám‘?“ Talan si sáhl na temeno, prohmatal ho a ucítil bouli a krví slepené vlasy.

„Její synové jsou mrtví. Znamenali pro ni víc než vlastní život, a ona z toho viní Havrany.“

„A když nám nepomůže?“ Výraz Talanova obličeje napovídal, že odpověď už zná. Ilkar jen potvrdil jeho obavy. A ještě je zhoršil.

„Tak Hirad zemře,“ oznámil. „A já bohužel také.“ Julatsan věnoval Talanovi poslední ponurý pohled zpod pozvednutého obočí a vrátil se k zoufalým pokusům vyléčit Hirada.

Talan si přiložil ruku k obličeji a prsty si třel spodní ret. Na tepání vzadu v hlavě prozatím nemyslel, protože se před ním prostíraly mnohem chmurnější vyhlídky. Byly jasné jako den, ale on jim stále odmítal uvěřit. Zároveň však věděl, že není vyhnutí. Ilkar věci nikdy nepřikrašloval, vždycky je vyložil tak, jak byly, a teď mu sdělil, že konec je blízko. Možná. Klíčem byla Erienna. Někdo se musí postarat o to, aby vše pochopila. Vstal.

„Kam jdeš?“ zajímal se Denser.

„Kde je Erienna?“ chtěl vědět Talan.

„Když se ji budeš pokoušet přesvědčit teď, ničemu tím nepomůžeš.“

„A to víš jak?“ zvýšil hlas Talan. „Tobě tady přátelé neumírají. Mně ano. Havrany poprvé někdo porazil, a teď jsem se dozvěděl, že by to mohlo být ještě horší. Ta žena musí pochopit, co to znamená. Jaké následky…“

„Ona ví, jaká je situace.“ Ilkarův hlas potemněl vyčerpáním. „Musíme doufat, že její instinkty mága převáží nad osobním zármutkem dřív, než bude pozdě. Udělali jsme všechno, co udělat šlo.“ Chrčivě a očividně bolestivě se nadechl.

„A teď už buďte zticha, prosím. Je to dost špatné i tak.“

„Jistě by nám všem prospělo nějaké jídlo,“ ozval se Denser. „Kuchyně je…“

„Já vím, kde je,“ ozval se Jandyr a vydal se pro potraviny. Udělal to zčásti proto, že o to Denser požádal, a také proto, že chtěl opustit chmurnou místnost. Bylo v ní přespříliš hmatatelné bolesti, smutku a pocitů ztráty, které ho dusily a svíraly. Když za sebou zavřel dveře, opět se mohl volně nadechnout. Překročil dvojici těl a vydal se chodbou ke kuchyni.

Ilkar propátrával Hiradovo tělo prsty i myslí a v životodárných pulzech ze sebe nechal plynout manu. Ismanův meč pronikl hluboko, potrhal barbarovy útroby na půltuctu životně důležitých míst, jeho špička se dostala až k páteři, ale záda nepoškodila. Ilkar se nejvíce obával zranění, která čepel způsobila v oblasti žaludku. Přijímání a zpracování potravy byly teď pro Hirada naprosto nemožné, selhával mu organismus a elf se hrozil okamžiku, kdy barbarovi přestanou pracovat ledviny.

Na tohle by nestačilo ani Hřejivé hojení. Možná dvě nebo tři, přesně zacílená, ale nebylo jisté, zda má Hirad tolik času. Bylo jasné, že potřebuje Obnovu těla, a Ilkar věděl jen o třech čarodějích, kteří by ji svedli bezpečně seslat. Žádný z nich ale nebyl na hradě.

S myšlenkou, že je Hirad pro tuto chvíli v bezpečí, se elf obrátil k vlastnímu tělu. Cítil, jak do něj proudí mana z Denserových rukou. Příjemný tok many do hrudi mu zastavil krvácení do plíce a usnadnil dýchání, zatímco mu po páteři sjížděly nové a nové hojivé vlny, které jako by ho hladily v oblastech, které utrpěly nejvíce.

Ilkar vyslal děkovnou modlitbu za to, že přinejmenším v tomto budou univerzity navždy jednotné; každý mág měl možnost, byť malou − a ve skutečnosti i morální povinnost − využít drobných útržků many k tomu, aby udržel jakékoliv lidské tělo v tom stavu, v jakém ho nalezl. I přesto ho nepřestávaly Denserovy činy překvapovat. Možná by měl s věčnou nedůvěrou vůči Xetesku skoncovat.

Čas se vlekl. Ilkar si matně uvědomoval, že za okraji těžkých závěsů se už rýsuje jasné denní světlo, a zaznamenal také to, že ho někdo krmí polévkou. Avšak v následujících hodinách si Hirad žádal jeho pozornost stále víc, takže okolní svět pro něj ztrácel barvy. Věděl, že je čím dál unavenější. Jasně se to projevilo návratem bolesti do zad, rukou a nohou. Denser se o to již nezvládal postarat − jím dodávaná mana dokázala Ilkara pouze udržet naživu, nic víc nesvedla. Zásoby Julatsanovy many se rovněž tenčily a s postupujícím časem si musel brát od Densera víc a víc. Bylo jasné, že při současné intenzitě toku many mimo vlastní tělo nastane chvíle, kdy jeden z nich přestane být schopen zvládat vlastní bolest. V té chvíli už nebude konec daleko. Pak jim bude muset oběma pomoci Erienna, jinak on i Hirad zemřou.

* * *

Styliann ukončil Společnou mysl, uvolnil se a usmál. V duchu si představil Selynino tělo prohýbající se smyslnou rozkoší a na chvíli téměř pocítil dotek jejích rtů a jemné pohlazení rukou. Hned jak se vrátí, nastanou v Xetesku změny. Styliann potřeboval syna, dědice.

Ale prozatím byla Selyna na cestách hluboko v divočině plné Wesů. Směřovala k Parve, kde se téměř určitě utvrdí ve strašlivé skutečnosti, jíž se všechny univerzity obávaly od chvíle, kdy byli Černokněžní páni vyhnáni za hory. A sice že jsou zpět. Že jsou zpět a jsou silnější než kdykoliv předtím. Bude těžké je zastavit a nemožně zdolat. Bez Zloděje úsvitu nepochybně. Univerzity už nebyly tak mocné jako dřív a nedisponovaly nijak silnými armádami. Bez toho zaklínadla bude vše ztraceno.

Přes den se skrývala a během noci vždy překonala kus cesty na Stínových perutích, takže se svižně a bezpečně blížila k okraji Rozervaných pustin. Jejich hranic dosáhne za tři dny a Parve za čtyři. Další Společnou mysl tak mohl Styliann očekávat za pět dní. Bude to pro ni krušná cesta. Nikdy v minulosti nemusela Selyna čelit tak velkému nebezpečí jako nyní, ale Styliann se postará o to, aby už v životě ničemu podobnému čelit nemusela.

Vyhlížel z okna své pracovny, pod sebou rozeznával obrysy Nyerovy a Laryonovy věže a duchem byl jinde. Nyerův muž dokázal proniknout do Septernovy dílny, ale od té doby se se svým pánem nespojil. Styliann tak měl oprávněný pocit, že se k němu nedostávají všechny důležité informace. To ho velice popouzelo.

Přesto se znovu usmál. Laryonovi věřili všichni. Dříč, génius a přítel. Možná bylo načase přimknout k sobě nového člena kruhu věží trochu blíž. A pokud šlo o Nyera, Styliann neměl možnost sledovat každý jeho krok ani se ho nemohl začít opět vyptávat, protože by to vzbudilo podezření. Laryon to ovšem klidně udělat mohl a žádné podezření by tím nevzbudil. Styliann se natáhl a zazvonil na zvonek u krbu. K vínu, které si objednal, nechal přinést dvě sklenice.

* * *

Čas přestal být pro Ilkara podstatný mnohem dříve, než Hiradovi selhaly ledviny. Nejprve jedna a zakrátko po ní i druhá, což Julatsana přimělo přestat dbát o sebe a v poslední zoufalé snaze nasměrovat veškerou zbývající magickou energii do barbarova těla.

„Densere,“ zašeptal.

„Já vím,“ odtušil temný mág.

„Kde je?“

„Už jde. Už tu bude.“ Denser vysílal pulzující manu skrz Ilkarova rozbitá záda. Elf pociťoval úlevu, ale ta jen zdůrazňovala to, jak strašná je bolest, od které mu odpomáhá.

Všechno to došlo až sem − Hirad umíral a neměl moc času, Ilkar se vydal z posledního a nechával všechno proudit do barbarova selhávajícího těla. První krvácející a prosakující ledvinu musel pominout a soustředit se na druhou, která na tom byla ještě mnohem hůř. A po celou tu dobu na něho řvalo jeho vlastní pochroumané, polámané a bolavé tělo, které se dožadovalo odpočinku. Zlomená pravá ruka ho trýznila bolestí, ze které se mu obracel žaludek, bedra ho pálila, jako by mu je někdo opékal na rožni, a nohy mu pulzovaly, jako by mu je od špiček ke kyčlím roztloukli těžkým kladivem.

Ale on si nemohl dovolit odpočívat − jinak by nechal Hirada zemřít. A po Denserovi už také víc chtít nemohl. Xeteskan ho udržoval naživu téměř veškerou svojí manou. Nešlo si nevšimnout sípavých vzdechů, které temný mág čím dál častěji vydával. Bylo jasné, že pokud šlo o jeho vlastní zranění, nebyl při jejich výčtu a hodnocení závažnosti tak docela upřímný.

„Jak dlouho, Ilkare?“

„Já, nebo on?“ zatínal zuby elf.

„Není to to samé?“ Denserův hlas byl strašlivě unavený.

„Ne tak docela. On nemá kvůli těm svým ledvinám už ani hodinu.“ A pak, tak náhle, že se Ilkar překvapením téměř přestal soustředit na to, aby veškerá jeho síla proudila do Hirada, ho naplnila nová a dosud nepoznaná příjemná horkost cizí many, která znecitlivovala všechna jeho bolavá místa. Tehdy si uvědomil, že dorazila čarodějka. Teplo kopírovalo proudy jeho vlastní many a rozlévalo se i do Hirada.

„Jsi k němu štědrý.“ Ženský hlas mu zazněl těsně u ucha. „Jemu nezbývá víc než půl hodiny a nemáš potuchy, jak zle jsi na tom ty sám.“

Teplo ustoupilo tak rychle, jak se předtím objevilo, a Ilkara opět zachvátila bolest.

„Nuže tedy?“ otázal se Denser.

„Šlo by to.“ Opět ženský hlas.

„Oba?“

„Když udržíš naživu Julatsana, tak ano. Jsi si jistý, že to chceš?“

„Jsem.“

„Bude tě to něco stát.“

„Chápu.“

„V to doufám.“

Ilkar zavrtěl hlavou. Dohoda mezi Dordoveřankou a Xeteskanem. Denser už to ale vystihl předtím − ve hře je tu mnohem víc než jejich osobní zájmy. Teplo se vrátilo a znovu začalo proudit do Hirada.

„Nech mě ho převzít, Ilkare,“ poručila Erienna.

„Ale já…“

„Musíš to udělat,“ naléhala. „Nebo tě už Denser nedokáže zachránit.“

Ilkar věděl, že má pravdu. Vpravil do Hirada poslední pramínek many, spustil mu ruce z břicha a začal se věnovat svým vnitřním zraněním.

Pokoušel se nevnímat bolest, ale ucítil, jak mu Denser pokládá ruku na čelo. Svět pomalu utichal a Ilkar plul.

Erienna Hirada prozkoumala a povzdechla si. Měla ho raději nechat zemřít. Ležel před ní jeden z důvodů, proč byli mrtví její synové. Vůdce Havranů. Bylo by jedině spravedlivé, kdyby zemřel také; bylo by to alespoň nějaké odškodnění.

Ale Denser ji měl přečtenou už ve chvíli, kdy ji žádal o pomoc. Věděl, že bude vyhlídkou na Zloděje úsvitu natolik zaujata, že ho neodmítne, a současně věděl, že jí to nedovolí její výzkumnická povaha. Naštěstí pro ni jí ranhojičský kodex nezakazoval určit si cenu, za kterou život zachrání. A i ta mohla být důvodem, proč svolila, že jim pomůže. Stejný cíl, nový předmět zájmu − Denserovo semeno, které bude ideální. Kdyby však Hirad i Ilkar zemřeli, bylo by všechno k ničemu. Zkoncentrovala mysl na bezodkladnou záležitost před sebou. Jedinou Hiradovou nadějí byla Obnova těla, jehož příprava si vyžádá přinejmenším dvacet minut.

Hirad se pokoušel vzepřít a vyplavat na hladinu studny bolesti a utrpení. Někde vysoko nad ním ho k sobě volala přívětivá horkost. Neuvědomil si, jak hluboko klesl, a ztratil naději, že by se vůbec kdy dokázal dostat zpátky nahoru. Zkus to, Hirade, zkus to, nabádal ho hlas, pronikající k němu do bezvědomí. Byl ženský. A tak to zkusil.

KAPITOLA 17

Příští vjem, který obestřel Ilkarovy smysly, byla vůně. Sytá a vtíravá, se sladkým dozvukem. Kouř z dýmky.

Ležel na zádech v té samé velké síni jako předtím, ale ze svého místa viděl pouze část stropu osvětlenou prudkými slunečními paprsky. Všechno bylo rozmazané, a tak zůstal ležet, naslouchal okolnímu tichu a čekal, až se mu zaostří zrak. Erienna ho zachránila. Byl unavený, v místech svých vážných zranění cítil doznívající tupou bolest, ale věděl, že už není v nebezpečí. Byl to skvělý pocit.

Zvedl se na loktech a spatřil Densera. Xeteskan seděl v křesle s nohama nataženýma na nedalekém stole. V obličeji měl ještě jizvy po bití, ale jinak vypadal ve své oblíbené černé barvě a s neodmyslitelnou čapkou v klíně úplně stejně jako dřív. V ústech svíral zapálenou dýmku, na stole před ním stál kouřící šálek a na stehnech mu spal do klubíčka stočený kocour.

„Nikdy bych si nemyslel, že někdy rád uvidím nějakého Xeteskana.“

Denser se zasmál, a jak se pohnul, probudil kocoura, který zívl, protáhl se a seskočil na podlahu. Mág sesmekl nohy ze stolu a loudavě se k Ilkarovi vydal.

„Dobré jitro i tobě, Ilkare. Nebo bych měl říct dobrá jitra?“

„Co tím myslíš?“

„Spal jsi dva dny.“

„A co Hirad?“

Denser se usmál. „Podívej se sám.“ Naznačil Ilkarovi, aby se zahleděl vlevo, a vrátil se ke stolu, kde vyměnil dýmku za šálek.

Ilkar se otočil a na kratičkou hrůzyplnou chvíli se mu zdálo, že je Hirad mrtvý. Pak ale uviděl, jak mu lehce a klidně stoupá a klesá hruď. Nádherný pohled. Hirad, stejně jako Ilkar, ležel na improvizovaném, ale stabilním lůžku, hlavu měl podloženou polštáři a tělo přikryté několika dekami. Oblast břicha mu chránily obvazy, kterých bylo tolik, že tvořily velikou bílou bouli. V obličeji se zdál bledý, ale na tom nesešlo. Ilkarovi poskočilo srdce radostí a do očí mu bez pozvání vhrkly slzy štěstí. Otřel si je.

„Eh…“ vypravil ze sebe.

„Můžeš už vstát,“ vybídl ho Denser. „Pojď si dát šálek kávy.“

Ilkar přikývl a pomalu se posadil. Pevně se držel okraje lůžka, protože se mu do hlavy nahrnula krev a hrozilo, že se opět zhroutí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Denser.

„Asi si tu kávu dám raději tady a vsedě,“ řekl Ilkar nejistě.

Denser se ušklíbl a vykročil ke kuchyňským dveřím. Naklonil se do nich.

„Talane? Nech krájení a přines kávu. Je tu někdo, s kým si určitě rád popovídáš.“

Následovalo ještě několik zvuků nože dopadajícího na tvrdý povrch, pak rychlé kroky a do místnosti vběhl Talan s šálkem v ruce. Překvapením ho téměř polovinu rozlil.

„Ilkare!“ Šálek se zbývající tekutinou po elfovi radostí téměř hodil. „Nemáš ani tušení, jaký jsem měl strach. Vypadáš dobře!“

„Opatrně s tou kávou,“ zakřenil se Ilkar. „Děkuji ti. Jak jsme na tom?“

Talan zvážněl. „U Richmonda jsem bděl sám. Pohřbil jsem ho v zahradě nedaleko stájí.“

Ilkar přikývl a usrkl ze šálku. „Je mi to moc líto.“

„Mně taky.“

„A jak je na tom on?“ Ilkar pohnul hlavou směrem k odpočívajícímu Hiradovi.

Talan si k němu přisedl na lůžko. „Bylo to něco úžasného, to ti povím.“ Bojovníkova tvář se opět slabě rozzářila. „Ta žena, Erienna, teď asi spí. Denser tvrdil, že seslala Obnovu těla, nebo tak nějak.“ Ilkar přikývl. „Úplně ho to oblilo a cítil jsem to i já. Takové silné horko. Když nad ním pohybovala rukama, různě se to přelévalo, zajíždělo mu to do pusy, do uší, do nosu… strávila u něj několik hodin.“

Ilkar znovu přikývl a pak vzhlédl k Denserovi.

„Tak Obnova těla, co?“

„Učebnicový příklad seslání. Je vážně dobrá, Ilkare. Mocná. Z toho, co mi líčil Thraun, umí také Ledový vichr, a už ho tu použila.“ Denser pozvedl obočí, dopil šálek a vydal se ho znovu naplnit do kuchyně.

Talan se k Ilkarovi naklonil blíž. „Neuvěřitelně ho obdivuji.“

„Cože?“ vyhrkl Ilkar nasupeně. Nebyl v tom úmysl, jen čistě vrozená reakce.

„Erienna si po té Obnově těla odpočala a pak použila další kouzlo, aby hojení dokončila a Hirad mohl zase spát. Znovu si šla lehnout a pak se postarala o Densera, který celé dva dny jenom seděl a udržoval tě při životě. Skoro nemluvil a vždycky se jen trochu najedl a napil.“

„Oceňuji, jak se pro mě obětoval,“ uznal Ilkar. Právě se dozvěděl o skutečném rozsahu a dosahu Denserových činů, a byl jimi naprosto šokován.

„Zlomili mu čelist, líce, nos, většinu prstů na rukou i na nohou a půl tuctu žeber. Celou dobu, co se o tebe staral, musel hrozně trpět. Hodně mu dlužíš,“ pokyvoval hlavou Talan. Ilkar na něho udiveně zíral. Otevřely se dveře a Denser se vrátil. Usmíval se a teprve potom si Ilkar všiml kocoura u jeho nohou.

„Je to dluh, který mi nemusíš splácet,“ promluvil Denser. „Bylo nezbytné, abych to udělal.“

„Když myslíš,“ odtušil Ilkar. „I tak ale nevím, jak ti mám poděkovat.“

„Jsi naživu a mluvíš se mnou, Julatsane, to mi jako poděkování stačí.“

Rozpačitý Denser s kocourem v patách vkráčel do druhých dveří, které vedly do vstupní síně.

Později toho dne se Ilkar s Talanem pokoušeli pomoct Hiradovi na nohy. Barbar byl připravený na bolest a nevolnost, které s sebou napnutí nově spletených břišních svalů neslo, a když se zvedal, jeho šlachy skutečně zaprotestovaly. Ještě jedno Hřejivé hojení a zítra bude schopen jízdy, tvrdila mu Erienna; pouhé tři dny poté, co spolu s ostatními pronikl do hradu a rozpoutal Smršť.

Stál u Richmondova hrobu a pozoroval ho. Na udusané hlíně byl jasně vidět vypálený symbol Havranů. Pocity měl smíšené, ale převládal ten, který zvěstoval nevyhnutelnost. Ras, Sirendor, Neznámý, Richmond. Zemřeli spolu s nimi i Havrani? Zbývali tak už jen on, Talan a Ilkar. Hirad se musel ptát sám sebe, jestli to stačí. Nakonec si umínil, že dokud bude žít alespoň jeden ze zakládajících členů, tak ano. Odjakživa věděli, že umírající, odcházející nebo přicházející členové budou součástí vývoje skupiny jako celku. Nechat Havrany zmizet v propadlišti dějin by bylo zneuctěním památky těch, kteří jejich řady v minulosti opustili.

Ale kdo bude další, pro něhož si přijde smrt? Očividně to měl být on a příběh o tom, jak ho zachránila trojice mágů, zcela změnila jeho pohled na čaroděje obecně, a na Densera obzvlášť. Stále tomu muži nevěřil, ani co by se za nehet vešlo, ale musel obdivovat jeho odvahu, umíněnost a odhodlání. A také mu byl nesmírně vděčný. To samé cítil vůči Erienně, ale ta se vyhýbala i jeho pohledům, natož aby s ním chtěla mluvit.

Pozoroval ji, jak klečí u hrobů své rodiny, což bylo místo, kde se od jejich pohřbu vyskytovala téměř vždy, když právě nespala. Alunova hrobu si nevšímala, zato hrobům svých synů věnovala neustálou pozornost. Soucítil s ní, ale věděl, že mu nikdy nedá příležitost vyjevit jí, jak moc.

A pak tu vedle něj stál jeho přítel, jemuž svůj obdiv dostatečně vyjádřit snad ani nemohl. Ilkar. Elf se rozhodl, že zemře společně s ním, a přesně to by se také stalo, kdyby Erienna nezasáhla a oba je nevyléčila.

Oddanost v boji dovedl pochopit, ale tohle bylo něco víc. Ucítil v krku knedlík, polkl ho, rozpřáhl paže a Ilkara objal. Přitáhl si ho k sobě blíž a opřel se o něj.

„Jsme připravený?“

Ilkar přikývl. „Máme dost čerstvých koní, včetně toho tvého, o těla jsme se postarali a Will připravil odstřel celého hradu. Ten malý mizera je vážně šikovný, to se mu musí nechat.“

„Vyzná se,“ přitakal Talan.

V souladu s Hiradovým přáním vypálit hrad do základů vymyslel Will důmyslný způsob, jak to udělat, ale až ve chvíli, kdy budou půl dne cesty od něho.

„Nepřátele lákej k signálnímu ohni až tehdy, když u něj nejsi,“ poznamenal v souvislosti s tím.

Nyní tedy byly všechny prostory hradu kromě kuchyně a společenského sálu, v němž trávili nejvíce času, zapovězenými oblastmi. Veškeré závěsy, rohože a ostatní hořlavé vybavení napustili olejem, stejně jako nakupené knihy, nábytek a dřevo; po celém hradě odshora až dolů ho navíc v dlouhých stružkách rozlili po chodbách, na strategických místech navršili hromady dřeva a zápalného materiálu a tam, kde chtěl Will obzvláště prudký žár − ve věžích a ve vstupní síni − připravili vysoké kopce proschlé mouky.

Podle jeho instrukcí a přesných pokynů, kam co umístit, se do příprav zapojili všichni kromě Hirada a Erienny. Will sám mezitím obcházel hrad a všechno kontroloval nebo nekonečné hodiny seděl nad zápalnými šňůrami se zpožděným časováním a podle tepu vlastního srdce testoval správný poměr lana, oleje a dehtu. Když byl s výsledkem konečně spokojený, vytvořil mnoho sáhů doutnáku tlustého jako palec, polovinu délky nakladl do horních pater a druhou do spodních.

„Už nám zbývá se jen sbalit, připravit koně a ráno vylepšit pár posledních místností. Will s Thraunem zapálí doutnáky a můžeme vyrazit.“

„Dobře. Denser už je jako na trní, protože jsme se hodně zdrželi,“ řekl Hirad.

„To není sám,“ poznamenal Ilkar.

„A jak reagovala naše čarodějka na to, že jedeme do Dordoveru vybrat jednu z jejich starobylých hrobek?“

Ilkar se usmál. „Dobrá otázka. Jediné, co o tom vím, je, že ať spolu s Denserem uzavřeli jakoukoliv dohodu, je pro ni natolik důležitá, že nás nezradí.“ Odmlčel se a pak nahlas zauvažoval. „Nevím. Ví toho spoustu o Zloději úsvitu a určitě Denserovi věří.“

„A co ti ostatní?“ zajímal se Hirad.

Ilkar pokrčil rameny. „Ti mají také své klady, Hirade. O Erienně se ví, že je to veliký kouzelnický talent, Thraun je rozený válečník, Jandyr zase lučištník, kterého jsme si vždycky přáli, a Will je rychlý a chytrý. Vyvážili by naše složení. Když jsi byl mimo, zasvětili jsme je s Talanem do kodexu. Jsou z nich teď Havrani. Vím, že to takhle běžně neděláme, ale není čas je podrobněji zkoušet. Podstatné je, aby tě za všech okolností následovali. A já jsem si jistý, že přesně to udělají. Souhlasíš, Talane?“

„Souhlasím,“ přikývl Talan, přestože měl poněkud nepřítomný pohled. „Máš sice pochybnosti o Willovi, ale já myslím, že ho Thraun uhlídá. A Erienna může být také nevypočitatelná, protože ji sužuje zármutek. Dej si na to pozor.“

„Podepsali smlouvu a vědí, do čeho jdou,“ pokračoval Ilkar. „Denser jim vypověděl celou krvavou historii posledních dní a jim nedělalo potíže tomu uvěřit. To my jsme si takhle vybírat nemohli, co? Když to přežijí, budou z nich boháči, a když ne, tak už pro ně peníze nebudou mít význam.“

Hirad pozvedl obočí. „Pravda.“ Cítil se unavený. „Asi si půjdu ještě na chvíli lehnout.“

Trojice Havranů se pomalu vracela na nádvoří. U dveří vedoucích k otevřené bráně je Talan zastavil.

„Podívejte,“ začal. „Tohle se mi neříká snadno, ale já už s vámi dál nepůjdu. U Havranů končím.

Byli jsme si s Rasem a Richmondem hodně blízcí. Bojovat za Havrany pro nás byla čest a vrchol válečnické kariéry. Ale dva vrcholy trojúhelníku už jsou pryč a já bych byl další na řadě. Došlo mi to, když jsem našel Richmondovo tělo… zemřel tam sám.“ Vzdychl a podrbal se na hlavě. „Omlouvám se, neříkám to asi úplně jasně, ale už prostě nemám ten zápal pro věc. Vyprchal ze mě, je pryč. Pohřbít Richmonda a bdít u něj už na mě bylo moc. Nejsem připravený pohřbívat pořád další a další Havrany.“

Hirad neřekl nic, jen pokýval hlavou. Ilkarův obličej potemněl, elf přivřel oči a zamračil se.

„Chápete mě?“ ptal se Talan. „Řekněte někdo něco.“

„Já tě chápu,“ ozval se konečně Hirad. „Když jsem byl sám s mrtvým Sirendorem a díval se, jak tam leží, měl jsem sto chutí zlomit meč a se vším seknout. Nakonec jsem to neudělal a mrzí mě, že to s tebou bude jinak.“ Hirad se přikrčil, aby si sedl na první schod, a Ilkar mu instinktivně nabídl pomocné rámě.

„Nic víc k tomu neřekneš?“ zajímal se překvapený Ilkar.

Hirad pokrčil rameny. „A co jako? Jestli sám ví, že do toho nedává srdce, tak by pro nás byl jenom přítěží, a nám bude líp bez něj. A on tvrdí, že to ví jistě. Já to vím a ty taky, Ilkare.“

„Za normálních okolností bych souhlasil, ale pokud ti to uniklo, nemáme tu jen tak ledajakou práci. Když od nás teď odejde, bude pro nás daleko větší přítěží, než kdyby s námi zůstal.“

„To asi sotva…“ vmísil se do hovoru Talan.

„Vždyť oni tě znají!“ skočil mu Ilkar ostře do řeči. „Vědí, jak vypadáš, odkud jsi, a půjdou po tobě kvůli tomu, co víš. Při bozích, Talane, vždyť jsi slyšel informace, kvůli kterým by jakýkoliv služebník Černokněžných pánů s radostí zemřel. Nejen že znáš urychlovače Zloděje úsvitu, ale víš také, kde je hledat. A pokud teď odejdeš, nikdy nebudeme mít jistotu, že jsi v bezpečí. Co kdyby tě chytili?“

„Raději bych zemřel, než bych jim něco vyzradil, to snad víš, ne?“

„Ano, ale to budeš moct udělat jen tehdy, když budeš mít příležitost.“ Jakmile Ilkar uviděl Talanův rozčilený výraz, odmlčel se. „Podívej, já tu nezpochybňuji tvoji oddanost nebo loajalitu, jen říkám, že ti možná nedají možnost zemřít. Nejsi mág, nemůžeš si zastavit srdce.“

Talan pomalu přikyvoval. „Dobře, dobře, ale jak by mě mohli najít, když ani nebudou vědět, že jsem od vás odešel? Vůbec nebudou tušit, kde jsem.“

Ilkar se krátce zasmál. „Talane, pro tebe existuje jen jedno jediné naprosto bezpečné místo, a to je Xeteský pahorek. Mám ale pocit, že tam by tě nepřivítali právě s otevřenou náručí.“ Ilkar si povzdechl. „Musíš si to rozmyslet, nebo to alespoň ještě jednou zvaž.“

„A co myslíš, že jsem dělal posledních pár dnů, psal memoáry?“

„Utíkáš z boje o Balaiu.“

Talan se naklonil a zabodl Ilkarovi prst do prsou. „Něco ti povím, Ilkare. Není třeba, abys tu pojmenovával, co se chystám udělat. Uvědomuji si to, a je mi z toho nanic, takže mi to tu laskavě nepřipomínej.“ Talan rozhodil rukama v zoufalém gestu. „Chci po vás jen, abyste mě pochopili, nechci vaše požehnání. Odcházím. Je konec.“ Vyrazil k bráně.

„Nesmíme ho nechat odejít,“ promluvil Ilkar.

„Ale ani ho zastavit,“ připomněl Hirad.

„Denserovi se to nebude líbit.“

„Denser ví, že s tím nic nenadělá. Tohle je věc Havranů.“

„Hirade, já si pořád myslím, že…“

„Je to naše věc.“

„Dobrá, vzdávám to!“ přemožen marností Ilkar obhlédl ty, kteří zbyli. „Copak nikomu z vás nedochází, o co tady jde? Je to něco většího a důležitějšího než Havrani. Je to důležitější než cokoliv jiného. Nesmíme si dovolit selhat a budeme potřebovat veškerou pomoc, které se nám dostane.“

„Nic není důležitější než Havrani,“ řekl Hirad po chvíli. „Jen díky Havranům jsme to dotáhli až sem a jen díky nim taky zvítězíme. Vítězíme totiž vždycky.“

Ilkar němě zíral do Hiradovy tváře a přísný výraz s pootevřenými ústy mu mírně změkl.

„Co na to říct?“

„Nic.“

„Slepá víra je skvělá věc.“

„To není slepá víra, milý elfe, to je skutečnost. Jmenuj mi jednu jedinou práci, kterou jsme nezvládli a nedotáhli do konce.“

„Víš, že žádná taková nebyla.“

Hirad pokrčil rameny.

„Ilkare?“ zvolal Talan od brány.

„Co je?“

„Podívej se támhle na obzor.“

Něco v Talanově hlase umlčelo další Ilkarovu uštěpačnou poznámku a elf k němu mlčky přispěchal. Hirad se bolestivě zvedl na nohy, musel se přidržet zdi, aby měl oporu. Jakmile se mu přestala točit hlava, vydal se k bráně také.

„Co se děje?“ zajímal se Ilkar, když stanul vedle Talana.

Talan ukázal prstem. „Přímo támhle. Mám pocit, že jsem zahlédl nějaký pohyb.“

Ilkar souhlasně přikývl. „Ano. Jezdec. Jede sem, a pěkně svižně. A je to nějaký obr v sedle.“

„Jandyre! Thraune! Hlavní brána!“ zařval Talan.

„Jestli budou potíže, Hirade,“ pokračoval, když zaslechl, jak se za ním barbar chystá k boji, „tak se do toho nepleť.“

„Na to ti kašlu.“

„Čekal jsem, že to řekneš.“

„Pročs to teda vůbec říkal?“

„Kvůli starým dobrým časům?“ Zachytil Hiradův pohled a oba se zasmáli.

„Můžeš se vrátit, kdykoliv budeš chtít, Talane,“ řekl mu Hirad.

„Nikdy neříkej nikdy.“ Talan se znovu zahleděl směrem k horizontu.

Když se k nim připojili i Jandyr s Thraunem, byl už jasně slyšet dusot kopyt a v dálce šly zřetelně vidět obrysy jezdce na koni. Jel na velkém šedákovi a za zády mu vlál tmavý plášť. Když přijel dostatečně blízko, všichni tasili a Ilkar si přichystal kouzlo. Asi třicet sáhů od brány ale kůň zpomalil a jezdec klusem dojel skoro k nim, přičemž volnou ruku měl zdviženou v přátelském gestu. Celý obličej mu zakrývala maska, ale jinak byl bez přílby.

„Už ani krok,“ zavrčel Talan. „Co tu chceš?“

„Můžete schovat zbraně,“ ozval se Denser přicházející ke skupince zezadu. „Je na naší straně.“

„Vážně? A kdo to je?“ zajímal se Hirad. Ilkar už odpověď znal.

„Jmenuje se Sol a je to protektor. Před chvílí jsem tu zaslechl, že budeme potřebovat veškerou pomoc, které se nám dostane,“ prohlásil Denser a postavil se přímo před Talana.

* * *

„To ses nemohl alespoň zmínit, že sis vyžádal protektora?“ nadhodil Ilkar. Po celé mírně nervózní odpoledne o tomto tématu mlčel, aby nechal Hirada v domnění, že se tím zabývali, když byl v bezvědomí.

Teď už barbar opět spal, protože když se den nachýlil a slunce začalo mizet ve tmě, seslala na něho Erienna poslední Hřejivé hojení.

Ilkar s Denserem spolu seděli na hradních schodech a nasávali horký vzduch letního večera. Xeteskan měl jako vždy mezi zuby dýmku, ale kocoura nebylo nikde vidět.

„Změnilo by se tím něco?“

„Rozhodně by to bylo přinejmenším slušné,“ odpověděl Ilkar škrobeně.

„Pak se omlouvám. Měl bys ale vědět, že já jsem si ho nevyžádal. To Xetesk se domníval, že je nezbytný pro moji bezpečnost.“

„No ovšem, Xetesk!“

„Proč všechno vidíš tak černě?“ Denser si doplnil dýmku tabákem a upěchoval ho. „Tohle nemá nic společného s tím, že by se měl Zloděj úsvitu nakonec vrátit do Xetesku.“ Zapálil si a vyfoukl kroužek dýmu. „Ale pro nás všechny by bylo lepší, kdyby to tak bylo.“

„A k tomuhle závěru jsi dospěl jak?“

„No, v okolním světě, který tu zdánlivě trochu opomíjíme, se daly do pohybu poměrně komplikované události.“

„Komplikované?“ Ilkara to znepokojilo. Denser měl úžasný dar pro zlehčující slova. Ony ‚události‘ byly zřejmě něco velice neblahého.

„Měl bys něco vědět. Dostal jsem zprávu o setkání u Trivernského jezera. Došlo ke čtyřstranné dohodě, v jejímž rámci bude vytvořena armáda s úkolem bránit Podkamenský průsmyk a Trivernskou úžinu. Černoostnovi a Gressemu prý důvěřují, takže je nechají bránit Gyernathskou zátoku.

Zbytek KOS bohužel varování nedbá a jeho členové nechávají svá území víceméně nechráněná. Kdyby Wesové prolomili naši obranu, získali by jejich državy úplně bez boje.“

„V tom máš pravdu. A jak přijali novinky o tom, že hledáme Zloděje úsvitu?“ zeptal se Ilkar v napjatém očekávání, že tady asi narazila kosa na kámen. Denser neodpověděl.

„No tak jak?“ Jeho úsměv znejistěl.

„Nijak. Neřekli jsme jim o tom.“

„Prosím?“

„Ostatní univerzity nemají ponětí, že Zloděje úsvitu hledáme,“ Denser otočil hlavu opačným směrem.

Ilkar zlostně napřímil uši, přimhouřil oči, takže připomínaly úzké štěrbiny, a cítil, jak se v něm vaří krev. Postavil se, protože vedle Xeteskana už nedokázal déle sedět.

„A já hlupák si myslel, že invaze Wesů ovládaných Černokněžnými pány je pro Xetesk důležitější než jejich vlastní zájmy.“ Ilkar se téměř zalykal vztekem. „Víš ty co? Na chvíli jsem si myslel, že se Xetesk vážně změnil. Ale teď to vypadá, že vaším prvořadým úkolem není zajistit, aby země překonala krizi a byla v bezpečí, ale abyste měli dominantní postavení, kdybychom náhodou vyhráli.“

„Já ale takhle nepřemýšlím,“ namítl Denser.

„Tak ty takhle nepřemýšlíš?“

„Ne!“ Denserův obličej zrudl. „Proč myslíš, že jsem ti o tom vůbec řekl?“

„Protože by to stejně vyšlo najevo v Dordoveru, kam bychom dorazili a oni na nás nečekali u brány s prstenem na zlatém podnose!“

„Chápu, že tě to rozčílilo,“ pokračoval Denser.

„Nechápeš vůbec nic!“ vybuchl Ilkar.

„Vaše univerzita po nás chce, abychom dál bojovali a umírali, ale o dobro Balaii jí očividně vůbec nejde. Nebudu pěšákem v téhle vaší hře, a Havrani také ne.“

„Co chceš dělat?“ otázal se Denser prázdna před sebou.

„No, to je na tom asi to nejhorší,“ odfrkl si Ilkar. „Nemám na výběr nic jiného než pokračovat, protože mně na Balaie záleží. Ale něco ti povím. Když jsme teď s tebou já a Erienna, patří Zloděj úsvitu všem univerzitám, ne jenom Xetesku.“

„Nebudeš tomu asi věřit, ale v tomhle s tebou souhlasím a rád tě podpořím,“ řekl Denser. „Zároveň ale musím hájit Xetesk, protože se v něm mýlíš − po skončení války nechceme vládnout ostatním univerzitám a celé zemi. Uvažuj, kdybychom u Trivernského jezera prozradili, že hledáme Zloděje úsvitu, začali by se nám do toho všichni plést a naše mise by byla v ohrožení stejně jako celá Balaia.“

„Jak příhodné,“ zamrmlal Ilkar. „Jestli tomuhle věříš, tak to jen dokládá, jak moc jsi pod vlivem vašeho pomýleného učení. Teď kvůli tomu každopádně musíme do Dordoveru tajně, protože vaši mistři zatím nepochopili výhody, které přináší spolupráce. Snad se nikomu z nás nic nestane.“

Sol vkráčel hlavní branou a zmizel za rohem domu. Ilkar měl pocit, že je jako pod drobnohledem. V duchu se otřásl. Něco ho na protektorovi znepokojovalo. Tentokrát ale mohl téměř ihned určit, co to je. Bylo to ta maska. Obyčejná, černá, nezdobená. Denser jim prozradil, že je vyřezaná z ebenu. Byla vytvořena speciálně pro jeho tvář, ale Xeteskan je ujistil, že se ji svým tvarem nepokouší nijak přesně napodobit.

Ilkarovi spíš připomínala obličej něčeho neživého, a jak sám dobře věděl, přesně tak to také bylo. Znovu se zachvěl, když si připomněl důvod, proč Sol masku vlastně nosí. Protektoři byli ve skutečnosti mrtví, ale jejich služeb bylo důmyslně využíváno i po smrti. Byli to muži, kteří byli od narození přislíbeni Xeteskému pahorku, kam byli po smrti povoláni. Pokud jim šlo vzít duši, bylo možné obnovit jim i tělo. Šlo o ohavný přežitek minulých staletí, kdy Xetesk živých i mrtvých často zvráceně zneužíval. Tato praktika měla být zakázána, ale temná univerzita se jí odmítala vzdát, protože pro ni znamenala obrovskou výhodu.

Co musely znovuoživené duše a těla podstoupit, to se mohl Ilkar jen domýšlet. Žádný z protektorů o tom nikdy nemluvil, protože byli všichni vázáni přísahou mlčenlivosti, kterou mohli porušit pouze ve službě svým chráněncům. Podle starých písemností o tradiční xeteské magii čekala jejich duši při porušení přísahy „nekonečná muka v nitru Pahorku, proti nimž bylo i samotné peklo rájem na zemi“. Ve stejném textu stálo i následující: „Jejich tváře za maskou nesmějí být nikdy odhaleny světlu nebo zrakům živých, a protektoři taktéž nesmějí mluvit, leda by jejich mlčení ohrozilo život jejich chráněnce.“

Každý protektor byl zcela oddaným osobním strážcem, který věděl, že vzepřít se by pro něho znamenalo zakusit nevýslovná muka. Avšak skutečným účelem, proč byli protektoři stvořeni, byl fakt, že jejich armáda se pohybovala a válčila s takovou silou a v takové souhře, že jedinou obranou proti ní byla magie. A ani ta na ně nefungovala vždycky. Protektoři proti ní byli při stvoření obdarováni vrozenou ochranou, což z nich dělalo skutečně strašlivé protivníky.

Sol za Denserem všude chodil jako jeho mlčenlivý stín, a sám přitom vrhal stín, který byl opravdu velký. Byl to totiž obrovský muž. Vyšší než Thraun, možná i vyšší než Neznámý.

Na zádech nosil ve zkřížených pouzdrech obouruční dvojbřitou sekeru a obouruční meč. Ilkar v duchu viděl, jak Sol drží každou z těch zbraní v jedné ruce, a pomyslel si, že jakmile se jich jednou chopí, bude nejlepší klidit se mu z cesty. Vrátil se v myšlenkách zpět k Denserovi.

„Promiň, jsem z toho trochu vyvedený z míry. Není se co divit, vždyť se podívej, jak vypadá. Chtěl jsi ještě něco dodat?“

Denser si znovu zapálil dýmku − jako vždy plamínkem z pravého palce. „Všiml jsem si. Ale neměj strach, neublíží ti, byl zevrubně zpraven o tom, kdo je kdo a jak se věci mají.“

„Kým? Vždyť od chvíle, kdy dorazil, jsi mu řekl sotva pár slov.“

„Mluvil s mým pomocníkem.“

„Tím se to vysvětluje. Pokračuj.“

Denser si poposedl a vymetl zpod sebe drť odrolenou ze schodu.

„Když jsme se rozhodli, že zatím o Zloději úsvitu nebudeme mluvit, zadělali jsme si na další potíže. Všem o něm povíme, až nastane pravý čas, ale do té doby bude ve vzduchu viset důležitá otázka.“

„Proč Havrani pracují pro Xetesk,“ vyslovil nahlas Ilkar.

„Přesně tak. Což před nás staví problém, kam se teď vydáme.“

„Do Dordoveru.“

Ilkar našpulil rty.

„Jestli tam mě, tebe nebo Hirada někdo pozná, budou z toho další obrovské těžkosti. Rozdělit se nemůžeme, protože kdybychom to udělali, zadupali by nás stoupenci Černokněžných pánů do země.“

„Budeme si muset dávat velký pozor, aby nás tam nikdo neviděl.“ Ilkar zavrtěl hlavou a pomyslel na to, zda se někdy univerzity přestanou hašteřit na dostatečně dlouho, aby se byly schopné domluvit a navzájem spolupracovat. Stále se pokoušel přesvědčit sám sebe, že mu Denser lže, ale ve skutečnosti tomu nevěřil, protože temný mág riskoval úplně stejně jako všichni ostatní. Chování Xetesku bylo ovšem jednoznačně zavrženíhodné.

„My tři tam vůbec nepůjdeme. Will, Thraun a Jandyr to budou muset zvládnout sami.“

„A co Erienna?“ Ilkarovi nebylo po chuti, že by měl mistrovský prsten krást někdo, koho zatím pořádně neznají. Zároveň ale věděl, že Denserovo řešení dává smysl.

„Rozhodně si můžeme být jistí, že nás nezradí.“ Denserovi zajiskřilo v očích. „Ale v tom to není. Erienna není v Dordoveru právě oblíbená, a kdybychom ji tam poslali, kdo ví, co by se…“

„Celé se mi to nějak nechce líbit,“ přerušil ho Ilkar. „Potřebuji si to promyslet. Půjdu se podívat na Hirada.“

* * *

Selyna se rychle probudila a nedaleký zvuk chvátajících nohou ji okamžitě probral do naprosté bdělosti. Bylo pozdě odpoledne a za běžných okolností by spala ještě dvě nebo tři hodiny, poté by seslala Stínové perutě a vydala se na nich směrem k Parve. K spánku ulehla ve skryté křovinaté skalní průrvě shlížející na cestu z Rozervaných pustin do Terentsy. Od Parve ji stále dělily přinejmenším čtyři dny cesty.

Pomalu a opatrně, aby co nejvíce zmírnila šustot všudypřítomného listí, se pár sáhů plížila a pak vystrčila hlavu nad linii balvanů, aby zkontrolovala, co se děje na cestě. Kam až dohlédla, viděla stovky pochodujících Wesů, mezi nimiž jel občas šaman na koni. Sledovala zástup pět minut a pokoušela se odhadnout počet a sílu nepřerušované řady ozbrojených a kožešinami zahalených válečníků směřujících k Podkamenskému průsmyku.

Když projel poslední jezdec, spočítala, že ji minula armáda čítající přibližně sedm tisíc mužů, kteří se touto rychlostí dostanou k průsmyku za nějakých šest dní.

„Bohové, už je to tady,“ vydechla. Další Společnou mysl měla naplánovanou až v Parve, ale nemohla dopustit, aby obránce Podkamenského průsmyku překvapilo takové množství nepřátel. A za předpokladu, že k průsmyku mířily i další wesské síly z jihu − ze srdce jejich domovského území − očividně hrozilo, že do východní Balaši co nevidět vtrhne ohromná vojenská síla. Zavrtěla hlavou a začala spřádat manu, aby se spojila se Styliannem.

KAPITOLA 18

Ráno začalo poklidně. Úsvit doprovázely zvuky kontrolovaných koní, nakládaného vybavení a chystaného jídla. Bylo příjemně chladno, ideální podmínky pro jízdu. Zanedlouho se ale měla strhnout bouře.

Když byli koně osedláni a celý hrádek připraven k podpálení, shromáždili se všichni Havrani, původní i noví, na nádvoří. Talan už seděl na koni.

„Nerozmyslel sis to?“ zkoušel štěstí Hirad. Cítil se dobře, připadal si opět silný a několik cvičných máchnutí mečem, kterými ráno Talana prozkoušel, vyvolalo jen mírnou tupou bolest, nic víc. Erienna mu ale sdělila, že ji bude cítit už napořád.

„Mám chuť rozmyslet si to každou vteřinou,“ přiznal se Talan.

„Takže?“

„Pořád trvám na tom, že odjedu.“ Pokrčil rameny.

„Kam?“

„To tě nemusí zajímat, barbare. Kdo se moc ptá, moc se dozví.“

„Cože?“

„To říkávala moje matka. Jen bohové vědí proč, ale něco na tom je.“

Hirad povytáhl obočí a nabídl Talanovi ruku. Muž na koni mu s ní potřásl. „Vždycky budeš Havran,“ pravil. „Nezapomeň na to.“

„Díky, Hirade. U všech bohů, je mi to tak…“

„To je dobrý, Talane. Přeju ti dlouhej život, hodně štěstí, a ty mi přej to samý.“ Usmál se na něho.

„Uvidíme se v Korině, až bude po všem.“

„Tak se hleďte snažit.“ Talan otočil koně a rozjel se k bráně, ale po pár krocích mu cestu zastoupil Sol.

„Zastav, Talane,“ zvolal za ním Denser, který se vynořil z domu s kocourem v náručí.

„Co ještě chceš?“ otočil se ke Xeteskanovi Hirad.

„Nevěřil jsem, že by mohl doopravdy odjet. Doufal jsem, že ho přiměješ změnit názor.“

I v teplém ranním vzduchu Hirada zamrazilo.

„Tohle je věc Havranů. Je to jeho rozhodnutí,“ připomněl mágovi. „Jeho právo.“

„Ne, není,“ oponoval Denser klidným hlasem. „Nemůžeme riskovat, že ho dopadnou. Nesmí odjet.“

„Nedělej to, Densere,“ ozval se Ilkar.

Ale Denser jako by ho vůbec neslyšel a promluvil namísto toho k Talanovi: „Rozmysli si to ještě.“

Talan zavrtěl hlavou. „Ne.“

Na znamení svého chráněnce vyškubl Sol z pouzdra sekeru a připravil se k útoku.

„Rozmysli si to,“ zopakoval Denser.

Opět zavrtění hlavou.

„Poštveš ho proti němu? Přikážeš mu, aby ho zabil?“ Hiradův obličej potemněl. Denser pokrčil rameny. „Zabíjet umí Sol ze všeho nejlépe.“

Hirad se dlouho nerozmýšlel. Několika skoky se dostal k Denserovi, ovinul mu paži kolem krku a pod bradu mu přiložil ostří dýky.

„Rozmysli si to,“ křikl směrem k Solovi.

Sol k nim vyrazil pravidelným a nekompromisním krokem.

„Ještě krok, masko, a s tvým pánem je konec.“

Hirad vtlačil Denserovi hrot dýky do kůže a objevila se kapička krve. Sol se okamžitě zastavil. „Ať tě ani nenapadne něco seslat, nestih bys to,“ pošeptal Denserovi do ucha. Pohlédl na Talana. „Zmiz odsud.“ Talan děkovně pokývl a tryskem odjel.

„Říkal jsem, že je to záležitost Havranů.“ Pustil Densera a dýku schoval. „Takže mě buď zabij, nebo můžem zkusit dokončit, co jsme začali.“

„Není důvod tě zabíjet,“ odpověděl Denser, zatímco si mnul krk.

„To jsem si myslel. Takže vyrazíme.“

Ilkar si významně oddechl, zdržel se na nádvoří dost dlouho na to, aby si Hirada přeměřil nespokojeným pohledem, a pak odešel do stájí. Thraun s Willem zmizeli v hrádku, zatímco Erienna stále klečela u hrobu svých synů.

Sol se přesunul k Denserovi, a jakmile byl v dosahu, přeskočil mu kocour na mocné rameno. Všichni tři hleděli na Hirada.

„No co? To vás tolik překvapuje, že mi na Talanovi záleží?“ Hirada ještě stále trochu ovládal hněv. „Ty nám totiž pořád nerozumíš, Densere. A tím myslím nám, co jsme ještě zůstali naživu. Možná žes přísahal na kodex, ale dokud nás nepochopíš, Havran z tebe nikdy nebude.“

„Ne,“ odtušil Denser. „Nerozumím vám a Havranem nebudu, i když se o vás každý den dozvídám něco nového.“ Odmlčel se. „Vážně bys mě zabil?“

„Zabíjet umím ze všeho nejlíp,“ pousmál se Hirad.

„Kdybys to udělal, odevzdal bys Balaiu Černokněžným pánům.“

„Nedovolím, abys tenhle důvod zneužíval jako zbraň, kterou nás budeš držet v šachu. Neměl jsi právo tu Talana držet…“

„Měl jsem plné prá…“

„Byla to věc Havranů!“ přerušil ho Hirad ostře. „A už to nebudu opakovat. Teď víme, že nejsi jen tak leckdo, a potřebujeme tě udržet naživu. Ale jestli ještě jednou zkusíš něco podobnýho, zastavím tě i za cenu toho, že oba umřem, a Balaia s náma.“

Následovala dlouhá prodleva, ale pak Denser přikývl. „Ale rozumíš mi, čeho se obávám v Talanově případě?“

„Samozřejmě. Ilkar se toho obává taky, ale měl sis o tom s náma nejdřív promluvit. To sis vážně myslel, že budem jen tak stát a sledovat, jak ten tvůj stín vraždí jednoho z nás?“

Denser chvíli mlčel, pak se zhluboka nadechl.

„Když se na to podívám zpětně, tak ne. Nevěděl jsem, co dělám. Jsme v tom všichni až po uši…“

„Ilkar už mi to všechno řek.“

„…a já jsem si myslel, že je to příliš velké riziko.“ Odmlčel se. „Zpanikařil jsem, omlouvám se.“

„Tak na to zapomenem.“ Hirad přijal Denserovu nabízenou ruku. „Pokud i on pochopí, že v tom nebylo nic osobního.“ Obrátil pohled k Solovi. Oči za maskou ho pozorovaly, ale neprozradily vůbec nic.

„Pokud mi nebudeš usilovat o život, neublíží ti,“ řekl Denser.

„A oba víme, jak se tomu vyhnout, že jo?“ uchechtl se Hirad a otočil se za vzrušenými hlasy přicházejícími od hradu. Ze dveří právě vybíhali Will a Thraun.

„Zapálili jsme doutnáky,“ hlásil Will. „Dohoří asi za čtyři hodiny. Doufám, že najdeme nějaký pěkný kopec, ze kterého bude vidět, jak to bouchne.“

„Snad jo,“ řekl Hirad, zhluboka se nadechl a oznámil: „Havrani! Do sedel. Vyrážíme. Slunce se kvůli nám nezastaví!“ Umlkl a uchopil za paži Densera. „Postaráš se o Eriennu?“ Rozběhl se ke koním a zanedlouho už byly jedinými zvuky rozléhajícími se kamennými zdmi hradu Černých křídel syčení a prskání zažehnutých doutnáků.

Havrani jeli asi deset minut po cestě vinoucí se od hradu, ale pak se od ní odklonili a vydali se vzhůru do mírného zalesněného svahu. Podloží bylo schůdné a jen občas je k opatrnosti donutil kus skály vyčnívající ze země. Do Dordoveru to byly tři dny jízdy a Havrani si nemohli dovolit zranění žádného zvířete. Zdrželo by je to a oni neměli času nazbyt.

První zastávku − dřívější, než bylo Denserovi milé − udělali asi za tři hodiny na stráni svažující se zpět k hradu. Přestože to nebylo ideální pozorovací místo − hrad tu byl totiž částečně skrytý mezi stromy a nacházel se příliš daleko − žádná lepší vyhlídka se v okolí nenacházela. Will zastavil, obrátil koně a vypadalo to, že nějaký čas nehodlá v jízdě pokračovat.

„Děje se něco, příteli?“ zeptal se Ilkar Hirada.

Hirad stočil pohled od hradu zpět k elfovi. „Vzpomínám, kdy jsem měl naposledy panáka, a odpověď se mi ani trochu nelíbí.“

„V troskách Septernova domu?“

Hirad přikývl.

„Travers měl docela slušnou zásobu,“ připomněl Ilkar.

„To bych radši vypil vlastní chcanky,“ zamručel Hirad.

„Velmi chytré. Talan vždycky tvrdil, že to je ta nejlepší dezinfekce.“

Hirad pozvedl obočí. „Doufám, že je v pořádku,“ řekl. „Bude mi nejspíš chybět.“

„Ano,“ souhlasil Ilkar.

„Překvapilo tě, že odjel?“

„Překvapilo a velice zklamalo. Vážně jsem si myslel, že… však víš, po čtyřech letech…“

„Jo, vím. A když mluvíme o zklamáních, tak ten Willův obří ohňostroj taky nevypadá zrovna nadějně.“ Obrátil se Willovým směrem. Zloděj seděl v sedle s rukama v bok. „Hej, Wille, je možný, že na ten tvůj bengál nakonec vůbec nedojde?“

Will ztuhl a střelil po něm přísným pohledem.

„Měj trpělivost,“ nabádal.

„Kouř!“ zvolal Jandyr vzápětí a ukázal prstem k hradu.

„Kde?“ zeptal se Ilkar.

„Vychází ze všech škvír kolem hlavních dveří.“

„Už to vidím,“ řekl Ilkar spokojeně.

„Kde, kde?“ chtěl vědět i Hirad, ale když se pokoušel spatřit to, co viděli svým pronikavým zrakem jen elfové, došlo k prvnímu výbuchu, který masivní dveře a okolní zdi vyhodil do vzduchu. Na nádvoří zpoza nich vyšlehl obrovský plamenný jazyk, vyvalil se oblak kouře a z útrob hradu vylétly hořící sutiny. Hirad se otřásl, protože si v tu chvíli vzpomněl na svůj těsný útěk před běsnícím Ša-Kaanem.

Tlumená rána první detonace se k nim dostala o několik vteřin později, jen několik okamžiků před tím, než v dokonalém souladu vybuchly obě věže. První se zhroutila sama na sebe, zatímco energie výbuchu té druhé byla nasměrována ven, takže se její zdobná špice líně vznesla do výše ve sloupci rozprášeného zdiva. Will spokojeně zavýskl. Erienna se dala do pláče. Denser k ní přistoupil, objal ji a pak jí osušil uslzené tváře. Vzhlédla k němu a usmála se.

A potom, když už téměř celý hrad zachvátily plameny, popleskal Hirad Willa uznale po zádech a pobídl ostatní k další cestě. Denser to vše pozoroval s obavami v očích.

* * *

Podkámen.

Kdysi dávno klíčový obchodní uzel na cestě průsmykem na východ i na západ, ale dnes, když průsmyk obsadili Wesové, už jen opuštěné a neudržované město. Jediné, co zbylo z jeho zašlé slávy, byla chudě vyzbrojená posádková základna plná vojenských zelenáčů placených Korinským obchodním spolkem, což byla organizace, která si jen stěží zasluhovala své jméno, protože byla posledních několik let v naprostém rozkladu, takže její dobrá pověst značně utrpěla.

Před invazí ze západu tu tedy východní polovinu Balaii bránilo všeho všudy pětasedmdesát mužů, protože po pěti letech naprostého klidu nikdo z KOS nevěřil, že je něco takového jako útok Wesů vůbec možné.

Jiná doba, jiná opatření. Těsně po Traversově neuvěřitelně odvážném, avšak nakonec téměř zbytečném dobytí průsmyku byl Podkámen těžce opevněn a byla v něm zřízena stálá posádka čítající tři tisíce mužů. Celá východní Balaia se tehdy ocitla v možném ohrožení, takže bylo nutné ochránit její hranice za každou cenu. Wesové se nesměli na východní straně hor dostat z průsmyku ani na krok.

Pro posádku bylo zřízeno provizorní ubytování a obchodníkům, nevěstkám a kejklířům začaly po dlouhé době opět bohaté žně. Ale netrvalo to dlouho. Útok Wesů na Podkámen nikdy nepřišel. Uplynulo pět let a zdálo se, že Tessaya žádné vyšší ambice nemá a bohatě mu stačí vybírat v průsmyku mýtné.

Proč vlastně průsmyk zabral, byla zpočátku nezodpovězená otázka. V letech, jež předcházela řadě bitev, z nichž ta poslední skončila Traversovou porážkou, bylo udržováno nejisté příměří umožňující kupcům z bohatšího východu proudit na západ a rozvíjet tam obchod a průmysl. Nyní, po devíti letech, byla bohužel odpověď na původní otázku nasnadě − Wesové dobyli průsmyk jako předzvěst možného návratu Černokněžných pánů.

Město Podkámen stálo jen nějakých čtyři sta sáhů od třicet stop vysokého a pětadvacet stop širokého ústí temného oblouku, který tvořil vstup do Podkamenského průsmyku. Nad ním a po jeho stranách se do všech stran prostíraly hory, jež v nižších polohách postupně přecházely v kopcovitou a křovinatou krajinu táhnoucí se k severnímu, jižnímu i východnímu obzoru. Byl to bezútěšný, ale zároveň nádherný pohled. Město bylo zbudováno kolem vyježděné vozové cesty a na několika málo nezvlněných plochách se tu v blízkosti hlavní ulice tísnily polorozpadlé domy a řada dalších byla rozeseta po okolních svazích.

Ještě bezútěšněji to tu vypadalo, když přišly deště, což se stávalo velice často. Tehdy se zvedl silný vítr a přinesl přes hory mraky, jejichž obsah začal padat na nebohé obyvatele dole.

Záplavy, sesuvy bahna, propady půdy − to vše město pravidelně poznamenávalo. Místní se přívalům vody bránili vytvořením systému křižujících se odvodňovacích kanálů. Dříve fungovaly dobře, ale nyní byly neudržované, zanedbané, a město tak opět tonulo.

Hlavní ulici pokrývalo husté, lepkavé bahno, které sahalo až po kotníky a jehož těžký zápach každý slunečný den sílil.

Neohlášený příjezd více než pěti stovek lidí a elfů ze všech čtyř univerzit vyvolal mezi malou posádkou paniku. Několik nejodvážnějších se jezdcům postavilo, ale většina se jich běžela schovat do budov nebo s křikem vyrazila hledat velícího důstojníka. Když se pak velitel konečně přivlekl blátem směrem od starého zájezdního hostince, přičemž si po cestě přes mocný pivní břich zapínal tuniku, stálo tváří v tvář novým posilám už jen tucet odvedenců. Žalostný výsledek.

Velitel posádky přehlédl dlouhou řadu jezdců stojících za generálem Ryem Darrickem; jeho muži zaplňovali téměř celou hlavní ulici. Pak pohlédl na své muže, z nichž někteří neutekli a chystali se postavit přijíždějící jednotce na bojových stanovištích, a děkovně jim pokývl. Nato se otočil k Darrickovi, který se v sedle pouze mírně předklonil − místní velitel mu nestál ani za sesednutí − a tlustého muže oslovil.

„A takto by se naši vojáci postavili těm, kdo by nás přišli obsadit,“ pravil.

Velitel se usmál. „Ne,“ namítl. „Protože těm, kdo by nás přišli obsadit, bychom jen sotva stáli za to, aby se tu s námi zdržovali. Ke komu to mluvím?“

„Jsem Darrick, generál lysternské jízdy. A ty jsi Kerus, velitel posádky střežící brány samotného pekla.“

Kerus se opět zamračil, mlčky přemýšlel nad významem Darrickových slov a hodnotil sílu svých jednotek stojících okolo. Rozhodl se, že další debatu už povedou jen oni dva, a prodral se bahnem blíž ke generálově kaštanové klisně.

„Generále Darricku, mám tu pětasedmdesát mužů, a žádnému z nich není víc než devatenáct let. Poslali mi je sem, aby hlídali východní ústí průsmyku a zastavili jakékoliv nájezdníky, kteří by se chtěli dostat skrz. Nikdy nebylo v plánu, že by měli zadržet invazní armádu, protože průsmykem nikdy žádná taková nepřijde. Povězte mi, co vás sem do Podkamene přivádí.“

„Přípravy na odražení armády, o které tvrdíte, že neexistuje. Za dva dny dorazí pět tisíc mých pěšáků.“

„Tak to bychom raději měli probrat u mě,“ řekl Kerus.

„Asi ano.“

KAPITOLA 19

Bylo pozdě odpoledne. Will zatopil v kamínkách a postavil na ně hrnec s vodou, která začala zanedlouho bublat a vřít. Nikde pod hrncem však nebylo vidět žádné světlo.

„Nebudu zastírat, že mě to příjemně překvapilo,“ řekl Denser. „Nepotkali jsme živou duši. Věřili byste tomu?“ podivoval se poté, co s Ilkarem a Hiradem poodešli kousek stranou, aby si mohli v klidu promluvit. Jandyr s Thraunem se starali o koně a Erienna už se uložila ke spánku.

„Je to slušný stopař, jen co je pravda,“ přitakal Hirad.

„Slušný?! V tomhle kraji běžně žijí lidé, ale my je nejenže neviděli, ale ani neslyšeli. Je naprosto úžasný.“

„A to není všechno. V polovině případů jsme neslyšeli ani jeho,“ dodal Ilkar.

„Dobře, dobře, končím schůzku klubu Thraunových obdivovatelů,“ zahučel Hirad.

„Jak to uděláme s tím Dordoverem?“

Denser vybídl gestem Ilkara, aby mluvil.

„Je to největší z univerzitních měst. S Xeteskem má mnohem užší vazby než Julatsa a mezi Dordoveřany a Denserovými lidmi existovalo kdysi spojenectví, přestože dnes už spolu téměř nekomunikují. A i kdyby ano, náš úkol by to nijak neusnadnilo. Musíte si uvědomit, že univerzity střeží své tradiční magie úzkostlivěji než cokoliv jiného. A my se Dordoveru chystáme ukrást jednu z jejích součástí.“

„Takže ten prsten bude hlídán.“

„Ano, ale ne lidmi. Kouzly,“ řekl Ilkar. „S nimi bude potíž. Budou tam střežící kouzla, poplašná zařízení, pasti a všechno to bude dordoverské. Když se do jejich dosahu dostane nesprávná osoba, spustí se.“

„Tak jak to vyřešíme?“ zajímal se Hirad.

„Naší jedinou nadějí je Erienna. Bohužel,“ odpověděl Denser.

„Proč bohužel?“

„Protože bychom po ní neměli chtít, aby se té krádeže účastnila přímo. Už teď je bez sebe zármutkem nad ztrátou synů. Obávám se, že tohle by na ni mohlo být příliš.“

„Jasný,“ přisvědčil Hirad. „A co kdyby nám jen poradila, co máme kde udělat…“

„Ty to nechápeš,“ ozval se Denser. „Ona tam prostě musí.“

„Takže tam chceš s Willem a Thraunem poslat ženskou, která je pološílená zoufalstvím a která chodila hned za rohem do školy, a ta jim má pomoct ukrást prsten − což je ale zároveň jedna z nejdůležitějších součástí toho, v co věří.“

„Hezky jsi to shrnul,“ pokýval Denser.

„Už vědí, že půjde s nimi?“ nadhodil Hirad.

„Ovšemže ano,“ ujistil ho Denser. „Jen ještě jedna věc. Nesmějí tam nikoho zabít, k tomu se Erienna nepropůjčí.“

„Takže jim mám pro jistotu ještě všem usekat ruce?“

„Promiň, Hirade.“

„Doufám, že toho nebudeme litovat.“ Než se od nich vzdálil, křikl na Thrauna a vydal se k němu a k ostatním. Po pár krocích se ale ještě otočil. „A co jsme vlastně měli za plán, než jsme potkali Eriennu?“

Ilkar s Denserem si vyměnili pohledy a kocour zvedl hlavu.

„Když je dostatek času, je možné na dálku ovládnout lidskou mysl,“ řekl Denser.

„Věř mi, podrobnosti znát nechceš,“ doplnil ho Ilkar.

Hirad přikývl a odebral se k hořícím kamínkům.

* * *

Rozechvělou rukou vrátil Styliann sklenici na stůl, v očích mu blýskalo a obličej měl i ve světle luceren celý rudý.

„Protektoři podléhají pouze mým přímým rozkazům. Bez mého svolení je nikdo přidělovat nesmí. Ani ty ne.“

„Ale můj pane, situace si žádá…“ začal Nyer.

„Aby byla projednána se mnou,“ dokončil za něho Styliann. „Nelíbí se mi, když mě někdo obchází. Ale zejména se mi nelíbí, že jsi vybral a poslal právě Sola.“

„Sol je velice schopný.“

„To na mysli nemám, a ty to dobře víš,“ štěkl Styliann. „Okamžitě vydáš rozkaz, aby se vrátil.“

Nyer sklopil oči a přikývl. „Ovšem, můj pane. Jestli si to přeješ.“

„K čertu, Nyere, já to sám nevím!“ zvýšil hlas Styliann. Nalil staršímu muži pití. „Co se to s tebou děje? O podobných věcech se spolu přece vždycky nejdřív radíme. Vždycky.“

„Byl jsi u Trivernského jezera a já měl pocit, že je třeba učinit rozhodnutí.“

Styliann to chvíli zvažoval a pak kývl. „Tak dobrá, nech jim ho. Alespoň než vyřídí tu záležitost v Dordoveru. Ale podrobně mě informuj, jak se to vyvíjí. Chci kompletní informace o všech vašich Společných myslích a nerad bych na tebe použil Pravdomluvnost, abych měl jistotu, že mi něco netajíš.“

Nyer sebou cukl, jako by dostal políček, ale opanoval se, a pak se dokonce usmál. „Asi bych si to zasloužil,“ uznal. „Je Selyna v pořádku?“

„Když pomineme, že ji invazní armáda Wesů mířící do Podkamene málem ušlapala ve spánku, pak ano, je v pořádku.“ Styliann si nervózně olízl ret.

„Určitě to zvládne.“

„Jsem rád, že si to myslíš.“ Pán Pahorku zazvonil na zvonek u krbu. „Potřebuji si odpočinout. Nedělej už, prosím, nic za mými zády.“ Ve tváři měl sklíčený výraz. Jakmile se otevřely dveře, Nyer jimi odešel. Styliann si povzdechl. Právě do Nyera by to byl nikdy neřekl… nikdy.

* * *

Erienna pronesla několik slov k Denserovi, stiskla mu ruku a dlouho před tím, než zašlo slunce, vyrazila po boku Thrauna a Willa pryč z tábořiště. Na rozdíl od Xetesku nebyl Dordover uzavřeným městem a o dvě hodiny později už trojice projížděla branou za lhostejného pohledu místních strážných.

„Domů se vrátit nedokážu,“ postěžovala si Erienna hořce, když všichni seděli u stolu v přízemí tichého hostince nedaleko univerzity, v němž si v prvním poschodí najali pokoje.

„Chápu,“ ozval se Thraun. „Až bude po všem, o dům se postaráme.“

Erienna poděkovala kývnutím a v zavlhlých očích s temnými kruhy se jí opět začaly sbírat slzy. „Tolik vzpomínek, tolik radosti. A teď…“ Zavrtěla hlavou, zabořila pohled do stolu a upravila si rozpuštěné vlasy.

„Se vším ti pomůžeme,“ slíbil Will. „Vždycky tu pro tebe budeme.“

Erienna natáhla ruku a vděčně Willovi stiskla paži. Nadechla se, aby ovládla své city. „Poslouchejte,“ začala. „I když je Dordover daleko přístupnější než třeba Xetesk, platí tu přísná pravidla, co se týče návštěvníků univerzity. Na její pozemky se po úplném setmění nedostanete, takže mě, prosím, následujte a pokuste se moc nemluvit.“

„Poznají tě?“ staral se Thraun.

„Snad ano. Strávila jsem tu řadu let.“

Na stůl dorazilo jídlo a pití.

„Najezme se,“ doporučila Erienna. „Pak budeme muset vyrazit na univerzitu. Po setmění už by nás nenechali vstoupit.“

Univerzita sestávala ze skupiny asi deseti budov tvořících lehce nepravidelný kruh kolem centrální ‚Věže‘. Will věděl a neopomněl podotknout, že skutečná podoba dordoverské Věže vůbec neodpovídala představě, která byla s tímto slovem běžně spojována.

Trojice kráčela k jediné bráně v univerzitním opevnění a přímo za ní už byla Věž vidět − ve skutečnosti to bylo jen velké čtyřpatrové sídlo s dvěma postranními křídly.

„Kdysi tu skutečně stála štíhlá věž, ale to bylo ještě před tím, než byla univerzita formálně uznána jako místo provozování a zdokonalování magie,“ vysvětlovala Erienna. „Postavili ji asi před čtyřmi sty lety, ale byla velice nepraktická.

Když se kolem ní vytvořil univerzitní komplex, zbourali ji a postavili místo ní tenhle dům. Opravdové věže jsou už dnes jen v Xetesku − mají jich celkem sedm, což odráží jejich hierarchii a smýšlení.“ Když to říkala, nedokázala v hlase skrýt posměšný tón. „Všechny ostatní univerzity se jich časem vzdaly a posunuly se dál.“

„A proč tedy věž, a ne něco jiného?“ zajímal se Thraun.

„Věže byly symbolem moci a autority,“ pokrčila Erienna rameny. „Falické symboly, ve kterých žili muži, jejichž schopnost zacházet s manou byly horší, než by si přálo jejich ego. Skuteční ubožáci.“

U brány je zastavil jediný strážný, který ale čarodějku okamžitě poznal.

„Erienno,“ promluvil laskavě. „Nebyla jsi tu už několik let.“

„Všichni musíme jednou odlétnout z rodného hnízda, Gerane. Ráda tě zase vidím.“ Strážný se usmál a pak stočil zrak na Willa a Thrauna. „Přátelé mého manžela,“ informovala ho Erienna. „Bohužel jsem měla drobné potíže.“ Hlas se jí zadrhl a čarodějka umlkla.

„A teď jsi tady a hledáš pomoc.“

„Tak nějak.“

Geran ustoupil. „Znáš předpisy ohledně návštěv,“ připomněl jí.

Erienna přikývla a prošla kolem něj. „Dohlédnu na to, abychom je neporušili.“

„Mimochodem, jak se má Alun?“ zeptal se Geran.

Erienna ztuhla, ale neotočila se a pokračovala v chůzi. Ke Geranovi přistoupil Thraun.

„O to právě jde. Alun je mrtvý. A chlapci také.“

Geranovi poklesla čelist. „To je mi moc…“

„Já vím. Ji nechali jako jedinou naživu.“

Od brány k Věži to bylo skoro dvě stě sáhů. Po levici se podél cesty klenuly oblouky střech robustních dřevěných budov s okny − místních učeben, a po pravici se jim táhla podlouhlá, černým kovem obložená budova se zavřenými okenicemi.

„Tady se procvičují kouzla působící na velkou vzdálenost a také se tu zkoušejí nově vyvinutá zaklínadla. Musí to tu být neprodyšně uzavřené,“ vysvětlila Erienna a na chvíli se zastavila, aby si budovu podrobněji prohlédla. „Věděli jste, že na univerzitách zemře jeden mág z padesáti právě v takovýchto zkušebních tunelech? Ne, ovšemže jste to nevěděli. Myslíte si, že se všichni jednoho rána prostě probudíme a umíme čarovat. Nikdo si neuvědomuje a nedoceňuje nebezpečí, kterému čelíme při výcviku a výzkumu. Myslíte si, že máme dar, ale ve skutečnosti je to volání, které musíme uposlechnout. Nepřicházíme sami, oni si nás najdou a přivedou sem.“

„Uklidni se, Erienno,“ hlesl překvapený Thraun, vyvedený z míry tím, jak nečekaně se čarodějka rozčílila. Položil jí ruku na rameno, ona ji ale setřásla a znovu vyrazila.

„Za Věží je další obávané místo. Magická jáma, ve které se mágové učí vstřebávat, tvarovat a ovládat manu. Hned vedle je pak budova, kde leží ti, kteří otevřou mysl až příliš − stanou se z nich chudáci, co neustále něco drmolí, z úst jim vytékají sliny a už jen čekají na smrt, která většinou přijde milosrdně brzy.“

Vykráčela po krátkém kamenném schodišti, přešla přes vydlážděný symbol na zemi a zabušila na masivní dubové dveře Věže.

Levé křídlo se nehlučně otevřelo a vyšel muž, který byl starší než kdokoliv, koho kdy v životě viděli. Na ramena mu padala záplava bílých vlasů a ústa měl rámována vousy, které byly na některých místech ještě šedivé. Přestože byl celý ohnutý stářím a při chůzi se musel opírat o dvě hole, z obličeje mu stále zářily jasné a pronikavě modré oči. Kolem nich a v celé tváři však měl takové množství vrásek, že byl celý změněný k nepoznání. Pohlédl na ně a z očí mu vyzařovala moc. Erienna se před ním poklonila.

„Mistře Věže, jsem Erienna, ráda bych načerpala vědomosti v knihovně.“

Vypadalo to, že stařec chvíli přemýšlí, a pak přikývl.

„No ovšem,“ pronesl třaslavým, tichým hlasem. „A tví společníci?“ Neurčitě jejich směrem pozvedl jednu hůl.

„Ti mě hlídají.“

„Mohou vejít do vstupní síně, ale dál už ne.“

„Vím, mistře,“ Erienna si nervózně propletla prsty.

„Jsi netrpělivá, Erienno Malanvai. To byla vždycky tvoje slabá stránka.“ Uchechtl se. „Vejdi tedy a hledej, co potřebuješ. Dlouho jsi tu nebyla. Možná že s věkem konečně přicházíš k rozumu.“ Přišoural se k Thraunovi a Willovi a přimhouřenýma očima si je v slábnoucím odpoledním slunci prohlížel. Zloděje jen zběžně přejel očima, ale u Thrauna se pohledem zastavil na delší dobu. Zamračil se, takže se mu vrásky na čele ještě více prohloubily.

„Hm,“ zamručel nakonec. „Nechoďte, kam nemáte. Za to jsou tu přísné a okamžité tresty.“ Odbelhal se zpět do Věže a nechal za sebou otevřené dveře, aby mohli vstoupit.

Erienna se obrátila ke svým společníkům. „Co to mělo znamenat?“ zeptala se.

„Musel ho vyděsit můj obličej,“ usmál se Thraun, ale neznělo to ani trochu přesvědčivě.

„My bychom se tě mohli zeptat na to samé,“ opáčil Will.

„Myslíte mistra Věže? Poslechněte ho. Spravuje to tu pro mistry a sám je jedním z odborníků na tradiční dordoverskou magii. Jeho slovu se nikdo neprotiví. To, že ses mu nelíbil, mi dělá starosti.“

Thraun pokrčil rameny. „Takže co teď?“ zeptal se.

„Půjdu do knihovny a zjistím, jak je chráněn Artechův prsten. Těžké dveře, které uvidíte v knihovně vpravo, vedou do hrobek. Dobře si prohlédněte zámek, ale určitě neberte za kliku.“

Otočila se na patě a vstoupila do Věže. Zamířila vlevo a otevřela dřevem obložené dveře. Pak se obrátila.

„Hlavně se ne… co je s vámi?“

Thraun s Willem udělali pouhý jeden krok přes práh Věže a pak zůstali oba stát jako přikovaní. Oba zbledli a vytřeštili oči. Nebylo to ovšem pološerem, které tam panovalo, nýbrž hrůzou.

Will cítil, jak na něho něco doléhá − jako by ho celého přikrýval a obepínal těžký kovový rubáš. Přisál se mu k tělu, sevřel mu plíce, zmrazil srdce a uvěznil dech v hrdle. Očima hýbat mohl, a tak jimi alespoň propátrával vstupní síň. Přímo před ním stoupalo nahoru do temnoty kamenné schodiště a napravo od nich uviděl osamocené dveře pobité železem.

Erienna stála u dalších dveří a po levici měla uzavřený vchod do hrobek. V síni se díky ztlumeným lucernám rozlévalo mdlé světlo a z každé dřevěného rámu na stěnách na příchozí zlostně shlížel nějaký portrét. Obličeje jako by na ně doslova zíraly, zkoumaly je a neúprosně provrtávaly očima. Podlahu pod Willovýma nohama pokrývala tmavá rohož, z jejíchž otvorů jako by vzhůru prýštila nějaká síla.

„Nechcete raději počkat venku?“ zeptala se Erienna.

Thraun téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Ne, to bude v pořádku.“ Will po něm střelil ostražitým pohledem. „Co je to?“

„Mana,“ pravila Erienna prostě. „Dědictví věků. Mistrů i obyčejných řadových mágů. V místnostech nad námi přebývají ti živí a dole pod námi mrtví. Nečekám, že to pochopíte, ale určitě to cítíte, že? Pro vás je to jen obrovská mrtvá tíha, ale pro mě je to nejčistší podoba životní energie. Pokuste se jí vzdorovat, já z ní načerpám síly.“

Téměř se usmála. „Bude to jen chvilka.“ Otočila se, zaplula do knihovny a dveře se za ní přibouchly.

Za okny se rychle stmívalo a v odpověď narůstajícímu šeru postupně zesiloval svit luceren na zdech. Will se posadil do křesla blízko vchodu do knihovny a Thraun šel zavřít hlavní dveře do Věže.

„Zajímalo by mě, jak dlouho bude ta chvilka trvat,“ nadhodil.

„Hm.“ Thraun se opřel o veřeje dveří naproti vstupu do knihovny. „Nevím. Tady nám to ale bude připadat jako věčnost.“

„Tak pojďme být užiteční. Podívám se na ten zámek.“

* * *

Denser neklidně podřimoval. Zdálo se mu, že v polosnu vidí svého pomocníka, který se marně snaží osvobodit z příliš pevné klece. Měnil se z kočičí podoby do skutečné − démonické, blýskavými drápy drásal klec, zkoušel ji rozkousat zuby a žalostně skučel… v tu chvíli se Denser probudil. Vyslal vystrašenou mysl do prostoru a pocítil úlevu, když zaznamenal pomalý tep pomocníkova srdce. Předal mu instrukce, aby byl opatrný.

Na ulici nedaleko zdí univerzity ustoupil černý kocour hlouběji do stínů. Ani na chvíli nespouštěl oči z brány a jejího osamoceného strážce, který seděl na svém stanovišti a pokuřoval.

* * *

„Musí vás vidět odcházet.“ Eriennino hledání trvalo jen krátce a nyní už opět stála s Willem a Thraunem ve vstupní síni. Po celou dobu, co byla pryč, se ve Věži neozval jediný zvuk.

„A potom?“ zajímal se Will.

„Počkejte, až bude úplná tma, a pak se vraťte. Zůstanu tady a ještě něco vyhledám.“

„Je po setmění u brány víc strážných?“

„Ne, jen ten jeden, stejně jako ve dne. Každopádně vám doporučuji přelézt zeď za zkušebním tunelem.“

„Není ta zeď chráněna kouzly?“ Thraun nervózně přešlápl. Něco tu bylo špatně a jeho to podvědomě zneklidňovalo.

„Ne.“ Erienna pokrčila rameny. „Proč by se někdo pokoušel vloupat na univerzitní půdu?“

„To je dobrá otázka,“ usmál se Will chmurně.

„Potíže nastanou, až se budete chtít dostat zpátky sem do Věže.“

„Tak proč odtud máme odcházet?“

„Po setmění nemáte na univerzitě co dělat. Jestli vás tu najdou, zabijí vás. Setkáme se v knihovně.“

Will přikývl a vyvedl je ven. Když překročil práh a vnořil se do temného soumraku venku, prudce zalapal po dechu, protože mu nevýslovná tíha spadla z ramen stejně rychle, jako na ně předtím dosedla. Po chvíli se ohlédl a zjistil, že se za nimi vstupní dveře samy zavřely, takže jim nezbývalo nic jiného než si pospíšit po cestě k bráně, minout strážného a pak vyjít do ulic.

Erienna se právě natahovala po klice dveří od knihovny, když za sebou uslyšela nějaký pohyb.

„Erienno, Erienno,“ zaskřehotal mistr Věže. „Ty bys měla vědět ze všech nejlépe, že stěny tu mají uši.“

* * *

V hlubokých stínech u univerzitní brány nastražil kocour uši a ucítil, jak jejich špičky stoupají. Přešlápl a ohlédl se za sebe. Nic tam nebylo. Náhle se však jakoby odnikud vynořila ruka, sevřela mu krk a přitiskla ho k zemi. Ucítil vzorec many, který napodoboval tvar ruky, a ovládl ho strach.

„Na proměnu ani nemysli, maličký. Stačí, abych stisknul, a zpřelámal bych ti ty tvoje hubené kůstky.“

Kocour byl vyzdvižen před něčí obličej − tmavý a orámovaný dlouhými černými vlasy staženými dozadu. Oči, hnědé a úzké, se mu okamžitě zavrtaly do lebky. Muž znovu promluvil.

„Cítil jsem tě už zdálky,“ odfrkl pohrdlivě a sevření čarovné ruky mírně zesílilo.

„Uvidíme, jestli tvého páníčka vylákáme z úkrytu.“ Přikryl kocourovi hlavu pytlem, ztěžklým vloženou manou. Než ho utáhl, kocour přidušeně zaskučel.

* * *

Klid lesní skrýše proťal Denserův bolestný výkřik. Hirad se prudce probral z polospánku a vyskočil na nohy, ruku na jílci meče. Překonal krátkou vzdálenost k ochromenému mágovi a uviděl, že už nad ním stojí Sol a v očích za maskou měl výraz, který se nejvíce blížil k nezájmu. Denser se choulil v předklonu na kolenou, ruce měl přitisknuté ke spánkům a nosem rozrýval plesnivějící listí. Z jedné nosní dírky mu vytékalo něco tmavého.

„Densere?“ Hirad neviděl žádné zranění, žádný důvod, proč by se měl mág svíjet na zemi. Vylekalo ho to. Za sebou ucítil Ilkara a Jandyra. Ilkar ho obešel, poklekl ke Xeteskanovi a položil mu ruku kolem ramen.

„Densere,“ zeptal se mírně. „Můžeš mluvit?“

Denser něco zamručel, pak zaúpěl a chvěl se po celém těle. Nakonec zalapal po dechu a dovolil Ilkarovi, aby ho zvedl do sedu. Dokonce i v houstnoucí tmě viděli jeho krví podlité oči, jež se mu ztrácely v obličeji bílém jako stěna. Vypadal o mnoho let starší, než jak ho znali, a když otevřel ústa, aby promluvil, chytil křeč do obličejových svalů. Z úst se mu začala řinout krev.

„Chytili ho,“ dokázal ze sebe vypravit zahleněným hlasem.

„Chytili ho a teď chtějí mě.“

„Cože?“ Hirad nic nechápal. „Koho chytili?“

„Pomocníka,“ vysvětlil Ilkar. „Musel ho zajmout nějaký dordoverský mág.“

„Proč zrovna mág?“

„Protože nikdo jiný by ho nepřemohl.“

Ilkar se podrbal na bradě. „Bohové, to je vážné.“

„Musím za ním,“ mrmlal Denser a začal vstávat.

„Na to zapomeň, Densere,“ Ilkar mu vstát nedovolil. „Zničili by tě.“ Mágové na sebe navzájem hleděli.

„Budou ho tam držet, dokud nezemře, a co pak? Co pak?“ Denserův pohled byl plný zoufalství a při vzpomínce na nedávný příšerný zážitek se opět celý roztřásl. Ilkar zavrtěl hlavou. „Já nevím… ach, bohové, to ne.“

„Co je?“ Hirad právě schovával meč, ale v půlce se zarazil.

„Thraun, Will, Erienna. Na univerzitě začnou tušit, že se něco chystá, a ti tři jsou tam jako v pasti. Myslíš, že budou mít ještě nějakou naději uspět po tom, co se tam právě stalo?“

„Neexistuje přece jediný důkaz, který by je s tím kocourem spojoval, nebo ano?“ namítl Jandyr.

„To je jedno,“ odvětil Ilkar. „Jakmile oznámí, že zajali pomocníka, bude zalarmována celá univerzita. Budou si myslet, že jsou poblíž Xeteskané, a dovnitř nebo ven se nedostane ani myš, to mi věř.“

Hirad zarazil do pochvy zbytek vyčnívající čepele.

„No tak to je skvělý. Nejen že až ta kočka umře, usmaží to Denserovi mozek, ale navíc nebude prsten a ještě přijdem o půlku lidí.“ Poodešel o pár kroků, nakopl kmen nejbližšího stromu a tiše zaklel. „Napadá někoho něco chytrýho, nebo můžeme rovnou vyrazit do Parve a vzdát se?“

„Půjdu pro něj,“ oznámil Denser. „Nemůžu ho tam nechat. Nečekám, že to pochopíte.“

„Teď je mezi námi jen jediná osoba, která se může pokusit zjistit, co se přesně stalo, a to jsem já,“ připomněl Jandyr. „Sednu na koně a vyrazím.“

„Díky,“ řekl Ilkar a pohlédl na Densera.

„Nezapomeň, proč jsme všichni tady, a vzpomeň si na všechny, kteří už kvůli tomu zemřeli. Kdybys teď vpadl do Dordoveru, byla by to sebevražda, a všechno, čeho jsme dosáhli, by přišlo nazmar.“

Zmlkl a vzhlédl k Solovi. Protektorovy oči byly skryté v temnotě, ale Ilkar věděl, že se na něho dívají.

„Chápeš, o co tady jde? Je na tobě, abys dohlédl, že tu Denser zůstane.“ Stiskl mágovi rameno. „Je mi to líto. Vím, jak pevné pouto to je, a mrzí mě, že ti způsobili a ještě způsobí bolest, ale Zloděj úsvitu převyšuje svoji důležitostí nás všechny, sám jsi to řekl. Rozumíš, co tím myslím?“

Denser přikývl a zhroutil se Ilkarovi do náruče. Jejich oči se setkaly a v těch Denserových se blyštily slzy.

KAPITOLA 20

Will s Thraunem to viděli. Okamžitě uhodli, že nejsou svědky náhodné události, kdy nějaký člověk chytá toulavou kočku, ale prozatím netušili, co přesně to pro ně může znamenat.

Krčili se v hlubokém stínu ulice poblíž vnější zdi a učinili rychlé rozhodnutí.

„Slíbili jsme, že se za ní vrátíme,“ připomněl Thraun. „Možná má potíže.“

„Máš pravdu, ale budeme jí tam vůbec k něčemu?“ Will vytrčil palec směrem k univerzitě.

„Musíme doufat, že ano. Máme ještě jedno eso v rukávu.“

„Hm.“ Will Thrauna pozoroval a zamračeně vraštil čelo. „Máš pravdu, ale řeknu ti, že se mi vůbec nelíbilo, jak se na tebe ten stařec díval. Zdálo se mi, že něco tuší. Na druhou stranu neexistuje žádná spojitost, kterou by mezi Eriennou a tím kocourem mohli najít. On je přece z Xetesku. Ale i tak…“ Hlas mu odezněl do ztracena.

„Já vím,“ potvrdil Thraun a zkoumal oblohu. „Raději vyrazíme. Nerad bych přišel pozdě.“

Přestože byla zeď hladká, nepředstavovala žádnou opravdovou překážku. Will ji zdolal během několika okamžiků a vysokému Thraunovi dokonce stačilo vyskočit, zachytit se horního okraje a přitáhnout se. Netrvalo ani minutu a oba stáli vedle zkušebního tunelu. Budova byla zlověstná a děsivá. Její zdi nesahaly výš než Thraunova hlava a klasická špičatá střecha přečnívala na obou stranách až téměř k zemi. Byla celá z kovu, takže musela být nesmírně pevná a těžká, a když se jí Will dotkl, ucukl, protože byla teplá. Ale to nebylo vše; vznášela se kolem ní aura podobná té, kterou pocítili ve Věži. Tady se však zdála být nespoutaná. A nebezpečná.

„Co kdybychom odsud zmizeli?“ Jeho neklid ještě zvýšilo náhlé zaskřípění střešního krovu.

„S radostí.“ Thraun vyrazil podél tunelu k Věži, ale přikrčil se, aby ho nebylo vidět. Ostražitýma očima rozeznával na zemi každou malou větvičku, každý uschlý list. Za ním se kradl Will, jehož léta zkušeností naučila, aby pokládal chodidla pouze do otisků Thraunových bot a nikam jinam. Velké šlápoty byly to jediné, co ve tmě na zemi rozeznal.

Oba muži se po univerzitním pozemku pohybovali jako duchové. Byli tak tiší, že kdyby k nim stál někdo zády a byl od nich třeba jen na dva kroky, nevšiml by si jich. Na konci zastřešeného zkušebního tunelu se zastavili a zkoumali Věž. Svítilo se v ní ve třech oknech a po obou stranách vstupních dveří žhnula lucerna. V celém přízemí byla naprostá tma, ale od přívětivého stínu při úpatí je dělilo třicet sáhů otevřeného prostoru.

„Napadá tě něco?“

„Jediná věc,“ odpověděl Thraun.

* * *

Erienna položila bezvědomého mistra Věže do odlehlého rohu prostorné knihovny a poskytla mu tam co největší pohodlí.

Její čin byl pohotový a bezchybný. Úder pěstí zastihl mistra naprosto nepřipraveného a zasáhl ho přímo do brady. Stařec se jí zhroutil do náruče a ona ho s namáhavým supěním odvlekla až sem. Zavřela dveře a zformovala slabé kouzlo spánku, které bude působit celou noc.

Teprve když znehybněl, naplno si uvědomila, co vlastně provedla. Vysunula zpod jednoho z okolních stolů židli a s hlavou v dlaních na ni ztěžka dosedla. Lokty si opřela o desku a v očích ji začaly pálit slzy.

Mistr Věže slyšel její rozhovor s Willem a Thraunem, a to bylo zlé. Už i podezření, které mistr mohl v té chvíli vyslovit, by stačilo k tomu, aby ji z univerzity vyloučili. Ale srazit ho pěstí a pak na něho použít magii… za to jí rozemelou mozek na kaši. Nezbývalo než doufat, že se vyhne dopadení, a modlit se, aby jí důvody zrady v budoucnu posloužily jako polehčující okolnost. Buď jak buď, o možnosti, že by se ještě někdy do Dordoveru nebo na univerzitu vrátila, si nyní mohla nechat jen zdát.

Po chvíli se vzpamatovala, poklekla u mistra a odhrnula mu pramen vlasů z čela.

„Mrzí mě to. Vždyť jste koneckonců jenom starý, velice starý pán. Odpusťte mi, prosím.“

Vstala. „Nezradila jsem. Snažím se nás všechny zachránit.“ Mistr Věže klidně ležel a jediným dokladem toho, že žije, byla jeho neznatelně se pohybující hruď.

Erienna prudkým pohybem odhrnula těžký závěs, zkontrolovala oblohu a překvapeně se zamračila. Byla již naprostá tma. Neuvědomila si, že v knihovně strávila tolik času, a stále ještě nezískala odpověď na klíčovou otázku. Pospíšila si k policím a z jedné z nich vytáhla objemný svazek. Chvatně listovala stránkami a hledala informace, o nichž věděla, že tam musejí být.

* * *

Denser držel v rukou Odznak úřadu velitele Podkamenského průsmyku, který sebral Traversovi, a zaujatě ho obracel. V slábnoucím světle dobře neviděl, a tak si kouzlem vylepšil zrak.

Samotný odznak vypadal docela obyčejně, přestože byl pro zachování Balaii nesmírně důležitý. Byl vytvořen ze směsi zlata a několika dalších kovů, široký byl jako tři čtvrtiny jeho dlaně a po okraji byl obkroužen zdobením připomínajícím malé lístky. Na lícové straně uprostřed se leskla složitá rytina východního vstupu do průsmyku a na rubu byla jemným písmem vyvedena jména všech předchozích velitelů.

Bylo to poprvé, co si Denser odznak prohlížel podrobněji, a samotného ho překvapilo, jak ho fascinuje − zejména jeho struktura. Ale jak se jím nepřítomně zaobíral, začaly se mu myšlenky stáčet k osudu, který potkal jeho pomocníka. Mágova mysl strádala, protože démona nemohla nahmatat, a osamělost, kterou pociťoval, byla pouhou předzvěstí agonie, již zažije v okamžiku jeho smrti. Představoval si, jak spolu s ním prožívá jeho strach, vztek i sklíčenost, a domýšlel se, jak asi bude skučet a naříkat těsně před tím, než skoná. Něco takového nemohl dopustit.

Sol postával nedaleko. Připomínal sochu, jejíž skrytou sílu kontroloval někdo cizí. Jako vždy očima propátrával okolí, aby mu neuniklo nic, co by mohlo představovat hrozbu. Ale brzy měl selhat, protože do Denserovy mysli jeho pohled proniknout nedokázal.

„Sole,“ oslovil ho Denser tiše. Protektor k němu otočil hlavu. „Chytej.“

Denser mu hodil řetízek s odznakem a Sol ho zachytil rukou v rukavici. „Pohlídej ho.“

Teprve nyní si Sol všiml, co drží v ruce, a oči se mu rozšířily. Rychle se podíval zpět na Densera, ale ten právě dořekl poslední slovo sesílací formule.

„Víš, že to musím udělat.“ Denserovi na zádech vyrostla křídla, která jako by byla vytvořena z okolní noci, a jediné jejich líné máchnutí ho vystřelilo k nebi jako šipku. Mág zamířil k Dordoveru.

„Ne!“ Solův výkřik vyplašil ptáky a již podruhé té noci vytrhl Hirada z dřímoty. Barbara zvuk nejprve zmátl, protože Sola nikdy předtím neslyšel říct jediné slovo. Přiběhl k němu a podíval se na oblohu směrem, který naznačovala jeho zdvižená hlava. Zahlédl už jen siluetu zmenšující se na pozadí oceánu hvězd.

„Co to…“

„Stínové perutě.“ Ilkar mu stál po boku.

„To je Denser?“ ukázal Hirad na šmouhu na nebi.

„Bohužel,“ pravil Ilkar.

„No tak to je naprosto skvělý!“ Hirad vztekle mrštil mečem o zem a tváře mu zrudly hněvem. Sevřel ruku v pěst. „Nejdřív vyhrožuje, že kvůli nebezpečí, který existuje jen v jeho hlavě, zabije Talana, a teď ulítne spáchat sebevraždu do Dordoveru jenom proto, že tam chytili tu jeho zatracenou kočku!“ Máchl rukou směrem, kterým Denser zmizel, a prudce si odfrkl. „Co čeká, že teď udělám?“

„Nic.“ Sol nechal v ruce zhoupnout řetízek s odznakem a hodil ho Ilkarovým směrem. Elf ho obratně lapil. „Ty tu zůstaň.“

„To mluvíš na mě, masko, nebo na nějakýho čokla?“ Hirad se napřímil, ale jeho meč stále ležel na zemi v spadaném listí.

„Hirade…“ začal Ilkar.

Sol krátce obhlédl situaci a Hirad za maskou vytušil jeho zamračený pohled.

„Zůstaň tu, prosím,“ dodal, otočil se k nim zády a běžel si pro koně. Hirad se ho hotovil následovat a nejprve se shýbl pro meč.

„Nechoď, Hirade.“

„Cože?“

„On má pravdu. Měli bychom tu zůstat.“

„Ty souhlasíš s Xeteskanem?“

Ilkar se ušklíbl. „Vím, že je to neobvyklé, ale ano.“

„Proč? Posledních pár rozhodnutí, který udělali, nestálo za nic.“ Znovu zagestikuloval směrem k Dordoveru, kam odlétl Denser.

„Protože pokud všichni zemřou, někdo musí přežít, aby mohl později vyprávět celý příběh.“

„Ale nikdo další kromě toho lítajícího hňupa to kouzlo přece neumí seslat, ne?“ Hirad zasunul meč zpátky do pochvy.

„Prozatím je naší jedinou nadějí on, ale když nezbude nikdo, kdo by o tom všem podal zprávu v Xetesku, bude ztraceno úplně všechno,“ pokrčil rameny Ilkar.

„Takže budeme jen sedět a čekat?“ Hirad nebyl zvyklý zůstávat nevyužitý, když se očividně schylovalo k boji.

„Ne. Sbalíme tábor a připravíme se na rychlý přesun. Tak jako tak mám pocit, že tady dlouho nezůstaneme.“

„Jak poznáme, že umřel?“

„To poznáme, věř mi.“

* * *

Dveře knihovny se otevřely a šokovaná Erienna upustila knihu jako malé děcko přistižené při krádeži. Srdce se jí divoce rozbušilo, ale pak vynechalo náhlou úlevou, protože do dveří vešli Will s Thraunem.

„Bohové, to jsem se lekla! Jak se vám podařilo…“ Nejasně ukázala rukou ven z Věže.

„Tvářili jsme se, jako by nám to tu patřilo,“ oznámil prostě Will. „Byla bys překvapená, jak to funguje.“

„Ano, ale až sem?“ Erienna vypadala zaraženě.

„Musím přiznat, že se nám to univerzita snažila znepříjemnit, ale jak vidíš, jsme tu,“ usmál se Thraun. „Měli jsme štěstí, že jsme nenarazili na tvého přítele mistra Věže, protože bychom ho asi museli zneškodnit.“

„V tom jsem vás předešla.“ Erienna jim vypověděla vše, co se jí za poslední hodinu přihodilo.

„Je tu ještě jedna věc,“ ozval se Will. „Chytili Denserova kocoura.“

„Ten hlupák!“ ulevila si Erienna a udeřila dlaní do nejbližšího stolu. „Říkala jsem mu, že pomocníka okamžitě vycítí. Ten chlap je namyšlený, až hrůza.“

Zhluboka se nadechla, ale její oči prozradily, na co doopravdy myslí. „Ta bolest, která ho čeká… chudák. Bude to pro něj strašné.“ Odmlčela se. „Pojďme už, tímhle se teď nesmíme zatěžovat. I tak bych ale řekla, že jsme měli daleko víc štěstí, než kolik jsme si ho zasloužili. Už jsem kvůli téhle bláznivé výpravě přišla o dobré jméno a nechci přijít i o život.“

„Počítáš, že ten prsten získáme?“ zajímal se Will.

„Nejsem si jistá,“ přiznala Erienna. „Tam dole ho hlídá něco, co neznám.“

„Takže…?“

„Takže pokud nerozpletu a nerozpoznám vzorec many, nebudu vědět, co to může udělat nebo jak to můžu odstínit. Potřebuji se k tomu dostat blíž.“ Vykročila ke dveřím. „Pohyb.“

Thraun jim naznačil, že je všude klid, a všichni se po špičkách přesunuli ke dveřím do hrobek.

„Wille?“ ozval se Eriennin hlas.

„Je to běžný zámek a běžná petlice. Ta je sice těžká, ale primitivní,“ zašeptal. „Potřebuji vědět, jestli není jištěná kouzlem nebo nějakou mechanickou pastí.“

„Ani jedním,“ ujistila ho Erienna.

„Dobře.“ Will se k zámku sklonil, vstrčil do něho kovovou tyčku tlustou asi jako jeho malíček a chvíli zkoumal způsob, jakým je petlice připojena k zámku.

„Velice primitivní.“ Pak tyčku vytáhl a opět zalovil ve vaku u pasu. Vyňal z něj tenký, asi jeden a půl coulu široký kousek kovu přivařený k dutému válečku, který šel na tyčku nasadit. Ozvalo se cvaknutí, jak do sebe obě části zaklaply. Will vstrčil provizorní klíč zpátky do zámku, různě ho nakláněl, zasouval hlouběji a opět povytahoval ven a po chvíli se usmál, protože jím konečně otočil a uslyšel, jak se petlice na druhé straně dveří odsunula stranou.

„Chceš jít první?“ zeptal se Erienny.

„Bude to asi lepší.“ Zatímco si mužík balil zlodějské náčiní, předstoupila před něho a otevřela dveře.

Mana v chodbě za nimi byla ještě těžší než v předchozích místnostech, takže na okamžik i ona zaváhala a zalapala po dechu. V prostoru za dveřmi navíc panovala neprostupná tma.

„Je tu hodně nehybné many, která udržuje v činnosti ochranná kouzla. Když budu sledovat její proudění, vyhnu se jim. Co vy dva?“

„Půjdu za Thraunem, neměj strach,“ řekl Will.

„Nerozsvítíme si?“ navrhl Thraun.

„Musíme být potmě, alespoň dokud nesejdeme první schodiště. Asi v polovině je totiž ochranné kouzlo citlivé na světlo, které se aktivuje každý den za soumraku. Funguje jako poplach.“ Pomalu začala sestupovat dolů, Thraun s Willem za ní. Zloděj se ještě otočil, zavřel za sebou dveře a znovu je zajistil.

Pro Willa byla tma zcela neproniknutelná a ovzduší ztěžklé manou se na něj lepilo jako přilnavý závoj. Vzduch tu byl starý a zatuchlý. Prsty pravé ruky zahákl Thraunovi za opasek a levou se přidržoval zdi. Na každém kroku musel důvěřovat schopnostem svého přítele.

Soustředil se tak usilovně, že málem přeslechl Eriennu, která jim sdělovala, že právě míjejí první ochranu. Skutečně tam byla, zaregistrovala, že tam jsou, a Will ji ucítil také − jako by se tu vznášela mana ještě hustší a kvalitnější než nahoře. A pak vyslal ochranný mechanismus kouzla k Willovi pátravé chapadlo, které mu proniklo až do srdce a probudilo v něm strach. Willovy nevidomé oči začaly poplašeně hledat nějaký záchytný bod a mužík zoufale zavrávoral.

„Jen klid, Wille,“ ozval se zepředu Thraunův hlas ztišený ohromnou tíhou many okolo. „Už jen nějakých tucet schodů a jsme dole.“

„Dovedu si představit i lepší zábavu.“

„To i já. Teď opatrně. Poslední schod.“

Pod posledním ze třiceti schodů se úzká chodba stáčela vpravo a Erienna je provedla dalšími dveřmi. Pak je za nimi zavřela a začala odříkávat formuli. Will se o dveře opřel zády a jejich pevné dřevo a kov ho trochu uklidnily, zatímco někde vlevo od něj Erienna nepřestávala šeptat slova zaklínadla.

„Světlo,“ řekla nakonec a prostor začala zalévat oslnivá záře. Vycházela z koule, která se zvětšila až na velikost Willovy hlavy, a zloděj si v tu chvíli pomyslel, že je to ta nejkrásnější věc na světě.

Okamžitě se rozhlédl po síni. Byla dlouhá, úzká, studená a pokračovala dál do tmy, kam už Eriennina Světelná koule nedosáhla. Při levé i pravé zdi se na trojicích masivních polic táhly do dáli kamenné sarkofágy Mana tu na něho sedala s ještě větší tíhou než kdekoliv předtím. Chvilková úleva, již pocítil, když místnost zaplavilo světlo, byla potlačena okolnostmi situace, v níž se všichni nacházeli. Dolehla na něho taková tíseň, že se raději opřel zpět o dveře. Zalapal po dechu a marně hledal oporu u Thrauna, který na tom však byl úplně stejně, o čemž svědčila jeho shrbená a skleslá ramena.

„Erienno…“ začal Will. Cítil, jak se mu hrne krev do tváří. Nohy se mu třásly, jak se snažily udržet tělo ve vzpřímené poloze.

Dordoverská čarodějka přikývla. „Omlouvám se, Wille, netušila jsem, že to tu bude tak silné. Chvíli počkejte a ono se to časem zlepší. Pak budeme pokračovat. Máme před sebou ještě kus cesty.“

Will zkřivil obličej, vzepřel se o dveře, donutil se soustředit na temnotu, která už tucet kroků před nimi místnost pohlcovala, a vykročil.

„Je to jen v tvojí hlavě,“ říkal si tvrdošíjně.

„Ve skutečnosti není,“ poznamenala Erienna. „Mana je síla, která ovládá a přizpůsobuje přírodu. Je hmotná, a když jí je na jednom místě velké množství, je doslova hmatatelná, což máš nyní jedinečnou možnost zakusit. Někteří lidé ji přitahují a ti, kteří ji dokáží spoutat, jsou mágové. Jako já.“

„Díky za podporu,“ ucedil Will.

„Mysli na to, že v tomto stavu je mana neškodná. Jsou to právě až mágové, kteří ji dokáží tvarovat a měnit v nestabilní a nebezpečný nástroj. Pojďme.“

Vyrazila podél řad hrobek mistrů a lordů mágů, z nichž někteří byli mrtví již celá staletí. Světelná koule ji plynule následovala mírně vpravo nad její hlavou.

Will a Thraun postupovali nejlépe, jak dovedli − plouživými kroky a se svěšenými hlavami, jako by se prohýbali pod těžkými břemeny.

* * *

Jandyr se přihnal do stájí u hostince a sklouzl z koně. Vyměnil si pár slov s chlapcem, který tu dělal stájníka, a zaplatil mu několika drobnými mincemi, čímž získal všechny informace, které potřeboval, a pytel píce pro koně k tomu.

Ze sedlových úchytů popadl luk s toulcem šípů a vyběhl vraty ven do dordoverské noci. Sledoval udaný směr a naprosto netušil, co udělá, až dorazí k cíli. Něco ho prostě bude muset jako vždy napadnout až na místě.

* * *

Denser vnímal manu vyzařující z dordoverské univerzity jako tlumeně oranžový signální oheň, v jehož záři se topila všechna ostatní světla, jež město vydávalo. Stínové perutě líně rozrážely vzduch a značnou rychlostí ho přibližovaly k cíli. Jednou rukou si na hlavě pevně přidržoval čapku a druhou se snažil uzpůsobit meč za pasem tak, aby mu neustále nepleskal o nohu. Po celou dobu měl přivřené oči, aby mu v prudkém větru neslzely.

Myšlenky na Zloděje úsvitu a spásu Balaii teď v jeho hlavě neměly místo; byly dočasně pryč. Někde na univerzitě mu totiž věznili pomocníka, nedílnou součást jeho duše a vědomí, o kterou ho nesměl nikdo připravit.

V duchu vyslal uklidňující myšlenku a zadoufal, že pronikne magickou klecí až k němu.

Střemhlav se spustil k univerzitě a jejímu středu, který tvořila takzvaná Věž − ve skutečnosti ohyzdný schoulený dům, který nebyl hoden jména, jež příslušelo nejvýznamnější z univerzitních budov. Dordover vůbec nepochopil, jakou moc věž soustřeďuje do rukou svého majitele a držitele úřadu. Dordover ale nepochopil ani další věcí, například to, jak se zachová pán uvězněného xeteského pomocníka.

Kroužil asi padesát stop nad nejvyšším vrcholkem Věže a věděl, že ať už jeho pomocníka drží kdokoliv, nepochybně na něho čeká, cítí jeho přítomnost, ale neví, kde se přesně nachází.

Zkušenost učila, že když někdo někoho hledal, zřídkakdy to bylo nahoře.

V tom spočívala Denserova výhoda.

Tiše slétl až ke střeše Věže a chvíli se vznášel několik stop od jejích břidlicových tašek. Opakovaně při tom vysílal neustále stejnou uklidňující myšlenku. Postupně oblétl všechny čtyři rohy a doufal, že se mu dostane nějakého znamení, kudy se dát dál. Byl už blízko, jasně to cítil, ale jediný chybný krok mohl znamenat pohromu.

* * *

Pomocník zavřený v kleci se na okamžik přestal pokoušet dostat ven a zaujatě naklonil hlavu. Oběma rukama uchopil mříže, přitáhl se k nim a v lysém obličeji se mu objevil úšklebek. Mág na něho pohlédl a bezděčně se zachvěl. I přes hnus, kterým ho tvor naplňoval, se však dokázal usmát.

„Skvěle. Předpokládám, že už je tady,“ liboval si.

„Ano,“ opáčil démon hlasem, který zněl jako kroky na mokrém štěrku. „Teď jsi můj.“

„To bych neřekl,“ opáčil mág. Otočil se v křesle tak, aby byl čelem ke dveřím, přičemž samolibým výrazem ve tváři pouze maskoval úpornou snahu nevěnovat pozornost démonovým posměškům.

* * *

„Zůstaňte za rohem, je tu další magická ochrana.“ Díky zvuku Eriennina hlasu přišel Will opět k sobě. Předtím zíral do podlahy a mysl mu naplňovaly představy, v nichž mohl opět volně dýchat a nemusel bez přestání vzdorovat těžkému příkrovu many.

Vzhlédl a přes Thraunovo rameno uviděl Eriennu stojící uprostřed křižovatky chodeb a spolu s ní i kouli, která jí oslnivě zářila nad hlavou. Za čarodějkou se chodba ztrácela ve tmě a po Willově levé i pravé ruce už nebyly police s kamennými rakvemi, ale jen sbíhavé, zužující se holé zdi.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„U Artechovy hrobky,“ odpověděla Erienna a ukázala doprava. „Tady je vstup. Je střežen. Nikdo tam nesmí, vyjma členů současné Rady nejvyšších mistrů. Na ty ochrana nepůsobí.“

„Můžeš ji obejít?“

„Ano, něco takového. Přesněji řečeno ji mohu odsunout.“

„Tak proč tady vůbec…“ začal Will.

„Protože má za úkol odradit dordoverské mágy, ale ani její obyčejné odsunutí není bez rizika, byť třeba dobře víte, jak na to. Lidé, jako jste vy − obyčejní lidé, by neměli sebemenší šanci. Kdybyste jí chtěli projít, to, co by z vás zbylo, by se mi vešlo do dlaně.“

„Nádhera,“ ucedil Thraun. „Takže co přesně to je?“

„V zásadě bublina many, která kryje dveře a obsahuje v sobě magickou past. S trochou opatrnosti ji lze odklonit stranou. Když ale uděláte chybu, praskne… Dám vám vědět, až to budu mít. Buďte tu opatrní.“

„Hodně štěstí,“ popřál jí Thraun.

„Díky,“ odpověděla a zašla za roh.

Když stála přímo před místem působení ochranného kouzla, přizpůsobila zrak tak, aby viděla spektrum many. Bylo to přesně tak, jak předpokládala − ve vzdálenosti asi pěti stop od vchodu se ve vzduchu vznášela bublina many, která byla magicky uchycená ve všech čtyřech dveřních rozích. Barvu měla tlumeně oranžovou, protože nehybná mana nedosahovala takové zářivosti jako mana cílená. Uvnitř koule pulzovalo chladné modré světlo smrtící magické pasti.

Vztáhla k ní paže a velice jemně proti ní zatlačila. Povrch se poddal jako vodou naplněný měch ze zvířecí kůže. To bylo dobré znamení, neboť tu byla vůle, která jí umožňovala dopustit se drobné chyby, již by si u napnutého povrchu bubliny dovolit nemohla. Navíc se zdálo, že funkčnost bubliny a pasti dlouho nikdo nekontroloval.

Opět ruce svěsila a soustředila se na vytvoření vzorce many, který měl magickou ochranu dočasně zneškodnit. Formovala ho směrem od středu a do vlastních manových zásob téměř nemusela sahat, protože v hrobkách byl magické energie nahromaděn dostatek. Eriennina kouzelná skořápka rostla, rozpínala se a měnila tvar. Nejprve byla jen kruhem, ale pak na sebe začala brát tvar ochranné bubliny, dokonale připomínající tu, která tu již byla.

Svojí podstatou ovšem byla tato bublina pevná a tuhá. Celé to trvalo přibližně pět minut, během nichž Erienna trnula, aby něco nepokazila. Poté svoji tvrdou skořápku rozpohybovala a nechala jí původní poddajnou bublinu zcela překrýt. Když k tomu došlo, ucítila Erienna uspokojivý poryv many, který jí potvrdil, že magická ochrana její vlastní výtvor přijala a splynula s ním. Ještě jednou spojení přezkoumala a hledala jeho slabá místa. Žádná nenašla. Opět se tedy soustředila, proměnila svoji skořápku v kouli stejně poddajnou, jako byla ta pod ní, a myšlenkou se pokusila celou magickou srostlicí pohnout doleva. Ochranná koule se i s obalem mírně posunula, takže ze své moci uvolnila nejprve kliku, a pak v pohybu pokračovala dál, dokud nebyla osvobozena celá polovina dveří. Erienna se spokojeně obrátila zpět do chodby a přivolala Willa s Thraunem.

Jakmile oba vyšli zpoza rohu a přiblížili se, řekla Erienna zloději: „Wille, je tam zámek, který je třeba otevřít.“

„Za žádných okolností nestůjte za mnou, jen přede mnou, rozumíte?“

„Ano,“ odpověděli oba.

Zdolat zámek bylo tak neskutečně snadné, až se Will cítil mírně dotčen. Na Eriennino znamení zmáčkl kliku a dveře pootevřel.

„Vejdi a dej se doleva. Opři se o zeď, tam budeš v bezpečí. Ty jdi s ním, Thraune, já musím tu ochranu vrátit zpátky.“

Oba muži vnikli dovnitř. V nepříliš jasném světle, které dovnitř vrhala Eriennina Světelná koule, dokázali uprostřed místnosti rozeznat nejasné obrysy. Bylo tu něco podlouhlého a nízkého. Když dovnitř vešla i Erienna a zavřela za sebou, světlo zesílilo. Koule osvítila prostou, kamenem obloženou místnost vysokou asi osm stop.

Obrys uprostřed byl ve skutečnosti osamělý kamenný sarkofág. Byl plochý, široký a obyčejný, kromě nápisu na jednom konci. Ležel na něm meč, skleněná schrána s tmavomodře oranžovým rouchem uvnitř a bohatě zdobený prsten. Ovzduší tu bylo méně tísnivé a Will se s povděkem zhluboka nadechl. Znovu se rozhlédl kolem. Na zdech tu nebylo vůbec nic a jediné dveře byly ty, kterými sem přišli.

„To je ono?“ zatvářil se neobyčejně zklamaně.

„A co jsi čekal?“ opáčila Erienna. Přistoupila k sarkofágu a zamračeně hleděla na vzácný prsten.

„Abych byl upřímný, tak něco trochu honosnějšího.“

„Za života sice mistři a mágové mohou působit dojmem okázalosti, ale po smrti jim úplně stačí háv z many. Ale co je tohle, při bozích.“ S rukama hluboko v kapsách hábitu začala sarkofág pomalu obcházet.

„Co je co?“ chtěl vědět Will.

„Ta ochrana kolem prstenu. Nevím, co to… počkejte chvilku.“ Zhluboka se nadechla a znovu se zahleděla na neobvyklý vzorec many. Byl malý, velikostí odpovídal přibližně lidské lebce, ale dvěma věcmi se vymykal. Jednak v něm rotovaly tři různobarevné prstence − oranžový, modrý a tmavě zelený − a také nebyl hladký, ale měl na sobě drobné hroty připomínající špice obřího krompáče.

Erienna o ničem takovém nikdy nic nečetla ani neslyšela, a i tehdy, když k tomu jen přiblížila ruce odstíněné od many, začaly se barvy ochrany proměňovat a tmavnout a hrozilo, že se co nevidět aktivuje. Rychle tedy ruce stáhla a bylo vidět, jak se jí po setkání s neznámou magií celé chvějí.

„Raději za námi ty dveře zase zamkni, Wille,“ sdělila mu. „Bude to asi chvíli trvat.“

„Jsou s tím nějaké potíže?“ zajímal se Thraun.

Erienna ho obdařila soucitným úsměvem. „Myslím, že bys nevěděl, o čem je řeč.“

„Vyzkoušej to.“

„Dobrá tedy. Tvar ani uspořádání té ochrany nejsou čistě dordoverskou záležitostí, obsahují magii jiné univerzity, kterou nedokážu přečíst. Je to jasnější?“

„Vlastně ani ne,“ opáčil Thraun. „Máš představu, co ji může spustit?“

„Předpokládám, že to, když někdo naruší tvar,“ odhadovala Erienna mírně podrážděně.

„Potřebuji, abys mi to trochu objasnila,“ odvětil nespokojeně Thraun. „Co přesně musí tvarem projít, aby past spustila?“

„Nerozumím.“

„Vysvětli mi, jak ta ochrana přesně funguje,“ dožadoval se Thraun.

„Proč?“

„Odpověz, prosím.“ Tón jeho hlasu byl nesmlouvavý.

„Ochrana je vzorec nehybné many vytvarovaný tak, aby střežil určitý cíl,“ citovala Erienna. „Charakter tohoto druhu magie umožňuje sesilateli vložit do základu kouzla nebo z něho vyjmout jakoukoliv skupinu věcí nebo bytostí, živých i neživých, na které pak ochrana nereaguje. Ale k čemu ti to bude?“ zeptala se břitkým hlasem.

„Dokážeš vytvořit shodně vypadající vzorec many?“ pokračoval Thraun.

Erienna si olízla rty a pokrčila rameny. „Ne,“ přiznala nakonec. „To by bylo příliš riskantní.“

„Vtom případě navrhuji, aby ses soustředila na odhalení elementů, které jsou z ochrany vyjmuty a mohou jí projít,“ doporučil jí Thraun.

Erienna na něho zírala, jako by jí vyťal políček. Mírně jí poklesla brada a rozšířily se jí zornice. „Ty to navrhuješ?“ Zrudla. „Kdo si myslíš, že jsi? Odborník na magické ochrany? Ne, já ti povím, co jsi − jsi chodící hora svalů, která nemá co mluvit do toho, čemu vůbec nerozumí. Jak se opovažuješ mě poučovat?“

„Byl to jen návrh. Pouhé ne by stačilo.“ Thraunův hlas zůstával klidný a tichý, přestože bojovník mírně změnil postoj a připomínal zvíře, které vycítilo ohrožení.

Will, který byl rád, že se rozhovoru neúčastní, stál doposud u dveří, ale nyní se pohnul směrem k nim, aby vše uklidnil. Velice dobře si uvědomoval, do jak svízelné situace se dostali.

„Pokud vážně nedokážeš vytvořit tvar odpovídající té ochraně, napadá tě nějaké náhradní řešení?“ zeptal se.

„Mohu to celé skončit jediným mávnutím ruky, co ty na to?“ pronesla chladně Erienna a napřáhla ruku.

„Mám na mysli rozumné řešení. Není důvod se vším skoncovat.“

„Ne, není, ale jestli si vzpomínáš, tak já už jsem o všechno přišla.“ Erienna přiblížila ruku k prstenu. Ušklíbla se. „Jen se na sebe podívejte. Velký silný Thraun a malý chytrý Will. Mám moc nad životy vás obou. Nechat zhasnout něčí život je tak snadné.“ Oči měla najednou plné slz.

Will s Thraunem si vyměnili pohledy.

„Erienno, tvojí ztráty je nám moc líto,“ začal Will a přistoupil k ní. „Tvé syny i Aluna jsme měli velice rádi a pochopitelně víme, že jejich životy nemůže nahradit vůbec nic, ale teď potřebujeme, abys nám pomohla. Musíme mít ten prsten a nemáme moc času, mohli by nás tu každou chvíli najít.“ Položil jí ruku na paži a otočil ji tváří k sobě. „Prosím, Erienno. Plakat budeš moct, až se odsud dostaneme.“

Erienna hleděla na Willa a po obou tvářích jí stékaly slzy. Setřásla jeho ruku a osušila si je.

„K tvé otázce, Thraune… jako většina dordoverských ochran působí i tato na lidi, protože ti ji při kontaktu spustí svým mozkem − vyšším myšlením, a také na neživé předměty − ty ji aktivují rovněž.“ Hlas se jí třásl, ale zdálo se, že už začíná opět rozumně uvažovat. „To ti ale nijak nepomůže.“

„Právě naopak, Erienno, tvoje práce je u konce,“ oznámil jí Thraun.

„Čili jediné, co teď potřebujeme, je najít a vycvičit nějaké zvíře, které by nám ten prsten přineslo.“ Erienně už opět blýskalo v očích. „Zřejmě sis nevšiml, že tu žádná nejsou.“

„To není tak docela pravda,“ oponoval Thraun.

„Co tím chceš říct?“

„Thraune…“ vpadl do rozhovoru Will, který uhodl, kam jeho přítel míří. Přesunul se a stanul přímo vedle něho. „Vždycky ti zůstane část lidského vědomí, ve které sídlí rozum. Nemyslím, že můžeš být považován za zvíře,“ zašeptal.

„Na nic jiného nemáme čas,“ řekl Thraun odhodlaně. „Erienna tu ochranu neodstraní, takže je to naše jediná naděje.“

„Přestali byste laskavě vy dva mluvit v hádankách a řekli mi, co máte v plánu?“

„Určitě to chceš udělat?“ utvrzoval se Will.

Thraun přikývl. „Řekneme jí to.“

„To by bylo skvělé,“ přisvědčila Erienna.

Thraun se zhluboka nadechl. „Je to jednoduché.“ Pokrčil rameny. „Jsem tvaroměnec.“

* * *

Pomocník v kleci vřeštěl jako nějaká opice. Poskakoval v ní, roztahoval křídla od mříží k mřížím, syčel, plival a provokoval svého věznitele.

„Připrav se na smrt, Dordoveřane. Připrav se na smrt.“

Pokud šlo o mága, ten se snažil zachovat za dané situace co největší klid. Nespouštěl oči ze dveří a nad hlavou měl z poloviny připravený vzorec many, takže mohl v okamžiku sesílat.

Provokace ustaly.

„Teď,“ sykl pomocník. Odvrátil se a přikryl si hlavu křídly, což mág otočený zády neviděl. Kdyby ano, možná by se stihl lépe připravit. Možná.

Okno za jeho zády se roztříštilo a do místnosti se vysypala sprška skla a třísek. V ní dosedl na podlahu Denser. Naposledy mávl křídly a nohama nalezl pevnou zem.

Mága výbuch na opačné straně místnosti dokonale zmátl, takže než se stačil obrátit, udeřil ho Denser pěstí do brady. Mág zavrávoral, přestal se soustředit, takže ztratil připravované kouzlo, a nebránil se ani další ráně do obličeje a kopanci do břicha. Upadl na dveře, o kterých byl přesvědčen, že jimi Denser přijde, a svezl se po nich na podlahu.

Xeteskan stanul nad ním, uchopil ho a zvedl na nohy. Tmavé oči mu planuly bezbřehou a nezvladatelnou nenávistí.

„Brzy tu budou další, všechny nás porazit nemůžeš,“ hekl Dordoveřan.

Denserův smích byl plný pohrdání. „Ale pro tebe už je pozdě.“ Úder hlavou Dordoveřanovi rozrazil ret. Denser mága dovlekl k magické kleci.

„Nikdy ji neotevřeš,“ zabublal vzdorovitě mág ústy plnými krve. „A já raději zemřu, než bych tu věc pustil ven.“

„Ty blázne,“ řekl Denser tiše. Přitáhl si mágův obličej těsně ke svému. „Nic nechápeš, vůbec nic. Jedna magie, jeden mág.“ Nechal ho spadnout na podlahu a jednoduše petlici vyhákl. Magická klec zmizela a běsnící klubko zuřivosti bylo volné.

KAPITOLA 21

Jandyr pozoroval strážnici a bránu, obojí částečně ukryté za stromy a ostatními budovami. Zdálo se, že na dordoverské univerzitě vládne klid. Po okolních ulicích občas něco projelo, rozhodně se ovšem nedalo říci, že by tam bylo nějak rušno. Jandyr měl pocit, že si ho nevšímá ani strážný u vstupní brány.

Byl poněkud na rozpacích, protože netušil, co si má počít. Věděl, že v tuto hodinu nebude na půdu univerzity vpuštěn, ale okolní ospalé ulice nenaznačovaly, že by se po únosu kocoura pokazilo ještě něco dalšího. Jediné, co tak mohl dělat, bylo čekat. Pojednou někde daleko za sebou uslyšel rozruch, který se k němu přibližoval směrem od středu města. Vzdálené výkřiky však po chvíli umlkly a místo nich se ozval zvuk blížících se koňských kopyt.

* * *

Erienna ucítila v hlavě tak prudkou bolest, že se až zapotácela a musela si přitisknout ruce na spánky. Náhlý šok ji na chvilku zbavil rovnováhy a ona klesla na kolena. Cítila se jako omámená a pevně sevřela víčka. Zaslechla, jak k ní přispěchal Will.

„Co je ti? Jsi v pořádku?“

„Bohové, to bolí,“ zaúpěla a potřásala hlavou, aby ji přestala brnět. Po chvíli bolest odezněla, čarodějka se uklidnila a jala se prozkoumávat proudy many táhnoucí se po celé délce i výšce Věže. Pokoušela se zjistit, kde došlo k jejich narušení. Bylo to v nejvyšším podlaží, a jakmile průrvu nalezla, zalapala po dechu.

„Ve Věži je Xeteskan,“ vypravila ze sebe a zaskřípěla zuby nad smělostí toho činu.

„Denser?“ hádal Will.

„Kdo jiný?“ Zvedla se zpět na nohy.

„Zburcuje všechny mágy, kteří tu bydlí.“ Pohlédla na Thrauna. „Ať jsi chtěl udělat cokoliv, udělej to rychle. Náš čas právě vypršel.“ Thraunovo odhalení Eriennu ohromilo, ale zároveň dávalo dokonalý smysl. Jak jinak by mohl vidět potmě stejně dobře jako elf? Jak by dokázal tak bezchybně stopovat, kdyby v sobě neměl něco ze zvířete? Ta možnost se přímo nabízela, ale Erienna naprosto netušila, zda má být znepokojena, fascinována, znechucena nebo ohromena. Thraun se začal okamžitě svlékat.

„Erienno, ta proměna je rychlá, ale lidem připadá odporná. Nedívej se na ni, jestli nechceš, neurazím se, protože o tom nebudu vědět. Wille, nenech tu moje věci, nebudu se moct proměnit, dokud odsud nezmizíme.“

Will přikývl. „Doufám, že víš, co děláš. Hodně štěstí.“

Jakmile byl Thraun nahý, začal se pokládat na studenou podlahu a několikrát se zachvěl zimou, jak mu kůže postupně přicházela do styku s chladným kamenem. Lehl si na bok, pokrčil nohy a paže natáhl před sebe. Zavřel oči, začal pomaleji dýchat a pak v duchu zabrousil do té části svého já, která v něm vzbuzovala strach a hnus, ale kterou zároveň miloval a opatroval.

V okamžení se mu proud myšlenek stočil jiným směrem. Hlavu mu naplnily obrazy smečky, pocítil vzrušení a radost z lovu a také hrdost nad zabitou kořistí. V chřípí ucítil krev a nesčetné množství pachů lesa. Snil o rychlosti a zmohutněly mu končetiny, přeskupily se v nich kosti a na jejich spodních koncích se vytvarovaly tlapy. Snil o síle v obličejových svalech a zmohutněly mu čelisti, zuby se protáhly v tesáky, jazyk zploštěl a nozdry se rozšířily. Snil o velké síle a zaoblil se mu hrudní koš, zvětšily plíce a srdce začalo tepat rychleji.

Nad sebou ucítil otevřené nebe, vzpomněl si na kořist ležící mu u nohou a vybavil si zvuky, kterými ho volali jeho bratři. Věděl, že je doma, ale v nejhlubším zákoutí duše opakovala ozvěna hlasu jediné slovo: „Pamatuj.“

S hlubokým zavrčením v hrudi se zvedl na nohy a cítil, jak se mu do přetvořených svalů vlévá energie. Viděl, jak před ním hodná žena ustupuje a muž, který byl jeho lidským bratrem ze smečky, zvedá ruku na znamení, že je vše v pořádku. Obrátil pozornost k víku hrobky.

Erienna si vždy zakládala na tom, že dokáže všechno vnímat nezaujatým pohledem. Během výcviku viděla věci tak strašlivé, že se domnívala, že vůči všemu otupěla, ale Thraunova proměna pro ni byla něčím naprosto novým a nevídaným. Měl pravdu, byla rychlá, ale vzpomínku na ni si s sebou Erienna ponese po celý zbytek života. Nyní už stál tvaroměnec před ní se svými čtyřmi stopami v kohoutku, mírně pootevřenými obřími čelistmi a upřeným pohledem žlutě skvrnitých očí, které tak dobře znala z jeho lidské podoby. Tmavě hnědou srst mu na několika místech zdobily šedé skvrny a po náprsence se mu táhl bílý pruh. Will máchl rukou k Artechově hrobce. Thraun poslechl a vyskočil na ni, jazykem nabral prsten do tlamy a opět seskočil. Upustil ho na podlahu a podíval se zpříma na Willa.

Erienna si oddechla. Kdyby Thraun ochranu spustil, vymazalo by je to ze světa. Dalším uklidněním pro její nervy byl Will, který z vlka očividně neměl strach. Sama proto natáhla ruku a nechala Thrauna, aby si ji očichal.

„Raději zase odsuň tu ochranu,“ vybídl ji Will. „Klíč jsem nechal ve dveřích, jen jím pootoč.“ Hvízdl, aby upoutal Thraunovu pozornost. „Až se odsud dostaneme, budeme se muset rychle ztratit. Zpátky se budeš moct proměnit až někde v lese. Nebude to bezpečné. Drž se za mnou.“ Přikrčil se a natáhl ruku pro prsten. Thraun zlověstně zavrčel a přikryl ho prackou.

„No tak dobře, tak si ho necti.“

„Čemu všemu z toho rozuměl?“ zajímala se Erienna. Otevřela dveře a starostlivě Willa i vlka pozorovala přes rameno. Will pokrčil rameny.

„Těžko říct. Mám pocit, že většinou pochopí to hlavní, a vím, že rozumí i některým konkrétním slovům, ale bohužel si nepamatuje, jak to dělá, jen ví, že jim rozumí.“

Thraun dal tlapu pryč z prstenu a jazykem si ho opět vpravil do úst. Přijde nebezpečí, varoval ho lidský bratr ze smečky. Budou prchat a pak se ocitne v lese. V uších se mu znovu rozeznělo volání jeho vlčích bratrů.

Odsunutí ochrany zevnitř bylo naštěstí snadné. Charakter vzorce many znemožňoval, aby byla bublina z této strany narušena. Magická past ale mohla stále ještě spustit, takže její odsunutí bylo nezbytné. Byla to záležitost několika vteřin.

„Půjde za námi?“

„Ano,“ přisvědčil Will. „Ale pamatuj, že je naprosto samostatný. Nemusí poslouchat nikoho z nás, dokonce ani mě, takže může být nebezpečný.“

„I nám?“

„Ne, nám ne. O nás ví, že jsme přátelé, ale je z něj teď v podstatě divoké zvíře, které bude reagovat na jakoukoliv hrozbu.“

„Dobrá.“ Erienna vykročila a koule nad hlavou jí svítila na cestu.

„Jdeme, Thraune,“ zahalasil Will. Vyběhl za Eriennou a za zády uslyšel, jak tlapy jeho přítele ladně a zlehka dopadají na podlahu.

* * *

Démon svištivě přelétl místnost až k mágovi a zabořil do něho drápy. Muže opustila veškerá předstíraná odvaha a s kňučením a vzlykavými prosbami se začal zmítat na zemi. Démon mu slintal na obličej a mág se ho pokoušel shodit, ale nedařilo se mu to.

„Zabij ho,“ přikázal Denser.

„Ne!“ zaskučel mág. „Ne, prosím.“

Démon ho umlčel rukou přitisknutou na ústa.

„Tvá duše je má,“ zasyčel. Vyklenul hřbet, rozpřáhl ruce, zaťal pěsti a pak mága obrovskou silou udeřil do spánků. Dordoveřanova lebka praskla jako hliněný hrnek rozdrcený mezi dvěma mlýnskými kameny a do pomocníkova rozradostněného obličeje vyprskl její obsah. Démon se začal krmit, chlemtal čerstvou krev a sál mozek, zatímco Denser tomu nevzrušeně a spokojeně přihlížel.

Uvědomil si, že do místnosti pospíchají další lidé. Po schodech chvátaly kroky místních obyvatel a bylo slyšet i jejich naléhavé hlasy.

„To stačí,“ nakázal Denser. Pomocník zklamaně vzhlédl.

„Máme společnost.“ Denser si připravil další Stínové perutě a zjistil, že se mu zásoby many tenčí.

„Rozpraš je a najdi Eriennu. Bude dole. Doveď ji k bráně a postarej se, aby se jí nic nestalo. Dám na tebe pozor.“

Pomocník se usmál ústy, z nichž kapala krev. „Budeš na mě dávat pozor už napořád?“ zeptal se.

„Do dne, kdy má duše opustí tento svět,“ ujistil ho Denser. Otočil se a vyletěl vyskleným oknem. Vznesl se na noční oblohu a kouzlem si vylepšil zrak, aby viděl ostře celý dům a okolí.

Spokojený a nasycený pomocník se rozlétl ke dveřím, ale pak si to rozmyslel, ve vzduchu se zastavil a rozhodl se, že příchozím dovolí, aby je otevřeli. Vznášel se s nohama v tureckém sedu několik stop nad mrtvolou mága a pravidelně máchal křídly.

Dveře se prudce rozletěly a dovnitř se nahrnul nejméně půltucet osob − strážní s nablýskanými meči a mágové s volnýma rukama připravenýma sesílat. Při pohledu na mrtvého bratra, kterému z krvácející a na kost rozsápané hlavy vytékal mozek, se zděšeně zarazili. A pak nad ním spatřili i démonického pomocníka. Ten se zasmál mrazivým chechotem, kterým jako by se vyžíval ve smrti a chaosu, jež způsobil, a s napřaženými drápy se vrhl do hloučku. Křidly jim pleskal kolem hlav, z tlamy je skrápěl létajícími slinami, ocasem bolestivě švihal do tváří a řičel radostí z toho, jak se všichni krčí, kryjí a vyděšeně volají na poplach.

Pak na okamžik přestal, aby své dílo zhodnotil. Obhlédl zkrvavené obličeje a zmatené, nevěřícné výrazy, udělal ve vzduchu obrat a divoce se pustil dolů hlavním schodištěm. V každém poschodí nechal v letu zaznít svůj ďábelský smích, jehož ozvěna se odrážela od portrétů na stěnách.

* * *

Když Jandyr zjistil, že je to jen Sol ženoucí koně mezi protestujícími Dordoveřany, vystoupil z úkrytu zpět na ulici. Sol si místních nevšímal, dojel až těsně k Jandyrovi, přitáhl koni uzdu a seskočil.

„Jeď do hostince,“ řekl. „Vezmi i ostatní koně.“ Podal Jandyrovi otěže. „Takhle budeš rychlejší,“ poradil mu. Pečlivě vyslovoval každé slovo, jako kdyby měl ztuhlé hlasivky. Bylo to zřejmě tím, že je téměř vůbec nepoužíval.

„Prosím,“ dodal ještě, než se rozběhl k bráně. Ruce měl volné, zbraně si zatím ponechal na zádech.

„Co se děje?“ zvolal za ním Jandyr.

„Potíže.“

Jandyr pokrčil rameny, vyhoupl se do sedla a pospíšil si zpět do stájí u hostince.

* * *

Erienna ztěžka doběhla k patě schodiště. Ucítila, jak z nějakého mága v horním patře Věže násilím vyprchává život, a zachytila také Denserův hněv, který to zřejmě způsobil. Už tak téměř beznadějné vyhlídky na nenápadnost tím vzaly zcela za své.

„Erienno, magická ochrana!“ vykřikl Will. Prodíral se tíživým příkrovem many a značně za ní zaostával.

„Na to už je pozdě. Ten pitomec už se o to postaral.“

„Kdo?“

„Vždyť víš.“ V hlase jí zaznělo zklamání, ale v duchu k Denserovi pocítila obdiv a náklonnost. Světelná koule svým jasem aktivovala ochranu a ozval se ostrý poplašný zvuk polnice, který zaplnil celou Věž, až Willovi zalehly uši. Thraun za ním zakňučel a zrychlil, vyskákal po schodech, a jakmile Erienna otevřela dveře, předběhl ji a vyrazil vpřed.

Ve vstupní síni nikdo nebyl, ale jakmile poplach odezněl, začaly se ze všech obytných místností ozývat rozčilené hlasy a zvuky pohybu. Thraun doběhl ke vstupním dveřím a marně se pokoušel stisknout tlapami dvojitou kliku. Erienna se hnala jen několik kroků za ním, ale ani jeden z nich si nevšiml pomocníka, který slétával ze schodů. Ovšem Willa, který se z krypt vynořil jako poslední, uvítal pohled hrůznější než všechny jeho nejhorší noční můry.

Jakmile opustil schodiště, začal se chvatně rozhlížet kolem a hledat nepřátele, ale spatřil pouze Eriennu. Té se právě podařilo otevřít jedno z křídel vstupních dveří, když tu Willovi zaclonil výhled krvavý obličej Denserova démona. Malá lebka mu pulzovala, scvrkávala se a rozpínala, a démon se divoce chechtal. Napřáhl spár, aby Willa sekl, ale vtom si uvědomil, koho má před sebou, rychle pařát svěsil, naklonil se k němu a zaskřehotal:

„Ven. Ven. Pryč. K bráně.“

Will otevřel ústa a rozeřval se hrůzou.

* * *

Denser měl všechno jako na dlani. Jandyr ujížděl ke středu města a Sol spěchal k univerzitě, v jejíž bráně skolil jediným úderem strážného. Vběhl dovnitř a všude kolem něho se do naprostého zmatku probouzelo místní obyvatelstvo.

Z Věže se vynořila Erienna následována obrovským vlkem, ale než mohlo Denserovi blesknout hlavou, jak mu zabránit, aby jí ublížil, zvíře se otočilo a vběhlo zpátky dovnitř.

Erienna také zaváhala, uháněla k bráně, ale co chvíli se otáčela zpátky k Věži. Náhle klopýtla.

„To ne!“ zhrozil se Denser a spustil se dolů. Ze všech stran se sbíhali mágové a akolyté, mezi nimiž se mohla Erienna snadno ztratit. Jeden z nich jí dokonce pomohl zpět na nohy. Denser hbitě přilétl nad Sola.

„Postarej se, aby se dostala ven,“ zvolal přes sílící hluk, v němž bylo možné rozeznat výkřiky pochopení, hněvu a různé organizační pokyny.

„A najdi mého spřízněnce. Letím na pomoc Jandyrovi.“ Sol přikývl a Denser opět vylétl výš a pátral po elfovi, který projížděl ulicemi na Solově rychlém koni.

Erienna se usmála na mága, který jí pomohl vstát, a rozběhla se zpět k Věži.

„Co se děje?“ chtěl vědět další mág, který jí byl v patách.

„Na univerzitě je Xeteskan.“ Když vpadla do domu, naskytl se jí překvapivý pohled.

Uprostřed síně kolem sebe kroužili Thraun a tvor, který byl určitě Denserovým pomocníkem, a vše to s patřičným odstupem sledoval nesouměrný půlkruh čtyř nic nechápajících mágů. Okřídlené stvoření prudce měnilo směr, poletovalo zprava doleva a spouštělo se dolů, zatímco Thraun po něm marně sekal tlapami a chňapal tlamou. Na čumáku už měl hlubokou tržnou ránu. Willa nikde neviděla.

Jediné, na co Erienna myslela, když na ně křikla, aby přestali, bylo, že by se jí to mohlo záhy nepěkně vymstít. Ale na nic jiného nebyl čas. Doběhla před Thrauna, který si zuřivě odfrkl, protože mu zahradila cestu k nepříteli. Obrátila se k němu zády a otřásla se, když pomocník slétl přímo před ni. Podvědomě cítila, jak se Thraun za ní napjal.

„Thraune, dost!“ přikázala mu přes rameno. „Přítel.“ Bylo to jediné slovo, které doufala, že by mohl pochopit; žádné příhodnější ji nenapadlo.

„A ty s tím taky hned přestaň!“ osopila se na démona. Tvor se ušklíbl a tiše se zachechtal.

„Je to Thraun, nech ho být,“ vysvětlila.

Démon se okamžitě stáhl a jeho úšklebek přešel ve výraz překvapení. „Tvaroměnec…“ vyrazil ze sebe syčivě.

„Ano, a teď leť za svým pánem a už se nikdy neopovažuj znesvětit půdu této univerzity.“

„Ano, má paní,“ odtušil poslušně pomocník a odlétl otevřenými dveřmi. Erienna se otočila a zjistila, že stojí tváří v tvář čtyřem mágům, kteří zřejmě konečně pronikli závojem nepochopení.

„Vy… vy ty tvory znáte?“ zeptal se jeden z nich. Všichni si podle proudění many ověřili, že je Dordoveřanka.

„Jistě, velice dobře,“ odsekla stroze. „A již brzy odtud budou všichni vyhnáni, sama na to dohlédnu. A nyní mě, prosím, omluvte, pospíchám.“ Vydala se k hrobkám a vzápětí zjistila, že záminku k jejich prohlídce ani nebude muset narychlo vymýšlet. U dveří se totiž choulil rozklepaný Will. „Wille? Co se ti…“

Za paži ji uchopila ruka. „Půjdete s námi. Právě jste mluvila s xeteským pomocníkem, který vás nazval svojí paní.“

Muž, který ji držel, byl středního věku. Měl šedivějící vlasy, které už mu mírně řídly a ustupovaly, ale oči, tmavé a pichlavé, nepříjemně pátraly v těch jejích. Erienna ho neznala.

„Přesně tak, a jak jste viděli, přikázala jsem mu opustit univerzitu. Nyní bych ráda pomohla příteli.“ Srdce jí opět začalo bít rychleji. Musela získat víc času.

„Prostý občan ve Věži po západu slunce?“ pronesl odmítavým a výhružným tónem mág.

„Na tom nezáleží, potřebuje pomoc. Jen se na něho podívejte,“ vyzvala ho Erienna a sama si Willa prohlédla. Zloděj ležel a nehýbal se. Co se mu to jen mohlo stát?

Mág se s pohledem na Willa vůbec neobtěžoval. „Sama víte, že to není tak jednoduché.“

„Pusťte mi tu ruku.“

„Ne.“ Sevření zesílilo a zbylí mágové se začali přibližovat. Erienna nervózně pohodila hlavou a v duchu proklela umíněného Densera, který do Dordoveru vyslal pomocníka, aby na ni dával pozor. Thraunovi se z hrdla vydralo hluboké zavrčení a vykročil ke dvojici. Mágové se po něm podívali jako jeden muž.

„Udělejte, co vám říkám,“ varovala ho. „Udělejte to, prosím, ten vlk mě neposlechne.“

„Zvládneme je oba,“ řekl jiný mág. „Víte, co máte dělat.“

„Bohové,“ vydechla Erienna, které i bez většího úsilí došlo, co za kouzlo chtějí použít. „Uteč, Thraune!“

Vlk ji neslyšel. Lidský bratr ze smečky byl zraněn a hodné ženě hrozilo nebezpečí. Hrozbu bylo nutné odstranit.

Varovný výkřik mága s pronikavým pohledem umlkl, když se mu kolem krku sevřely Thraunovy čelisti a prudce ho strhly k zemi. Erienna klopýtla, ale byla volná, a v síni propukl naprostý zmatek.

Erienna ječela na Thrauna, aby mága nezabíjel, když tu náhle vstupními dveřmi vběhl do Věže obrovitý Sol, rozprášil zbývající mágy a jednoho z nich srazil ranou pěstí zezadu do krku. Mágové se přestali soustředit na zaklínadlo, uprchli do knihovny a zabouchli za sebou dveře.

„Thraune, nech ho!“ ječela Erienna a přiskočila k vlkově hlavě, kterou už si představovala celou od krve. Thraun ale jen vzhlédl a Erienna mu pod tlapami spatřila vystrašeného mága s otlaky po zubech na krku, ale nade vší pochybnost živého. Přispěchal Sol a jednou ranou poslal mága do bezvědomí. Erienna tak mohla obrátit pozornost k Willovi.

Mužík seděl schoulený do klubíčka a kolébal se dopředu a dozadu. Byl zticha, ale tělo mu ovládal třas, jenž mu vyrážel vzduch z plic a nechával mu ho hvízdavě vycházet mezi zaťatými zuby.

„Wille?“ Erienna se dotkla jeho paže a zloděj sebou divoce trhl. „Musíme jít.“

Tiše k nim přicapkal Thraun a začal se k Willovi tulit a olizovat mu tvář. Will nereagoval, ale Eriennu zdvihl na nohy povědomý pohyb v proudění okolní many.

„Sesílají!“ zvolala. Zatahala Willa za rukáv. „Jdeme! Vstávej!“ Will se ani nepohnul, takže musel přiskočit Sol a přehodit si ho přes rameno.

„Utíkejte,“ řekl stručně. Utíkali.

* * *

Jandyr se hnal tryskem ke stájím a přemýšlel, jak se mu za tak krátkou dobu podaří osedlat čtyři koně a dojet s nimi na univerzitu. Když ale dorazil na místo, zjistil, že už je tam Denser. Štěkal rozkazy na chlapce, který byl očividně strachy bez sebe, protože mág měl na zádech něco, co vypadalo jako složená křídla.

„Dal sis načas,“ vyplísnil elfa.

Jandyr neodpověděl. Seskočil z koně a běžel k chlapci. „Kterého teď?“ zeptal se.

Chlapec ukázal na Thraunova koně. „P-postroj a sedlo jsou támhle vlevo na prvním h-háku,“ koktal. A k elfovým zádům dodal: „On sem přilít. Přilít. Lidi přece nemůžou…“

„To je v pořádku, synku,“ Jandyr se vrátil se sedlem a uzdou. „Nic ti neudělá.“ Na okamžik zachytil Denserův pohled a to, jak mu zpoza pláště vystrčil hlavu pomlácený kocour, jemuž se v očích zračil úsměv.

Mág utáhl poslední podbřišník a zajistil přezku. „Jeď první, budu tě jistit z oblohy,“ přikázal. „A o ostatní koně se nestrachuj, postarám se, aby jeli za tebou.“

„Když myslíš,“ opáčil Jandyr.

„A pospěš si.“

„Sklapni už.“

* * *

Erienna netušila, jaké kouzlo mágové z knihovny sesílají, ale byla si jistá, že to bude nějaký druh pasti. Když prchala po venkovních schodech dolů na cestu, uslyšela, jak se za ní s prásknutím a zasyčením přibouchly dveře. Ochranný zámek. Znala to kouzlo a věděla, že měli velké štěstí.

Sol si razil cestu vpřed a Willa nesl na rameni jako nějaký pytel. Thraun skákal vedle Erienny, která už byla unavená a sotva pletla nohama. Univerzita byla stále zmítána chaosem, ale na otevřeném prostranství před Věží byli uprchlíci kvůli Thraunovi středem pozornosti.

I přesto Erienna doufala, že se všichni bez potíží dostanou k bráně. Srdce jí však vynechalo, když uslyšela nějaký sebevědomý a povýšenecký hlas zakřičet: „Zastavte je.“

* * *

Jandyr by překážející lidi nejraději neustále prosil, aby mu uhnuli z cesty, ale to by se nedostal ani ven ze stájí. Zdržel už se tam jen tak dlouho, aby chlapci hodil několik mincí, pak se vyšvihl na koně, pobídl ho patami a vyrazil do dordoverských ulic. Nahoře s ním ve výšce asi sta stop udržoval směr a tempo Denser a za zády mu klusala čtveřice osedlaných koní bez jezdců.

V ulicích už v této brzké ranní hodině panoval čilý ruch. Jandyr křičel na pěší, ať se mu klidí z cesty, a uvědomoval si, jaký rozruch asi musí jeho divoká jízda působit. Většina chodců se mu vyhýbala, ale tu a tam někdo schytal od prudce cválajících a těžko zvladatelných koní kopanec nebo jimi byl sražen na zem a pošlapán.

Za pravidelného dunění kopyt se Jandyr vzdaloval od středu města a blížil se do obytné čtvrti s rozlehlými parky, když tu se z oblohy na jeho úroveň snesl Denser.

„Potíže. Přímo před námi,“ překřičel kopyta klapající o dlažbu. „Na další křižovatce se dej doleva, pokračuj k velkému skladišti a u něj zahni doprava. Pak jeď pořád dál a já tě doženu.“ Vznesl se zpátky do výše. Jandyr netoužil zjistit, o jakých potížích to mág mluvil, takže podle instrukcí zatočil vlevo. Ostatní koně ho následovali, ale už mírně zaostávali, protože Denserův magický vliv, jímž je ovládal, slábl se vzdáleností, která ho od koní dělila.

* * *

Při hledání bezpečné únikové cesty ulicemi města pomohly Erienně dvě věci. Jednak to, že se žádnému z mágů nechtělo nic sesílat, když bylo okolo tolik nevinných lidí, a také dvojí hrozba, kterou představovali Sol s Thraunem. Protektor si na chvíli nadlehčil Willa, který mu visel přes rameno, druhou rukou vytrhl z pouzdra sekeru a s burácejícím řevem si razil cestu pryč z univerzity. Záda skupině kryl Thraun, který divoce vyl a cenil zuby.

A v tomto pořadí vyrazili branou ven do vřavy, která právě propukala v dordoverských ulicích.

* * *

Denser letěl a dnes podruhé se přibližoval k univerzitě. Mana kolem budov byla opět sytě oranžová a on si přeostřil zrak, aby vypátral Eriennu a tvaroměnce.

Věděl, že se mezi nimi a Jandyrem s koňmi nachází kordon městských gardistů, kteří ale nebudou jedinou hrozbou. Na severu se formovala univerzitní garda, z níž mnozí byli již v sedlech, a přímo pod ním naslepo uháněli hlavní ulicí Erienna, Sol a vlk s desítkou Dordoveřanů v patách. Až po chvíli si Denser všiml, že Willa musí přes levé rameno nést Sol, který tak mohl bojovat jen jednou ze svých mocných paží, protože druhou musel přidržovat bezvládného zloděje. Bylo jasné, že všichni zanedlouho vběhnou do pasti.

* * *

Jandyr zatočil podél zdi skladiště a tryskem pokračoval dál. Pronikavým pohledem zkoumal řídnoucí tmu a neostré stíny, zatímco koně za jeho zády se začali mírně plašit, protože Denser už od nich byl příliš daleko. O několik kroků dál proto Jandyr zastavil, aby všem koním svázal otěže provazem, který si chtěl připevnit k sedlu. Sesedl a uprostřed zmateného přešlapování, neklidného pohybu koňských boků a kmitání dlouhých nohou se snažil pochytat všechna jejich udidla a uzdy. Vydával při tom hlasité příkazy, které byly ale plněny pouze částečně.

Nakonec se zmocnil všech otěží, provlekl jimi provaz a pevným uzlem se ho chystal přivázat k sedlu. Na půli cesty ke koni ho však zastavil hlas.

„Jsou ty koně na prodej? Zdá se, že jich je pro jednoho člověka až moc… ach, pardon, pro jednoho elfa.“

* * *

Denser se snesl na úroveň Solova ramene.

„Tímhle směrem vás čekají potíže. Zahněte vpravo a následujte mě.“ Mág vedl prchající trojici pryč z hlavní ulice. Mírně vystoupal, aby se podíval, jak je na tom Jandyr, a zjistil, že elf musí ustupovat před skupinkou pochodní.

„Sakra.“ Rychle propojil svoji mysl s pomocníkovou. „Dávej pozor, kam poletím, a doveď tam Sola.“ Démon mu vylétl zpod pláště.

* * *

Bylo jich pět stejně jako koní, uvědomil si Jandyr tu ironii. Tři měli v rukou pochodně a všech pět meče. Hmátl po připraveném luku a uvolnil ho z řemínků, které ho poutaly k sedlu. Toulec už mu visel přes rameno. Ustupoval se založeným šípem a koně si udržoval za zády. Věděl, že musí hrát o čas, jen nevěděl, kolik ho bude potřebovat.

„Odstup od těch zvířat,“ zopakoval jeden z nich. Sveřepé obličeje mužů ozařovalo světlo pochodní a všichni postupovali vpřed.

„To neudělám.“

„Tak to tě budeme muset zabít.“

„Jeden z vás to bude mít za sebou dřív než já. Kdo to bude?“ Jandyr opsal namířeným šípem půlkruh, kterým obsáhl celou pětici. „Ty,“ pravil, pohlédl na jednoho z nich a zamířil. „Ještě krok, a je po tobě.“

Zamýšlený cíl se zastavil, ale ostatní se sunuli dál. Byli už blízko a postupovali stále rychleji.

„Všechny nás nezastavíš.“

Jandyr se po očku podíval na oblohu a spatřil Densera, který se snášel dolů jako orel na lovu. Usmál se.

„Ani nebudu muset.“

Okřídlený Denser prudce klesl, natáhl nohy a prudce jimi kopl jednoho z mužů do hlavy. Prudký náraz povalil nebožáka na jeho druha, který stál hned vedle. Oba těžce upadli na zem. Jandyr napjal tětivu a zasáhl vybraný cíl do prsou. Znovu založil, přitáhl letky k oku a zamířil na zbývající dva, kteří ještě stáli.

„Jestli chcete utéct, udělejte to.“ Podruhé to říkat nemusel.

Denser si nevšímal mužů, které skopl na zem, a odvázal jednoho z koní. Vyhoupl se na něho a Stínové perutě mu zmizely ze zad. Jandyr se zdržel vytahováním šípu z mužova hrudníku.

„Dělej, musíme jet.“ Denser koně pobídl a ostatní zvířata ho němě následovala. Jandyr se také vyšvihl do sedla a závod mohl začít.

* * *

Erienna měla pocit, že jí prasknou plíce. Srdce jí zběsile tlouklo v hrudi, nohy měla jako dva kmeny stromů a v hlavě jí dunělo. Věděla, že je zpomaluje a že jsou pronásledovatelé už jen kousek za nimi. V té chvíli jí hlavu jen o několik coulů minul šíp, který pokračoval v letu a stejným způsobem minul nějakého místního člověka. Za zády se jí ozvalo několik nesouhlasných a obviňujících výkřiků a hrozba létajících šípů byla dočasně zažehnána.

Po boku jí běžel stále svěží Thraun a o půltucet kroků dál vpředu klusal Sol, který měl na jednom rameni Willa a na druhém Denserova pomocníka. Démon jednou rukou naznačoval směr a druhou měl obtočenou kolem protektorovy hlavy. Sol čistil cestu před sebou už jen pouhým vzezřením.

Pohybovali se směrem ke středu Dordoveru po široké ulici, která ústila na hlavní tržiště a bohužel pro ně na ní stála stará sýpka, jež nyní sloužila jako sídlo městské gardy. V ulicích bezprostředně kolem univerzity býval po setmění klid, avšak blíže ke středu města to v noci i nad ránem obvykle žilo, takže tu byla městská garda poměrně početná. Její členové hlídali davy lidí přihlížejících pouličním divadelním představením, stánky s jídlem a ponuré uličky, kde se kolemjdoucím podbízely místní nevěstky a kde byla dýka stejným platidlem jako peníze.

Erienna už chtěla Sola varovat výkřikem, ale protektor právě v té chvíli odbočil vpravo a vyrazil úzkým průchodem mimo hlavní ulici. Tady byl čilý ruch ulic vystřídán tichou hrozbou průmyslové čtvrti. Stínem se tu kradly neslyšné kroky a každý kout se mohl neopatrnému návštěvníkovi stát pastí. Nesvítily tu žádné lampy, takže stíny natahovaly tenké prsty i po zemi. Erienna klopýtla, ale udržela se na nohou, a Thraun za ní hlasitě zavyl. Zvuk se odrážel ode zdí a ozvěnou se nesl po nebi jako nějaký jekot z pekla. Erienna se přistihla, že uvažuje, kdo je vlastně honí, a zda je to ďábelské zavytí nezastaví nebo alespoň nezpomalí. Byla si jistá, že ji by určitě zastavilo.

Stále běžela a sledovala Sola, který zabočil doleva a pak hned zase doprava, takže se opět ocitli na širší ulici. Po obou stranách se tyčily vysoké budovy, jejichž zdi byly temnější než okolní noc a nepřátelsky na ně shlížely. Znovu měla po boku Thrauna a za sebou slyšela sílící hluk davu pronásledovatelů. Tyto výkřiky se ale začaly po chvíli mísit s nezaměnitelnými zvuky kopyt klapajících po kamenech a čvachtajících v blátě.

A pak uviděla, jak se proti nim zšeřelou ulicí někdo blíží − jezdci, kteří těsně před nimi zabrzdili. Sol s pomocníkem, který se mu na rameni opět proměnil do kočičí podoby, si k nim pospíšili a Erienna si uvědomila, že ti dva jezdci musejí být Denser s Jandyrem. Dopotácela se doprostřed skupiny.

„Nejsi zraněná?“ staral se Denser.

„Vůbec na mě nemluv,“ zvládla ze sebe vypravit mezi prudkými nádechy. „Jsou blízko. Musíme si pospíšit.“

Jako by chtěla potvrdit její slova, vpadla do uličky asi dvacítka pronásledovatelů. Zasvištěly šípy a všechny se neškodně odrazily od zdí, avšak Dordoveřané se hrnuli dál. Sol si přehodil Willa přes koně a pak uchopil Eriennu, vyzvedl ji a upustil do jejího sedla. Poté se na koně vyšvihl i on sám, prudkou obrátkou ho otočil a tryskem se rozjel pryč. Koně ostatních zařehtali, zadupala okovaná kopyta, jezdci se nahrbili v sedlech a vyrazili za ním.

Jediný Thraun se otočil a vyrazil proti nepřátelům.

Sol jel v čele, minul skladiště a hned za ním strhl koně doleva, zpět na hlavní ulici. Kousek za ním se držel Denser a nedaleko se natřásala i vyčerpaná Erienna, jež se v sedle držela jen s vypětím všech sil. Vedle ní ujížděl Jandyr a ve volné ruce držel otěže Thraunova koně.

Thraunovi mezitím prosvištěla kolem hlavy další salva šípů a v příštím okamžiku se obrovský vlk střetl s přední řadou rozvášněného davu. Díky své velikosti jednoho muže doslova převálcoval a druhému se zakousl do krku. Škubl hlavou a ve spršce krve mu roztrhl hrdlo. Mužův řev okamžitě umlkl. Během následujících deseti vteřin bleskových výpadů tlamou i drápy Thraun ohromené pronásledovatele zcela rozprášil.

Někteří utekli, jiní se stáhli. Zbytek bez hnutí ležel a jeden nebo dva už se nikdy nezvedli. Když Thraun dokončil své dílo, protáhl si nohy a dlouhými skoky vyrazil pryč z města směrem k okolním lesům. Řítil se ulicemi a radostně vyl.

KAPITOLA 22

„Havrani vedou vzrušující život, co?“ nadhodil Hirad opírající se zády o strom a protahující si nohy.

„Takže už ses s tím smířil?“ zeptal se Ilkar.

„Nesmířil, pořád si tu připadám jako zbytečná přítěž.“

„To rozhodně nejsi.“

„Však víš, jak to myslím.“

Tábořiště bylo sklizeno. Veškeré vybavení bylo sbaleno a upevněno k sedlům a všichni tři koně, včetně toho Denserova, byli uvázáni o několik sáhů dál.

Hirad se usmál, když si vzpomněl na Ilkarova naléhavá slova o tom, jak je třeba tábořiště neprodleně sklidit. Už hodinu totiž seděli mezi stromy a nic se nedělo. Měl pocit, že by se měl strachovat o to, co se děje v Dordoveru, ale z nějakého důvodu byl − kromě přetrvávajícího vzteku na Densera − podivně klidný. Možná to bylo proto, že ani jeden z těch, kteří do města šli, nebyl původní Havran, takže mu na nich zase tolik nezáleželo. Ano, to v tom zcela určitě hrálo roli, ale bylo v tom ještě něco víc − přistihl se, že některým z nich, zejména Thraunovi a Willovi, zcela důvěřuje. Téměř stejnou měrou, jakou důvěřoval Neznámému a Sirendorovi. Téměř.

S tíhou noci na něho dopadl zármutek a myslí se mu začaly honit vzpomínky, v nichž převažovaly obrazy smrti a ztráty, jež zcela zastiňovaly prchavé a mlhavé vzpomínky na dobré časy. Viděl umírajícího Rase bojujícího v jejich středu, Richmonda, jenž bránil muže, kterého ani neznal, a zaplatil za to cenou nejvyšší, Neznámého, jehož krev se vsakovala do země před nízkou stodolou, a také Sirendora… Sirendora, z něhož vyprchával život, zatímco Hirad tomu mohl jen přihlížet.

Přes všechny své silácké řeči nedokázal uchránit od smrti ani jednoho z nich, a nebyl tu už ani Talan, kterého od nich odehnal strach a vědomí, že kdyby zůstal, byla by jeho smrt nevyhnutelná.

Otřel si oči a pohlédl na Ilkara. Bohové, pomozte, kdyby měl ztratit i jeho − svoji poslední vazbu na Havrany, které měl tak rád a pro něž žil.

Srdce se mu zběsile rozbušilo a začal mělce dýchat. Všechno se mu vymykalo. V nedalekém Dordoveru se rozhodovalo o budoucím osudu Havranů a možná i celé Balaii, a on seděl tady, stranou dění, odstrčený jako nějaká nedůležitá postava, jejíž úlohou je jen sedlat koně a sklízet tábořiště. Možná měli pravdu, když před několika týdny, které mu teď připadaly jako celá léta, vtipkovali o jeho věku. Nebyly to vtipy. Z vůdce se stal řadový člen a on tu změnu nepostřehl. Denser. To Denser za to mohl. A Denser jako vůdce Havranů bylo něco, co nemohl dopustit. Ne po tom, co všechno jim způsobil.

Zvedl roztřesenou ruku, aby si promnul nos, a úmyslně se zhluboka nadechl. Oči přitom znovu stočil k Ilkarovi a doufal, že v pohledu nemá vepsány obavy, které by z nich elf mohl vyčíst. Ale Ilkar se na něho nedíval. Zatímco ho Hirad pozoroval, naklonil hlavu ke straně a přiložil ucho k zemi. Rukama se opřel o zem a znehybněl. Když zanedlouho ohlásil, že někdo přijíždí, byl už Hirad hodnou chvíli na nohou.

„Doufejme, že jsou to oni.“

„Nehodlám tu čekat, abych si to ověřil.“

Rozběhli se ke koním, ale nepřekonali k nim ještě ani polovinu vzdálenosti, když za nimi rozkvetlo světlo a vytvořilo falešný úsvit. Okolní noc to na chvíli rozehnalo do všech stran a zem pokryly stíny. O okamžik později zaduněl výbuch a rozezněl se zvuk, který připomínal uhánějící divokou řeku.

Koně začali vyhazovat a trhat za úvazy. Hirad své klisně sevřel uzdu, mrštně se skrčil před jejím předním kopytem hrabajícím ve vzduchu a stanul tváří v tvář velkému vyděšenému oku.

„To se mi vůbec nelíbí!“ křikl a marně se pokoušel uklidnit zvíře, které zběsile škubalo za otěže.

„Není čas,“ dýchavičně odtušil Ilkar. „Prostě nasedni.“ Jeho kůň byl o něco klidnější a ten Denserův začal v mohutné záři také nejprve divoce jančit, ale nyní už zase stál klidně.

„Na tuhle splašenou bestii?“ Hirad uvolnil úvaz a kůň zařehtal, vzepjal se na zadní a předníma nohama prudce dopadl na zem. „No vždyť už jedem, už jedem!“ Vsunul nohu do třmenu, zatímco klisna poskakovala, frkala a hrozilo, že se splaší a dá na útěk dřív, než se Hirad dostane do sedla. „Sakra, holka, tak se uklidni!“ Vyšvihl se vyděšenému zvířeti na hřbet a snažil se ho alespoň trochu ukonejšit. Když se ohlédl, uviděl, jak z kruhu zářícího světla nad Dordoverem vbíhá na mýtinu vlk a na druhé straně zase rychle mizí v lese. Kůň se pod ním znovu vzepjal. Byl bez sebe strachy. Pak Hirad uslyšel nějaký hučivý zvuk, ale ten vzápětí přehlušila spěchající kopyta a z příkrovu lesa vyjel na mýtinu Denser.

„Jeďte, jeďte,“ zařval chvatně a vydal se za vlkem. Následovala tryskem se ženoucí Erienna se zdviženou rukou, jíž si chránila obličej před větvemi, hned za ní se hnal Jandyr, držící za uzdu koně bez jezdce, a nakonec jel Sol s Willem přehozeným přes sedlo. Nikdo z nich ani na okamžik nezpomalil.

Hirad se na koni zoufale otáčel, ale zvíře hryzalo udidlo a vykopávalo, očividně neschopné vyrazit kterýmkoliv směrem. A pak, když se konečně na chvíli zklidnilo, celé se roztřáslo a zdálo se, že se dá na útěk, se Hirad podíval do světla a uvědomil si, co vydává ten hučivý zvuk. Oheň. Pohlcoval a stravoval stromy, keře i trávu a šířil se tak rychle, že pěšky se mu nedalo utéct.

„Bohové!“ Přitáhl uzdu a prudce klisnu pobídl patami. Teď už zvíře nezaváhalo. V ohni číhala jistá smrt, zatímco vyrazit za vlkem mohlo skýtat jistou naději.

Vběhli do lesa, ale Hirad nemohl dostat z hlavy obrovského vlka, kterého před chvílí viděl. Jestliže ho Havrani nepronásledovali, pak existoval jen jediný důvod, proč za ním jeli, a Hiradovi se při té představě zhoupl žaludek.

Když se Ilkar dostal na několik stovek sáhů od mýtiny, vynořil se z lesa a zařadil se vedle Erienny, kterou rychle dohonil. Hirada ztratil z dohledu a stěží slyšel ostatní koně, o nichž věděl, že běží nedaleko před ním; jediné, co mu znělo v uších, bylo hlasité burácení Plamenného prstence. Nepochyboval, že to je nějaký druh právě tohoto kouzla, ale nechápal, jak se jim ho podařilo vytvořit tak ohromný a zničující.

„Kdy to dohoří?“ zvolal za jízdy k Erienně.

„Živí ho les, takže se nedostane dál než na jeho hranici.“

„Jak to dokázali?“

„Nahromadění many. Zaklínadlo, které se používá, když má jedno kouzlo seslat více mágů. Věděla jsem, že na něm pracují, ale netušila jsem, že ho propojili s Plamenným prstencem. Muselo to být velice náročné − všem, kteří se toho účastnili, to muselo vysát veškerou sílu.“

„Tak proč ještě utíkáme?“ houkl Ilkar.

Erienna začala brzdit a všimla si, že nedaleko před nimi dospěl ke stejnému rozhodnutí i Denser. Během padesáti sáhů tak jejich úprk skončil, všichni otočili koně a srovnáni do řady přihlíželi tomu, jak se Plamenný prstenec blíží k hranici lesa, kde měl strávit sám sebe.

„No tak, kde jsi?“ šeptal Ilkar. „Kde jsi?“ Žlutý květ Plamenného prstence se rozvíjel a přibližoval. Za jeho čelem se ze spáleného lesa valil k noční obloze hustý sloup dýmu, který zatemňoval hvězdy. Když se plameny dostaly na nějakých sedmdesát sáhů od okraje lesa, začaly se na travnaté planině před nimi děsivým tempem prodlužovat stíny stromů, a když se za pár chvil přivalilo ohnivé peklo až na úplný konec, vyšlehly do otevřeného prostoru poslední oranžové jazyky. Ilkar se zahleděl do oslnivé záře a oddechl si, když rozeznal osamělou siluetu rychle se pohybujícího jezdce, která jim jela z planoucího pekla v ústrety. Ve tváři se mu objevil křivý úsměv. Přehlédl řadu koní, zachytil Denserův pohled a pokývl. Denser pozvedl obočí.

„Jeho se asi jen tak nezbavíme, že?“ utrousil.

„To ne,“ dal mu za pravdu Ilkar. Pak jeho výraz zpřísněl. „Dobrá, Erienno, co můžeme očekávat teď?“

„Mágové, kteří to seslali, budou vyčerpáni, ale mohou se tu objevit další. A v té skupině budou jistě i nějací vojáci. Nepochybně postupují hned za těmi plameny.“

„Už jsou tady,“ ozval se Jandyr. „Podívej.“ Ilkar se podíval směrem, kterým druhý elf ukazoval, a uviděl sedm nebo osm postav vybíhajících z lesa. Spolu s nimi si povšiml i dvou mágů, kteří letěli vysoko nad nimi.

„Zatraceně,“ ulevil si Ilkar. „Utečeme jim?“

Erienna pokrčila rameny. Dorazil k nim Hirad, zabrzdil roztřeseného koně a otočil k nim obličej zrudlý námahou.

„To bylo o fous,“ prohlásil. „Fakt o fous.“

„Ještě není po všem. Musíme si poradit s dalšími deseti,“ oznámil mu Ilkar.

Hirad se otočil a pohlédl zpět, přimhouřil oči v polosvětle vrhaném hvězdami a dohořívajícími stromy a pak se svezl z koně. „Počkáme si na ně tady.“

„Jsou tam i dva mágové,“ připomněl mu Ilkar.

Hirad pokrčil rameny. „Tak nás ochraň štítem. V tom jsi nejlepší.“ Rozhlédl se doprava a doleva. Všichni kromě Sola ještě seděli na koních. Bohové, bude je muset pořádně vycepovat. Staří Havrani už by byli v tuhle chvíli dávno zformovaní. Jenže většina z nich už byla mrtvá. Sol vykročil vpřed a za chůze uvolnil meč v pochvě. Alespoň někdo věděl, co má dělat.

„Jandyre, nalevo od Sola. Já budu vpravo. Kde je Thraun?“

„Není čas to vysvětlovat, ale…“

„Při bozích, je to vážně tvaroměnec!“ vydechl Hirad, ale okamžitě tu myšlenku vytěsnil z hlavy. „Zvládneme je i ve třech. Kolik jich je?“

„Osm mečů, dva kouzelníci.“ Ilkar začal připravovat štít. „Zná někdo z vás dvou Pevný štít?“

„Já už sesílat nemůžu,“ postěžoval si Denser a sáhl po meči.

„Ano, já ho znám,“ přisvědčila Erienna.

„Dobře. Sešli ho nad nás, s magickými útoky se vypořádám sám. Densere, tas, stáhni se a vezmi s sebou koně. Jestli uvidíš Thrauna, pošli ho sem.“ Ilkarův a Xeteskanův pohled se na okamžik střetly. Temný mág tasil, hvízdl na skupinku koní a odcválal v jejich čele pryč.

Byli od nich třicet sáhů a blížili se, když tu Hirad ucítil dvojí zavlnění vzduchu, jak se kolem nich utvořily oba štíty − magický i pevný, přičemž ten druhý chránil proti střeleckým útokům. Jandyr vypustil šíp a jednoho z útočníků zasáhl. Chtěl založit další, ale nepřátelé byli už téměř u nich. Jejich mágové přistáli a začali sesílat. Oranžový záblesk kouzla narazil do štítu.

Hirad se zhluboka nadechl a zařval, aby si pročistil hlavu. Jako za starých časů, pomyslel si, ale starými časy nazýval dobu před pouhými několika týdny. Nepřátelé se rozdělili a snažili se je obklíčit. Hirad střelil pohledem po Solovi. Maskovaný muž hleděl přímo před sebe a hodnotil situaci. Jeho soustředění bylo tak hluboké, že bylo téměř hmatatelné. Přesně takhle se vždycky soustředil… Hirad zaznamenal nějaký zvuk a přesunul zrak před Sola. Protektor pravidelně ťukal špičkou meče o zem. Hirad překvapením málem upustil ten svůj. Když se mu vrátil cit do svalů, musel zbraň pevně sevřít, aby mu nevypadla z dlaně. Bylo to přesně jako za starých časů.

„Neznámý!“ zvolal. Sol se k němu otočil a v očích měl na okamžik nezaměnitelný záblesk poznání.

„Bojuj,“ pronesl hlasem plným utrpení.

„Ale…“ začal Hirad.

„Bojuj,“ zopakoval Sol. Zleva mezi nepřátele znenadání vlétl Thraun a bitva začala.

Hirad byl nezastavitelný. Nikdo před ním neobstál a jemu bylo téměř líto těch nebohých dordoverských vojáků, které systematicky srážel k zemi. Srdce mu naplnila radost a mysl zmatek, ale jeho bojovému zápalu a schopnostem nešlo vzdorovat.

Jakmile první z mužů klesl po útoku Thraunových čelistí, rozpadla se nepřátelská strategie v prach. Hirad rozťal nejbližší lebku, zatímco mohutný spolubojovník vedle něj zmasakroval dva muže, aniž se pohnul z místa. Barbar vycítil, že se Jandyr ubrání sám, a tak vykročil vpřed, rozpáral jednomu z vojáků břicho, vykryl ránu druhého, a jak se muž silou rozmachu odkryl a pootočil, přesekl mu Hirad podkolenní šlachy. Zbývající dva vojáci se obrátili na útěk a mágové s nimi.

„Štít zrušen,“ oznámil Ilkar a upíral pohled na Sola. „Pojďte, zmizíme odsud.“

„Děláš si legraci?“ osopil se na něj s planoucím pohledem Hirad. Otřel si zakrvácený meč do šatů jedné ze svých obětí a vrátil ho do pochvy. „Ilkare, vždyť je to on! Nechápu, jak je to možný, ale je to on!“

„Hirade, prosím,“ zapřísahal ho Ilkar, „teď není vhodná doba.“

„Jak to, že není?“ Jeho úsměv se pozvolna vytrácel.

„Měj trpělivost. Nejdříve se odsud musíme dostat a pak si o tom promluvíme.“ Ilkar vykročil k Denserovi a z výrazu tváře temného mága poznal, že o Solově dřívější totožnosti neměl ani potuchy.

„Tak moment.“ Hirad chytil kráčejícího Ilkara za rameno.

„Má to něco společnýho s tím, že je z něj protektor?“

Ilkar se zastavil a podíval se mu do očí. „Všechno.“ Viděl, že se Hirad chystá opět promluvit, takže ho umlčel zvednutou rukou. „Ale Denser o tom nevěděl. Na přidělování protektorů nemá žádný vliv. Pojďme už, prosím.“ Opět vyrazil a Hirad za ním rozhodil ruce v zoufalém gestu. Dlouhými skoky přiběhl Thraun.

„A co s tímhle?“ otázal se Hirad. „Co bude s ním?“

„Neublíží ti,“ pravil Jandyr. „Nevšímej si ho.“

„Nemůže tu přece jen tak…“ začal Hirad a pak se opět podíval na Sola. „Neznámý, prosím!“ Sol ale jako by ho neslyšel. „Tak řekne mi někdo, co se to tu děje?!“ rozkřikl se Hirad.

„Později,“ zahučel Ilkar.

„Hned.“

„Ne, Hirade, tady nemůžeme zůstat. Dordoveřani se vrátí, musíme najít nějakou skrýš.“ Ilkar zabodl Denserovi prst do prsou. „Možná že to nemáš na svědomí přímo ty, ale máš vůbec představu, co tím Xetesk právě rozpoutal? Nemůžu uvěřit, že by dokonce i oni byli takoví hlupáci!“ Vrtěl hlavou.

„Já také ne,“ přitakal Denser. Hirad si všiml, že se podíval na Sola a zoufale si promnul obličej rukou. „Já také ne.“

Po půlhodině ostré jízdy od shořelého lesa směrem k Černoostným horám už to Hirad nevydržel. Když to nemohl dál snášet, sjel z cesty mezi zvlněné kopce a zastavil na závětrné straně nějaké průrvy, kde je nikdo ze stezky nemohl vidět.

Mlčky pozoroval, jak Sol pomáhá z koně Willovi, který mezitím nabyl vědomí. Zloděj se posadil, na nikom a na ničem nespočinul pohledem a myšlenky mu zřejmě bloudily někde v hlubinách duše. Jandyr si k němu přisedl a pokoušel se ho přimět nějak spolupracovat, ale marně. Sol pár sáhů poodešel a usedl o samotě, společnost mu dělal pouze Denserův pomocník, kterého začal hladit. Erienna si sedla vedle Densera. Thraun odběhl do tmy a zmizel jim z dohledu.

„Takže pěkně po pořádku,“ spustil Hirad. „Neznámý.“

„Je to vážně on?“ pochyboval Denser, který stál mezi Hiradem a Ilkarem a plnil si dýmku.

„Neměl bych se na to zeptat spíš já tebe?“ řekl Ilkar.

„Nevím.“

„Určitě je to on,“ ozval se opět Hirad. „Pověz mi, jak je možný, že je naživu, a proč máme problém, protože je jasný, že přesně to si oba dva myslíte.“ Hirad se na Sola znovu zahleděl. „Bohové, nechápu, proč se na to díváte takhle. Jestli se k nám vážně vrátil, všechno se tím může změnit.“ Neznatelně se usmál. „Takže, řeknete mi to někdo?“

Denser se zhluboka nadechl. „Teď už vám to říct můžu. Věděl jsem, že je z Neznámého protektor. Tu noc, kdy jsme ho pochovali, jsem byl na hlídce a slyšel jsem démony, kteří si přilétli pro jeho duši.“

„A to ses nám to neobtěžoval říct?“ vydechl ohromený Ilkar.

„K čemu by vám to bylo?“ odsekl Denser. „Už tak jste na tom byli dost špatně. Kdybych vám ještě řekl, že je to rodilý Xeteskan, který zapřel svůj původ, jen bych vám na něj zkazil vzpomínku. A navíc… myslíte, že byste mi to věřili?“

„Ne, asi ne,“ přiznal Hirad po chvíli. „Ale jestlis věděl…“

„Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že mi ho přidělí. Kdybych to tušil, nikdy bych ho nepřijal.“

„Chceš říct, že by ti nestačil, nebo co?“

„Hirade!“ okřikl ho Ilkar.

„Co na tom vlastně záleží?“ zeptal se Hirad řečnicky, popošel a ukázal na Sola. „Sundáme mu tu směšnou masku a skončíme to.“ Ticho. „Co je?“

„Hirade, já mu ji sundat nemůžu,“ řekl omluvně Denser.

„Dobře, udělám to sám.“

„Ne!“ Denser zvýšil hlas a to slovo téměř vykřikl. Okamžitě se opanoval a o něco tišeji pokračoval. „Ne. Ty to nechápeš. Pokud mu tu masku sundáme, zničíme ho. Navždy.“ Nervózně zaťal zuby do nezapálené dýmky, pak stisk povolil a dýmku vyňal. „Jestliže tvrdíš, že v Solově těle žije mysl Neznámého Válečníka, věřím ti, ale uvědom si, že už to není Neznámý Válečník, kterého jsi znával. Změnil se. Teď je to protektor jménem Sol a já s tím nic nezmůžu.“

„Ale zmůžeš − proměň ho zpátky.“ Hiradův obličej byl jako vytesaný z kamene.

„To nejde, Hirade,“ zastal se Densera Ilkar. „Už to není Neznámý.“

„Jak to, že ne? Vždyť mě poznal, Ilkare, copaks to neviděl?“

„Cože?“ naklonil se Ilkar blíž.

„Poznal mě. Řekl jsem mu Neznámý a on mě poznal.“ Hirad vrtěl hlavou. „A taky před bojem ťukal mečem o zem. To nikdo jinej nedělal, jen on.“ Hiradův hlas balancoval na hranici zoufalství. „Říkám ti, že je to on. Kdo jinej by to byl?“

Ilkar se otočil na Densera. „Můžeš nám to nějak vysvětlit? Měl jsem za to, že jim všechny vzpomínky na předchozí život vymažou.“ Denser zíral do země.

„Tak jak to je?“ naléhal elf. „Mluv.“ Denser vzhlédl a jejich pohledy se setkaly. Temný mág zavrtěl hlavou a oči měl zvlhlé slzami. „Ale ne,“ vydechl Ilkar. O krok ustoupil a obrátil se k opodál sedícímu Solovi − Neznámému Válečníkovi, jehož maska byla celou dobu otočená k nim. Doslova cítil, jak je mohutný bojovník zoufalý. „Bohové, Neznámý, je mi to tak líto.“

„Co tím myslíš, Ilkare?“ položil mu Hirad ruku na rameno.

„Pamatuje si všechno,“ vypravil ze sebe Ilkar. „Copak to nechápeš? Pamatuje si Havrany, Hnízdiště, všechny naše boje, všechny ty roky. Pamatuje si celý svůj život! Ale nikdy o tom nebude moct s nikým mluvit ani to před nikým přiznat. Nikdy.“

„Co to plácáš?“

„Je to jako vězení, Hirade. Jeho duše je v moci Xeteského pahorku. Když poruší pravidla, udělají mu něco tak strašného, že ve srovnání s tím bude to, co zažívá teď, procházkou růžovým sadem. Klidně by ho nechali celou věčnost umírat.“

Hiradovi došly důsledky toho, co mu Ilkar právě řekl, pomalu přešel k Neznámému, dřepl si před něj a upřeně se mu zahleděl do očí. Uviděl v nich dlouhý, bolestný a osamělý život, který ho čekal. A zároveň si v těch smutných zřítelnicích přečetl vše, co se odehrálo v minulosti. Všechno. Ale bylo to zamčené, ztracené pod xeteskou maskou, která ho ovládala.

„Dostanu tě ven, Neznámý.“ Hirad vstal, otočil se a vykročil zpět k Denserovi, takže si nevšiml, jak maskovaný muž jedinkrát mírně zavrtěl hlavou.

„I kdyby to nebyl právě Neznámý,“ vyštěkl Ilkar ostře, „musel jsi vědět, čím každý protektor prochází už jen pro to, kým je.“

„Ovšemže jsem to věděl! Ale nemůžu jenom tak zvrátit něco, co trvá tři tisíce let. Myslíš, že jsem to takhle chtěl?“ Denser gestikuloval směrem k Neznámému a zároveň pozorně sledoval obličeje Hirada a Ilkara. „Nedovedete si představit, jak je mi to líto. Pochopte, prosím… takhle jsem to nikdy nechtěl.“

„Už mám po krk toho, jak se pořád omlouváš, Densere.“ Hirad k němu přistoupil s hrozivým výrazem ve tváři. „Za všechno špatný, co se Havranům v poslední době stalo, můžeš ty. A tím nemyslím jen svoje přátele, který jsou kvůli tobě mrtví. Kvůli tobě…“ při tom slově strčil Densera do prsou, „…už jsme málem několikrát zařvali i my ostatní. Všechny ty trable jsou tvoje vina a já už toho mám tak akorát dost. Dokud nepomůžeš Neznámému, tak se mnou nepočítej, rozumíš?“

Denser vyňal dýmku z úst. „Chápu, že to pro tebe není lehké, ale já to…“

„Prostě to uděláš!“ Hirad do Densera opět strčil, mág vrávoravě ustoupil, ale udržel se na nohou. „Tehdy v jiný dimenzi jsi kvůli svý zvědavosti riskoval úplně všechno. Pak ses chystal zabít Talana jenom proto, že toho na něj bylo moc, a poslals na něj Neznámého. U Ša-Kaana ti nedělalo problém ohrozit můj život, a teď jsi riskoval životy čtyř lidí kvůli tý svý kočce. A to nemluvím o sobě a Ilkarovi, když jsme museli utíkat před tím ohněm.“

„To mi trochu křivdíš.“

„Křivdím? Všechno je to kvůli tobě. Do týhle kaše jsme se dostali jen kvůli tvý zbrklosti, tvrdohlavosti a nadutosti. Říkal jsem ti, nech to na Havranech, ale tys to musel vždycky udělat po svým. Říkal jsem ti, že přežíváme, protože jednáme jako skupina, ale ty ses choval vždycky tak, jako bys to ode mě nikdy neslyšel. A teď,“ Hirad se k němu opět přiblížil a nosem se téměř dotkl jeho, „tvoje nejnovější urážka nás všech. On.“ Ukázal za sebe na Neznámého. „Tvrdíš nám, že má ze života peklo, a myslíš si, že když to teď víme, budeme ti stejně pořád pomáhat?“

„Nemohu s tím nic dělat,“ pokrčil Denser rameny.

Hiradovi došla trpělivost, chytil ho za límec a vyzvedl do výše, takže se země dotýkal pouze špičkami bot. „Já ti povím, co uděláš, Xeteskane. Kontaktuješ svoje mistry a povíš jim, že jestli nepropustí duši mého přítele z vězení, bude po všem. Že kašlu na Zloděje úsvitu a kašlu na vítězství. Vyřídíš jim to?“

„Pusť mě, Hirade.“

„Tak vyřídíš jim to?“ rozkřikl se Hirad a vzteky Denserovi poprskal obličej.

„K ničemu to nebude, oni ho neosvobodí.“

Hirad se podíval na Sola a pocit vzteku v něm okamžitě ustoupil pocitu lítosti. „Tak to aspoň zkusíš? Prosím.“ Hlas měl najednou tichý, úpěnlivý a podpořil ho zoufale prosebným pohledem. Pak uvolnil stisk a spustil Densera zpátky na zem. „Je to přítel, musíš něco udělat.“

Denser mu chtěl říct, že to není ničí přítel, ale xeteský stroj na zabíjení, tvor s přirozenou ochranou proti magii a silou znásobenou díky duším ostatních protektorů vězněným v xeteských katakombách. Že je to bytost bez vlastní vůle, která jen brání svého pána, člověk, který necítí a jehož schopnosti v boji jsou tím lepší, čím více dalších protektorů se nachází poblíž. Chtěl mu říct, že tohle už dávno není Neznámý Válečník, ale místo toho jen přikývl. Nic jiného dělat nemohl. Navíc sám potřeboval zjistit, proč mu Nyer ze stovek protektorů, které na univerzitě měli, poslal právě tohoto. A proč Styliann s něčím takovým souhlasil. Něco tu nehrálo a Nyer se musel bezpodmínečně dozvědět, jak silné citové pouto Havrany spojovalo.

„Hned, jakmile ráno doplním síly, sešlu Společnou mysl,“ slíbil.

Hirad děkovně kývl. „Myslel jsem to vážně,“ dodal barbar. „Nemůžu pokračovat, když vím, že je z něj protektor. Balaia je sice v nebezpečí, ale kdybych to přijal, zradil bych všechno, pro co jsem kdy žil.“

* * *

Bylo to skutečně úchvatné město. Ale zároveň děsivé. Selyna už v Parve jednou byla, asi před deseti lety při své pouti za poznáním, když ji sem vyslali v rámci výcviku a zasvěcovacího rituálu. Tehdy bylo město opuštěné a zpustošené, mezi pobořenými budovami poletoval staletý prach a otevřenými prostranstvími, na nichž kdysi stávaly obrovské budovy, se proháněl skučící vítr. Cesta přes Rozervané pustiny tehdy byla snadná a Selyna bez obtíží překonala jejich rozpraskaný povrch plný nevlídného ostružiní a rozeklaných skal a bezpečně dorazila do prázdného a zničeného města.

Nebylo pochyb, že xeteští mágové a protektoři byli před třemi sty lety velice důkladní, protože nechali v Parve systematicky zbourat nebo rozebrat všechny budovy. Cokoliv, co mělo nějaký náboženský nebo magický význam, bylo bez milosti pohřbeno. Základy ulic byly rozkopány, menší sídla zcela vymazána ze světa a tržiště zpřevracena naruby. To vše, protože Xetesk cítil potřebu varovat kohokoliv, kdo stál proti univerzitám, že se jim nemůže rovnat.

V okolí přibližně sedmi mil od středu Parve navíc nemělo už nikdy vyrůst nic živého. Ve městě samém a v jeho bezprostředním okolí bylo nahromaděno takové množství many a hněvu − to první byla pravda, o tom druhém se hovořilo pouze v barvitých legendách − že to otrávilo veškerý vzduch i půdu, zadusilo rostliny a vyhnalo všechna zvířata do vzdálenějších lesů a kopců.

Když tedy shnily a popadaly místní stromy, uschlo veškeré rostlinstvo a kdysi hustá křoviska setrvala skryta jen ve svých podzemních oddencích, staly se Rozervané pustiny věčným svědectvím nestvůrné síly, již dokázala uvolnit útočná magie.

Jak se Selyna blížila k jejich okraji, snažila se nevnímat rozlehlou prázdnotu a pokoušela se spíše soustředit na to, že přes tak obrovskou otevřenou plochu se dostane jen díky naprosto mistrně seslané Neviditelnosti. Na sklonku odpoledne, když se už blížil temný soumrak, totiž město Černokněžných pánů zahořelo stovkami světel a ohňů a v jeho okolí se to mezi nesčetnými stany hemžilo životem. Rozervané pustiny byly zaplaveny wesskou armádou.

Její pozorovatelna se nacházela na hranici lesa, který se táhl podél východní hranice Pustin. Napravo od ní se ve vzdálenosti necelých dvou set sáhů nacházelo wesské strážní stanoviště. Rozkládalo se na samém začátku stezky, jež se vinula od východu na západ liduprázdnou lesnatou oblastí. Kolem ohně tam posedávalo nebo postávalo asi patnáct mužů, kteří sledovali proud pochodujících Wesů směřujících k Podkamenskému průsmyku.

Měla na výběr ze dvou možností. Buď ještě teď vyčaruje Společnou mysl a pak bude nucena přečkat noc a nabrat síly na nebezpečné planině před městem, nebo vyrazí hned, jak padne tma, a bude doufat, že bezpečně dosáhne města.

Věděla, že už by se měla ohlásit, protože měla zpoždění, ale také jí bylo jasné, že na otevřené pláni by ji mohli odhalit daleko snáze než uvelebenou na střeše nějaké kůlny v západní části Parve. Kdyby padla do zajetí ještě před tím, než by stihla odeslat zprávu o neuvěřitelných věcech a přesunech, které se tu děly, do Xetesku by se nikdy nedostaly mnohé zásadní informace.

Rozhodla se rychle. S úsměvem a pohledem upřeným k cíli své cesty počkala, než padne úplná tma. Pak překontrolovala maskování a vyklouzla z dočasného bezpečí lesa na nepřátelské území Rozervaných pustin.

* * *

„Jaké zklamání,“ pronesl Nyer poté, co mu Denser vylíčil odhaleni Solovy dřívější totožnosti. „Je tedy jasné, že potlačení původní paměti nefunguje tak, jak by mělo.“

„Proč jste poslal právě jeho, mistře?“

„Potřebovali jsme vědět, zda dokáži upozaděné vzpomínky nějak ovlivnit chování.“

Denser mlčel, ale cítil v hlavě Nyerovu přítomnost a usilovně přemýšlel. Chtěl zůstat klidný, zjistil však, že to nedokáže.

„Takže jste nás využil k experimentu?“ Vypálil ta slova rozčileně, přestože věděl, že tím mistra podráždí. „Víte, co jste tím způsobil?“

„Uklidni se, Densere,“ varoval ho Nyer. „Nikomu se přece nic nestalo. Nyní ho prostě jen povoláme zpět.“

„Na to už je pozdě. Havrani požadují, abyste Sola vysvobodil.“

„Skutečně?“ Nyerův tón prozrazoval pobavení. „Vskutku pozoruhodná skupina, tihle Havrani. A jaký trest bude následovat, když jejich požadavku nevyhovím?“

„Hrozí, že upustí od pátrání.“

„Jsou schopni tu výhružku splnit?“

„Nade vší pochybnost,“ ubezpečil ho Denser. „Jistý si mohu být pouze tím, že se mnou zůstane Erienna, ta čarodějka z Dordoveru.“

„Uvědomuješ si, že osvobození protektora z otroctví je zatím možné pouze teoreticky?“

„Ano.“ Densera ta otázka popudila. „Ale pokud se máme i nadále snažit získat Zloděje úsvitu, je třeba se o to pokusit.“

„Přiveď sem toho protektora i své přátele. Ale buď opatrný. Na univerzitě působí zrádci, kteří chtějí Zloděje úsvitu pro sebe. Udělám, co bude v mých silách, abych Sola osvobodil. Nikomu nevěř.“

Ilkar se podíval na Densera, který nehnutě ležel v trávě. Právě svítalo. Elf vnímal občasné pohyby v mágově tváři svědčící o tom, že Společná mysl stále probíhá, ale vyčíst možný výsledek nebylo možné.

Po boku mu stanul Hirad. „Připraven?“ zeptal se. Ilkar přikývl. Neznámý stál nedaleko se založenýma rukama a lhostejným výrazem skrytým pod maskou. „Budou rozumný?“

Ilkar si odfrkl. „Slovo rozumný se ve spojitosti s xeteskými mistry neužívá právě často. Nezbývá nám než doufat.“

Denser prudce otevřel oči. Třaslavě se nadechl, vyskočil na nohy a otočil se k Ilkarovi s Hiradem.

„Takže?“ zeptal se Hirad.

Denser zavřel oči, povzdechl si a ústa se mu zvlnila v mírném úsměvu. Doširoka rozpřáhl ruce.

„Měli bychom osedlat koně,“ pronesl s mírnou úklonou.

„Někam jedeme?“ chtěl vědět Ilkar.

„Do Xetesku.“

KAPITOLA 23

Je to jediná schůdná cesta k nějakému řešení, přemítal Ilkar, když spolu s ostatními Havrany mířil do sídelního města Temné univerzity. Na druhou stranu si však snažil namluvit, že kdyby mistři předali Denserovi veškeré pokyny na dálku, jezdit tam by vůbec nebylo nutné.

Denser sám se pochopitelně tvářil vyrovnaně a potěšeně. Návrat na domovskou univerzitu pro něho byl nesporně velice povzbuzující − pro každého mága to bylo něco jako návrat do laskavé náruče vlastní rodiny. Když ale elf po očku sledoval, jak se před ním jedoucí Denser nenuceně vybavuje s Eriennou, nemohl se zbavit stále nutkavějšího pocitu, že je za jeho dobrou náladou ještě něco víc než jen vyhlídka na brzký návrat domů.

Xetesk nebyl daleko. Všechny univerzity se nacházely poměrně blízko u sebe, takže když Havrani vyráželi, měli před sebou jen asi dva dny jízdy. Nyní už jim k uzavřenému městu zbýval necelý půlden, přesto tu bylo ještě mnoho záležitostí, které zůstávaly nevyjasněny.

Dobrá zpráva byla, že Dordover odvolal pronásledovatele, a Denser po Společné mysli potvrdil, že bylo k Trivernskému jezeru svoláno další setkání čtyř univerzit, na němž už bude tajemství Zloděje úsvitu všem vyjeveno.

U xeteských bran ale Havrani očekávali potíže. Celou řadu potíží.

Will bez obalu prohlásil, že do Xetesku nepáchne, a dokonce odmítal jet poblíž Densera a jeho pomocníka. Stále se trochu chvěl a jeho pevné nervy − zřejmě to nejdůležitější pro jeho povolání zloděje − se zatím ještě nevzpamatovaly. Ve spánku ho strašily noční můry, které mu ovšem nedělaly tolik starostí jako šedivé skvrny, jež se mu po blízkém setkání s démonem rozrůstaly ve vlasech.

Hirad nechtěl, aby se dva urychlovače, které již získali, dostaly do města, ale Denserovi to zatím nesvěřil. Podle jeho názoru Havrani potřebovali nějakou páku pro případné vyjednávání, s čímž víceméně souhlasil i Ilkar. Denser byl nezvykle potichu a zdálo se, že dumá nad tím, co se dozvěděl při Společné mysli.

A pokud šlo o Ilkara, ten měl prostě a jednoduše strach. Nikdy totiž Xetesk nenavštívil − to se podařilo jen nemnoha Julatsanům − přesto věděl, že nyní tam bude muset. Stejně jako Erienna. Nedokázal odhadnout, co si o tom všem myslí Jandyr s Thraunem; robustní válečník už byl nyní nějakou dobu zpátky v lidské podobě. Zřejmě je to oba mátlo a určitě si zpětně přáli, aby Havrany nikdy nepotkali. Jen Erienna měla úsměv na tváři a Ilkar z nějakého důvodu nedokázal říci proč. Dělalo mu to starosti. Většinu cesty jeli mlčky, a jelikož bylo odvoláno pronásledování, mohli se držet hlavních cest. I tak ale zůstávali neustále ostražití.

Před Ilkarem jedoucí Hirad, který celou cestu nedělal nic jiného, než že pozoroval Neznámého a vrhal nevraživé pohledy na Densera, se nakonec dal s druhým jmenovaným neochotně do řeči. Ilkar pobídl koně, protože byl zvědavý, o čem si budou ti dva povídat.

„…já nad tebou hůl nelámu, Densere. Jen si chci ujasnit, na čí seš straně.“

„Teď ti asi nerozumím.“

„Podpoříš Havrany, nebo svý mistry?“

Denser se na chvíli zamyslel. „Kdyby ses mě zeptal před týdnem, bez váhání bych odpověděl, že stojím za Xeteskem − stejně jako v den, kdy jsme se poprvé potkali. Dnes už to ale tak jednoznačně říct nedokážu… počkej chvíli, nech mě to vysvětlit.

Jsem přesvědčen, že pokud Zloděje úsvitu nezískáme a nepoužijeme ho ke zničení Černokněžných pánů, stihne Balaiu katastrofa. Souhlasím se svým mistrem v tom, že Havrani vždycky měli a mají největší šanci uspět.

Ale pokud jde o Sola, tak nejen že oklamali mě, ale hlavně zradili vaši důvěru a přesvědčení, čímž nám všem značně zhoršili naděje na úspěch. Nikdy jim to nezapomenu, protože nám ho poslali úmyslně, a já si nejsem jistý, jestli věřím té historce, že jsme součástí nějakého experimentu.“

„A to znamená co?“ zamračil se Hirad.

„To znamená, že má někdo eminentní zájem na tom, abych selhal… abychom my všichni selhali.“

„Ale…“ koktal Hirad rozpačitě. „Jestli selžem…“

„Ne všichni v Xetesku se shodnou na tom, že je hrozbu Černokněžných pánů nutné odvracet právě Zlodějem úsvitu, na druhou stranu ale všichni chtějí, aby byl nalezen. V Pahorku probíhá boj o moc, který skončí až ve chvíli, kdy bude mít někdo Zloděje úsvitu v rukou. Jsem si jistý, že Ilkar by ti ochotně po vykládal o tom, jak je v Xetesku každé důležitější rozhodnutí ovlivněno politikařením mocných mistrů z Pahorku.“

„Dobře, dobře.“ Hirad se pokoušel srovnat si všechno v hlavě. Ukazovákem a palcem si třel nos a pak se zeptal: „Takže tebe vlastně poslal kdo?“

„Můj mistr, Nyer.“

„A ten u vás zřejmě něco znamená, že jo?“

„Ano,“ souhlasil Denser. „Společnou myslí podávám hlášení výhradně jemu a byl to on, kdo mě varoval před možným nebezpečím uvnitř xeteských zdí.“

„Tak v čem je problém? Copak tě neochrání?“

„Možná, ale na druhou stranu to byl také on, kdo nám poslal Sola. Podívej, nejlepší bude, když hned zastavíme a probereme to.“

Hirad přikývl. Sjeli kousek z cesty a Will roztopil kamínka.

„V Xetesku je to úplně jiné než v Dordoveru,“ začal Denser, když v ruce konečně držel hrnek kávy.

„No to doufám, zatraceně,“ zamumlal Thraun.

Denser si ho nevšímal. „Nejen že nám tam moje přítomnost nezajistí bezpečí, ale v některých kruzích by to mohl být dokonce problém. Zloděj úsvitu a Černokněžní páni rozdělili názory lidí ve městě propastí širokou jako Podkamenský průsmyk. Musíme získat výhodnou pozici k vyjednávání a já navrhuji následující:

Budu muset vzít Sola do Pahorku, a pokud máme mít co největší šanci, že s námi budou jednat poctivě, měli by s námi jít i Ilkar s Eriennou. Budeme tak zastupovat tři univerzity, a když k tomu přičteme příznivce, které už v Xetesku máme, nemělo by se nám tam nic stát. Co tomu říkáte vy dva?“

„Jinde než po tvém boku bych ani být nechtěla,“ řekla Erienna s úsměvem. Denser jí úsměv oplatil.

„Ujednáno.“ Ilkar nebyl právě nadšený z toho, že se naplnily jeho obavy.

„A pokud jde o zbytek, dobrá zpráva je, že možná budete moci zůstat mimo Xetesk,“ oznámil Denser.

„Ta špatná ale je, že budeme muset hlídat urychlovače,“ doplnil ho Hirad.

Denser přikývl. „Přesně tak. Doufal jsem, že budete rozumní a uděláte to.“

„Já zase doufal, že budeš mít rozum ty,“ zamumlal Ilkar.

„No, každý z nás má právo na předsudky, není-liž pravda, Ilkare?“ zahučel Denser chladně.

„Pokud tomu říkáš takhle…“ opáčil Ilkar stejným tónem.

„Víš, měl jsem dojem, že si konečně začínáme docela rozumět,“ povzdechl si Denser.

„Je pravda, že vždycky, když jsme museli spolupracovat, přišli jsme s řešením, které bylo úspěšné,“ volil opatrně slova Ilkar.

Denser zavrtěl hlavou a našpulil rty. „Vždyť jsme toho už společně tolik protrpěli. To pro tebe ty dlouhé hodiny na hradě Černých křídel nic neznamenaly? Co mám ještě udělat, abys na mě změnil názor?“

„Přiveď nám zpátky Neznámého, živého a zdravého. A tím myslím doopravdy živého. Pak ti uvěřím. Do té doby nemohu zapomenout, kde jsi studoval a co to s sebou po celá staletí nese.“

„Ach, tihle Julatsané!“ rozhodil Denser ruce v gestu marnosti. Vstal a poodešel kousek dál od kamínek. Po cestě z hrnku vylil zbylou kávu a pak se opět otočil k ostatním. „Díváš se sice do budoucnosti, ale nohama stále stojíš pevně zakotvený v minulosti. A víš ty co? Všichni, kteří tu sedíme kolem těchhle kamínek si myslíme, že jsi to ty, kdo se uzavírá do sebe a kdo má srdce z kamene. Já se nijak netajím tím, že tě respektuji, Ilkare, a mám tě rád i navzdory tomu, ze které univerzity pocházíš. Mám pocit, že si z tvé strany zasloužím to samé. Zeptáme se, co si o tom myslí ostatní? Zeptáme se jich?“

Ilkar neodpověděl, jen na něho nezúčastněně hleděl.

„Tohle je jistě fascinující spor,“ ozval se Thraun. „Ale povězte mi, to bude takhle vypadat i setkání u Trivernského jezera? Protože jestli ano, tak to se můžeme všichni rovnou probodnout vlastními zbraněmi, protože vy se, jak to tak pozoruji, nepřestanete handrkovat ani tehdy, až sem napochodují Černokněžní páni a dobudou ta vaše zpropadená města.“

Denser a Ilkar se na něho oba zadívali, jako by jim naplival do jídla.

„Mohu tě ujistit, že se ponese v podobném duchu a na podobné úrovni,“ promluvila Erienna dřív, než se kterýkoliv z nich stačil vzpamatovat. „Tohle nikam nevede a je tu ještě jiná věc, ve které bychom měli všichni rádi jasno − co přesně si od toho setkání slibujete? Čeho chcete dosáhnout?“

„Copak to není jasné?“ zamračil se Denser.

„Ne, není,“ oponovala Erienna. „Pokud je Xetesk rozštěpený, jak říkáš, pak se to, co teď vašim lidem předložíš, dostane k ostatním univerzitám ve zkreslené formě a pravděpodobně to způsobí jen další rozkol.“

„To se nestane,“ vrtěl hlavou Denser. „Ke zkreslení nedojde, protože zprávu předá pán Pahorku osobně. Univerzity jsou již zpraveny o nebezpečí, které Balaie hrozí, a Zloděj úsvitu je jediným možným řešením.“

„Doufám, že máš pravdu,“ odtušila.

„To já také. Nesmíme dopustit, aby spojení čtyř univerzit zaniklo, protože žádná jiná síla by proti nepříteli neobstála, a Wesové by nás nahnali až na východ do moře.“

„Je to optimista, že?“ zazubil se Hirad.

„Vraťme se k tomu, proč jsme tu vlastně především zastavili,“ promluvil Jandyr. „Co nám hrozí mimo Xetesk?“

„Popravdě řečeno, nevím jistě,“ připustil Denser.

„Byl jsem nějakou dobu pryč a nemám představu, kolik je těch, kteří se chtějí zmocnit Zloděje úsvitu pro sebe. Ať už jich ale je, kolik chce, pokud objeví váš úkryt, nebude to dobré.“

„A vy nás v něm chcete nechat bez jakékoliv magické ochrany,“ řekl věcně Hirad.

„Ale nikoliv bez spojení,“ namítl Denser. „Po většinu času s vámi bude můj pomocník.“

„To nemyslíš vážně,“ vyjel na něj Jandyr. Seděl vedle Willa, který na Densera němě zíral a nevěřil vlastním uším.

„Chtěl jsem…“ začal Denser a pak si všiml Willova výrazu. Povzdechl si. „Je to jediný způsob, jak vám všem zajistit bezpečí.“

„Jak můžeš vůbec o něčem takovém uvažovat, když víš, co mi udělal?“ Bylo to poprvé, co Will ten den promluvil.

„Mrzí mě, co se stalo, Wille,“ řekl účastně Denser. „Ale on ti dohromady nic neudělal.“

„Tomuhle říkáš nic?“ utrhl se na něj Will. Ukázal na své šedinami prokvetlé vlasy. „A tomuhle?“ Natáhl ruku dlaní dolů a rozevřel prsty. Chvěly se. „Tohle je to tvoje nic, Densere. Já sám teď nejsem nic, protože zloděj bez pevných nervů není zloděj. Ta tvoje zparchantělá bestie mě odepsala.“

„Chápu, že se bojíš, ale ono to přejde. Promluv si s Eriennou, vysvětlí ti, jak se to má s pomocníky. Neublížil by ti.“

„Když jsi tady ty, tak věřím, že je pod kontrolou, ale až odejdeš − no, už jsem viděl, co dovede.“ Will zvedl nohy a přitáhl si je k hrudi.

„Neublížil by ti,“ zopakoval Denser.

„No, dejme tomu,“ pronesl Jandyr do nastalého ticha. „Chápu, že umí komunikovat s tebou, ale jak se dorozumí s námi?“

„Někdo se bude muset uvolit a vždycky za ním zajít,“ řekl Denser. „Mám dojem, že by to měl být Hirad, protože toho považuje z nějakého důvodu za přijatelného společníka.“ Ilkar se uchechtl.

„Ne, že by to bylo vzájemný,“ zavrčel Hirad.

„Takže souhlasíš?“ zeptal se Denser. Hirad pokrčil rameny.

„Nedělej to,“ varoval ho Will.

„Vypadá to, že nemám na vybranou.“

„Dobrá,“ pokývl Denser. „Pojďte se mnou. Do všeho vás zasvětím.“

„Ještě jedna věc,“ zastavil je Thraun. „Kde se ukryjeme?“

„Vím o jednom místě,“ řekl Denser.

* * *

Tma jí posloužila dobře. Po cestě Selyna používala svůj pronikavý zrak k odhalování nástrah a přibližovala se ke kdysi mrtvému, ale dnes již očividně opět životem kypícímu městu Černokněžných pánů.

Když padla na Rozervané pustiny noc, ztratila rozlehlost wesského ležení na působivosti, ale světla ohňů, hluk smíchu, hovoru, křiku, potyček, štěkajících psů a kvílivých poryvů větru opírajících se do plátěných stěn stanů jí neustále připomínaly, v jak svízelné je situaci.

Bylo naprosto jisté, že se zanedlouho chystají vyrazit. Než se úplně setmělo, přepočítala v rychlosti stany, které viděla, poté odhadla, kolik jich je kolem celého Parve, přičetla Wesy, jež viděla pochodovat z Rozervaných pustin před dvěma dny, a vynásobila počet stanů pravděpodobným počtem obyvatel každého z nich. Dvacet tisíc. A to byl zřejmě ještě dost střízlivý odhad. Řekněme pětadvacet tisíc. Otřásla se. Tím pádem by všech Wesů bylo mnohem víc než oněch předpokládaných osmdesát tisícovek. A všichni byli nepochybně otroky Černokněžných pánů.

Nyní už zbývala jediná otázka, a sice kdy se Černokněžní páni do nadcházející invaze zapojí sami. Bude-li to příliš brzy, budou univerzity smeteny už čelem vlny, za kterou se přižene příliv, jenž pohltí celou východní Balaiu až po ústí řeky Kour. Proto musela vypátrat odpověď na tuto klíčovou otázku co možná nejrychleji.

Dosedla na zem, skryta za velkým, mechem porostlým balvanem. Byla teprve za polovinou vzdálenosti k prvním domům v Parve, ale už nyní se jí v chřípí usadil pach strachu.

Nad hlavou jí plynula nízká potemnělá mračna nasvícená nesčetnými ohni, ale žádný z nich na pláni nežhnul zářivěji než kruh šesti signálních ohňů na vrcholku parvské pyramidy, v jejíchž útrobách spočívaly rozpadlé ostatky těl Černokněžných pánů.

Na vlastní oči spatřila důsledek pošetilosti svých xeteských předků. Ti zde totiž pyramidu nechali vybudovat a magicky zapečetit − měla zde být varováním všem těm, kteří by se odvážili temné univerzitě vzdorovat. Avšak nyní, když Xetesk neuhlídal svoji magickou klec, sloužila pyramida pouze jako ohnisko rostoucí moci Černokněžných pánů a shromaždiště jejich vojáků a přisluhovačů. Zavrtěla hlavou. Přílišná sebejistota a nebetyčná domýšlivost − vlastnosti, kterými se současný pán Pahorku sice nevyznačoval, avšak jeho předchůdci ano, a Styliann jistě na vlastní kůži tvrdě pocítí veškeré jejich omyly.

Vyhlédla nejprve nad balvanem a pak po obou jeho stranách. Přibližně tři sta sáhů před sebou rozeznala skupinku sedmi osvětlených stanů obklopujících velké ohniště. Ve světle plamenů tam postávaly, posedávaly, polehávaly nebo různě dřepěly siluety dobře rostlých postav se širokými rameny a mohutnými svaly.

Po její levici se nacházel podobný kruh, v jednom ze stanů tam však sídlil i šaman. Nemohla riskovat, že by ji tento nebo některý jiný vycítil. Napravo od ní se stany táhly do tmy a okolní vzduch byl naplněn netrpělivým očekáváním tisícovek odpočívajících vojáků.

Zahleděla se do dáli na Parve a zvážila své možnosti. Dospěla k závěru, že nemá příliš na výběr. Největší potíž spočívala v tom, že mana potřebná k seslání tak dlouhotrvající Neviditelnosti ji vyčerpá natolik, že už pak nebude mít dost energie na Společnou mysl.

Když ale znovu přehlédla všechny nepřátelské stany, uvědomila si, že je to příležitost, kterou musí využít.

Vstala, vytvořila jednoduchý vzorec many, vyslovila sesílací formuli a vyrazila.

* * *

Hirad pozoroval rychle a mělce dýchajícího kocoura, který mu ležel schoulený v klíně. Když mělo zvíře zavřené oči i tlamičku, byla čerň jeho srsti tak hluboká, že se v ní dalo ztratit. Hirad se zachvěl. Jaký to byl rozdíl oproti zrůdě, kterou mu Denser ukázal před tím, než odešel. Přestože na to byl připravený, nebylo mu příjemné dívat se do démonových očí vzhlížejících k němu z hloubi jeho pulzující lebky. A přestože se ze všech sil snažil zůstat klidný, škubl sebou, když mu démon položil ruku na rameno a oslovil ho jménem.

V té chvíli jasně pochopil, proč má Will z pomocníka takovou hrůzu. Vidět toho tvora v celé jeho ohavnosti − navíc poté, co se člověk právě vrátil z už tak dost strastiplné výpravy do dordoverské krypty − to by bylo příliš pro každého.

Ale nešlo jen o to, jak ten tvor vypadal. Jakkoliv byl pohled na něho děsivý, člověk si nakonec zvykl. Bylo tu ještě něco jiného. V démonické formě vyzařovala z pomocníka aura opovržení tak hmatatelného, že se zdálo, jako by byl na tomto světě jen z vrtošivého rozmaru a mohl se kdykoliv utrhnout z řetězu a způsobit cokoliv, co si zamane.

Hirada vytrhl ze zamyšlení zvuk otevíraných dveří. Vešel Jandyr.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Hirad.

„O tomhle místě?“

„Jo.“ Denser je vzal na usedlost vzdálenou asi tři hodiny chůze od Xetesku a pak se společně s Ilkarem a Eriennou bez meškání vydali do města. Na několika tuctech akrů se tu prostírala obdělávaná půda a hospodářství, které poskytovalo maso a obilí okolním vesnicím.

Hlavní obytná budova stála stranou poblíž několika stodol a přístavků, které se nacházely zhruba uprostřed hospodářství. Od tohoto ústředního bodu se na všechny strany táhla mírně zvlněná krajina umožňující dobrý rozhled do vzdálenosti přibližně šesti set sáhů všemi směry. Teprve poté se na obzoru tu a tam objevil nějaký hájek nebo kopeček, který mohl poskytnout úkryt.

Mezi Denserem a Evansonem, majitelem hospodářství, očividně panovaly přátelské vztahy, a přestože se barbar zprvu rozhodl pro stodolu, trval Evanson na tom, aby se všichni dočasně nastěhovali do hlavního domu.

„Jednak je to pohodlnější, a taky vás neuvidí moji lidé. Všichni jsou to místní vesničané, a kdyby vás zahlédli, mohli by si pak někde pustit pusu na špacír.“ Evanson byl muž středního věku s temně rudohnědou pletí a vrásčitým obličejem, na němž se dlouhodobě podepsaly rozmary místního počasí. Měl obrovské ruce a statná ramena, jež se mu klenula pod volnou halenou. Pod vysokým čelem a hustým obočím mu jiskřily jasné oči a v koutcích úst mu neustále pohrával úsměv. Hiradovi hodně připomínal Tomase z Hnízdiště.

Souhlasili tedy, že zůstanou v domě, který byl, jak se později ukázalo, velice útulný. Byla to dvoupatrová budova s dostatkem postelí, takže si každý z nich mohl dopřát trochu soukromí. V kuchyni byla na plotně neustále k dispozici voda a jídlo, které si mohli kdykoliv vzít, čehož také využili, a záhy zjistili, že díky vydatnému odpočinku a snížené hladině adrenalinu na ně na všechny těžce dolehla únava. Následkem toho se v domě téměř nic nedělo. Z některých místností zaznívalo tiché chrápání a jinde se hrály karty.

„Myslím si toho víc,“ začal Jandyr. „Snadno by se to tu bránilo, protože máme krásný výhled a byli bychom včas varováni, kdyby se někdo blížil, a v těch postelích se leží jako v ráji.“

Hirad se usmál, položil se na záda a podepřel si hlavu rukama. „Moje slova. Kde jsou ostatní?“

„Will spí a Thraun si čte nějakou Evansonovu knížku. Má tady poměrně slušnou knihovnu.“

„Pověz mi něco o Thraunovi,“ vyzval ho Hirad. Tvaroměnci pro něho vždycky byli jen tvory z mýtů a legend. Až dodnes. Dnes viděl jednoho z nich na vlastní oči a netušil, jak má reagovat − jestli vyděšeně, zhnuseně nebo ohromeně.

Jandyr pokýval. „Je to něco, co se usilovně snaží skrývat.“

„Jak se mu to stalo?“ zajímalo Hirada.

„Je to pozůstatek jednoho starého dordoverského výzkumu. Thraun je potomek mágů, kteří se pokoušeli vylepšit si sílu, zvýšit hbitost, zostřit zrak, zjemnit sluch a tak dále. Spočívalo to v tom, že propojovali vlastní lidskou podstatu se zvířecí. Thraunovým přímým předkům šlo zejména o sílu a rychlost, proto zvolili podobu vlka.“

„Ale…“

„Vím, co chceš říct,“ přerušil ho Jandyr. „Problém byl v tom, že nechápali, s čím si zahrávají. Místo vylepšování síly, kterou měli sami od sebe, ji nahrazovali úplně jinou. Někteří museli strávit zbytek života ve zvířecí podobě, protože už se nedokázali proměnit zpátky. Jiní zjistili, že proměnu dokáží ovládat, a předali tuto znalost dalším generacím.“

„Proč o tom nikdy nemluví?“ Hiradovi to přišlo zvláštní, protože viděl, jaký prospěch to Thraunovi přináší − jakou sílu a rychlost tím získal.

„Protože se bojí toho, že by se na něho všichni začali dívat jako na monstrum,“ vysvětlil Jandyr. „Má strach přiznat, kým doopravdy je, protože je mnoho takových, kteří si myslí, že tvaroměnci jsou zrůdy a jejich rody měly být dávno vyhlazeny.“

Jandyr vstal. „Podívej, měl bys vědět, že Thraun je člověk jako kdokoliv z vás. Ale má ještě druhé já, které by nejraději neměl. Není třeba se ho bát, spíše ho litovat. Chovej se k němu jako k člověku. Nic víc si nepřeje.“

„Chápu,“ řekl Hirad.

„Myslím, že doopravdy pochopit to nemůže ani jeden z nás,“ uzavřel Jandyr.

* * *

V odpověď na tiché zaklepání otevřel Denser dveře. Ohrožení mu nepřišlo na mysl − nebyl k tomu ani důvod, protože nechal Sola střežit chodbu, ze které vedly dveře do všech jejich pokojů. Stejně už věděl, kdo to je.

A také tam stála. První jeho myšlenkou bylo, že když ze sebe smyla špínu cesty a oblékla si tenkou, volnou róbu, byla velice přitažlivá. Ve skutečnosti si to myslel od prvního okamžiku, kdy ji spatřil.

Pocítil nečekané zachvění ve slabinách a potlačil úsměv. Uvažoval, zda mu dokáže něco odečíst z tváře. Tohle si užije. Otevřel dveře dokořán.

Erienna s úsměvem vklouzla dovnitř. „Dnes večer počnu.“ Obličejem byla otočená směrem od něj a její hlas neprozrazoval žádné emoce.

Pousmál se. „A to je vše, co to pro tebe bude znamenat?“

„Máme dohodu. Tohle je její součástí. Co jiného by to mělo znamenat?“ Chladným slovům ale odporovala její usměvavá tvář.

Denser zavřel dveře, přistoupil k ní a očima jí přejížděl po křivkách těla, které se jí ve světle svíček rýsovaly pod volným bílým šatem.

„Možná by tě mohla tahle součást dohody potěšit i jinak,“ řekl a v rozšířených zorničkách mu zasvítilo.

„Proto jsem ji s tebou neuzavírala,“ pronesla břitce. „Ale věci se, hm… mění.“ Denser si všiml, jak se jí do tváří vkrádá ruměnec.

Stál u ní teď ještě blíž. Neustoupila od něho.

„Dělám to proto, že respektuji tvé magické schopnosti.“

„A moji sílu,“ dodal Denser.

Konečně se k němu otočila. „To byl hlavní důvod, proč jsem si vybrala tebe, a ne Ilkara.“

„Ilkara? Ale vždyť…“

„Je určitě hezčí než ty.“ Znovu se usmála.

Denser se přesunul až těsně k ní. „Ale Ilkar je elf.“

„Ano, a Julatsan. O dva důvody víc, proč je mi tvé semeno milejší.“ Její úsměv se rozšířil a obličej roztál do krásy.

„To mi lichotí, že sis vybrala mě a moji univerzitu,“ pravil Denser.

„Spíš máš štěstí, jinak bych teď stála před Ilkarem.“

„Sebevědomí ti nechybí, že?“ Pohladil ji po tváři, a když mu proti dlani naklonila hlavu, nechal ji v ní spočinout.

„Jenom tím zastírám vnitřní prázdnotu,“ zašeptala. Sáhla mu do vlasů a hladila ho po nich až na krk.

„Pořád tě to bolí?“ zeptal se.

„Jako by se mi v srdci rýpali nožem.“

„Dnes v noci to přestane, to ti slibuji.“ Přestože měl ústa až téměř u jejího ucha, hovořil tak tiše, že ho sotva slyšela. „Společně tě opět uzdravíme.“

Sevřela mu obličej v dlaních, zahleděla se mu hluboko do očí a hledala v nich lež. Žádnou nenašla a ucítila vlastní hořké slzy.

„Co se děje?“ chtěl vědět Denser.

„Nic.“ Něžně ho políbila a on nechal jazyk šeptat jejím rtům. Přesunula mu ruce k zátylku a on ji uchopil za pas a pevně sevřel.

Líbali se čím dál vášnivěji, jazyky se setkávaly a hlavy nakláněly, ozývaly se hluboké a prudké nádechy. Ruce opisovaly záhyby těl. Cítil, jak mu její prsty cestují po krku, jemně ho třou a mnou a pak pokračují k hrudi a ke knoflíkům na oblečení.

Erienna na sobě měla jen prostou bílou róbu sepnutou na rameni. Vyhledal sponu, chvíli s ní zápasil, ale nakonec se mu ji podařilo uvolnit, a pak už uslyšel jen její bezděčný vzdech, když oděv bezhlučně splynul na zem.

Stála před ním nahá a Denserovo vzrušení bylo dovršeno. Doprovodil ji k posteli, položil ji do ní, vzepřel se na rukou a obkročmo nad ní poklekl. Shlédl dolů a pozoroval její tvář a ňadra, jež se jí zvedala a klesala v rychlém rytmu dechu.

Uchopil jedno z ňader do dlaně a ucítil tuhnoucí bradavku.

„Nechtěla jsi marnit čas,“ poznamenal.

„To nechci pořád.“ Uvolnila mu opasek a rozepnula poklopec, a zatímco mu přes boky stahovala kalhoty, on si svlékl přes hlavu nerozepnutou halenu. Kalhoty společně přidali na neuspořádanou hromadu odhozeného oblečení.

Vzala mu do ruky přirození a zamířila s ním dolů. Denser sklopil oči a zadíval se jí do klína, který byl stejně tmavý, jako byla její pleť bledá. Oddálila od sebe nohy, on mezi ně vměstnal ty svoje a nahnul se ještě blíž. Když do ní vnikal, přitiskl jí ústa k ňadru, a jak se nořil hlouběji, projel jím prudký záchvěv společně uvolňované many.

Když do ní pronikl celý, začaly se mu před očima tříštit paprsky modrého světla. Zanechávaly po sobě stopy, které se rozpouštěly a mizely, pomrkávaly a hynuly, nasáté hřejivým oranžovým tepem Eriennina těla.

Její pokožka byla hebká a on jen stěží vnímal, jak se z něho s každým dalším něžným zasunutím uvolňují úponky tmavnoucí many, které zachytávají tu její, dordoverskou, a mísí se s ní. Byl to tak nádherný pohled, že na chvíli téměř přestal dýchat, a když se Erienna začala mírně pohybovat proti němu, ztratil rytmus.

„Nepřestávej,“ pošeptala mu do ucha a on začal znovu.

Pro Eriennu bylo to zázračné splynutí many něčím neskutečným. Na ňadru cítila Denserovu dlaň, na šíji jeho rty a v sobě jeho pohyb, citlivý a jistý. Opanovala se a oddalovala vyvrcholení. Sledovala jejich vzájemně se proplétající many, jejichž typické barvy už od sebe nyní nešlo rozlišit, protože obě splynuly a sevřely se kolem nich v jemně pulzující světle fialové ulitě.

Nyní nastal ten nejpříhodnější okamžik. Denserovy přírazy byly naléhavější, tempo rychlejší a její stehna a bedra už byly příjemně otupělé.

Nečekaně natáhla ruku, aby mu uchopila varlata, a když se jich dotkla, ucítila na rameni jeho prudký, překvapený vzdech. Rychle, ale jen mírně zdvihala proti jeho pohybům pánev, a pak už si vyvrcholení dál odříkat nedokázala.

Denser nad ní zasténal, jak se sám blížil k vrcholu. Penis mu ještě více ztvrdl a každý jeho vnitřní dotek jí působil úžasnou rozkoš. Netrvalo dlouho a jejich klíny společně explodovaly magickým světlem. Ulita se rozpadla ve spršku duhových kapek, které se rozstříkly kolem a oba je zalily. Erienna vykřikla nadšenou rozkoší a Denser naposledy tvrdě přirazil. Pak znehybněl, stále hluboko v ní.

Přiložila si ruku na podbřišek a vyslala do něho manu, která měla udržet semeno v teple, aby zůstalo plodné a získalo zárodek síly, jíž bude vládnout její budoucí potomek.

Denser zvedl hlavu a pohlédl na ni. Erienna se usmála, uchopila mu obličej do dlaní a políbila ho.

„Teď bychom se měli vyspat,“ řekla. „A příště už si to můžeme jenom užívat.“

KAPITOLA 24

Selyna děkovala bohům za nezvyklé uspořádání wesských tábořišť. Zprvu se jí zdálo, že jsou skupiny stanů roztroušeny po pláni víceméně náhodně, ale když jich nyní za běhu míjela stále víc, začalo jí být jasné, že stojí v půlkruzích kolem velkých ohňů. Díky tomu vždy věděla, kudy se dát, aby se vyhnula světlu, lidem i psům.

Přestože zaklínadlo Neviditelnosti činilo svého sesilatele zrakem naprosto nezjistitelným, na zvuky nebo pachy, které vydával, nemělo žádný vliv a Selyna se nejvíce obávala destranů − vyšlechtěných válečných psů, které měli Wesové ve velké oblibě. Člověka mohly jeho oči oklamat, ale destran se svým zrakem ošálit nenechal.

Selyna se nemohla zastavovat jinde než v hlubokém stínu, a tak podle momentálních okolností střídala po cestě běh, chůzi, plížení a klus. Jedním okem neustále zkoumala zem před sebou a hledala volně ležící větvičky a uvolněné kameny. Srdce se jí přitom chvělo vzrušením. Dlouhý výcvik v Xetesku ji připravoval přesně na takovouto situaci − hluboko v týlu nepřítele, se zoufalými vyhlídkami na úspěch a hrozivými protivníky všude kolem. Snažila se proklouznout všemi nástrahami jako lesní vánek podrostem. Tam, kde jí půdu pod nohama dostatečně osvětlovala světla wesských ohňů, mohla zpomalit a prohlédnout si některá tábořiště zblízka. Všechna vypadala podobně. Uprostřed každého z nich hrdě čněl kmenový praporec a nedaleko hořel oheň, nad nímž visely kouřící kotlíky.

Okolo plamenů bylo vždy symetricky rozmístěno šest až deset stanů a tu a tam Selyna spatřila i skupinky menších, v nichž zřejmě sídlili vyšší důstojníci nebo šamani. Těm se vyhýbala největším obloukem.

Wesové byli všude. S příchodem studené noci se jich většina přesunula k ohňům. V mnoha stanech svítily lucerny a tu a tam zazněl ležením přidušený ženský výkřik. Selyna uvažovala, které z nich měla na svědomí rozkoš, a které ne.

Nikde neviděla žádné stráže, hlídky ani pozorovatelny Wesové vzhlíželi k nově obnovenému a mocnému Parve a bezstarostně si hověli ve vlastní sebejistotě. Starosti si zatím skutečně dělat nemuseli, ale možná měli, protože hluboké stíny, všudypřítomný hluk a oči upřené výhradně do vlastních řad naprosto vyhovovaly osamocené vyzvědačce, která mezi nimi mohla obezřetně, ale jinak vcelku bezpečně proklouznout.

Okrajové části Parve byly tiché, protože ještě naplno nepocítily vládu pevné ruky Černokněžných pánů a jejich přisluhovačů. Jako svědectví minulosti se zde nacházely rozvaliny a sutiny připomínající jizvy z lítého boje.

Selyna si uvědomila ostrý rozpor mezi tím, co viděla zde, a přestavěným středem města, který měla na dohled. Propletla se troskami a dorazila do oblasti s množstvím nízkých skladišť. Byly to dlouhé budovy vystavěné z kamene a břidlice s rovnými střechami, z nichž občas trčel komín, avšak ze žádného z nich se nekouřilo. Za nimi, blíže k hlavnímu náměstí, čněly do noci vyšší stavby − důkaz toho, že se Wesové a přisluhovači Černokněžných pánů skutečně činili. Za pouhých několik měsíců dokázali na území, kde se nacházely pouze kameny a prach, vytvořit město, jehož srdce začalo opět bít.

Selyna minula několik bloků, poté vyšplhala po zdi jednoho ze skladišť a ulehla na záda doprostřed střechy. Neviditelnost nechala rozptýlit. Tep srdce, který měla po cestě sem zběsilý, se jí zatím nezpomalil. Jejím dalším krokem bude dosažení pyramidy, avšak s vyčerpanými zásobami many už ji bude chránit pouze tma.

* * *

Padal soumrak a Pahorek začal tonout ve stínech. Kalužiny bledého světla v oknech pomalu jasněly a zvuky dne pozvolna utichaly. Denser, Erienna a Ilkar seděli u stolu s Laryonem, Styliannovým blízkým společníkem. Zastavil je přede dveřmi do Nyerových komnat a chvatně je pozval k sobě. Zašli tedy k němu a Laryon jim právě popisoval určité neshody mezi pánem Pahorku a jeho hlavním rádcem. Nyer se prý připojil ke skupince odpadlických mágů, kteří nesouhlasili se Styliannovými postoji, a v důsledku toho měl konečné slovo ohledně propuštění či nepropuštění uvězněné duše Neznámého právě Laryon.

Zatímco se o Solovi rokovalo u stolu, protektor sám stál tiše na stráži u dveří. Denser se pokoušel vytěsnit z hlavy znepokojivou novinu o Nyerovi, a soustředit se místo toho na obnovení výpravy za Zlodějem úsvitu. Na Laryonovo pokývnutí Denser všem dolil sklenice vínem.

„To riziko je obrovské,“ říkal právě s obavami v hlase xeteský mistr a klesl přitom hlouběji do křesla. Nakrátko ostříhané šedivé vlasy na okamžik zachytily odlesk lampy a její tlumená záře zvýraznila jeho baňatý nos a malá ústa.

„Ale proveditelné to je,“ naléhal Ilkar.

„V zásadě ano,“ pronesl Layron opatrně. „Musíte pochopit podstatu procesu, kterým protektory tvoříme.“

„Já mám pocit, že ho chápu až moc dobře,“ utrousil Ilkar suše.

„Ne,“ usadil ho Denser. „Nechápeš. A poprosím vás, abyste oba na čas nechali stranou morální stránku celé té věci. Co se tu s Eriennou chystáte vyslechnout, nebude právě pěkné, ale pamatujte, že to všechno děláme proto, abychom pomohli Solovi.“

„Vážně?“ ušklíbl se Ilkar nevesele. „Rád bych tomu věřil, ale všichni víme, že to podstupuješ jenom proto, aby vám Hirad neutekl se Zlodějem úsvitu.“

„Daleko by se nedostal,“ prohlásil Laryon pohrdavě.

„Chcete se vsadit?“ naježil se Ilkar.

„Nemohli bychom toho nechat?“ Denser pozvolna ztrácel trpělivost.

„Ilkare, tohle nikam nevede, a mistře Laryone, být vámi, tu sázku bych nepřijímal. Nemáte tušení, čeho jsou schopní.“

Laryon otevřel ústa k odpovědi, ale místo toho jen slyšitelně vydechl nosem.

„Protektor,“ začal, „je oživený soběstačný tvor, jehož tělo je vytvořeno ze vzpomínek polapené duše. Ty jsou nejdůležitější tím, že jsou daleko přesnější než běžné vzpomínky uložené v paměti. Pokud je duše zajata do dvanácti hodin od chvíle smrti, zůstanou protektorovi veškeré původní tělesné i intelektuální schopnosti.“

„Je tu ovšem nějaké ale.“ Ilkar se podíval ke dveřím na Neznámého a potřásl hlavou.

„Správně. Duše se totiž nevrátí do těla.“

„Cože?“ Erienna sebou škubla a napjala se.

„Jak potom…“ zhrozil se Ilkar.

„Co se zprvu zdálo být jedinou variantou, jak vytvořit spojení duše s tělem, přerostlo v možnost její naprosté kontroly,“ vysvětloval Laryon. „Když bylo kouzlo ještě v plenkách, byl tu jen jediný způsob, jak propojit duši s tělem tak, aby opět obživlo. Bylo nutné seslat Řetězec démonů, což je zaklínadlo, které uvězní kolektivní vědomí většího množství povolaných démonů. Funguje nanejvýš spolehlivě. Jelikož jsou démoni pod naší kontrolou, můžeme jim přikázat cokoliv, co právě chceme. Obvykle to znamená, že jim poručím, aby udržovali nepřerušované spojení mezi tělem a duší.“

„Obvykle,“ zopakoval znechuceně Ilkar a představil si všechny příšerné důsledky, které to s sebou musí nést.

„Ano,“ potvrdil Denser. „Ale mistři také mohou démonům přikázat, aby tělu nebo duši nějak ublížili. Mohou jim dát dokonce volnou ruku, a tehdy propukne peklo. Teď tedy vidíte, proč jsem ho nemohl osvobodit sám, nejsem mistr.“

„To je barbarství,“ zhodnotil to Ilkar.

„Něco horšího,“ přitakal Laryon.

„Kde tedy ty duše jsou?“ chtěla vědět Erienna.

„Udržujeme je v klidovém stavu zde v Pahorku. Všechny jsou pohromadě, a to dává protektorům jejich sílu. Komunikace s tělem a jeho ovládání jsou dílem okamžiku, takže nedochází k prodlevám. Kdybychom jich měli celou armádu, byla by nezastavitelná,“ pozvedl Laryon obočí.

„Jak můžeme osvobodit Neznámého?“ Ilkar ukázal na Sola, který stál u dveří jako socha.

„Ilkare,“ pravil Laryon vážně, „vznik protektorů jsem vám popsal proto, abyste pochopili, jaká obrovská rizika to s sebou nese − a to hovořím jen o těch, která jsme schopni odhadnout. Uvědomte si, že Denser se pokusí o něco, o co se ještě nikdy nikdo nepokusil. Uděláme všechno pro to, aby Sol zůstal naživu, ale zaručit to nemohu.“

„Vám by totiž přišlo velmi vhod, kdyby zemřel, že?“

„Proč, co bych tím získal?“

„Přece to, že by protektoři mohli dál fungovat,“ odvětil Ilkar. „Ostatním univerzitám byste dokázali, že jste se jednoho z nich pokusili osvobodit, ale neuspěli jste, a mohli byste dál trvat na tom, že takhle mají alespoň možnost vůbec vést ‚nějaký život‘. Ale po tom, co jsem se tu právě dozvěděl, pochybuju, že protektor vůbec ‚nějaký život‘ má.“

„Chápu váš cynismus,“ řekl Laryon. „A souhlasím s vámi, i když mi to asi nebudete věřit. V Pahorku roste frakce těch, kteří volají po urychlené reformě některých zastaralých a nechutných praktik. Jedním z členů této frakce je i tady Denser a já jsem jeho zřejmě nejvýše postaveným příznivcem. Jakožto reformátor, mág a výzkumník si tedy rozhodně přeji, aby se záchrana Neznámého podařila, a právě proto mi bude Denser asistovat. Jemu jistě věříte?“

„Jen do té míry, do jaké se dá věřit Xeteskanovi.“

Laryon se usmál. „Nic víc vám nabídnout nemohu.“

„Pak nám to tedy bude muset stačit. Ale chci vás varovat. Pokud Neznámý zemře, a vy nebudete schopní Hiradovi vysvětlit, proč k tomu došlo − a to takovým způsobem, aby to pochopil − zjistíte, že výsledek bude stejný, jako kdybyste se rozhodli, že se ho zachránit vůbec nepokusíte.“

„Díky, Ilkare,“ povzdechl si Denser. „Dá si ještě někdo víno?“ Dolil jim všem sklenice.

„Vyčíslete mi rizika,“ promluvila Erienna.

„Vyčíslit je neumím, pouze odhadnout,“ odpověděl Laryon. „Za prvé, vrátit duši do těla je proveditelné pouze teoreticky a pouze díky Řetězci démonů, který tělo a duši propojuje. Nevíme, jaké poškození to může způsobit. Rovněž nemáme tušení, zda se bude chtít duše dobrovolně vrátit, ani to, zda tělu nějak neublížilo dlouhodobé potlačování jeho vědomí. Můžeme se také jen dohadovat, jaký otřes tělo nebo duše utrpí ve chvíli, kdy bude Řetězec démonů přerušen a Neznámý nad sebou opět převezme kontrolu. Nezapomínejte na to, že zemřel.“

Ilkar se na Neznámého podíval. Velký muž na ně hleděl, ale možná to nebyl on. Možná to byl jen Řetězec démonů dívající se jeho očima a naslouchající jeho ušima. Oči za maskou ale jako vždy neprozrazovaly vůbec nic z pocitů.

„Pokud zemře, bude na tom lépe než teď,“ poznamenal Ilkar.

„Souhlasím,“ přitakal Laryon, „Densere? Musíme se připravit. Ale nejprve je třeba zjistit, jak je na tom náš přítel Nyer. Densere, kontaktoval bys svého pomocníka, prosím?“

Denser přikývl a zavřel oči.

* * *

Hirad dřímal s kocourem v klíně, když se zvíře nečekaně zavrtělo a probudilo ho. Barbar se narovnal v křesle a vyhlédl z okna. Bylo pozdě odpoledne, sluneční paprsky pozvolna ztrácely sílu a dovolily mírnému vánku ochlazovat rozlehlá pole. V dálce Hirad spatřil orat jednoho z Evansonových pomocníků a o něco blíže se ze stodol a přístavků ozýval lomoz a hluk pilné práce.

Shlédl zpět na kocoura, ale s úlekem zjistil, že se dívá do očí démonovi.

„Tohle už nedělej!“ vynadal mu. Pomocník se přidušeně zasmál − byl to chřestivý zvuk, který měl s veselým smíchem společného pramálo. „Co se děje?“

„Přicházejí. Musíme zmizet.“

„Denser?“

Pomocník zavrtěl hlavou. „Ti, kteří chtějí Zloděje úsvitu. Připravme se.“

* * *

Styliann se rozhlížel po nepřátelsky naladěných spolustolovnících. Postupující Wesové už byli nedaleko Gyernathské zátoky a blížili se i k Podkamenskému průsmyku, takže si podporu ostatních univerzit nemohl dovolit ztratit. Zuřil jednak kvůli tomu, co napáchal Denser − ten mág od Nyera, a také kvůli činům té čarodějky z Dordoveru. Ona byla příčinou všech problémů, které se tu právě projednávaly.

„Nešťastné události…“ začal, ale jakmile ta slova vyřkl, Vuldaroq si okázale odfrkl. Styliann ho zpražil pohledem a spolkl poněkud peprnější pokračování věty, které by mu nejraději vmetl do tváře, „…v Dordoveru před několika dny nás donutily odhalit skutečnosti, které jsme si chtěli ještě nějaký čas nechat pro sebe.“

„Nedůvěřovali jste nám?“ zeptal se Heryst, ale v hlase neměl ani trochu zášti.

„Předpokládal jsem, že kdybychom vás informovali příliš brzy, vyvolalo by to jisté reakce, které by mohly ohrozit Balaiu,“ ozřejmil Styliann.

„A proto nyní očekáváte, že budu považovat vyloupení naší hrobky vašimi lidmi za omluvitelné?“ Stále hovořil klidně, ale s každým slovem jako by z úst vypustil kapku jedu. Než mu Styliann odpověděl, promnul si krátce čelo, ale jakmile spustil, zadíval se Dordoveřanovi přímo do očí.

„Odpověď na vaší otázku zní ano, ale dovolte mi, abych vysvětlil proč. Buďte ubezpečen, že za jakýchkoliv jiných okolností bychom nesporně jednali jinak.

Rovněž je pravda, že než jsme odsouhlasili kroky, ke kterým později skutečně došlo, velice dlouho jsme zvažovali jejich možné důsledky. Hluboce nás rmoutí, že jste se o našich činech museli dozvědět takto.

A také je pravda, že jsme se domnívali, že zpravit vás o dopadu našich činů by nebylo moudré a vyvolalo by to jen spory.“

Vuldaroq s rudým obličejem a zaťatými čelistmi pomalu přikývl. Opřel se hluboko do křesla a Styliannovi zakrylo výhled na část jeho obličeje opěradlo.

„Dlouho jste zvažovali důsledky,“ opakoval po Styliannovi, „a hluboce vás to rmoutí. Jeden z mých mágů je mrtev.“ Poslední slovo nechal viset ve vzduchu nad stolem.

„Hm.“ Styliann se v křesle usadil pohodlněji. Usrkl trochu vody a nahlédl do poznámek od svých rádců. Souhlasili s jeho argumentací. „Povězte mi, Vuldaroqu, proč zemřel?“

„Protože se pokoušel zabránit zlodějům ve vyloupení naší hrobky.“

„Skutečně? Já na to nazírám poněkud odlišně. Možná byste přítomným rád vysvětlil, jak mu v tom měl pomoci únos a uvěznění mágova pomocníka, který měl být použit jako návnada.“

„Nemluvte se mnou jako s dítětem, které jste právě při něčem přistihl,“ ohradil se Vuldaroq příkře. „Ten mizerný pomocník zabil našeho mága, na to nezapomínejte.“

„Dobrá tedy, připouštím, že to k tomu v konečném důsledku vedlo, ale mám dojem, že dlužíme Barrasovi a Herystovi popis veškerých událostí, které se odehrály předtím a které k tomuto nešťastnému činu vedly. Byl bych velice nerad, kdyby přestali podporovat naše spojenectví kvůli nějakému nedorozumění.“

„Jak by tu mohlo dojít k nějakému nedorozumění?“ opáčil Vuldaroq přezíravě. „Vražda je vražda, tomu přece rozumí každý.“

Styliannovi blýsklo v očích a začal se prudce zvedat. Jeden z rádců mu položil ruku na paži a Styliann se uklidnil.

„Obávám se,“ navázal, „že naši spolustolovníci možná ještě netuší, že byl onen pomocník unesen na ulici, jež se nachází mimo univerzitní pozemky…“

„Pořád byl ale uprostřed města,“ zavrčel Vuldaroq.

„A to je zločin?“ kontroval Styliann.

„Jeho přítomnost tam byla součástí…“

„Tak je to zločin, nebo není?“ trval na svém zvýšeným hlasem Styliann.

Vuldaroqův zachmuřený výraz získal ještě temnější odstín. „Ne, není.“

„Děkuji za toto objasnění. Také bych si neodpustil, kdybych tu před ostatními nezmínil, že tento pomocník byl pouhým pozorovatelem a jeho pán, Denser, byl v době únosu v lese daleko od Dordoveru a neměl ani v nejmenším v úmyslu do města vkročit.

Neočekávám, že byste nám tu krádež prominuli, avšak očekávám, že všichni pochopíte její důležitost a uznáte, že jsme prsten chtěli odnést v tichosti, nenásilně a za účasti mága pouze z jedné univerzity, a to z Dordoveru. K násilnostem došlo až kvůli jednomu místnímu rebelujícímu mágovi, který pocítil následky únosu a uvěznění pomocníka, jenž byl následně osvobozen.“

Všichni u stolu si zuřivě dělali poznámky. Styliann přihlížel, jak se zástupci univerzit vzájemně radí a šeptají si.

„Máte nějaké námitky proti Styliannovu vylíčení událostí?“ obrátil se Barras k Vuldaroqovi poté, co se poradil s přísedícími.

„Pomocník sice byl zajištěn mimo univerzitní zdi,“ připustil Vuldaroq. „Ale nezapomínejte, že v tu dobu už na univerzitu pronikly dvě osoby, které tam neměly co pohledávat.“

„Obávám se, že je vaše časová linie poněkud pomýlená.“ Styliannův úsměv byl jednoznačně pohrdlivý. „Ti dva Havrani, o kterých mluvíte, sledovali únos zpoza hranic univerzity − na jejích pozemcích v té chvíli nebyli.“

„Ale už měli naplánováno, že tam neoprávněně vniknou.“

„O jejich úmyslech a činech zde spor nevedeme,“ promluvil Heryst vlídným tónem, přestože ve vzduchu viselo napětí. „Zato o úmyslech a činech vašich lidí ano.“

„My jsme přece oběť!“ Vuldaroq se vztyčil a udeřil pěstí do stolu.

„Byl vám ukraden prsten, to ano.“ Heryst pokrčil rameny. „Ale vy zakládáte své námitky proti činům Xetesku na tom, že byl zabit mág. Mág, který unesl pomocníka z ulice nacházející se mimo univerzitu.“ Naklonil se do světla a na ústech mu pohrával mírný úsměv. „První zločin toho večera spáchal Dordover.“

„Kam tím míříte?“ Brunátný Vuldaroq si otřel pot z čela a mírně svěsil ramena.

„Míří tím k tomu, že tu máme dvě události, které jste spojil v jednu. K jedné z nich se Styliann přiznal a uvedl důvody, proč k ní došlo. Zdá se ale, že k té druhé, samozřejmě politováníhodné, dal podnět Dordover, když donutil mága z Xetesku vstoupit do města a pokusit se zachránit pomocníka. To pak mělo nevyhnutelné následky.“

„Nevyhnutelné? Jak může být vražda nevyhnutelná?“

„Tak dost!“ Styliann opět povstal. „Jste si velice dobře vědom těsného svazku mezi xeteským mágem a jeho pomocníkem, a stejně dobře vědom si ho byl i váš pošetilý student. Být to někdo jiný z Xetesku, možná by je dokázal uvěznit oba, avšak nechápu, proč by něco takového dělal. Váš student měl ovšem velkou smůlu v tom, že ukradl majetek patřící velice talentovanému mágovi. Denser svého pomocníka osvobodit musel a o životě vašeho mága bylo v tu chvíli rozhodnuto. V tom s vámi soucítit nemohu.

A mluvíme tu skutečně o dvou různých událostech, jak správně podotkl Barras. Hovořili jsme o krádeži − už jsem objasnil, proč k ní došlo a proč jsme ohledně ní museli zachovat diskrétnost. A jak mi před chvílí Vuldaroq jasně potvrdil, tajit to bylo z naší strany naprosto oprávněné. Pokud nezačneme spolupracovat, budeme čelit katastrofě osamoceni. Musíte mě podpořit a stejně jako já věřit tomu, že Zloděj úsvitu je naší jedinou nadějí.“

„Souhlasím s vámi,“ ozval se Barras. „Ale cítím se osobně dotčen, že jste nám tyto informace neposkytli už dříve.“

„Ach, ovšem, to chápu,“ poškrábal se Styliann na hlavě. „Dobrá tedy, dovolte mi to říci jinak. Předpokládejme na chvíli, že bych o Zloději úsvitu začal mluvit už na minulém setkání. My, jakožto zástupci univerzity, bychom požádali o Artechův prsten a vydali se pro něho do Dordoveru. S jakým výsledkem, Vuldaroqu?“

„Víte velice dobře, s jakým výsledkem,“ procedil Vuldaroq.

„Ano, přirozeně, zprvu byste nás odmítli.“ Styliann rozhodil ruce v širokém gestu. „Později byste pod tlakem možná souhlasili a prsten nám vydali, ovšem vymínili byste si, že u sesílání Zloděje úsvitu musí být přítomen jeden z vašich vyšších mágů, který se rovněž bude podílet na jeho hledání. Jak dlouho by trvalo toto všechno odsouhlasit? Měsíc? Dva? Obávám se, pánové, že tolik času nemáme, a pohyb invazních sil Wesů mi dává jen za pravdu.

Omlouvám se, že jsem vás všechny klamal ohledně našich plánů na zničení Černokněžných pánů, ale nyní jsme již pokročili natolik, že se dá střízlivě hovořit o naději na úspěch. Všichni víte, že kdybychom se měli ohledně získání kouzla radit, velice by nás to zdrželo, možná až neúnosně. A rovněž víte, že k Havranům v současném složení patří i mágové ze tří různých univerzit, což je − a i Heryst bude jistě souhlasit − usnášení schopná většina.“ Heryst souhlasně kývl. „Výborně. Nyní tedy musíme jediné − umožnit Havranům cestu na západ.“

„A to uděláme jak?“ zajímal se Heryst.

„Musíme dobýt Podkamenský průsmyk,“ pronesl Styliann. Vuldaroq se posměšně uchechtl. „Stylianne, v tom průsmyku je nějakých osm tisíc Wesů. Získat ho zpět by nám pomohl jedině zázrak.“

Styliann se usmál.

* * *

Jakmile Denser předal zprávu, otočil se k Ilkarovi a Erienně. „Udělal jsem, co jsem mohl. Dohlédne, aby opustili farmu, a doprovodí je k Trivernskému jezeru. Pak se vrátí ke mně.“

„Zvládnou to?“ strachoval se Ilkar, který byl nesvůj z toho, že nechal Havrany bez magické podpory.

Denser přikývl. „A vy to zvládnete také, pokud vyrazíte hned. Jeden z Laryonových protektorů vás doprovodí na kraj města, a když pojedete celou noc, dorazíte k jezeru za úsvitu. Já se k vám připojím hned, jak to půjde.“

„Kde přesně je Nyer teď?“ Ilkarovy oči propátrávaly chodbu. Napůl očekával, že se mistr znenadání vynoří ze tmy a zaútočí na ně.

„Míří na farmu,“ řekl s obavami v hlase Denser a hryzal si spodní ret. „Nemůžu uvěřit, že mě zradil.“

„Densere!“ Laryon ho volal z místnosti, ve které se prováděly experimenty s kouzly.

„Musím jít.“ Objal Eriennu a políbil ji. „Buď opatrná.“

„Budu.“ Usmála se a pohladila ho po tváři.

„Nepokaz to, Densere,“ nabádal ho Ilkar.

„Pokud to vyjde, doženu vás u Trivernského jezera a Neznámý bude se mnou.“

„To by bylo působivé.“

„Postarám se o to.“ Denser mu nabídl ruku, Ilkar chvíli váhal, ale pak mu ji stiskl a potřásl s ní.

„Densere!“ zaznělo ještě naléhavěji než předtím.

Denser zvedl obočí, vstoupil za Laryonem do místnosti a zavřel za sebou dveře. Ilkar s Eriennou ještě zaslechli, jak se zasouvají těžké petlice. Nikdo jiný už se dovnitř nedostane.

„Pojďme,“ vyzval ji Ilkar. Erienna se ještě chvíli zdržela a hleděla na dveře, ale pak vykročila a kráčela ven z katakomb, pryč z dusivého prostředí plného xeteské many.

V odstíněné místnosti určené k experimentům hluboko v nitru Pahorku ležel Sol, dříve Neznámý, a pomrkával ve světle svíček. V nohou podstavce, na kterém ležel, stáli Denser s Laryonem a o něčem mluvili. Protektor měl na sobě tradiční tmavou tuniku a krátké kalhoty.

„Chci, abys vytvořil kanál a posílal manu do Řetězce démonů tak dlouho, dokud se jeho duše nevrátí.“ Laryon si protáhl prsty. „Démoni ti budou chtít vzdorovat, a jakmile se duše přesune, pokusí se všichni osvobodit. Rozumíš?“

Denser přikývl.

„Začněme raději hned. Mám strach o Havrany.“

Laryon přistoupil k Solově hlavě, položil mu ruce na oči a zamumlal krátkou modlitbu. Sol se uvolnil, zavřel oči a hlava se mu svezla ke straně. Nedýchal.

„Nemáme moc času. Densere, připrav kanál na proudění many. Udržuj ho připravený, dokud nezačne být Řetězec jasně vidět. Co přesně máš dělat, ti napoví instinkt. Věř mi.“

Denser se zhluboka nadechl a začal tvarovat vzorec kanálu. Naladil vědomí na spektrum many a okamžitě zjistil, že Sola obklopuje tmavomodrá záře − nehybná mana, kterou mu kanálem posílal Řetězec démonů.

Byl to v zásadě jednoduchý vzorec. Vypadal jako obyčejná trubice, jíž se vinula pohyblivá spirála. Potíž byla v tom udržet oba konce otevřené a zpevněné, aby Řetězec démonů mohl procházet skrz.

Po Denserově levici se zachvěla mana; byla nyní pronikavější a tmavší. Laryon začal sesílat. Záře obklopující Sola se téměř okamžitě rozvlnila a počala se natahovat a vinout směrem ke vzorci, který Laryon vytvářel. Mihotala se, jiskřila a pak došlo ke spojení, z něhož vzešlo něco, co Denser zprvu nedokázal rozeznat. Ale pak se tvar vyjasnil. Mana vytvořila kužel, který z větší části opustil Solovo tělo a ustálil se mu jedním koncem uprostřed trupu a druhým, rozšířeným, se ohnul k podlaze místnosti pod podstavcem.

Po celé délce kuželu přebíhaly vlny energie a náhle se objevil Řetězec démonů. Tváře, údy, těla, ústa, prsty, vlasy. To vše se zjevilo uvnitř kuželu. Ozývaly se syčivé hlasy a jednotliví démoni se kroutili a zmítali, avšak jejich propletený celek zůstával i nadále spojitý a celistvý.

Jednomu například končily ruce v hrudi druhého, zatímco hlava tohoto prostupovala chodidlem třetího. Různé části těla se bizarně prolínaly s jinými, ale všichni démoni byli naživu, fyzicky zcela totožní a velice, velice rozzlobení.

Jeden z nich, jenž se nacházel uprostřed Řetězce, zabodl oči do Densera a hněvivě zaječel. Denser na něho nebojácně hleděl.

Viděl zrůdu o velikosti novorozence s dlouhýma šlachovitýma rukama, krátkýma nohama připomínajícíma pokroucené pahýly stromů a tváří zrůzněnou čirým zlem. Z bezertých úst démonovi kanuly modré sliny a visel z nich jazyk, kterým si co chvíli olizoval tváře, zatímco ostré tesáky zakusoval do vlastního těla. Obrovské oči, z nichž byly mezi víčky vidět pouze úzké štěrbiny, skrývaly zornice odrážející temnou nenávist a útlé špičaté uši vyrůstající po stranách svraštělé hlavy čněly vzhůru, kde se nad temenem spojovaly a spirálovitě proplétaly.

„Je čas, Densere,“ ozval se Laryon napjatým, jakoby vzdáleným hlasem.

„Obklopit,“ přikázal Denser a kanál, který vyčaroval, prolétl vzduchem směrem k Řetězci démonů. Na jedné straně se po celé délce rozevřel, obemknul Řetězec a pak opět rychle zaklapl, přičemž utlumil rozzuřené vytí démonů uvnitř. Vše to trvalo sotva několik vteřin.

„Výtečně,“ vydechl Laryon.

Denser cítil, jak mistr nechává Řetězec úmyslně rozpustit. Démoni se z něj osvobodili a zjistili, že se nacházejí uvězněni v dutém kanálu vytvořeném Denserovou manou. Snažili se ho prokopnout, prorazit pěstmi, rozpárat tesáky, roztrhat silou mysli.

„Ven se nedostanou. Nepřestávej se soustředit. Nejsou dost silní,“ instruoval Densera Laryon. „Poslouchej, co ti říkám. Teď přijde to obtížné. Až ti řeknu, odstraníš kanál.“

Laryon se zhluboka nadechl a začal připravovat trasu pro Neznámého duši.

KAPITOLA 25

Pomocník Hiradovi usedl na pravé rameno. Ten sebou proti své vůli trhl a podrážděně sevřel rty.

„Jak nás našli?“ zeptal se.

„Někdo nás zradil. Někdo mocný.“ Démonův hlas byl poznamenán překvapením a hněvem. „Musíte odejít a vydat se k Trivernskému jezeru. Evanson vás povede.“

„Nehodlám před nikým utíkat,“ prohlásil Hirad škrobeně.

Pomocník jako by ho neslyšel. „Odlákám je, abyste mohli utéct.“

„Proč tu prostě nepočkáme a nevyřídíme je?“ Pomocník na něho bezvýrazně pohlédl. „Ty to nechápeš. Jsou příliš silní. I na mě. Zabijí mě.“

Hirad vstal a zamračil se.

„Hodně štěstí, Havrane,“ popřál mu pomocník. „Postarej se o pána.“ Vylétl otevřeným oknem a zamířil vysoko na oblohu.

* * *

Neznámý se prudce zachvěl, když jeho duše překonala celou délku Řetězce démonů a splynula mu s tělem. Laryon se usmál, ale zpětný ráz, který přišel, vůbec nečekal. Neuvědomil si to riziko, ale už bylo pozdě. Vracející se duše narušila upevnění Řetězce v Neznámého ležícím těle a výsledkem bylo násilné odtržení.

S triumfálním vytím se Řetězec prohnul a jediným prudkým šlehnutím se Neznámému odpoutal od těla. Další široké máchnutí se pokusilo smést oba mágy na zem. Laryon byl zasažen do hlavy a odlétl proti zdi, tvrdě do ní narazil, hekl a svezl se na podlahu, kde zůstal ležet s pramínkem krve u úst. Mladší a obratnější Denser se před útočícím Řetězcem přikrčil a ucítil, jak mana rozkrojila vzduch těsně nad ním. Zároveň si uvědomil průvan ve vlasech − neklamnou známku toho, že démoni začínají získávat hmotnou podobu.

Pokusil se opět soustředit a uzavřít konec kanálu, avšak ve chvíli, kdy spatřil, jak první z démonů drásá a rozdírá samotné pojivo many, která ho věznila, věděl, že veškerá jeho snaha zachránit se bude marná.

Když se pak Řetězec opět zvedl a nahrbil jako had připravující se k útoku, pocítil Denser něco, co předtím v takto ryzí formě nikdy ne. Strach. Strach, že Řetězec démonů nedokáže zastavit. Strach, že nedokáže zabránit tomu, aby démoni získali hmotná těla a zabili ho. Ale největší strach dostal ve chvíli, kdy zjistil, že neví ani to, jak by to měl vlastně udělat, a že to bude právě tato mezera ve znalostech, která se mu stane osudnou.

Řetězec se zazmítal, Denserův kanál vytvořený z many se roztrhl a místnost naplnil nenávistný jekot démonů. Slibovali mu smrt. Slibovali mu věčná muka a vysmívali se tomu, jak je slabý.

Řetězec udělal prudký výpad jeho směrem, Denser sebou smýkl ke straně a démoni ho o vlásek minuli. Dopadl na nehybného Laryona. Mág byl ale ještě naživu a Denser s ním hrubě zatřásl.

„Pomozte mi,“ prosil ho zoufale. Laryon jen zasténal. „No tak mi pomozte!“ křičel na něj Denser.

Koutkem oka zahlédl, jak sebou Řetězec vztekle švihá a víří nedaleko Neznámého hlavy. Válečník ležel bez hnutí a klidně oddychoval, nevědomý a netečný vůči hrůze odehrávající se kolem.

Laryon ze sebe něco vypravil. Zamrmlal to ale tak nezřetelně, že mu Denser vůbec nerozuměl.

„Cože?“

„Světécadlo,“ zadrmolil.

„Nerozumím.“

Laryon otevřel oči, podíval se za Densera a pak mu oběma rukama sevřel hlavu a přitáhl si jeho ucho těsně ke rtům. „Světelné zrcadlo,“ zašeptal a pak mu tvář uchopil v rukou ještě pevněji, takže mu ji překvapený Denser bolestí zabořil do prsou. V té chvíli prolétl těsně nad Denserovým zátylkem Řetězec démonů a zasáhl Laryona přímo do obličeje. Mistrův výkřik okamžitě utichl a sevření jeho rukou na Denserově hlavě ochablo.

Denser se ohlédl. Řetězec démonů se vlnil, ale stále byl jedním koncem připoután k podlaze místnosti, jejímiž zdmi se nesla ozvěna triumfálního chechotu. Vyhrabal se na nohy a pohlédl na Laryona. Otřásl se. Mistr sice vypadal nezraněn, ale třeštil oči ve smrtelné křeči a Denser mu jimi mohl nahlédnout až do duše. Až na to, že už tam žádná nebyla.

Obrátil se k Řetězci démonů a vytvaroval vzorec many Světelného zrcadla. Byl to jednoduchý čtyřúhelník, který měl hotový za několik vteřin. Řetězec se začal znovu prohýbat, svíjet a vlnit jako stuha ve vichru. Pak přestal, nachystal se a vyčkával, přičemž Denserovi neustále trhal uši jeho vzteklý vřískot.

Jakmile pak vyrazil do útoku, seslal Denser kouzlo. Těsně nad podlahou přeťala svíčkami osvětlenou místnost tenká vodorovná plocha světla široká asi osm stop. Řetězec už byl téměř u něho, když Denser prudce vymrštil ruce před sebe. Světelné zrcadlo se zvedlo a v místnosti jako by někdo rozhrnul závěsy a vpustil dovnitř slunce.

Prostor naplnilo oslnivé světlo, znásobilo záři vycházející ze špiček knotů a stonásobně zesílenou ji vrhlo zpět před sebe. Řetězec démonů, tvořený modře žhnoucí manou, zavřeštěl hrůzou a pokusil se zhoupnout z dosahu. Byl ale příliš pomalý, a tak se v ploše zrcadla odrazil i on.

Denser si zakryl oči, protože na chvíli spatřil, jak Zrcadlo démonům krade světlo, doslova ho z nich strhává a pak k sobě sloupec vyjících monster začíná přitahovat blíž a blíž. Světlo se do zrcadla opíralo stále prudčeji a bytosti tvořené modrou manou kvílely bolestí, jak z nich byla odsávána životní síla. V příštím okamžiku byly pryč a v místnosti zavládlo tísnivé ticho, doprovázené jen namodralým přísvitem ve spektru many, který tu zbyl jako připomínka toho, k čemu došlo.

Denser přizpůsobil pohled na běžné světlo a zjistil, že Neznámý na podstavci vzpřímeně sedí.

* * *

Nechali na farmě svítit a odešli. Hiradovi se to nezamlouvalo, ale mělo to svůj důvod. Trivernské jezero bylo pro Havrany, ale zejména pro oba urychlovače, které měli u sebe, jediným bezpečným útočištěm. S mocnými mágy ze všech univerzit jim tam nebude hrozit žádné nebezpečí. Přesto se ho zmocnil neklid. Chtěl u sebe Ilkara. Ilkar by věděl, co jim říct na uvítanou. Bez elfa a jeho vědomostí se Hirad cítil jako nahý.

Evanson byl zprvu poněkud vyvedený z míry, ale nyní už jel ochotně v čele a stejně jako ostatní pobízel koně na sever do houstnoucí tmy. Hirad obhlížel nebe a hledal Denserova pomocníka. Nikde ho neviděl a věděl, že ani neuvidí, což v něm na prchavý okamžik vyvolalo lítost. Nebyl to tvor, kterého by si člověk oblíbil, ale respektovat ho, to bylo něco jiného. Na rozdíl od Ilkara v pomocníkovi neviděl jenom čiré zlo a jeho nedávnou nabídku, že se sám obětuje, aby od nich odlákal nepřátele, nedokázal dostat z hlavy.

Denser o pomocníkově plánu zřejmě věděl a představa, že chtěl od samého začátku využít Zloděje úsvitu výhradně k záchraně Balaii, vyvolala v Hiradovi silný pocit viny, protože o mágovi v minulosti neustále pochyboval. Kopl koně do slabin, dojel Evansona a přemýšlel, jakého přivítání se jim asi dostane u jezera.

* * *

Nevycítili ho a on se zašklebil. Jeli otevřenou krajinou, drželi se mimo stezku a k hospodářské usedlosti jim zbývala ještě hodina cesty. Bylo jich dvanáct a jeli ve tříčlenných, těsně semknutých skupinkách, tvořených vždy jedním mágem a dvěma protektory. Byli dobře připraveni na útok ze země, ale s útokem ze vzduchu očividně vůbec nepočítali. Kroužil vysoko na tmavnoucí obloze, a jakmile si vybral oběť, vyslal skrze proudy many varování svému pánu. Chystal se zaútočit tak, aby vyvolal co největší zmatek.

Jeho cíl byl přímo pod ním, a když se na něho démon zadíval pozorněji, přeběhl mu mráz po zádech. Byl to Nyer, xeteský mistr. Muž, s nímž jeho pán tak dlouho spolupracoval a jemuž podával informace. Byl to zrádce. Brzy zemře.

Dál jim kroužil nad hlavou, ale vystoupal výš − byl jako smrt, která přichází bez varování a vybírá si nic netušící oběť.

Pak začal prudce klesat a potlačil touhu zavřeštět radostí. S očima upřenýma na Nyerův týl a s křídly podél těla prořezával vzduch. V poslední chvíli je rozepjal, přibrzdil střemhlavý let, vytrčil před sebe nohy zakončené ostrými spáry a zabořil je do mistrova nechráněného krku.

Nyer zachroptěl a popředu se zvrátil z koně. Těžce dopadl na zem. Protektoři varovně vykřikli, ale už bylo pozdě. Zatímco brzdili koně, obraceli je a vraceli se, nahrbil pomocník hřbet a prudce mága udeřil pěstmi do hlavy. Prorazil mu lebku stejně snadno jako mágovi v Dordoveru.

Nyní se konečně rozchechtal a obrátil se k další kořisti. S máchnutím křídel se vznesl a prohnal se kolem ohromeného protektora, jehož sek mečem byl zoufale nepřesný.

Se štěbetavým jásotem se pomocník obloukem vyhoupl zpět na nebe a sledoval dění pod sebou. Nepřátelé zastavili a tři zbylí mágové připravovali kouzla, jimiž ho chtěli smést z oblohy. On ale věděl, že bude v bezpečí.

Pán vyslyšel jeho volání a už byl na cestě. Hřálo ho to u srdce, které nyní bilo rychleji a intenzivněji. Udělal ve vzduchu líný přemet, ale vtom blesklo zaklínadlo, zasáhlo mu levou nohu a sežehlo ocas.

Bolest.

* * *

Denser se řítil krajinou na Stínových perutích, ale náhle v šoku vyjekl, když mu v hlavě vybuchla bolest způsobená pomocníkovým zraněním. Opět se začal soustředit, zkosil křídla do ještě ostřejšího úhlu a pokračoval v letu. Po tvářích mu proudily slzy a pohled se mu rozmlžil.

Ohlédl se přes levé rameno. Neznámý byl těsně za ním a Denser nepřestával žasnout nad tím, že mohl Stínové perutě seslat i na něj. Protektoři sice měli schopnost udržet manu, kterou jim někdo vložil do těla, ale Neznámý už protektorem nebyl. Potíže se zřejmě vyskytnou až ve chvíli, kdy bude mít velký muž čas se na vše rozpomenout.

„Co se děje?“ křikl Neznámý.

„Ti parchanti ho zasáhli a zranili.“ Denser se zhluboka nadechl a sklopil křídla víc, než byla jejich únosná mez. Těsně za ním udělal Neznámý totéž, přestože sám netušil jak.

Pomocník slábl. Z očí mu kanuly slzy a oheň, jenž mu stravoval nohu a ocas, činil jeho kroužení stále zoufalejším. Jeho pán se blížil, ale on nevěděl odkud, a každou chvíli hrozilo, že mu temný mrak zastře zdravý rozum i vědomí. Dál plachtil v kruzích a matně si uvědomoval, že mág pod ním připravuje další kouzlo. Plakal, protože věděl, že ho čeká smrt.

„Pane,“ vydechl. „Přijď si pro mě. Pomsti mě.“

Kouzlo ho zasáhlo do krku. Pomocník se bezvládně zkroutil a začal padat k zemi. Densera na to nemohlo připravit nic na světě. Do očí jako by mu vrazili jehly a mozek roztříštili kamenem. Pomocníkův poslední šepot v agonii bolesti a následné násilné ukončení jeho života mu rozmetaly veškeré zásoby many a připravily ho o vědomí. Stínové perutě zmizely a Denser začal padat také.

Neznámý to očekával. Viděl, jak sebou Denserova hlava škubla a jak si do ní mág zatíná prsty, jako by si ji chtěl rozervat na kusy. Viděl, jak mágova křídla problikla, pak na krátký okamžik opět zasvítila proti černé obloze a nakonec zhasla. Když pak Denser začal padat, byl už Neznámý pod jeho úrovní a rychle se k němu zezadu přibližoval. Snažil se ho dolétnout a ve vzduchu ho zachytit, ale napoprvé jeho tělo minul. Rychle se stočil zpět a při příštím průletu už byl úspěšný. Chytil ho asi jen patnáct stop nad zemí.

S bezvládným temným mágem v náručí se vznášel nad zemí a pozvolna nabíral ztracenou výšku. Pohlédl mu do tváře, která byla i v okolní tmě bledá a pokřivená mučivou bolestí, a pocítil nutkání ho ochránit. Zamračil se, protože věděl, že ho kdysi nenáviděl, ale to se zdálo být velice dávno. Z hustého močálu nedávno navrácené paměti se mu začaly vynořovat některé vzpomínky, které zatím nevnímal, protože se soustředil na udržení Stínových perutí.

Také měl vztek. Vztek na ty, kteří ublížili Denserovi, vztek na Xetesk, který z něho udělal protektora a ukradl mu smrt. Avšak myšlenky na pomstu musel prozatím ponechat stranou. Nyní se musel především vrátit k Havranům. Zamířil k Trivernskému jezeru.

* * *

Selyna odhadla zbývající vzdálenost k pyramidě přibližně na půl míle a po zádech jí přeběhl mráz, což bylo vzhledem k jejímu jindy profesionálnímu klidu nezvyklé. Nebude to snadné, ale vyzvědačka neměla strach o to, zda se tam dostane živá. Ne. Bylo v tom něco jiného. To ta atmosféra síly, moci, energie, strachu a očekávání vznášející se nad Parve − jako by samotné nejhlubší základy obnoveného města Černokněžných pánů cítily, že se něco chystá.

Xetesk si byl wesské hrozby mlčky vědom už celé měsíce. Nedávná zpráva o útěku Černokněžných pánů je však vyděsila natolik, že začali podnikat nejen utajené, ale i otevřené akce. Ona tu byla, aby poskytla odpověď na tu nejdůležitější otázku, na otázku, která už nezačínala slovem ‚pokud‘, nýbrž ‚kdy‘.

Budova, na jejíž střeše už půl hodiny odpočívala, byla ze všech stran obklopena ulicemi. Na střechu byly vyvedeny tři skupiny komínů a ona se držela u té prostřední. Klidně ležela a pouze otáčela hlavou, aby přesněji určila svoji pozici.

Za zády se jí do dáli prostíraly Rozervané pustiny, jejichž šum a ruch byl uvnitř zdí města utlumen. Po pravé ruce se jí ještě asi sto sáhů táhly nízké neosvětlené budovy a za nimi už byly jenom trosky. Její pozornost se ale upínala k pohledu, který se jí naskýtal po levé ruce.

O jednu ulici blíž srdci města se totiž nacházela nejvýchodnější ze čtyř hlavních příjezdových cest na parvské náměstí a k pyramidě, jež mu vévodila. Ulice se táhla rovně asi sedm set sáhů a pak ústila na čtvercové náměstí. Pokud měla Selyna správné informace, vedl do pyramidy zapečetěný a přísně střežený tunel lemovaný sochami a výjevy z bitev. Už to ale bylo dlouho, co se nějaký Xeteskan ocitl v Parve, a jen bohové věděli, do jaké míry se všechno mohlo změnit. Ona se ale musela dozvědět, zda byl tunel otevřen. Pokud ano, zbývalo už jen velmi málo času.

Město bylo tiché. V ulicích rozeznala několik pohybujících se stínů, ale ani zdaleka tu nebylo rušno jako ve stejnou dobu například v Xetesku, či dokonce v Korině nebo Gyernathu. Dosáhnout tunelu do pyramidy by mělo být snadné, ale něco ji nabádalo, aby byla opatrná. Setrvala tedy zatím vleže a pozorovala okolí.

O tři hodiny později, uprostřed nejhlubší noci, byla za svůj vrozený šestý smysl odměněna. Koutkem oka si na náměstí povšimla nějakého pohybu přesně v místě, kde tušila vstup do tunelu. Na náměstí osvětleném ohni se začaly hemžit tmavé postavy, a přestože toho z této vzdálenosti nedokázala mnoho rozeznat, zdálo se jí, že se mírně vlní celé náměstí. Jistě klam způsobený chabým osvětlením.

Tmavé siluety se rozdělily do čtyř skupin a postupně prostranství opouštěly směrem k Rozervaným pustinám. Jely na koních a spousta se jich vydala i východní cestou, takže Selyna bez obtíží rozeznala, co jsou zač. Šamani.

Alespoň jedno spojení bylo tedy potvrzeno. Černokněžní páni Wesy ovládali prostřednictvím šamanů, kteří jistě disponovali nějakou silnou magií. Když východní skupina opustila město, Selyna vyrazila.

Seskočila na zem na opačné straně domu, než na které se vinula hlavní ulice, a držela se ve ztichlých stínech, v jejichž skrytu rychle a opatrně postupovala ke svému cíli, jímž byla pyramida. Parve bylo vystavěno jako naprosto pravidelná síť ulic a spojitých městských bloků, což ulehčovalo orientaci cizincům. Na druhou stranu to ale ztěžovalo možnost vyhledat nějaký úkryt a Selyna pečlivě vyhledávala výklenky, uličky a místa, v nichž vládl hluboký stín. Všechny si zapamatovala, aby je mohla případně využít při útěku.

Mimo hlavní ulice bylo město temné a opuštěné, avšak podivně bezpečné. Na nově vydlážděných ulicích se nerozléhaly žádné kroky hlídek a kolem vstupních dveří domů se nešouraly žádné podezřelé stíny, jež by číhaly na nic netušící poutníky nebo zbloudilé opilce. Vládla tam atmosféra tak obyčejná, jako by město vůbec žádnou atmosféru nemělo. A pak jí to došlo. Zastavila se a zkoumavě nasála vzduch. Nebylo to tím tichem, ale ještě něčím jiným. Na celém městě něco leželo jako přikrývka. Parve bylo nečinné, dřímalo, ale už brzy se mělo probudit. Zrychlila krok, překonala širokou ulici dlážděnou velkými kostkami a na druhé straně se opět ponořila do stínu. Nacházela se už jen dva bloky od náměstí a od pyramidy. Náhle se prudce stáhla do výklenku dveří jednoho z domů, ztišila dech a zpomalila tep srdce. Někdo ji sledoval. Sice nikoho neviděla ani neslyšela, ale šestý smysl jí prozradil vše, co potřebovala vědět.

Muž se vynořil za rohem, pohyboval se tiše a opatrně, nohy kladl naprosto neslyšně. Selynino tělo se ani nepohnulo a připravovalo se na skok nebo na útěk. Ze svého úkrytu ve stínu si mohla muže lépe prohlédnout. Plížil se podél zdi protějšího domu a srdce jí pokleslo, když se ukázalo, že je to šaman. Pokud bude mít dostatečně soustředěné smysly, bude ji schopen odhalit.

Několikrát se krátce nadechla a přichystala si zápěstní bodce. Přes obě dlaně se jí až k prostředníčkům vinula lanka spouštěcího mechanismu. Stačilo jimi pouze prudce trhnout dozadu a smrtící bodce vylétly ven.

Šaman se sunul podél zdi, rukou drhnul o vrstvený kámen a po nějaké chvíli jí zmizel z dohledu. V ulicích vládlo ticho. Selyna napjatě vyčkávala. Pět minut. Deset. Jak se jí přizpůsoboval sluch, nesly se k ní zvuky lidí a ohňů směrem od náměstí, vzdálený klapot kopyt na dláždění či občasné bouchnutí dveřmi. Patnáct.

A najednou stál před ní, do chřípí ji udeřil těžký zápach jeho kožešin. Naklonil se k ní, až se snědým obličejem s chladnýma očima málem dotkl toho jejího. Natáhl ruku. „Myslela sis, že tě neucítím, ty xeteská špíno?“ Mluvil s výrazným přízvukem, jako by mu cizí řeč vázla v hrdle.

Selyna neodpověděla. Místo toho mu pravačkou odmetla napřaženou ruku a levačku mu vrazila zápěstím napřed do oční jamky. Krátké trhnutí prstem a vystřelený bodec udělal své. Šaman byl okamžitě mrtev a svalil se na zem jako pytel.

„Zatraceně,“ vydechla. Přetočila ho na záda, vyňala mu bodec z oka a očistila ho v jeho kožešinách. Uchopila ho, chvíli zápasila s mrtvou váhou, ale nakonec ho dovlekla až do stínu dveřního výklenku. Co dělal tak daleko za svými šamanskými druhy, a navíc bez koně? Věděla, že odteď je její čas omezený. Nepotrvá to dlouho a ostatní ho začnou postrádat.

Náměstí dosáhla za necelých pět minut a i přes pohled, který se jí naskytl, zkoušela zůstat klidná. Každá strana náměstí měřila na délku více než čtvrt míle, čtvercový prostor mezi nimi byl vydlážděn bílými kameny a z východu vedl ke vchodu do pyramidy pruh třpytivého křemene. Hrobka Černokněžných pánů sahala na noční obloze do výšky přinejmenším dvou set stop a až na schodiště vedoucí k šestici signálních ohňů na vrcholku byla naprosto hladká. Pohled na ni bral dech, a pokud měla být nějaká budova hodna toho, aby sloužila jako sídlo nejobávanějšího nepřítele, kterého kdy Balaia poznala, byla to tato.

A zanedlouho mu bude východ Balaii čelit znovu. Zatímco Selyna podvědomě obdivovala úchvatnou ukázku stavitelství, snažila se v duchu vyrovnat s mořem mlčenlivých a nehybných akolytů klečících před otevřeným ústím tunelu. Prostor před pyramidou vypadal jako pokrytý kobercem tvořeným hlavami služebníků a následovníků Černokněžných pánů oblečených do mnišských kuten. Všichni se krčili na kolenou a zírali do černoty lemované lucernami. Čekali. Nic víc. Atmosféra toho místa na ni dolehla tak silně, jako by jí někdo spustil balvan mezi lopatky. Vzduch tu byl ztěžklý očekáváním.

A nad tím vším se vznášel dech nahromaděného zla, které se dalo doslova krájet. Nad pyramidou se sbírala oblaka − vířící a neproniknutelně černá, která dusnou atmosféru ještě podtrhávala. Selyna se otřásla. Jediný zvuk, který slyšela přes vlastní zběsile bušící srdce, byl dech akolytů, úmyslně zpomalený, jako by i to bylo součástí obřadu, který měl bezpochyby následovat.

Víc vidět nepotřebovala. Do opětovného probuzení Černokněžných pánů zbývalo pouhých několik dní, možná jen hodin. Vrátila se na svoji střechu a Společnou myslí kontaktovala Stylianna.

* * *

„Fascinující,“ pronesl obdivně Styliann, když v kruhu obcházel Neznámého. „Protektor zbavený masky.“

Neznámý s Denserem stáli ve velkém stanu, nyní již zbaveném honosné výzdoby. Stoly i židle byly pryč, vše bylo zabaleno na cestu vyslanců zpět do relativního bezpečí univerzit. Do konce války už tu žádná další setkání neproběhnou. Místo nábytku pro mágy tu nyní stály stoly na podstavcích, lavice bez opěradel a uprostřed hořel oheň, nad nímž v kotli vřela voda.

Za válečníkem a mágem seděli na jednom z improvizovaných stolů Ilkar a Erienna, kteří před chvílí dorazili. Julatsan nebyl schopen skrýt radost z toho, že vidí Neznámého, a to samé platilo o obdivu, který pociťoval vůči Denserovi. Barras jeho nadšení prozatím krotil, ale elf měl i tak ve tváři široký úsměv a svého talíře s jídlem se samým vzrušením ještě ani nedotkl. Erienna se hned po příchodu rozběhla k Denserovi, aby ho utěšila a pokusila se mu ulehčit od bolesti, ale mág její přítomnost stěží vnímal. Starší mágové jednotlivých univerzit postávali opodál a zdálo se, že jsou proti své vůli všichni ohromeni posledním činem mága Laryona.

Neznámý na Stylianna shlížel a jeho obrovitá postava činila méně impozantním dokonce i mohutného pána Pahorku. Válečník odložil sekeru, kterou používal Sol, a ponechal si jen obouruční meč s dlouhou čepelí, který býval jeho typickým poznávacím znamením předtím.

„Nejsem protektor,“ ohradil se. „Ani žádný výsledek experimentu, který byste tu měl vy nebo kdokoliv jiný obcházet a zkoumat. Pokud si chcete promluvit, dívejte se mi do očí.“

Styliann se zastavil. „Odpusť mi, Neznámý,“ usmál se. „Ale pro Xetesk představuješ mezník ve výzkumu magie a podstatný krok kupředu.“

„Jsem oživlá mrtvola,“ opáčil Neznámý. „Osobně bych dal přednost smrti, ale Xetesk to zjevně viděl jinak. To bylo naposledy, co jste rozhodovali o mém osudu.“

„To zní trochu nevděčně. Vždyť jsme tě navrátili do života.“

Pravá ruka Neznámého se vymrštila a prsty v rukavici obemkly Styliannův krk. Zatlačil mu zespoda na bradu a donutil ho pohlédnout mu do očí.

„Ne. Ukradli jste mi smrt, to jste udělali.“ I Styliannovy ruce se začaly pohybovat. „Nedělejte to. Nestihl byste to. Jestli mi nevěříte, pokračujte a zjistíte to sám.“ Neznámý zesílil stisk. Styliann se začal dusit a vztáhl k válečníkovi ruce v prosebném gestu. „Sám jsem si zvolil chvíli, kdy zemřu. Mnoho lidí takové štěstí nemá, a vy jste mi to zkazili.“

„Jsi přece naživu,“ vydechl Styliann těžce.

„Mohl bych jít a vykopat svoji vlastní mrtvolu.“

„Densere, prosím.“ Styliann Neznámému zoufale svíral zápěstí.

Zdálo se, že Denser začal dění ve stanu vnímat až nyní. Věnoval pohled ostatním univerzitním vyslancům, xeteským šermířům připraveným kdykoliv zasáhnout proti Neznámému a také Ilkarovi, který upíral pohled na Stylianna.

„Neznámý, prosím, nech ho být.“

Neznámý mága pustil a otočil se k Denserovi. „Omlouvám se,“ řekl.

Denser pokrčil rameny. Styliann naznačil svým mužům, že je vše v pořádku, ale nepřestával Neznámého pozorovat zlověstným pohledem.

„Nejsem žádný váš exponát. Jsem Havran,“ řekl Neznámý hrdě.

„Densere, promluvme si. Venku,“ rozkázal Styliann a toporně vyšel ze stanu xeteským vchodem.

Denser si povzdechl a následoval ho. Když se obracel, stiskl Neznámému rameno a po několika krocích si povšiml Vuldaroqova širokého úsměvu.

Styliann zůstal stát jen několik kroků od plachtoviny tvořící bok stanu a své rádce odehnal pryč.

„Pověz mi, jak na tom jsi.“

Denser si promnul oči, o kterých věděl, že musejí být vpadlé, zarudlé a s tmavými kruhy.

„Nejsem schopen doplnit zásoby many, nedokážu se soustředit na složitější zaklínadla a nemůžu zaostřit pohled na spektrum many.“

Denser řekl jen to, co Styliann potřeboval slyšet, ale o jeho skutečném stavu to nevypovídalo nic. Pocit ztráty mu pronikl až do morku kostí a prostoupil mu celým tělem. Mysl měl plnou obrazů, ale zároveň prostou jakýchkoliv pocitů. Ta část mysli, kterou s ním jeho pomocník tak dlouho sdílel, byla pryč a Denser si představoval, že má nad pravým okem v hlavě díru, která ho neustále svědí. Když si ji však chtěl podrbat, zjistil, že je uvnitř v hlavě a svědění se nelze zbavit.

Jiný druh bolesti než ta, která ho svírala od okamžiku pomocníkovy smrti, byla bolest spojená se ztrátou jeho hlasu a tepu, jež ještě donedávna vnímal. Jeho hlas mu vždycky dodal klid a útěchu a tep vnímal jako něco, na co má právo, něco, co k němu neodmyslitelně patří. Když teď jeho pulz ustal, část Densera jako by zemřela s ním.

„Schopnosti se ti brzy vrátí. Potřebuješ si jen odpočinout. Avšak pokud jde o tvůj zármutek, ten bohužel přetrvá.“ Styliannův výraz změkl. „Je mi líto, že k tomu došlo, přesto stále nechápu, proč na Nyerovu skupinu útočil. Tím ovšem nechci říct, že bych za smrt toho zrádce nebyl rád.“

„Měl pocit, že musí odvést Nyerovu pozornost. Zdálo se mu, že je se svojí skupinou příliš blízko a může Havrany dohonit.“ Zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Byl to jen jeho pocit. Vůbec to dělat nemusel. Zřejmě chtěl dokázat, že je užitečný.“

„Užitečný?“ Styliann se zamračil. „Byl to pomocník, pomocníci nemají představu, co to znamená být užitečný.“

„Měl jste někdy vlastního pomocníka?“ zeptal se Denser. Styliann zavrtěl hlavou. „Pak nemáte tušení, co se mu honilo hlavou a co pro něho bylo důležité. Ale já to cítil, takže to vím.“

Styliann si přemýšlivě hryzal ret. Vzhlédl k časné ranní obloze a zahleděl se na tenkou vrstvu mraků. „Ukaž mi urychlovače,“ přikázal nakonec.

„Nemám je.“

„Kde tedy…“

„Mají je Havrani. Do Xetesku jsem je s sebou vzít nemohl.“

Styliann vydechl nosem. „No ovšem, pravda.“

Jejich rozhovor přerušil nějaký rozruch v jiné části tábora. Zvuk blížících se kopyt byl předzvěstí přijíždějících Havranů a Evansona, kteří se za pár chvil vynořili zpoza skupiny keřů. Zastavili koně nedaleko velkého stanu a sesedli. Hirad se vydal k Denserovi a ve tváři měl očekávání. Ale otázka, kterou mu chtěl původně položit, se rozplynula, jakmile mu pohlédl do očí. Místo toho uctivě sklonil hlavu a uchopil mága za paži těsně pod pravým ramenem.

„Chápu tvou bolest,“ řekl.

„A já tvůj hněv,“ oplatil mu Denser. Dokázal se slabě pousmát. „Je uvnitř.“

Neznámý seděl na lavici za provizorním stolem a hovořil s Ilkarem a Eriennou, když se odhrnul závěs a do stanu vešel Hirad. Okamžitě stočil pohled k Neznámému a nespouštěl z něj oči. V krku se mu vytvořil knedlík, kterého se nejprve pokusil zbavit, a promluvil až tehdy, když si byl jistý, že se mu nebude třást hlas.

Ten výraz jeho tváře, přesné a úsporné pohyby rukou a to, jak si neustále hladil hlavu od temene k zátylku, jako by si tam vyhlazoval nějaké neviditelné vrásky. To všechno tu opět bylo. Namísto Sola tu skutečně seděl Neznámý. Žádná maska, žádné prázdné oči bez špetky emocí a žádná dvojbřitá sekera.

„U všech bohů, fakt to seš ty.“ Hlas se mu zlomil a v očích se mu zaleskly slzy. Utřel si je a vyrazil k němu. Neznámý vstal, obešel roh stolu a oba muži se objali. Hirad ho poplácal po zádech. „Jak ti je?“

Neznámý o krok ustoupil. „Nevím,“ přiznal. „Vím, že jsem to já.“ Pokrčil rameny. „Věděl jsem to i před tím, než… jsi mě poznal. Když jsem byl ještě Sol. Ale nemohl jsem ti to říct. Něco mi bránilo, abych ti naznačil, že jsem tě poznal taky. Jen ty oči mě zradily. Hirade, měl bych být mrtvý.“

„Ale nejseš. Nechápu, jak to udělali, ale žiješ. A seš to ty. Bohové, seš to zase ty!“

„Tvrdil bys to samé, kdybychom se společně vrátili k Septernově stodole?“

„Proč…“ Hirad zmateně zamrkal. „Jasně že jo, proč bych neměl?“

„Protože tam pořád ležím v zemi. Kde zůstal Denser?“ Neznámý pohlédl za něj.

„Venku,“ řekl Hirad neurčitě. „Proč ho sháníš?“

„Měl bych na něho dohlédnout.“ Vyrazil ven a barbar chtěl jít s ním.

„Nech ho,“ ozval se Ilkar. „Pojď se napít a najíst. Musíš mít strašný hlad.“

Hirad z Neznámého nespustil oči, dokud velký bojovník neopustil stan. „Mám, a navíc padám únavou,“ dodal. „Cos mi chtěl?“ Přešel ke stolu. Ilkar mu nalil pohár vína a přisunul k němu tácy s masem a chlebem.

„Posaď se,“ vybídl ho. „Musíš pochopit, jak je pro něho těžké se s tím vyrovnat.“

Hirad na něho hleděl a očividně to chápat nechtěl.

„Podívej, pro nás je to ten samý Neznámý, kterého jsme znali. To, jak vypadá, jak se chová, jak mluví. Je úplně stejný. Stejné jizvy na zádech a na stehně, boule na koleni a chybějící malíček na noze. Je to prostě on se vším všudy − má svoji duši, myšlení, vzpomínky, všechno. Ale také má vzpomínky, které si nikdo z nás nedovede představit. Ví, že může jít a vykopat ze země vlastní mrtvolu. Jen si to představ.“

Hirad chvíli přemítal. „A co to teda znamená? A proč se pořád točí kolem Densera?“

„Právě teď je asi úplně popletený. Erienna ti potvrdí, že občas mluví o něčem, co vůbec nedává smysl.“ Erienna přikývla. „To, co nezvládá, se snaží potlačovat, což se projevuje touhou chránit Densera. Nezapomeň na to, kým byl ještě do včerejška, Hirade. Na to se nedá jen tak zapomenout a on toho možná nebude schopen nikdy. Popravdě řečeno, vůbec nevíme, jak to zvládne.“

„Tak je to teda on, nebo není?“ uhodil na něj Hirad.

„Bohové, ano, je to on.“ Ilkar se na lavici předklonil. „Ale prozatím ho tíží věci, které si musí vyřešit sám se sebou. Musíš mu dát čas.“

„Věděl jsem, že to vypadá až podezřele dobře na to, aby to byla pravda.“

„Uklidni se, Hirade. Myslel si, že je mrtvý, ale probudil se jako protektor, a pak ještě jednou, opět jako Neznámý Válečník. Dej mu čas.“ Ilkar zachytil Hiradův vzdálený pohled plný zklamání. „Dokážeš to?“ Hirad krátce trhl hlavou, což muselo Ilkarovi stačit jako souhlas. Věděl, že nic konkrétnějšího už z barbara nedostane. „Dobrá. Teď se najez a až si odpočineš, musíme toho hodně probrat.“

* * *

Selynu probudily výkřiky přicházející ze všech stran. Polekala se, ale zůstala ostražitě ležet. Naslouchala. Úsvit nastal asi před hodinou, takže neměla dost času, aby zcela doplnila své zásoby many. Nenačerpala všechnu, ale něco málo munice získala.

Ve městě probíhalo pátrání a podle pohybu vzrušených hlasů, které k ní doléhaly, pročesávali Wesové všechny ulice v Parve. Zřejmě už našli šamanovo tělo. Selyna se zamračila a odhrnula si z očí ochrannou látku. Pak je opatrně otevřela, ale stejně se jí v náhlém světle zalily slzami.

Pomyslela si, že má trochu smůlu, protože nechtěla, aby toho muže našli tak brzy. Soudě podle pokynů ozývajících se všude okolo se domýšlela, že ho objevili ještě dlouho před úsvitem.

Coul po coulu se po břiše připlížila až k okraji střechy a napínala uši, aby se k ní donesly další zvuky, které by jí poskytly informace o rozsahu pátrání. Věděla, že pod jejím domem zatím nikdo není. Za ní a směrem od náměstí bylo slyšet pravidelné a hlasité výkřiky, bouchání dveřmi, štípání dřeva, vyklízení budov. Byli metodičtí. Velice metodičtí. Na Wesy až příliš. Nebyli to ale jen oni, pomáhali jim také akolyté Černokněžných pánů, a ti byli velice výkonní a schopní.

Vytvořila vzorec many pro Neviditelnost, vyřkla formuli, seskočila na zem a vydala se zpět k Rozervaným pustinám. Rychle, ale opatrně minula poslední budovu a zjistila, že ji nikdo nepronásleduje. Když překonala velkou hromadu sutě a spatřila, co je za ní, vynechalo jí srdce. Přikrčila se a dál už se jen plížila. Celá východní hranice Parve byla lemována Wesy stojícími těsně vedle sebe, rameno na rameno. Otočila se a prchala zpět do města.

Jakmile dosáhla úrovně prvních budov, spatřila i druhou rojnici. Wesové a šamani byli ve všech ulicích, hemžili se po dláždění, postupovali, propátrávali, hledali. Vcházeli do budov a opět z nich vycházeli, prohledávali sklepení a střechy. Byla v pasti − oka sítě, v níž uvízla, držela pevně a smyčka se stahovala.

Zabočila doleva a klusala směrem k hlavní ulici, přičemž se po očku dívala doprava a hlídala Wesy, kteří už byli jen dva bloky od ní a neustále se blížili. Když na hlavní třídu doběhla, zjistila, že se přes celou její šířku táhne zástup Wesů s šamanem v čele. Věděli, že tam Selyna je a bude pravděpodobně neviditelná, protože cítili manu, která z ní vyzařovala.

Do srdce se jí vkradl strach a plazivé úponky pochybností počaly ovíjet a dusit její sebejistotu. A to na ni byl přitom Styliann minulou noc tak pyšný. Hovořil o jejím triumfálním návratu do Xetesku, o roli, již sehraje v nadcházejícím vítězství, a o místě po jeho boku, které zanedlouho zaujme. V srdci se jí vzedmula vlna zatvrzelosti. Aniž zpomalila, otočila se jako na obrtlíku a rázovala zpátky. Byla uvězněná v prostoru měřícím tři bloky na délku a dva na. šířku a zdálo se, že Wesové kontrolují všechny únikové cesty.

Všechny až na jednu. Obrátila zrak k obloze. Ve výšce jednoho tisíce stop nad zemí by ji pohltily mraky a ztratila by se Wesům z dohledu. Nebylo to dokonalé řešení, ale bylo jediné, a takové bylo dokonalé vždy. Zrychlila do běhu a očima pátrala po nejvhodnějším místě pro vzlétnutí. Nalezla ho na rovné střeše budovy stojící při okraji města.

Zlezla zeď a rozběhla se ke skupině komínů vyvedených na té části střechy, která ležela blíže ke středu Parve. Wesové už nebyli ani sto sáhů daleko. Naproti přes ulici vyšplhal na střechu půltucet Wesů, kteří vytvořili řadu a s rozpaženýma rukama vyrazili na druhý konec. Na chvíli zauvažovala, že až se dostanou na její střechu, zkusí řídkým kordonem proklouznout, ale pak za Wesy uviděla postavu šamana, který šplhal na budovu s nimi. Musí uniknout teď.

Tiskla se ke komínům na jejich závětrné straně, zrušila Neviditelnost a začala připravovat vzorec many pro Stínové perutě. Jakmile to spustila, ozval se výkřik. Otevřela oči. Zahlédli ji z hranic města a už k ní běželi a ukazovali si na ni. Obnovila soustředění a dokončila vzorec. Byl hotový za několik vteřin.

„Rozvinout,“ přikázala a ze zad jí vyrostla křídla, která byla na denním světle průsvitná a pouhým okem stěží viditelná. Nakročila a rozletěla se šikmo vzhůru k Pustinám. Pod ní štěkalo několik hlasů rozkazy a k obloze začaly svištět projektily. Žádný z nich se jí ani nepřiblížil. Usmála se. Takhle se odtud dostat nechtěla, ale bude to stačit. Už téměř cítila kouř v krbu Styliannovy věže, když ji něco udeřilo do zad, vyrazilo jí to dech z plic a začalo ji to stahovat zpět k zemi. Tak tak, že jí nezmizela křídla, když se snažila vzpamatovat a znovu nabrat ztracenou výšku. Měla ale pocit, že je příliš těžká − jako by byla celá z olova. Ohlédla se přes rameno a uviděla tenký paprsek světla, který spojoval její záda s rukama jednoho z šamanů dole na zemi. Kolem něj povykovali a pokřikovali Wesové s tvářemi obrácenými vzhůru a s vyceněnými zuby.

Opřela se do křídel silněji a začala se pozvolna vysvobozovat, ale vtom přilétl druhý paprsek, který ji zasáhl do krku a definitivně ji stáhl dolů. Začala klesat a dopadla nejprve bokem na zeď domu a pak tvrdě na zem. Těžce a omámeně ležela, křídla byla pryč.

„Sakra.“ Potřásla hlavou, když uslyšela nadšené halekání a dupot. Namáhavě se vydrápala na nohy a zády se opřela o dům. Hlava jí třeštila, ale zrak se jí začal projasňovat. Přicházeli zleva i zprava a zdály se jich být stovky. Z pochvy na zádech vytáhla meč a připravila se do střehu. Jeden z nepřátel se zasmál a odepnul sekeru. Na jeho znamení se ostatní stáhli a nechali mu volný prostor pro boj jeden na jednoho.

Byl to velký robustní muž s neupravenými černými vousy a blízko posazenýma očima. Vyrazil a zeširoka máchl sekerou ve výši prsou. Selyna se snadno sehnula a svižným sekem mu čistě otevřela břicho. Wes zachroptěl, upustil sekeru, chytil se za ránu a skácel se k zemi. Mezi prsty se mu valila krev.

Chvíli šokovaného ticha vystřídal řev, jak se proti ní rozběhl celý houf. Hmátla ještě do boty pro dýku, ale dorazili k ní rychle. V mžiku byla všude kolem spousta kožešin, železa a vířících pěstí.

Wes, který u ní byl první, zemřel s dýkou zabodnutou do srdce. Další utržil seknutí mečem do stehna, ale to už jí zkroutili paže za záda a obě čepele z nich vyrvali. Snažila se jim vymanit, ale bylo to marné. Natlačili ji proti zdi a tasili meče a dýky. Jeden z nich jí strhl z hlavy kapuci.

Následovalo další překvapení, protože ženu tu nečekali. Z hromadného uznalého mručení, jež následovalo, ji zamrazilo až do morku kostí. Když jí ale na okamžik povolili sevření rukou, zareagovala instinktivně. Napřáhla proti nim obě zápěstí a vypustila bodce. Jeden Wes byl zasažen pod bradu, druhý hrot zavadil dalšímu o hlavu a odlétl pryč. Oba upadli, ale kolem bylo mnoho dalších.

Smýkli s ní na zem a s výkřiky živočišného uspokojení z ní rvali šaty. Drápali ji a škrábali, až se jí z tuctu poranění řinula krev. Kroutila se a zápasila s nimi, ale když ji přemohli, svázali a pak ji nahou a s roztaženýma nohama a rukama přitiskli na zem, umínila si, že nevydá ani hlásku.

Pak jeden hlas vykřikl nějaký rozkaz a dav se utišil a rozestoupil, aby nechal projít šamana. Byl středního věku, oděný v těžkých látkách a s koňským ohonem šedých vlasů splývajících mu na záda. Selynina hrůza zmizela a nahradila ji rozhodnost spojená s očekáváním nevyhnutelného. Zahleděla se mu přímo do očí.

„Vida, vida, krasotinko,“ promluvil šaman, zatímco si odepínal pásek a poklekal k ní. „Možná si pro tebe smrt přijde později, než by sis přála.“

Znásilnění bylo bestiální. Prudce do ní vnikl a rukama jí promačkával ňadra a drtil boky. Když do ní zajel podruhé, z okolního davu se ozval povzbudivý jekot. Uzavřela mysl před tím bolestivým ponížením a zvedla hlavu, aby ještě jednou zachytila jeho pohled.

„Budou mě muset rozříznout v půli, aby tě ze mě dostali,“ řekla. Prudce si prokousla dolní stoličku a zachvátila ji křeč. „Sbohem, lásko,“ zašeptala. Nervový jed skrytý v rozkousnutém zubu účinkoval okamžitě. Každý sval v těle se jí prudce stáhl a poslední zvuk, který slyšela, zatímco výboj její pulzující many odlétal k východu, byl zoufalý křik šamana, který v ní zůstal uvězněn.

KAPITOLA 26

Nad Trivernským jezerem se rozlehl Styliannův výkřik bolesti a zmaru. Výboj pulzující many vyslaný umírající Selynou jím projel jako zaostřený kůl. Záchvat jeho zoufalství, který následoval, muselo krotit šest mužů a dvě spací kouzla. I vleže na lůžku se však Styliannovi řinuly po tvářích slzy a líce mu hořely niterným plamenem. Když se probudil, jiskra, kterou vždy míval v oku, byla pryč. Ihned se vydal k velkému stanu a věděl, že čas je odteď drahocenný.

Křesla tu byla zpět. Stála v půlkruhu u jednoho z improvizovaných stolů, který byl nyní pokrytý ubrusem, osvětlený svícemi a prohnutý pod tíhou jídla a pití. Styliann se usadil vedle Barrase do jednoho z křesel uprostřed. Po Barrasově levici seděl Vuldaroq, po Styliannově druhé ruce Heryst a na druhé straně honosně vypadajícího stolu byli Havrani − na přisunuté lavici našli místo Denser, Ilkar a Hirad. Neznámý stál nedaleko temného mága a hlídal ho a za nimi se v křeslech s poduškami rozvalovali Will, Thraun a Erienna, kteří byli přizváni také.

Jaký měl být pořad jednání, nikdo neurčil. Ještě včera by bylo toto setkání nemyslitelné, avšak zhoršující se situace západně i východně od Černoostných hor a Podkamenského průsmyku přiměla Havrany vyjevit ostatním své další záměry.

Hirad seděl předkloněný, lokty se opíral o desku stolu a dlaněmi si podpíral hlavu. Denser byl usazen pohodlně, zatímco Ilkar ztuhle a vzpřímeně, očividně rozrušen tolika velkými mágy sedícími naproti. Styliann na Havrany upřel ponurý pohled a během proslovu neustále zatínal a uvolňoval pěst. Monotónním hlasem je informoval o rozhodnutí pomoci jim projít Podkamenským průsmykem, přestože dodal, že pokud jde o magii, on sám se k nim při opětovném získávání průsmyku nepřipojí.

Denser se na něho zkoumavě zadíval a pokoušel se v duchu zjistit, proč je Styliann tak nesvůj. Pán Pahorku to vycítil a věnoval mu sklíčený pohled.

„Sebrali mi Selynu,“ vysoukal ze sebe. „Za to mi zaplatí.“

„To je mi líto, můj pane.“

Styliann kývl. „Ano. A nyní mi povězte, co hodláte dělat, až se dostanete na druhou stranu hor.“

„Ne,“ ozval se Hirad.

„Prosím?“ vykoktal Vuldaroq ohromeně. Všichni zástupci univerzit strnuli.

„Hirade, trochu taktněji,“ okřikl barbara zrudlý Ilkar. „Snaží se vám říct, pánové, že…“

„Neřeknem vám nic, protože když nebudete nic vědět, bude to pro vás bezpečnější. Navíc to zatím nevíme ani my sami. Rozhodnem se až ve chvíli, kdy se dozvíme, proti čemu vlastně stojíme. Hned jak projdem průsmykem, došlápnem si na zplozence Wrethu − to už víte, a pak to vezmem směrem do Pustin.“ Hirad si nalil pohár vína. „Co bych vám k tomu ještě řek? Snad jen to, že zůstanem ve spojení.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Na straně zástupců univerzit nevěřícné, na straně Havranů úzkostlivé. Zdálo se, že jediný Hirad zůstává naprosto klidný.

„No co je?“ Rozhodil rukama a pohlédl na své přátele. „Máte s tím problém?“

„Problém je, Hirade Srdcolede,“ ozval se Styliann, „že nemáte tušení, proti čemu stojíte. Mluvíte o tom, že vezmete nejsilnější zaklínadlo na celé Balaie na území nepřítele, a říkáte to tak samozřejmě, jako by to byla nějaká odpolední procházka parkem. Selhání si nemůžeme dovolit.“ Svá poslední slova podpořil klepáním ukazováku do stolu.

„Zaráží mě, že od chvíle, co jste si nás najali, se nám to snažíte všemožně podělat.“ Hirad se natočil ke Styliannovi a napůl se zvedl ze židle. „Sami víme nejlíp, jak si poradit, a když nás necháte na pokoji, dotáhnem to do zdárnýho konce. Největší problémy jsme měli vždycky, když jste se nám do toho začali plíst.“ Opět usedl, ale prst držel namířený na Stylianna. „A už nikdy mi neříkejte, že nechápu, o co jde. Jen skutečnost, že tu sedím vedle Densera a jsem naživu, zatímco všichni mí přátelé buď umřeli, nebo utekli, by vám měla napovědět, že vím naprosto přesně, jak je to celý důležitý.“

„Uklidni se, Hirade,“ mírnil ho Ilkar. „Tímhle ničemu nepomůžeš.“

„To je mi fuk. Podívejte, je to jednoduchý. Nechte nás to udělat po našem, a bude to v suchu; pleťte se nám do toho, a my to s největší pravděpodobností nezvládnem.“

Styliann hleděl na Hirada napůl vztekle a napůl uctivě. Tváře mu zabarvil slabý odstín rudé a výrazy ostatních mágů raději odmítl zkoumat. „Nejsem zvyklý, aby někdo takto zpochybňoval moji autoritu,“ pravil tiše.

„Já ji nezpochybňuju,“ opáčil Hirad. „Já vám jen říkám, jak to udělat, aby to určitě vyšlo.“

„Mám pocit, že je načase pokročit dál,“ nechal se slyšet Heryst. „Všichni se tedy shodneme na tom, že se zplozenci Wrethu si Havrani nejlépe pořídí sami. Rovněž se však domnívám, že dokud nebude nalezen třetí urychlovač, bylo by moudré, abychom − a tím mám na mysli nás, zástupce čtyř univerzit − převzali do opatrování ty dva doposud nalezené.“

„No ovšem, to je typický,“ poznamenal Hirad s úsměvem.

„Čemu se smějete?“

„Protože mě očividně máte za blázna, a blázni se smějou všemu a pořád.“

„Hirade,“ vmísil se Ilkar, „řekni mi, že jsi právě neudělal to, co si myslím.“

Denser Hirada poplácal po zádech a začal se smát, přestože mu jen sotva mohlo být do smíchu. „No báječně, Hirade, doopravdy skvělá práce,“ pochválil ho.

Mágové na druhé straně stolu na ně nechápavě zahlíželi − Styliann na Densera, Barras na Ilkara.

„Vysvětlete nám to,“ brunátněl Vuldaroq. „Nemám rád, když se mi někdo vysmívá.“

„Ujišťuji vás, že se směji pouze Hiradově schopnosti všechny překvapit. Pověz nám, prosím, Hirade, kde jsou ty urychlovače.“

Hirad pokrčil rameny. „Někde na cestě mezi usedlostí, kde jsme byli, a jezerem. Blíž to vědět nepotřebujete. A než začnete prskat, tak vám chci říct, že už mám po krk toho, jak se mi někdo snaží řídit život, takže jsem takhle Havranům vytvořil malou pojistku, abyste nás zase nezradili.“

„Ale vždyť ten mág byl odpadlík z Xetesku, to přece víte!“ Vuldaroq uhodil dlaněmi o opěradla. „Nejvzácnější předměty na celé Balaie, a nikdo je nehlídá.“

„Ale taky nikdo neví, kde je hledat,“ doplnil Hirad. „A mně je jedno, kdo po nás šel a chtěl nás zabít. Na celým světě už teď důvěřuju jenom třem mágům, a ty jsou všichni s náma. Teď už se nesmíme ničím zdržovat a co nejdřív projít průsmykem. Pokud máte správný informace, tak budou Wesové na hranicích ani ne za čtyři dny, a já je nechci potkat uprostřed hor.“

Hirad se rozhlédl kolem. Denser se usmíval, Neznámý si prohlížel jeho zátylek, Ilkar na barbara nevěřícně zíral s povislou čelistí a s očima dokořán a zástupci univerzit seděli a mlčky zuřili. Všichni až na Herysta. Ten pokyvoval hlavou a jako první se vztyčil.

„Gratuluji, Hirade Srdcolede. Všechny jsi nás přechytračil. Alespoň prozatím. Je mrzuté, že nám nevěříš, protože stojíme na vaší straně − na straně Balaii, ale už kvůli tobě doufám, že zůstaneš stejně ostražitý i v budoucnu. Chystáme se rozehrát hru o naši domovinu a Zloděj úsvitu je jediný trumf, který máme. Bylo by trestuhodné, kdybychom i s ním prohráli.“ Odešel ze stanu a odvedl s sebou všechny zástupce univerzit.

„Copak ses úplně zbláznil?“ vybuchl Ilkar, když ve stanu zůstali jen Havrani.

„Máme, co jsme od začátku chtěli,“ oponoval Hirad. „Proč bych se měl zbláznit?“

„Proč?“ opakoval Ilkar nevěřícně. „Máš vůbec představu, jak je Styliann mocný? A vlastně i všichni ostatní, kteří tu byli? A ty ho tu začneš urážet, a navíc schováš Zloděje úsvitu někde na poli. Zasadil jsi tam urychlovače a čekáš, až vyrostou, nebo co?“

Hirad se znovu usmál. Krátce pohlédl na Densera, ale ten už se opět uzavřel do sebe a zíral do prázdna.

„Jen klid, Ilkare. Poslouchej…“ Pak ale rychle umlkl. „Budou nás odposlouchávat?“ Ukázal palcem ven ze stanu.

„Čekal bych to,“ připustil Ilkar. Hirad pozvedl obočí. Elf si povzdechl, zamumlal několik slov a rukama obkroužil prostor kolem sebe. Zvuky zvenčí zcela utichly. „Pokračuj,“ vybídl ho. „Kam přesně jsi ty urychlovače ukryl?“

Hirad naznačil palcem a ukazovákem vzdálenost asi jednoho coulu. „Asi takhle daleko.“

„Prosím?“ Ilkar zamrkal.

Hirad sáhl pod halenu a vyňal odtamtud řetízek, na kterém se houpal Odznak úřadu velitele Podkamenského průsmyku i dordoverský Prsten autority.

„Zasadit je a čekat, až vyrostou?! Za koho mě máš?“

* * *

Od Darrickova příjezdu se v Podkameni mnohé změnilo. Odvodňovací kanály byly opraveny, takže vrstva bahna na hlavní ulici už nesahala nad podrážky bot, a situace se dále zlepšovala díky prudkému větru a suchému počasí. Kolem města vyrostlo další, tvořené stany a ohradami, ve kterých se usadila jízda spojených vojsk čtyř univerzit, jejich koně a nejnověji i pět tisíc pěšáků, kteří měli zajistit obranu východního ústí Podkamenského průsmyku před hrozící wesskou invazí.

Na dostřel šípu od vstupu do průsmyku byly zbudovány obranné pozice, přestože dále v nitru hor stále vládl naprostý klid. Darrick vyslal do průsmyku mágy chráněné Neviditelností, ale žádný z nich se nevrátil. To ticho bylo znepokojivé. Jako by nepřítel čekal ještě na něco jiného než na posily. Darrick byl jako na trní, a jakmile byl Darrick jako na trní, většinou visela ve vzduchu nějaká magie.

Havrani dorazili v doprovodu třiceti xeteských mágů dva dny poté, co opustili břehy Trivernského jezera. Darrick je očekával a v předvečer pokusu o útok na průsmyk vyslechl podrobnosti o novém xeteském útočném kouzlu. Později toho večera stál uprostřed hlavní ulice a cvičně šermoval s Hiradem, aby na chvíli dostal z hlavy představy, které mu do ní zaseli mágové. Okamžitě si Havrana oblíbil a záviděl mu úlohu, kterou měl sehrát, stejně jako ryzí odhodlání, které mu četl v očích.

Příští ráno zastihne Wesy už jen jediný den cesty od průsmyku a Darricka rozladilo, že nemohou se sesláním kouzla počkat do chvíle, kdy jich bude v průsmyku co nejvíc. Nešlo totiž jen o to, že se Havrani musejí na druhý konec dostat co nejrychleji, ale i o to, co mágové nazývali správnou vzájemnou polohou a příznivou orientací dimenzí. Doufal, že mu to někdy v budoucnu někdo všechno vysvětlí.

* * *

V Gyernathské zátoce foukalo od jihu. Odpolední obloha byla jasná, ale v dáli se začínala kupit hustá mračna, temná a zlověstná. Daleko na jihu už moře bičoval déšť padající z nebe na hladinu jako spuštěný šedý závoj. K pevnině měl dorazit se soumrakem.

Baroni Černoosten a Gresse stáli na východním břehu v místě, kde oblázky přecházely v písečnou pláž, jež se příkře svažovala dolů ke šplouchající hladině vody. Byl právě odliv. Po pravé ruce jim strměl přímo z moře počátek Černoostných hor, jejichž hřbet se táhl šest set mil na sever až k Trivernské úžině a severnímu pobřeží Balaii. Za jejich zády, asi dvě hodiny jízdy na severovýchod, stálo opevněné město Černoosten, v němž se nacházel i baronův stejnojmenný hrad. Toto sídlo nejvýznamnějšího a nejsilnějšího barona představovalo hlavní překážku postupu Wesů na sever do Podkamene a částečně i na jihovýchod do Gyernathu. Město mělo sedm tisíc obyvatel, převážně horníků a sedláků, kteří značně navýšili stálou vojenskou posádku, již měl Černoosten k dispozici.

Společně se čtyřmi sty muži a žoldáky barona Gresseho tak čítala obranná síla jižní Balaii asi tisícovku vojáků pravidelné armády a dvě tisícovky armády záložní. Každá paže s mečem se počítala, protože zprávy z Podkamene hovořily o tom, že se zátoku pokusí přeplout na šest tisíc Wesů. Bude to těžká a krvavá bitva.

Gresse a Černoosten byli obklopeni svými mágy a rádci, přičemž ti první na sebe měli seslaný Ostříží zrak, díky němuž získávali přesnější informace o dění na protější straně zátoky. Písek se tam černal loděmi a Wesy.

„Je jich určitě víc než šest tisíc, to je jisté,“ prohlásil Gresse.

Otočil se k němu jeden z mágů. „To ještě nelze s určitostí říci. Jsou rozprostřeni na třech mílích pláže, ale to souvisí s velkým množstvím lodí, které shromáždili. Z jihozápadu sem neustále přijíždějí další.“

Gresse přimhouřil oči a hleděl přes zátoku. Pobřeží se tam doslova hemžilo přelévajícími se masami Wesů. Nebylo možné rozeznat žádné jednotlivce, ale jako skupina byli nepřehlédnutelní. Černoosten si vedle něho odkašlal.

Byl to vysoký štíhlý čtyřicátník s hranatým obličejem, masivním obočím a černými vlasy i vousy. Zřídkakdy se usmíval, nestrpěl kolem sebe žádné hlupáky a veškeré své starosti promítal do charakteristické chůze, která byla velice rychlá a shrbená a spolu se skleslými rameny se vyznačovala jeho upřeným pohledem do země. Stejně jako Gresse měl i on přes kalhoty, halenu a koženou tuniku oblečený těžký plášť, který za ním povlával ve větru.

„Naloďují stroje a vybavení?“ zeptal se unaveně, což napovídalo, že to není věc, která by ho trápila ze všech nejvíce.

„Ano, můj pane,“ odvětil jeden z jeho vyšších mágů.

„Pak můžeme očekávat, že již brzy odrazí. Čekal bych, že pod rouškou tmy.“

„Ano, můj pane.“

„Hm.“ Olízl si ret a prohrábl si vousy na bradě. „Těch lodí chci potopit tolik, kolik jen půjde, ale nesmí nás to příliš vyčerpat. Žhavé deště, Plamenné prstence, Tlakové vlny, Ledové vichry, cokoliv vás napadne. Vezmi si polovinu mágů a stovku vojáků jako stráž. Nad plážemi chci mít seslané ochranné štíty a také chci, abyste zapálili a převrhli první lodě, které tu přistanou, abychom ostatním co nejvíc ztížili vylodění.

Nenechte se obklíčit. Jakmile se Wesové dostanou na pobřeží v příliš velkých počtech, stáhněte se do hradu. Budou bez koní, takže jim snadno ujedete. Jasné?“ Muž přikývl.

„Pak se s Gressem vrátíme do města a zformujeme tam hlavní obrannou linii. Barone Gresse?“

Otočil se na patě a začal stoupat po travnatém svahu nahoru ke koním, kde jeden z jeho vojáků srazil podpatky a předal mu otěže. Černoosten zaslechl, jak mág za ním ihned předává dál jeho příkazy. Gresse klusal po svahu za mladším šlechticem a usmíval se, protože věděl, že se Wesové do Gyernathu nebo do Podkamene nedostanou snadno.

„Jak je na tom zbytek KOS?“ nadhodil Černoosten, když baroni bok po boku za doprovodu osobních strážců mířili na hrad.

„Ti se místo příprav na válku budou raději hádat o to, kdo zabere má území, a mnozí jsou navíc příliš tvrdohlaví připustit, že je wesská hrozba vůbec skutečná. Jejich nedůvěra vůči univerzitám není ničím novým,“ vysvětloval hořce Gresse.

„Však se jim už několikrát vyplatila.“ Černoosten se k němu otočil. „Co jste udělal se svými lidmi?“

„Těmi na Taranhrotu?“

Černoosten přikývl.

„Jsou stále na hradě, ale v případě útoku mají rozkaz nebránit se. Nemá to význam. Jsou tam mí synové, a ti se postarají o jejich bezpečí. Mají k dispozici moji pečeť a mohou zůstat v Korině na mé náklady. Když se mu vzdají, nic jim neudělá.“

„To mluvíte o Pontoisovi?“

„Ano.“

„Hm.“ Černoosten se zamračil. „Tohle máte u mě, Gresse.“

„Nedělám to jen pro vás, ale pro celou Balaiu,“ připomněl mu Gresse.

„Ale vy jste jediný, kdo měl dost kuráže, aby se za mě postavil,“ prohlásil Černoosten. „Ten neřád Pontois a jemu podobní sprovodili ze světa celý KOS a nechali nás v podstatě bez možnosti pořádně se bránit. Hrabivost mu zatemnila mysl, ale nakonec to bude on, kdo za to zaplatí, o to se osobně postarám.“ Odmlčel se a překvapený Gresse spatřil, že výraz jeho tváře měkne. „Tedy za předpokladu, že přežijeme tuhle vichřici. Nyní ale, příteli, nastal čas natáhnout si nohy u krbu, nechat si přinést nejlepší víno z mých sklepů a očekávat troubení na poplach.“

Oba baroni pobídli koně směrem k Černoostnu. Město i hrad už je očekávaly.

KAPITOLA 27

Osudného rána v Podkameni nepršelo, ale od Černoostných hor foukal vítr a přinášel s sebou těžká mračna. S prvním světlem se Darrickova jízda vyhoupla do sedel a vydala se k průsmyku. Před pomalu postupující řadou kráčelo třicet xeteských mágů, mladých i starých. Všichni měli na rudých tunikách a v ramenou insignie pána Pahorku − zlatem lemovanou korunu, z níž vyrůstala věž v černém poli.

Když se jízda za mágy zformovala, umlkly všechny hlasy a mlčeli i Havrani, kteří stáli na samém jejím konci. Jedinými zvuky bylo podupávání kopyt, úzkostlivé řehtání koní a pleskání pěti stovek plášťů ve větru.

Darrick se vypínal v sedle, pyšný a odhodlaný. Ještě před dvěma měsíci by ho ani nenapadlo, že bude mít ta čest a jmenují ho vrchním generálem spojených sil čtyř univerzit, protože tuto funkci nezastával nikdo už téměř tři sta let.

Avšak nyní před ním stálo a čekalo na rozkazy třicet Xeteskanů a za ním se zformovalo pět set jezdců připravených vyrazit do průsmyku na jeho znamení. Jezdci byli rozděleni podle univerzit, každá setnina měla své mágy, kteří měli za úkol sesílat obranné štíty proti magickým i běžným útokům a zajišťovat světlo pro průchod průsmykem. Typické barvy jednotek byly promíchány − zelená patřila Lysternu, tmavomodré odstíny Dordoveru a Xetesku a žlutá Julatse. Na generálův vkus byly řady mužů až příliš neuspořádané, ale přesto impozantní.

Na samém chvostu zástupu seděli v sedlech Havrani. Hirad, Ilkar, Erienna a Neznámý tvořili volnou formaci okolo stále ještě bledého, ale již hovornějšího Densera. Jandyr, Thraun a Will, jehož kštice už byla téměř celá šedivá, se mezi sebou bavili. Hirad si dovolil mírný úsměv, když si vybavil, jak se ti tři podobají nováčkům Richmondovi, Rasovi a Talanovi, kteří se k Havranům přidali kdysi. Užijí si své, tím si byl jistý. Pokud tedy přežijí. Tím už si tolik jistý nebyl.

„Co přesně se tu chystá?“ zajímal se Hirad. „Bude to ale asi každopádně úžasná podívaná, co? Přece jenom jich je třicet.“

Denser pokrčil rameny. „Bude to stát za to.“

„Ale no tak, Densere, to je všechno, co nám k tomu řekneš?“ pokáral ho Ilkar.

„Zkoumali to a vyvíjeli dvacet let, tak nedělej, že o tom nevíš něco víc.“

„Milý Ilkare,“ začal Denser a přistoupil k Erienně, „myslíš, že v Xetesku jsou výsledky našich výzkumů všem k dispozici, jako je tomu u vás? Nezapomínej, že vývoj nového zaklínadla a jeho zvládnutí ti u nás může zajistit titul mistra.“

„Pokud jsi o tom vážně neslyšel vůbec nic, tak mi sundej tu ruku z pasu,“ usmála se na něho Erienna. Denserova ruka však zůstala tam, kde byla.

„Nechci vám kazit překvapení, protože podle toho, co jsem slyšel, to bude vážně něco, co jste ještě neviděli.“

„Což znamená?“ ozval se Neznámý, který byl stále málomluvný a držel se poblíž Densera.

Denser mírně vysunul spodní ret. „Dobrá. Řeknu vám tolik, že to má co dělat s jinou dimenzí, že je to neuvěřitelně složité na zvládnutí, a pokud mě tušení neklame, tak tu zanedlouho bude docela mokro.“

„Mokro,“ zopakoval Hirad natvrdle.

Rozhostilo se hloubavé ticho.

„Mokro,“ řekl opět Hirad.

Denser se usmál. „Prostě se dívej.“

Darrick vydal rozkaz k započetí kouzla. Jednadvacet mágů postoupilo vpřed a vytvořilo tři strany čtverce. Hlavní mág přikázal zahájit formování vzorce many a hlavy všech čarodějníků hromadně poklesly, zatímco jejich paže vylétly k obloze, jako by podpíraly něco těžkého. Se zavřenýma očima se všichni sesílající zaklonili a nechali se udržovat vestoje neviditelným sevřením. Chvíli bylo ticho. Denser uznale zamručel, když sledoval formující se tvar.

„Bude to silné,“ poznamenal.

Mágové se začali pohybovat směrem k průsmyku, ve kterém panoval naprostý klid.

„Pevný štít připraven.“ Trojice julatských mágů rozprostřela nad Xeteskany ochranné kouzlo.

Když byl neúplný čtverec mágů vzdálen od černého chřtánu průsmyku asi dvacet sáhů, začaly z tmavého ústí vylétat šípy, které se však neškodně odrážely od julatského štítu. Soustředící se mágové zastavili a dál formovali vzorec.

Denser, který přeostřil na spektrum many, byl jeho tvarem doslova nadšen. Vzor se mu zdál zprvu zcela náhodný, ale pak v něm nalezl určitou zvrácenou pravidelnost a symetrii. A byl nestvůrně velký − zaujímal prostor, který zcela zakrýval výhled na ústí průsmyku i na část cesty vinoucí se ke stojícím mágům. Jeho okraje dokonce zastiňovaly i úbočí okolních kopců.

„Nikdy jsem nic tak…“ vydechl Denser užasle.

„Je to neskutečné,“ přitakal Ilkar.

„A nestabilní,“ dodala Erienna. „Doufám, že to udrží.“

„Jak to vypadá?“ chtěl vědět Will.

Bylo to tmavě modré a pulzující, v rozích se to ohýbalo a tvarem se to nejprve snažilo napodobit horizont vysoko čnících štítů Černoostných hor a pak se to vlnivým pohybem pokoušelo připodobnit majestátné hladině oceánu. Na povrchu čtverce neustále pableskovaly oranžové žilky, které tudy různě proudily, spojovaly se, stáčely ve spirálách a pak se opět rozdělovaly. Pro mága to byla učiněná krása, pro kohokoliv jiného neuchopitelná záhada.

Když se ze tmy průsmyku vynořil první Wes s mečem v ruce, zaklekla proti němu řada lučištníků. Wes zmizel stejně rychle, jako se objevil. Tětivy byly nataženy, šípy založeny, střelci čekali na nevyhnutelný protiútok.

Z temnoty vyrazila asi dvacítka Wesů navlečených v těžkých kožešinách a s vlajícími vlasy spletenými do copů. Kopce se rozezněly ozvěnou jejich výkřiků a jejich zuřivé pohledy zpod prudce ustupujících čel přelétávaly po univerzitní armádě.

Lučištníci vystřelili. Výkřiky ustaly. Přeživší se obrátili na útěk.

„Teď,“ pronesl hlavní Xeteskan.

Začalo to rudou vodorovnou přímkou umístěnou ve volném prostoru nad vchodem do průsmyku, přibližně deset sáhů před jeho ústím. O okamžik později se k ní přidaly další tři, které doplnily dokonalý tvar padesát stop dlouhého a širokého čtverce visícího ve vzduchu. Hrany jiskřily, syčely a praskaly, ale zůstávaly stabilní. Mágové se pod tíhou kouzla zaklonili, ale paže drželi stále natažené, jako by se jimi přidržovali prázdného vzduchu. Všichni viseli v naprosto nemožném úhlu; za běžných okolností by se do jednoho svalili na záda, ale vzorec many je udržoval jako přikované nohama k zemi.

„Propojit a otevřít,“ rozkázal hlavní mág. Ozvalo se bzučení a obrysy čtverce začaly rotovat a měnit barvy − vystřídaly jich celou oslnivě pestrou paletu. Jedna z otáčejících se hran zavadila o dva mágy, kteří okamžitě upadli a zůstali bezvládně ležet v prachu a hlíně. Z oblečení, kůže i vlasů jim stoupal kouř. Následoval moment ticha tak hlubokého, až z něho zaléhaly uši. A pak božský klid narušil děsivý rachot burácející vodní masy.

Netrvalo to ani vteřinu a voda začala být i vidět. Kouzlo ji vytrhlo z hlubin moře a nechalo proudit do jiného světa každičkým coulem otevřeného čtvercového prostupu. Otvorem se začala vylévat masa vody z cizí dimenze a její obrovská zpěněná hmota narážela do země mezi stěnami průsmyku. A přitékalo jí stále víc a víc, jako by někdo nechal ze zamračené oblohy padat celý oceán. Potopa se řítila do tmavé trhliny průsmyku, kde nepochybně ničila vše, co jí stálo v cestě. Mágové se pokoušeli udržet obrazec celistvý, protože se pod ohromujícím tlakem vody kroutil, vlnil, ohýbal, smršťoval a zase napínal. Voda se rozbíjela o skály, vytrhávala rostliny z kořenů a odplavovala půdu, která ve starých zákoutích průsmyku spočívala už celé věky. Na univerzitní armádu pršela vodní tříšť a pod nohama se jí klikatily různě vydatné stružky vytékající ze zaplavených skalních puklin. Ke zvuku vodopádu vyvěrajícího z mezidimenzionální pukliny se zanedlouho přidala i ozvěna vzdáleného rozbíjení vln o stěny kaňonu, zlověstný hluk uvolňovaných balvanů řítících se z výšky dolů, tříštění trámů praskajících jako větvičky a slabé − tak slabé, že to byl možná jen klam − výkřiky nepřátelských vojáků. Byla to neobyčejně působivá podívaná.

Ilkar nepříliš jadrně zaklel. „Otevřeli trhlinu do oceánu,“ pronesl tiše. „Bohové, nechali sem proudit oceán.“ Nikdo by ho neslyšel, ani kdyby křičel, protože veškeré ostatní zvuky přehlušovalo dunění vody a všechny pohledy doslova visely na běsnícím živlu.

Mágové udrželi kouzlo neuvěřitelně dlouho; vynaložené úsilí měl každý z nich vepsané ve tváři. Trhlina se uzavřela až po dvou minutách − stejně náhle, jako se otevřela − a proud vody ustal.

Následovalo opět ticho, z něhož až zaléhalo v uších, ale to po chvíli nahradil sílící šum vzrušeně hovořících hlasů. Vyčerpaní mágové neměli sílu ani na to, aby si navzájem poblahopřáli, protože se jich většina zhroutila na zem, zbavena veškerých zásob many.

Vzduchem se začal nést potlesk a jásot, ale utnul ho Darrick svým rozkazem.

„Uvolněte cestu!“

V řadách jízdy to zašumělo, jak se muži hotovili vyrazit; zvuky napínaných otěží a cinkot udidel se mísily s tepáním kopyt a hlukem spěchajících nohou, jak julatští a xeteští mágové pomáhali na nohy vyčerpaným druhům a odváděli je stranou. Odnesena byla i těla obou mrtvých nešťastníků, na něž bylo kouzlo příliš náročné.

Darrick pozvedl meč, Havrani se vyhoupli do sedel a z pochev bylo zvonivě taseno pět stovek čepelí.

„Štíty a světlo!“ Skupiny mágů začaly rychle a neomylně sesílat a zakrátko se jejich řadami ozývala četná hlášení ‚štít připraven‘ doprovázená rozsvěcováním dvou tuctů Světelných koulí.

„Vpřed!“

Darrick spustil ruku s mečem a pobídl koně do slabin. Zvíře vyrazilo, až mu od kopyt odletovalo bláto navrstvené na jalové půdě. Rozkazy velitelů setnin splývaly se ržáním a podupáváním koní a v příštím okamžiku se jízda s řinčením kovu a klapotem podkov dala do pohybu.

Postupovali velice rychle a zanedlouho vjeli do průsmyku, z jehož rozpraskaných stěn ještě stále zurčela voda.

* * *

Gresse s Černoostnem se nakonec rozhodli, že budou začátek druhé války s Wesy sledovat z nízkého kopce, jenž se nacházel asi tři sta sáhů od pláže, na které se měl nepřítel vylodit.

Za úsvitu se rozezněly rohy, byly zapáleny signální ohně, a když světlo nového dne prozářilo zátoku, ukázalo se, že Wesové už dávno odrazili a pokoušejí se překonat záliv pod rouškou tmy. Černoosten to však předpokládal a jeho síly na pobřeží byly v pohotovosti už tři hodiny před úsvitem.

Zasmušilý baron zkoumal hladinu hustě posetou různými plavidly − od veslic s posádkami čítajícími pouhý tucet mužů, až po velké obchodní lodě převážející na palubě i několik stovek vojáků. Byla to nezvyklá a krajně znepokojivá podívaná, ještě umocněná tichem, které narušovaly pouze rozkazy kormidelníků, hluk vesel rozrážejících hladinu a praskavé zvuky v ráhnoví.

Když se předchozího večera setmělo, přehnal se přes zátoku prudký déšť doprovázený ostrým větrem, což jistě Wesy zdrželo, a Černoosten odhadoval, že musejí mít nyní oproti svým původním plánům zpoždění. Byl si jistý, že měli v úmyslu přistát s prvním světlem, a ne být za úsvitu ještě tři hodiny od pobřeží.

Před barony stálo čtyřicet mágů − třicet s úkolem způsobit zmatek a spoušť mezi nepřátelskými loděmi a deset s rozkazy vyčarovat nad druhy štíty, které měly chránit jak je, tak setninu šermířů, jež byla na pobřeží proto, aby na jeho část nalákala první vlnu lodí. Posledním trumfem byly neviditelné ochrany rozmístěné na pláži, které mohly být aktivovány v případě ústupu − každá z nich byla schopna výbuchem zabít dobrý tucet mužů.

„To by jim mělo dát pár námětů k zamyšlení,“ oznámil Černoosten spokojeně.

Lodě se blížily, na přídích stáli mlčenliví Wesové a pozorovali pobřeží. Gresse nevěděl, co očekávat, ale takovéhle ticho to nebylo. Nejhlasitější zvuk, který mu zněl v uších, bylo pleskání jeho vlastního pláště ve větru.

„Musí to být tak čtyři sta lodí.“

„Ne na dlouho,“ ujišťoval ho Černoosten. „Ne na dlouho.“

Plachty se napínaly, vesla zabírala a čeřila vodu a Wesové se blížili ke břehům východní Balaii. Klid, který všude panoval, byl strašidelný, ale zanedlouho se měla nad klidnými vodami Gyernathské zátoky rozpoutat bouře.

Když byla flotila asi čtyři sta sáhů od břehu, rozdělili se mágové na tři úderné skupiny, které po písku vyrazily blíže k hladině. Ochrany vyčarované zbývajícími mágy se nad nimi překrývaly a oči všech na pobřeží pozorně sledovaly nepřítele.

Ve stejné chvíli se dala do pohybu i setnina šermířů, z nichž téměř všichni drželi v rukou louče. Zamířili k signálním ohňům. Pláží se rozlehly varovné výkřiky a jejich zvuk se odrážel od vysokých skalních srázů. Vesla se zařízla hlouběji do vody, plachty se napínaly k prasknutí a flotila ještě zrychlila.

Jeden z vyšších mágů promluvil. „Své cíle znáte. Pokud se vám kouzlo nezdaří, nezoufejte. Pokud se vám zdaří, neztrácejte čas. Za dvanáct hodin vás budu všechny potřebovat na hradě živé, zdravé a odpočaté. Sesílejte dle libosti.“

Vítr ke Gressemu donesl šum hlasů a baron sledoval, jak mágové začínají vytvářet vzorce many a připravovat kouzla. Trvalo to něco málo přes dvě minuty a pak vodu zachvátily plameny.

Na uzemí dlouhém tři sta sáhů začaly z nebe padat ohnivé krůpěje, které pronikaly loděmi jako střely. Za pár okamžiků už na hladinu bubnoval hustý ohnivý déšť, jenž propaloval dřevo, stravoval plachtovinu a škvařil vlasy a kožešiny. Zatímco nad velkými loděmi, na nichž pluli šamani, se ohnivé projektily rozprskávaly o připravené magické štíty, mezi posádkami menších plavidel nastala panika.

Na každém zasaženém prknu vyskočily stovky malých ohníčků, plachty doutnaly a hořely, a plamenem chytaly dokonce i obnažené ruce a hlavy Wesů, jejichž klid a disciplína byly rázem pryč. Uprostřed toho ohnivého pekla se jeden z kapitánů rozhodl nasměrovat loď tak, aby Žhavému dešti unikl, a kýlem přitom najel na jednu z menších lodic. Kormidla se otáčela doleva a doprava, jak se kormidelníci krčili a uhýbali před rozžhaveným krupobitím; lodě se následkem toho divoce zmítaly a kymácely a mnoho vojáků popadalo do moře. Do vařící vody létali Wesové z pravoboků, levoboků, přídí i zádí naklánějících se plavidel, takže voda doslova ožila jejich topícími se těly, vířila divoce zabírajícími vesly a plála bezpočtem smrtících ohňů.

Nad tím vším se nesly výkřiky bolesti, sténání umírajících, praskání plamenů a tříštění dřeva. A doprostřed masakru začal vplouvat zadní voj flotily, jehož kapitáni nemohli rozjeté lodě včas zastavit ani s nimi ve vodě plné trosek manévrovat. Nové lodě krájely hořící vraky kýly a po desítkách zabíjely topící se vojáky, zatímco jejich vlastním posádkám stále dopadal na hlavu Žhavý déšť.

Pak kouzlo přestalo působit a déšť ustal stejně rychle, jako se začal snášet. To však přineslo jen chvilkovou útěchu. Dlouhou pláž a flotilu zakryl hustý oblak kouře, z něhož se směrem k mělčině vyřítily větší lodě − mnohé z nich zcela nepoškozené − jejichž posádky zuřivě kvílely a v očích měly touhu po krvi.

Uvítaly je Plamenné prstence. Oblohu osvítily tucty oslnivých a pronikavých žlutooranžových světel − některá z nich i o velikosti dospělého muže, neboť je sesílaly trojice i větší skupinky mágů společně − která se začala jako kameny řítit dolů na lodě chráněné proti magii. Některé se odrazily, jiné prošly skrz a Gresse pozoroval jeden Prstenec, který pronikl štítem a rozprskl se po palubě, z níž byla v příštím okamžiku jen planoucí skořápka s třemi stovkami hořících těl.

Gresse se odvrátil. Přestože během let svedl a viděl mnoho bitev, žádná nebyla tak strašlivá jako tato. Věděl, že zoufalé volání umírajících, které pohlcovala voda a plameny, ho bude strašit až do smrti. Ano, kdysi už viděl poničené ochranné štíty a oběti běsnící magie, ale ještě nikdy nebyl svědkem toho, aby byl nepřítel tak trestuhodně nepřipraven na sílu a údernost magie, která ho čekala. A to zde přitom měli jen čtyřicet mágů. V hradu jich bude dvakrát tolik.

Černoosten vše sledoval s výrazem chladného zadostiučinění.

„Nezapomínejte, že nás přijeli povraždit, zabrat Balaiu a navždy vymýtit vzpomínky na to, že jsme kdy existovali,“ připomněl Gressemu. „Nad tím, že jsou jejich šamani slabí, tu truchlit nebudeme.“

„Proč jste je jednoduše nepřikázal rozmetat ještě na vodě?“ zajímal se Gresse.

„Netušil jsem, že to bude mít takový úspěch,“ připustil Černoosten a hryzal si ret.

„A nemohl jsem nechat město bez ochrany. Co kdyby nás hnali před sebou celou cestu až k Černoostnu?“

Připlouvali další a další Wesové a Černoostnovi muži jim stále vzdorovali. Půl míle dlouhý úsek mělkého moře při pobřeží byl v plamenech, ale přes vraky zničených lodí a mrtvoly svých druhů se k pláži blížily další, čerstvé nebo jen mírně pošramocené síly − desítky a stovky lodí. Když první z nich rozryla kýlem oblázky na břehu, uvítaly její posádku meče a oheň Černoostnových mužů, a když ke břehu postupně přirazil první tucet a do vln a písku začali seskakovat Wesové s napřaženými sekerami a meči, nedostal se žádný z nich daleko. Černoostnovi muži je čekali nahoře na svahu a z výhodné pozice je sráželi a tlačili zpět na pláž. Dále od moře navíc stáli na dunách lučištníci, a ti je provrtávali šípy, přičemž všem obráncům bez rozdílu dodával sebevědomí pohled na hořící moře, kde mezi nepřáteli stále panoval zmatek.

Přesně podle baronových rozkazů byly první zapálené lodě zpřevraceny a zabránily tak proplout některým dalším. Ale i tak přirážely k míli široké pláži stovky jiných. Vyčerpaní mágové se rozběhli ke koním, a když už bylo Wesů na břehu tolik, že hrstce Černoostnových mužů hrozilo obklíčení, vydal baron příkaz k hromadnému ústupu.

Černoostnovi muži přestáli první válečnou potyčku téměř bez úhony. A Wesové, kteří se je pokoušeli pronásledovat, zemřeli v explozích čarovného ohně, o které se postaraly ochranné pasti nastražené v písku a vybuchující oranžovým, žlutým a modrým plamenem, jenž tavil vše v dosahu. Při explozích tryskala do vzduchu oblaka písku, která se po chvíli opět snášela dolů na mrtvé a raněné nepřátele.

Přeživší, kterých bylo několik tisíc, začali hned na pláži budovat první obrannou výspu. Černoosten se natočil v sedle, aby lépe viděl, a usmál se.

„Můj hrad nikdo nedobude,“ holedbal se. „Nikdo.“

Gresse jeho slova zachytil, přestože o nich měl jisté pochybnosti. Dosáhli sice vítězství, ale když se nyní rozhlížel po opět jasně viditelné linii pobřeží, nad kterou se rozptýlil kouř a k níž neustále připlouvaly další a další lodě, uvědomil si, že počet sil nepřítele hrubě podcenili. A co víc, šamani už budou příště připraveni.

Hodina pravdy nastane u hradeb Černoostnu.

* * *

Podkamenský průsmyk existoval jako výsledek nadlidského úsilí rozšířit tenkou přírodní puklinu, která se v mnoha členitých záhybech vinula celou šíří masivu Černoostných hor. Na příkaz skupiny dávných baronů, předchůdců nynějšího Korinského obchodního spolku, tu během několika desítek let namáhavých prací přišly o život stovky dělníků, což byla cena za vytvoření bezpečné cesty přes do té doby téměř nepřekročitelné balaiské pohoří.

Za proraženým vstupním otvorem klesal strop průsmyku strmě dolů, až dosáhl výšky, která umožňovala těsný průjezd krytému vozu, a po nějakých třech stech sázích opět vystoupal vzhůru.

Průsmyk byl po celé své délce široký alespoň pro dva vozy a po jisté vzdálenosti ústil do neuvěřitelných přírodních jeskyní, kaveren a propastí, na jejichž dně se vršily kosti nešťastníků, kteří spadli nebo byli shozeni dolů. Na jiných místech se skály nad hlavou cestovatelů uzavíraly úplně a všude po cestě bylo slyšet nekonečné klokotání mnoha potůčků. Tryskem se dalo projet skrz za nějaké čtyři hodiny.

Když do průsmyku vjel Darrick, zůstal v úžasu hledět na zkázu, kterou zde zanechala voda, již sem Xeteskané přivedli z jiné dimenze. Zářící Světelné koule zaháněly stíny a jízda se pohybovala kolem zbytků wesského opevnění. O existenci první obranné linie, která se v této části průsmyku nacházela, svědčily pouze velice vzácně nacházené předměty.

Tu a tam trčely z puklin ve skále kusy dřeva, při okrajích stezky se kupilo vodou odplavené kamení a v některých úžlabinách byla vidět uvízlá prkna a jejich polámané části, které sem odnesl vodní příval. Po Wesech ale nebylo nikde ani stopy.

Když se stísněný prostor průsmyku otevřel do všech stran, pobídl Darrick koně k rychlejšímu klusu, ale vzápětí opět zpomalil, neboť se mu naskytl celkový pohled na zničující následky dimenzionálního kouzla. Při stěnách tu nepřítel kdysi míval vybudovány pozice pro střelbu z obřích kuší a katapultů, ochozy pro lučištníky a věžičky pro muže, kteří vylévali vroucí olej. Darrickovi okamžitě došlo, že hlavní obranná síla Wesů byla soustředěna právě zde. Do skály tu byly vyraženy až půl míle dlouhé tunely, skýtající ještě před nedávnem příbytek čtyřem, ale možná také až sedmi tisícům vojáků místní posádky.

Teď tu ale vládlo hrobové ticho narušované pouze zvukem zurčící vody někde v nitru skal, které jako by bylo výmluvným svědectvím o hrůze, jež se zde odehrála, a o přesnosti xeteských výpočtů. Rozměry dimenzionální trhliny byly větší než průměr té části průsmyku, kterou vojsko právě přijelo, a valící se moře v něm bylo kvůli vyššímu tlaku donuceno ještě zrychlit svůj průtok. A pak se vřítilo do této síně přeplněné nic netušícími Wesy, kterým by bývalo nepomohlo nic než včasné vyklizení všech pozic. Voda musela v této části průsmyku drtit všechny a všechno, musela proniknout do každé chodby, do každé místnosti a zcela odplavit veškeré známky života.

Z některých vyvýšených míst a průchodů, které Darrick viděl, stále odtékaly zbytky po potopě, a jakmile vyrazil hlouběji do stísněné jeskyně, ozývalo se za ním z řad jeho mužů ohromené lapání po dechu − to když vojáci postupně vyjížděli za ním a naskýtal se jim pohled na zdecimované a vlhké trosky první linie wesské obrany. Záře Světelných koulí se odrážela od mokrých stěn a hladiny menších jezírek nahromaděných v proláklinách nechávaly po stěnách a mírně se zdvihajícím stropu tancovat mihotavé odlesky.

„Neměli kam utéct,“ zašeptal Darrick a překvapil ho lítostivý tón vlastního hlasu. „Ti muži tu neměli žádnou šanci přežít. Ani tu nejmenší.“

„Máme prohledat kasárna, pane?“ zeptal se jeden z jeho zástupců.

Darrick zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že byste to tam teď chtěli vidět.“ Kůň klusal vpřed a generál se rozhlížel a škrábal se na hlavě. „Jak daleko mohla ta vlna dosáhnout?“

„Xeteskané odhadují, že ztratila sílu asi až ve třetině průsmyku − někde poblíž hlubin,“ informoval ho rádce.

„Rád bych věděl, kam až může výzkum tohoto druhu magie dospět,“ pronesl Darrick zastřeně.

Stejného názoru byl i Ilkar, a ten ho vyslovil krátce poté, co Havrani ve světle Erienniny Světelné koule spatřili zbytky wesského opevnění. „O rozsahu účinků, které mají vzájemné přenosy hmoty na jednu nebo na druhou dimenzi, toho stále víme velice málo,“ prohlásil.

„Vše závisí na tom, jak často je podobné kouzlo sesíláno,“ vysvětloval Denser. „Dnes jsme viděli takové množství vody, které se v rámci jednotlivých dimenzí snadno ztratí.“

„Ale vytvořila se tím nerovnováha − sice nepatrná, ale přece − to nemůžeš popřít,“ trval na svém Ilkar.

„Nepopírám to, ale zrnko písku přesunuté z jedné misky vah na druhou nebude mít vliv vůbec na nic.“

„Ale přidávej stále stejným způsobem zrnko po zrnku, a jednoho dne se jazýček vychýlí,“ nevzdával se Ilkar. „Co potom?“

„Škoda je,“ ozval se Neznámý, „že je toto kouzlo hodnoceno čistě z hlediska útočné síly. Představte si, jak by bylo prospěšné, kdyby brána propojila sladkovodní jezero a oblast, kde nikdy neprší.“

Debata odezněla do ticha a zanedlouho byly jedinými výraznějšími zvuky opět jen klapání kopyt a vzdálené bublání tekoucí vody.

Mimo průsmyk už svítalo, když se univerzitní jízda setkala s prvním a velice ubohým náznakem odporu. Došlo k tomu až na samém konci průsmyku. Bylo nabíledni, že se zvěst o xeteském vodním kouzlu donesla až na jeho západní konec a strach z toho, že se bude opakovat, způsobila v řadách nepřítele paniku. Opuštěná strážní stanoviště hovořila za vše. Wesové neměli proti magii žádnou přirozenou obranu, a tak raději uprchli.

První tělo přitom jezdci spatřili až po hodině jízdy průsmykem; bylo to těsně před příjezdem k hlubinám, kam byla jistě většina mrtvol milosrdně spláchnuta. Vše, co tu nyní zůstalo, byly rozdrcené ostatky zaklíněné v členité skále − někdy celá těla, jindy jen samotné utrhané údy, rozbité hlavy a na zemi kaluže, v nichž se mísila krev s vodou. Nestvůrná síla, kterou Xeteskané do průsmyku uvolnili, naplnila Darricka odporem.

Až nyní, šest hodin po potopě, se jim poprvé postavila asi dvacítka Wesů, kteří střežili palisádu zahrazující cestu na jejich území. Všichni měli luky nebo kuše a světla jejich pochodní jasně a hrdě plála. Darrick nechal své vojáky zastavit daleko mimo dostřel, avšak uklidňovalo ho vědomí, že je stále chrání seslané Pevné štíty.

Jeden z Wesů předstoupil před ostatní a zakřičel.

„Vaše kouzla nás nezastaví. Za mnou je připravena síla, která vás smete z povrchu Balaii, a velcí páni Pustin budou mít opět volnou cestu. Před naší magií neobstojíte. Vraťte se a vykopejte si hroby.“

„Uhněte nám z cesty, nebo zemřete,“ křikl Darrick v odpověď a mírně se ošil, když si vzpomněl na to, kolik Wesů odsoudil k smrti svým nedávným rozkazem.

„Jsme pod ochranou, nemůžete nám nic udělat.“

Darrick se chabě usmál a otočil se ke skupině xeteských mágů. „Nemám čas se s nimi vybavovat,“ řekl a ukázal při tom tři prsty. „Pekelný oheň?“ Mágové přikývli a začali sesílat. Darrick Wesy ještě jednou oslovil. „Pomodlete se ke všem bohům, které znáte,“ zvolal, obrátil koně a odjel.

„Pekelný oheň,“ zaznělo trojhlasně. Wesové i palisáda se obrátili v prach a o necelou půlhodinu později − poté co Darrick vyslal neviditelného mága na průzkum, zda je cesta za průsmykem bezpečná − už armáda vyjížděla na otevřené prostranství před průsmyk.

„Dalo by se říci, že jsme je zastihli nepřipravené,“ pravil Darrick. V závětří u západního vstupu do průsmyku si dal generál s Havrany hrnek pití na rozloučenou.

„Škoda, že jste se sem s náma museli táhnout,“ ozval se s omluvným úsměvem Hirad. „Ty na tý palisádě bysme zvládli i bez vás.“

Darrick se zasmál. „O tom nepochybuji.“ Nechal láhev ještě jednou kolovat a všichni si dolili hrnky.

„Takže, co máte v plánu teď?“ zajímalo Thrauna.

„Potřebujeme průsmyk udržet pár dní průchozí, než se tady opevníme. Nejlepší způsob, jak tu Wesy zadržet a zabránit jim ho vybojovat zpátky, bude vůbec je do něj nepouštět.“

„To nebude snadné,“ poznamenal Jandyr.

„Ne, to ne,“ potvrdil Darrick. „Ale za pár dní tu budeme mít dalších pět tisíc pěšáků, takže pokud si budeme moci dnes v noci pořádně odpočinout, mám pocit, že se naši mágové o všechno postarají.“ Napil se. „Ale co vy? Vy před sebou také máte úkol, který nebude vůbec jednoduchý.“

„Pravda,“ souhlasil Hirad. „Hodil by se nám meč navíc. Nerozmyslíš si mou nabídku připojit se k Havranům?“

„Prozatím asi zůstanu s jízdou.“

Hirad pohlédl na oblohu. Bylo už téměř odpoledne a zamračené počasí, které odputovalo nad Podkámen, tady zanechalo jasné modré nebe a mírný větřík. Dále na západě ale obloha opět temněla.

„Vidíš tam něco, Ilkare?“ zeptal se, když si všiml, že elf hledí do dáli.

„Jen samé kopce, stromy a spořádaný venkov. A takhle bezstarostně to bude vypadat do té doby, než se sem přihrnou Wesové.“

„Raději bychom už měli vyrazit a najít si nějaké vhodné místo na nocleh,“ navrhl Neznámý. „Když zůstaneme tady, mohli bychom přijít k úrazu.“

„Pokud zůstanete tady, budete v pořádku,“ opravil ho Darrick. „Zato když se ještě dnes nebo zítra ráno vydáte na západ, budete mít problémy.“

„Na tom nesejde…“ Neznámý vstal a čekal, až se postaví i Denser, a pak se vydal ke koním. „Thraune, víš přesně, kudy se máme vydat?“

Thraun přikývl a vyhoupl se do sedla. „Dost dlouho jsem studoval mapy.“

Hirad Darrickovi potřásl rukou. „Zkus ten průsmyk udržet, jo? Až se budem vracet, možná budem mít trochu naspěch.“

„A ty hleď zůstat naživu. Musíme ještě dokončit to šermování.“

„Kolik že to je? Čtyři dva?“

„Čtyři tři. Hodně štěstí.“

Havrani vyrazili a zmizeli Darrickovi z dohledu.

KAPITOLA 28

Černoosten bylo město se stejnojmenným hradem, které stálo v nehlubokém údolí na závětrné straně hor, kde se výběžky členitých skal stýkaly s mořem. Místní rybářská flotila, která se po něm obyčejně pohybovala, už dávno kotvila v bezpečí přístaviště. Město bylo před lety vybudováno na strategickém místě, z něhož kontrolovalo přístupové cesty k Podkameni na severu a ke Gyernathu na jihovýchodě.

Černoosten byl toho názoru, že hlavním důvodem, proč chtěli Wesové jeho město získat, byl jejich úmysl útočit z něho na Darrickovy pozice v průsmyku a v menší míře i na gyernathský přístav na jihovýchodě. Nepochyboval o tom, že pro Wesy bude klíčové získat průsmyk, protože ten jediný jim umožňoval smysluplně zaútočit na univerzitní města, která byla nejdůležitějšími body pro nadvládu nad celou Balaiou.

Útočníci z pobřeží dosáhli hradu již brzy dopoledne. Den byl oblačný, chladný a větrný. Wesové vyslali průzkumníky, kteří měli podávat informace o podmínkách panujících dále ve vnitrozemí. Na západě byla obloha zamračená a tmavá a při současném směru větru bylo jasné, že se brzy spustí déšť. Zorganizovat obranu hradu bylo poměrně snadné. Většina nebojujícího obyvatelstva už byla na půli cesty do lépe opevněného Gyernathu, nebo dokonce do Koriny, takže měl Černoosten dost času připravit obrannou strategii o dvou fázích.

Vnější hradby města byly pevné a dobře udržované, ale nebyly vystavěné tak, aby dlouhodobě odolávaly obrovskému počtu Wesů, kteří na ně měli zaútočit. Černoosten nechal na zdech rozestavět tři čtvrtiny svých lučištníků a k tomu padesátku útočných mágů − to vše za podpory mágů obranných. Jakmile první Wes zdolá hradby, ustoupí tyto jednotky hlouběji do hradu. Černoosten předpokládal, že pokud bude muset město opustit, nebude to dříve, než se před ním budou mrtvá těla nepřátel vršit ve čtyřech vrstvách.

Hlavním předmětem jeho zájmu byl ale hrad. Nacházel se při severním okraji města a jeho původním účelem bylo odrážet nájezdy Wesů z Podkamenského průsmyku. Jeho kolmé vnější zdi se vypínaly do výše sedmdesáti stop a obkružovaly celou vnitřní pevnost. Hradby v pravidelných rozestupech přerušovalo šest věží zajišťujících ochranu pozorovatelům, velitelům sledujícím průběh bitvy a lučištníkům.

Severní brána hradu, obvykle otevřená kvůli obchodu − neboť tržiště se nacházelo uvnitř hradebních zdí − byla zavřená a nově opatřena ocelovými výztuhami. Věže chránící bránu byly mírně předsunuté a tyčily se nad obloukovým vstupem tak, že měli obránci celý tento prostor jako na dlani. Jižní hradby, které měly čelit Wesům nejdříve, byly zbudovány podobným způsobem.

Blízko za severní bránou číhala jízda, která měla za úkol odrazit případný postup Wesů okolo hradu a donutit je ustoupit zpátky na jih k pobřeží. Mezi zdmi města vyčkávali jeho obyvatelé, na hradbách pak lučištníci, šermíři a mágové. A uvnitř pevnosti, což byla kruhová stavba s vrcholem chráněným čtvercovým cimbuřím čnícím asi padesát stop nad vnější hradby, čekali baroni, léčitelé, osobní strážci, kuchaři a mnoho Gresseho žoldáků.

Cimbuří bylo kvůli svému poněkud neobvyklému posazení na vrcholu věže přezdíváno „Koruna“ a nacházely se na něm střílny pro vojáky s těžkými kušemi, vyklápěcí kotle s vroucím olejem a také tu měli stanoviště Černoostnovi nejlepší mágové. V pevnosti byly uskladněny zásoby jídla na tři měsíce a Černoosten odhadoval, že pokud během nich nebude po všem, bude Darrick dávno poražen, průsmyk ztracen, Balaia zplundrovaná a válka prohraná. Jediné, co nyní mohli dělat, bylo čekat.

A Wesové na sebe nenechali čekat dlouho.

* * *

Styliann, jehož mysl stále ovládal hněv a neukojitelná touha po pomstě, poručil zastavit klapající kopyta koní stovky protektorů, v jejichž čele právě dorazil k východnímu konci Podkamenského průsmyku. Bylo těsně po poledni. Strážci průsmyku na něho hleděli bázlivě, ale věděli, co je jejich povinností. Zastoupili mu cestu.

„Sdělte nám, prosím, účel své návštěvy,“ pronesl jeden ze strážných uctivě.

„Přijeli jsme zabíjet Wesy,“ opáčil věcným tónem Styliann. Ve tváři měl výraz, který naznačoval, že nestrpí žádné námitky.

„Mám rozkaz zastavit každého, kdo nebude mít povolení od generála Darricka,“ prohlásil strážný omluvně.

„Víš vůbec, s kým mluvíš?“ zeptal se Styliann.

„Ano, můj pane.“

„Pak také víš, že vašemu veliteli dávám rozkazy já, a to včetně toho, který jsi mi tu odříkal. Ustup a nech nás projet.“

Strážný na něho hleděl a v očích měl úzkost a pochybnosti.

Styliann pozvedl obočí. „Kde generál vůbec je?“ dožadoval se.

„Na vzdálenějším konci průsmyku, můj pane. Dohlíží tam na stavbu opevnění.“

„Pak jsi své povinnosti splnil znamenitě,“ prohlásil Styliann uznale. „Může mi dát povolení k průjezdu osobně, až se s ním setkám.“

Strážný se pousmál, uklidněn Styliannovým logickým přístupem, a ukročil stranou. „Hodně štěstí, můj pane.“

Styliann na něho shlížel ze sedla. „Štěstí je věc, na kterou se nikdy nespoléhám.“ Vjel do průsmyku a protektoři s ním − tiší, maskovaní, zneklidňující.

Styliannova cesta průsmykem proběhla hladce, neboť koně, kteří je nesli, byli cvičeni k vytrvalosti. Téměř si nevšímal spouště, kterou způsobilo nové xeteské kouzlo, a neměl ani trochu náladu obdivovat jeho úspěšnost. Pokračoval v jízdě a se soumrakem dorazil na druhý konec, kde přikázal zastavit, jakmile spatřil Darricka.

Oba muži se navzájem měřili pohledy. Darrick se snažil z mágova obličeje něco vyčíst a Stylianna sžírala touha dopadnout ty, kteří znásilnili a zavraždili Selynu. Darrick nepromluvil, jen úsečně kývl, ustoupil ze stezky a mávnutím naznačil, ať skupina pokračuje. Styliann a protektoři vyrazili na území Wesů. Během noci nebudou zastavovat, aby si odpočinuli, protože Styliann musel navštívit jistá místa a také něco dokázat jednomu drzému barbarovi.

* * *

Hirad se probudil a byl vděčný za kožený přístřešek nad hlavou. Předchozího večera je nesmlouvavý Thraun donutil, aby si všichni pod jeden takový lehli. Hirad to zprvu považoval za bezdůvodnou buzeraci, ale nyní, když do napjaté kůže nad jeho hlavou prudce narážel déšť, mu tvář zvlnil úsměv.

Posadil se a podrbal se na hlavě. Ucítil oheň, a když vyhlédl ven, uviděl Willa shrbeného nad kamínky, s kůži hozenou přes ramena a kloboukem se širokou krempou vraženým do čela. Z vody v hrnci stoupala pára.

Vedle Hirada se ve spánku zavrtěl Ilkar. Po chvíli se vzbudil také a jedním otevřeným okem zjistil, jaké je počasí.

„Vzbuď mě, až přestane pršet,“ zamrmlal a obrátil se na druhý bok.

„Nechtěl bych, aby mě takový psí počasí chytlo v Podkameni,“ řekl Hirad. Ilkar zamručel.

Tábor se pomalu probíral k životu. Čtveřice přístřešků tvořila zhruba půlkruh a všechny byly vztyčeny na břehu živého potůčku tekoucího z řídce zalesněného úbočí nedalekého kopce. Uprostřed podkovovité formace umístil Will svá kamínka. Havrani byli daleko od Podkamenského průsmyku a zdánlivého bezpečí Darrickovy armády, z čehož byl Hirad značně nesvůj.

Byl tu sice obklopen přáteli, jimž by s radostí svěřil život, ale nedokázal se zbavit strachu z nepoznaného, který cítil v kostech. V zemích západně od Podkamenského průsmyku se ocitl jen několikrát v životě a vždy ho tu svazoval nepříjemný pocit, že i podle nastudovaných map a vyslechnutých příběhů má jen velice mlhavou představu o tom, kudy se vlastně přesně dát. Posnídali schouleni pod přístřešky, protože voda nepřestávala bušit do kůží a listí stromů, a rozhodně to nevypadalo, že by měl déšť zeslábnout. Na opačném, severním břehu potoka se už na protilehlém pozvolném svahu prostírala o poznání drsnější krajina, v níž převažovala strmá skaliska s chladnými vrcholky a za nimi pustá náhorní plošina bez známek vegetace. K jejich cíli naštěstí vedla schůdnější cesta na jihozápad.

„Jak je to daleko ke zplozencům Wrethu?“ zeptal se Hirad.

Thraun s Willem seděli na druhém konci táborového půloblouku, nedaleko nich se objímali Denser s Eriennou a Neznámý s Jandyrem se zdržovali poblíž Hirada.

„Asi den cesty, víc ne,“ zahuhlal Thraun s plnými ústy.

„To ale jen když nenarazíme na žádný Wesy.“

„Máme namířeno do míst, kde jich mnoho nebývá, a jelikož jsou nyní povětšinou v pohybu na východ, měli bychom být v bezpečí, pokud se budeme držet mimo cesty,“ vysvětloval Neznámý. „I když jsem zaslechl, že pokud jde o tebe, nedělá ti problémy zůstat neviditelný.“ Usmál se.

„Ne, nedělá.“

„Je to rána, když člověk zjistí, že je něčím, čím být nechce, že?“ Z Neznámého hlasu zazněla tak hluboká lítost, že si Hirad téměř rozlil kávu.

Thraun a velký bojovník se po sobě podívali a všichni ostatní Havrani s napětím očekávali, co se bude dít.

Ale Thraun pouze přikývl. „Ty jsi jediný, kdo tu bolest a strach může pochopit. Dal bych cokoliv za to, abych nebyl tím, kým jsem.“

„Ale tam v hrobce se mi zdálo…“ ozvala se Erienna.

„Dělám to jen tehdy, když nemám na vybranou. A vždycky se přitom děsím, že ublížím někomu, koho znám a koho mám rád.“ Vstal. „Osedlám koně.“ Neznámý vstal také a odešel z tábořiště s ním, ostatní zůstali sedět. Nastalo trapné ticho.

„Není to dar,“ řekl Will nakonec. Uhasil v kamínkách oheň a rozložil je na vlhkou zem, aby vychladly. „Má strach, že se celé jeho myšlení jednoho dne promění ve vlčí a on se už nikdy nevrátí do lidské podoby.“

O dvacet minut později, za neustálého pleskání deště do kůží a divokého kolotání rozvodněného potoka, Havrani opět vyrazili. Thraun jel v čele a vedl je, ale své myšlenky si nechával pro sebe.

Hirad s Ilkarem naschvál zpomalili, aby je dojeli Denser s Eriennou, ale hlavně Neznámý, který jel hodně vzadu.

„Proč si Thraun myslí, že ho chápeš jen ty?“ zeptal se Hirad.

„Ty jsi měl vždycky dlouhé vedení, Hirade,“ odfrkl si Ilkar.

Neznámý potřásl hlavou. „Alespoň je pořád stejný,“ zahučel. „Podívej, Hirade, je to složité a těžko se mi o tom mluví.“ Pohlédl na Densera, ale temný mág nejevil známky toho, že by chtěl jejich rozhovor poslouchat. „Oba nás vychovali s vědomím, že se něčím odlišujeme od ostatních. Jak se to dozvěděl Thraun, to by ses musel zeptat jeho, ale podstatné je, že jsme byli oba něčím, čím jsme být nechtěli, ale nedalo se tomu nijak uniknout. Já si ale myslel, že to dokážu.“ Neznámý se kousl do rtu.

„Nemusíš o tom mluvit, jestli…“ začal Ilkar.

„Ne, chci vám to povědět. Takhle to alespoň uslyšíte jen vy dva, Denser už to ví. Není náhoda, že mě vybrali jako protektora. Jsem Xeteskan. Pocházím ze starého rodu, kde každého od dětství učili, že má být silný, vytrvalý a rychlý, a to se v Xetesku děje pořád. Cvičili mě a velice brzy mi dali do ruky zbraň, takže jsem už ve třinácti letech pochopil, jaký je můj osud. Něco takového by se člověk nikdy neměl dozvědět, to je jasné. Myslel jsem, že mě trénují, abych se připojil k univerzitní gardě.“ Pokrčil rameny. „Nelíbilo se mi, že má duše od začátku patřila Pahorku, tak jsem utekl. Očividně se to děje často, protože jakmile se někdo dozví pravdu, chce uprchnout, a není divu. Oni vás ale klidně nechají. Proč také ne, když si vás po smrti stejně zase najdou?“

„Takžes to věděl celou tu dobu?“ Hirad si náhle připadal přemožený lítostí nad tím, že mu Neznámý nedůvěřoval a neřekl mu to dřív. Skrýval před nimi to tajemství celých deset let.

„Proto si necháváš říkat Neznámý?“

„Ano, je to vážně ubohé. Volání Xetesku nešlo odolat, ale já si to nechtěl připustit. Zkoušel jsem si dávat falešná jména, ale ta mi nikdy neseděla, a tak jsem se nakonec rozhodl neříkat nikomu nic. Když Ilkar přišel s tím Neznámým Válečníkem, zdálo se mi to přiléhavé. Jméno, které vlastně žádným jménem není. Připadal jsem si jako doma.“ Znovu si začal hryzat ret. Oči se mu leskly a hlas měl chraplavý. „A pak, když jsem byl s Havrany, jsem uvěřil, že nikdy nezemřu. Ale ani tehdy to nebyl opravdový útěk.“ Stiskl čelisti a zahleděl se přímo před sebe.

„Promiň, ale teď to nechápu,“ ozval se Ilkar.

„Já taky ne,“ přidal se Hirad. „Když ses tak snažil, abys neumřel, proč jsi na ty psy šel sám?“

„Protože jakmile jsem si uvědomil, že si pro mě přijdou tak jako tak, napadlo mě, že bude nejlepší zemřít, když budu chránit vás všechny. A taky jsem doufal, že když zemřu tak daleko od Xetesku, a navíc na místě s velkým množstvím nestabilní many, nechají mě být. Myslel jsem, že mě tam nenajdou.“

„Počkej chvíli, co jsi myslel tím, že si pro tebe přijdou tak jako tak?“ Ilkar doufal, že to jen špatně pochopil, ale Neznámý jen znovu zavrtěl hlavou a zabořil pohled do Denserových zad.

Denser obrátil koně a zařadil se vedle Ilkara. „Myslel tím, že by si démoni pro jeho duši nakonec přišli, ať by byl mrtvý, nebo ne. Věděl, že už mu nezbývá mnoho času. K čemu by také byl čtyřicetiletý protektor?“ Denserova slova byla sice krutá, ale jeho hlas byl poznamenán odporem. „Proto zvolil smrt; byla to jediná možnost, jak zachránit sebe i nás všechny. Ale oni si ho stejně našli a smrt mu ukradli.“ Pobídl koně a znovu se připojil k Erienně. „A teď víte vše, včetně toho, proč jsme je chtěli s chudákem Laryonem osvobodit všechny. Mnoho z nich totiž vůbec nebylo mrtvých.“

Hirad němě opisoval slova ústy, ale dlouho žádné nepronesl. Hleděl nejprve na Densera a pak na Neznámého, ohromený tím, s čím musel jeho přítel celé ty roky žít. Všechny lži, které jim napovídal, aby se skryl nejen před nimi, ale i před sebou samým. Od začátku věděl, že nebude mít na výběr a nečeká ho žádná budoucnost, a přesto jim nikdy ani v nejmenším nenaznačil, kým doopravdy je, kým se má stát, a kým se pak skutečně na nějakou dobu stal.

Neznámý se na Hirada otočil, jako by mu četl myšlenky. „Tolik jsem chtěl, aby to, co jsme zažívali, bylo skutečné, až jsem tomu sám začal věřit. Výslužba, odchod na odpočinek, Hnízdiště − uvěřil jsem tomu všemu.“

„Vždyť na nic z toho ještě není pozdě!“ Hirada najednou nečekaně ovládlo obrovské nadšení. „Až bude po všem, všechno se ti to ještě může splnit!“

Ale Neznámý ho umlčel. „Nikdy jsem neměl být vysvobozen. Ztratil jsem příliš mnoho.“ Potlačil vzlyk. Denser se ohlédl přes rameno a ve tváři měl výraz naprostého zděšení. Neznámý přikývl. „Přesně jako ty, Densere, přesně jako ty.“

„O čem to mluvíš?“ vyjekl Ilkar jako šílenec.

„Duše všech protektorů jsou v útrobách Pahorku spojené. Jsou jako jedna. Když se odtamtud moje duše vrátila, určitá moje část − ta, kterou jsem tam sdílel se svými bratry − byla navždy ztracena. Žiji, dýchám, směji se, pláču, ale uvnitř jsem prázdný. Bohové ať vás všechny ochraňují před tím, abyste to někdy museli zažít.“

* * *

Rozzuřená, vyčerpaná a po pomstě bažící wesská armáda vyrazila k Černoostnu následujícího rána. Nedaleko města se ocitla v době, kdy končila jedna z mnoha přeháněk, a přední voje se zastavily daleko za hranicí dosahu nepřátelských kouzel.

Baron Černoosten vše sledoval z Koruny, napínal zrak a z výšky propátrával travnatou pláň. Gresse, který mu opět stál po boku, neklidně ohýbal prsty, když viděl, jaká síla se v dálce sbírá. Nepřátelé proudili na otevřenou planinu celé tři hodiny, pochodovali za dunění bubnů a třepotání praporců, zatímco za nimi rachotily povozy a hlasité povely velitelů se mísily s vytím a štěkotem psů.

Oblast před městem zalidnily tisícovky Wesů, kteří připomínali záštiplné a kruté moře kožešin, jež se chystá mocně udeřit na hradby Černoostnu a smést ho z povrchu. Baron zavrtěl hlavou, jako by ani nechtěl věřit, že jich tu pohromu na pobřeží mohlo tolik přežít. Ale přicházeli další a další, praporců zaražených do země již byla více než stovka a všechny vlály na malé vyvýšenině necelou míli od města. Wesy nelákalo nepřítele obklíčit, a tak se shromažďovali pouze před jižními branami, přičemž jejich obrovský počet vyvolával v hrstce obránců opakované záchvěvy úzkosti.

Ze středu armády, jejíž velikost odhadl Černoosten na sedm tisíc mužů, vykročila vpřed šestice šamanů, kterou doprovázel asi tucet válečníků. Kráčeli pozvolna a prohlíželi si hradby. Oblečeni byli v kožešinách, které jim čechral vítr, a u pasu se jim pohupovaly ostré a těžké meče. Jakmile se dostali na dostatečnou vzdálenost, začali Černoostnovi mágové připravovat kouzla. Ledový vichr, Pozdrav smrti, Odklonění štítu.

Šamani s doprovodem nezastavili, a když už byli asi jen dvě stě sáhů daleko, uvědomil si Gresse, že možná chtějí vyjednávat. Ve vzdálenosti sto padesáti sáhů dal Černoosten rozkaz k palbě.

Proti šamanskému štítu se rozletěla zaklínadla a při střetu zalila jeho povrch světlem. Pozdrav smrti se odrazil a neškodně roztříštil, když pod ním bíle zazářilo silnější ochranné kouzlo. Přes území nikoho přelétlo obloukem krupobití šípů a ty, které měly najít cíl, se rozlámaly o připravený pevný štít. Šamani přitom stále postupovali. Ve vzdálenosti padesáti sáhů od hradeb se zastavili a začali sesílat.

„Ten štít bude třeba zničit zevnitř,“ radil Gresse, ale Černoosten už byl o krok před ním a praporečníci rozkaz dávno předávali dál. Prostor u jižní brány ožil pohybem, ozvalo se skřípění něčeho kovového a pak i dřevěné zaprotestování jednoho z masivních dveřních křídel, které se začalo těžkopádně otvírat.

Šípům a útočným kouzlům se stále nedařilo proniknout šamanským štítem, který udržovali dva z šestice, zatímco zbývající čtyři zpěvavě odříkávali slova jiného zaklínadla. Nepatrně pootevřenou bránou se prosmýkli Černoostnovi muži a sprintem vyrazili k soustředícím se šamanům. Ale bylo už pozdě.

Šamani, stojící vedle sebe rameno na rameno, pozvedli paže s roztaženými dlaněmi. Mezi prsty jim zapraskal bílý oheň a nad hlavou každého z nich se jednotlivé tenké výboje spojily v jeden zářící svazek světla. Celkem se tak nad nimi nyní zmítaly a poškubávaly čtyři ohebné paprsky, které připomínaly hadí jazyky hledající něco, čeho by se mohly zachytit. Pak všechny čtyři splynuly v jediný sloupec mihotavého bílého světla, které vyrazilo proti hradbám a jako blesk se začalo klikatit po jejich zdivu a přeskakovat po něm z místa na místo.

Chvíli to vypadalo, že jediným účinkem kouzla je zbavit hradby přichycené hlíny, plísně a lišejníků, ale pak světlo prorostlo masivním zdivem až dovnitř, kde se rozprostřelo v zářivé žilnatině připomínající mapu. V té chvíli šamani přerušili spojení a vrhli se tváří k zemi; vůbec si nevšímali vojáků, kteří už od nich byli jen několik kroků. A pak v ohlušující explozi vybuchla dvě stě stop dlouhá část zdi a vzduch naplnilo obrovské množství hvízdajících trosek kamenného zdiva. Černoostnovi muži neměli šanci vyváznout, výbuch je zasáhl plnou silou.

Zeď se zbortila a s ní i Černoostnovy plány. Lučištníci i mágové popadali do rozvalin a podél zdi nastal naprostý chaos. Přesto neustále létaly šípy, které už tentokrát nechráněné šamany zasahovaly, ale na to bylo pozdě. Sedm tisíc Wesů se s burácivým řevem, vytím a jekotem rozběhlo k zejícímu otvoru a bylo jasné, že Černoostnovi muži ho nedokážou utěsnit.

„Bohové, buďte dobří,“ pronesl Černoosten. Otočil se ke Gressemu a tvář měl bílou jako stěna. „Budeme s nimi muset bojovat tváří v tvář v ulicích. Budu…“

Oblohu osvítil záblesk. Proti přibližujícím se vojům Wesů byly vyslány Plamenné prstence, které se rozrážely o jejich řady a spalovaly je ohněm many. Válečný pokřik těch, kteří přežili, zanikal v jekotu nezaštítěných obětí stravovaných plameny.

Jak se Wesové neochvějně přibližovali k pobořeným hradbám, zaplál bílý oheň znovu. Jižní brána se zbortila. Vzduchem létala kouzla, na prostřední řady útočící masy Wesů dopadal Tříštivý déšť, jedním z křídel postupující annády se proháněl Ledový vichr a na jiné části bojiště skončila pětice šamanů sežehnuta Pekelným ohněm. Nic z toho ale Wesy nezlomilo.

Z útrob hradu vybíhali na bojová stanoviště vojáci a žoldnéři, kteří měli původně sloužit jako záloha, ale nyní jich bylo třeba k okamžité a zoufalé obraně.

„Osedlejte každého koně, kterého najdete,“ nařídil Černoosten jednomu z pobočníků. „Stáhneme se do kopců při úpatí hor a pokusíme se zdržet jejich postup rychlými výpady ze zálohy. Nesmíme dopustit, aby takhle připochodovali až do Podkamene.“

Wesové dosáhli zničené brány a hradeb Černoostnu a jako řeka se vlili do ulic, kde rozprášili zbývající chabou obranu. Ze zdí, které doposud stály, pršel dolů oheň, led a železo, ale šamani se sešikovali a vyčarovali nad svojí armádou ochranné štíty, do nichž smrtící déšť jen neúčinně bubnoval a šípy se od něho odrážely. Každého padlého Wesa nahradil tucet dalších; všichni se valili městem, podpalovali budovy a sráželi k zemi obránce, kteří na ně čekali na každém rohu.

Vojáci na hradbách sledovali postup Wesů hořícím městem, stínovali ho a útočili na ně, kdykoliv se jim naskytla příležitost. Často ovšem museli čelit útokům i oni sami, protože skupinky naparujících se šamanů, jež se volným krokem procházely ulicemi, na ně sesílaly nebezpečné spletence bílého ohně nebo je zasahovaly tlustými sloupci tříštivých plamenů, které do hradebních ochozů švihaly jako obří mokré šňůry.

Město Černoosten hořelo a bylo ztraceno.

„Je po všem, prohráli jsme!“ snažil se Gresse překřičet vítězný řev Wesů, hučení ohňů, sténání raněných a praštění šamanských kouzel.

Druhý baron zasmušile přikývl, stiskl čelisti a do očí se mu draly slzy. Od chvíle, kdy šamani probořili hradby, neuplynulo ani deset minut. Ukázal nad hlavou znamení k ústupu. Praporečníci a trubači společně ohlásili, že je město ztraceno, a obránci se spolu s obyvateli dali na ústup k předhůří Černoostných hor.

Odtamtud budou moci Wesy sledovat celou cestu na sever k Podkamenskému průsmyku a znepříjemňovat jim život. Avšak Černoosten se obával, že pokud budou šamani i nadále vládnout magií Černokněžných pánů, nemine Balaiu drtivá porážka.

A pokud by měli kontinent skutečně ztratit, doufal alespoň, že budou moci společně s Gressem přihlížet tomu, jak Wesové roztrhají na kusy Pontoise a zbytek KOS. Bude to chabé zadostiučinění, ale v této chvíli to bylo to jediné, co ho udržovalo při životě. O všechno ostatní právě přišel.

KAPITOLA 29

Arcichrám zplozenců Wrethu stál na zelené mýtině uprostřed lesa, na níž se stékalo několik bystřin spěchajících dolů z okolních kopců. Na východ odtud se při úpatí Garanských hor rozkládalo klidné jezero a osamělost tohoto místa dokreslovaly prudké, hrozivé a téměř kolmé srázy, které nad mýtinou tyčily.

Chrám připomínal nízký dóm, v průměru měřil asi dvě stě stop a obkružovalo ho čtyřicet štíhlých kamenných špic, které po jeho obvodu čněly ze země. Z prostřední části dřevěné, břidlicovými taškami pokryté střechy strměla k nebi vysoká štíhlá věž a kamenné zdi zdobené mramorem se leskly na slunci, které po dešti vyšlo.

Na rozdíl od univerzit, kde se mágové považovali za jednu velkou rodinu, byli zplozenci Wrethu velice nesourodým společenstvím. Jejich menší chrámy byly roztroušeny po celé Balaie, přičemž na západě jich bylo oproti východu mnohem méně. Řád věřil ve smrtící magii, která ale neměla nic společného s manou, což byl důvod, proč jimi všichni mágové nevýslovně pohrdali.

K sesílání kouzel dokázali využívat nějakého jiného druhu energie, ale ať byla její podstata jakákoliv, byla to energie velice nestabilní − ještě mnohem nestabilnější než mana − a za přibližně dvousetletou historii řádu byla v této souvislosti zdokumentována řada nehod s tragickými následky.

Promáčení Havrani rozbili tábor již předchozího večera, když do těchto končin dorazili. Cesta byla nezajímavá a vedla je lesnatými kopci a hlubokými údolími s rozvodněnými říčkami. Kdyby bylo sucho, byla by to projížďka nádhernou krajinou.

Déšť ustal až před rozbřeskem a všudypřítomné ticho, které tu panovalo, znělo po dlouhých hodinách pleskání a bubnování kapek jako požehnání. Úžasné jitro přineslo bezmračnou oblohu, na niž vystoupalo zářící slunce, které začalo vlhkost rychle vysoušet. Z listů, stébel trávy i z keřů se zvedala pára.

Thraun je zastavil v hustém lese asi tři míle od chrámu. Přiblížit se k budově nepozorovaně během dne bylo téměř nemožné, ale Denser souhlasil, že se skryje Neviditelností a vyrazí na průzkum. Zatím se k tomu ovšem nedostal, protože Havrani se zabrali do dlouhého hovoru o tajemných zplozencích Wrethu.

„Jako skupina jsou velice nenápadní,“ říkala právě Erienna.

„A mají k tomu řadu důvodů,“ připojil Denser.

„Ale úplně bezmocní nejsou, že ne?“ ujišťoval se Jandyr.

„Dalo by se to tak říct,“ pokrčil rameny Denser.

„Ale no tak, Densere,“ napomenul ho Thraun. „Dovnitř musíme všichni, tak ven s tím.“

Denser se nafoukl, ale spustil. „Jsou napůl náboženskou a napůl magickou organizací, i když slovo magie tu míním velice obecně. Modlí se k jakési smrtící síle země a předstírají, že ji umějí ovládat, díky čemuž se považují za bratry nás, mágů, a staví se na úroveň našich univerzit. Ale ve skutečnosti jsou to podvodníci, jejich magie je vadná a nespolehlivá a přesvědčení, že jsou vlastně pátou univerzitou, se mi naprosto hnusí. Stačí vám to takhle?“ Sáhl do pláště pro dýmku, naplnil ji tabákem z naditého váčku, který mu laskavě věnovali mágové z Lysternu, a zapálil si plamínkem z palce.

Hirad nepřítomně rozkopl kupku navlhlého listí a probodl temného mága pohledem.

„Pokud si dobře vzpomínám, Densere, tak mi neúplný informace zabily nejlepšího přítele. A podívej se teď. Vlastně se podívej na vás všechny. Mágové. Všichni tři tu máte pro zplozence Wrethu jenom pohrdání.“ Ostatní Havrani se začali mírně ošívat. „Nevím, jestli je to z vaší strany opodstatněný, a abych řek pravdu, je mi to jedno. My ostatní, co nemáme nos nahoru, chceme jenom vědět, co tam můžem čekat. Co mají za kouzla, co používají za zbraně, kolik jich je a podobně. Jestli mi to nemůžete říct, protože to nevíte, tak to beru, ale nedělejte ze mě blbce jenom proto, že si myslíte, že to není důležitý. Jasný?“ Zavrtěl hlavou. „Co si, sakra, myslíte? Že když jste mágové, sežrali jste všechnu moudrost světa?“

Denser nad Hiradovými slovy chvíli přemítal, pak pohlédl na Ilkara a pozvedl obočí. Elf se totiž poměrně nepochopitelně snažil potlačit úsměv.

„Omlouvám se, Hirade,“ promluvil Denser nakonec. „Máš pravdu, ale nejsou to praví mágové a jejich sesílání se nedá považovat za kouzla.“

„Je mi jedno, za co se dají nebo nedají považovat. Pověz mi, co nám můžou udělat, než mi dojde trpělivost.“

„Ty nějakou máš?“ nevydržel to Ilkar a usmál se.

„Tak dobrá.“ Denser se pleskl dlaněmi do stehen. „O magii, kterou zplozenci Wrethu praktikují, toho víme velice málo. Je známo, že má základ v recitaci modliteb a že dělají všechno ve skupinách. Čím více jich je, tím jsou její účinky silnější. Je mocná díky síle nespoutaných přírodních živlů, jako jsou vítr, déšť, oheň a podobně, které mohou mít v jejich rukou smrtící účinky.

Zejména je však třeba dávat pozor na to, aby se jim to všechno nevymklo z rukou. Mají potíže svá sesílání ovládat, takže jsou velice nevyzpytatelní. Mohou výrazně ublížit nám, ale i sobě.“

„Co se na jejich kouzlech může pokazit?“ chtěl vědět Jandyr.

Denser pokrčil rameny. „V podstatě cokoliv. Trvání, účinek, směr působení. Také mohou vyčarovat něco úplně jiného nebo se může síla kouzla obrátit proti nim. Rovněž se o nich říká, že když zemřou, posílí tím celistvost a nedotknutelnost chrámu, a že značná část jejich síly pochází právě od těchto mrtvých duší. Dává jim to poněkud falešnou sebejistotu.“

„Takže chceš říct, že tu sílu ve skutečnosti plně neovládají?“ zeptal se Will. Denser přikývl. „Víš to jistě?“ ujišťoval se.

„Naprosto jistě.“ Úsměv, kterým temný mág počastoval Ilkara, byl poněkud rozpačitý. Elf našpulil rty, ale neřekl nic.

„Půjdou po nás hned, jak se tam objevíme?“ stočil Hirad pohled z Ilkara zpět na Densera.

„Ne,“ odtušil mág. „Neútočí okamžitě jako Wesové, a ti je z neznámých důvodů nechávají na pokoji. Alespoň si to myslíme.“ Rozhlédl se po ostatních. „Ještě někdo něco?“

„Kolik jich je?“ měřil si ho pohledem Thraun.

„Vůbec netuším.“

„Myslím v tom arcichrámu. Třicet, sto, kolik zhruba?“

„Vůbec netuším.“

„Nádhera,“ řekli Neznámý s Hiradem současně.

„Vejde se tam několik stovek lidí, ale je to jejich svatostánek, nechodí tam často, na to nezapomínejte. Jen bohové ale vědí, kolik jich tam teď může být a jak mohou být vyzbrojeni. Doufám, že po průzkumu budu vědět víc.“

Ale nevěděl. Vyrazil s Thraunem na okraj lesa, seslal na sebe Neviditelnost a vydal se mezi vstupními pilíři k hlavním dveřím. Byly dubové, zavřené a zazvonit na vycíděné mosazné zvonce, které u nich visely, si netroufal. Začal tedy chrám obcházet po směru hodinových ručiček a prohlížel si ozdobné mozaiky a rytiny na stěnách. Byla to povětšinou vyobrazení krajiny − hor, lesů, moří, útesů, plání a pouští, občas proložená symbolickými vypodobněními ohně a větru, a nalezl také jeden obzvláště chmurný výjev, který zachycoval zástup mrtvých.

Zevnitř nebylo nic slyšet. Okenice byly zabedněné, postranní i zadní dveře zavřené a přítomnosti zplozenců Wrethu nijak nenasvědčovaly ani umně vytvarované a do země zasázené špice z černého mramoru, které se tyčily do výšky čtyř metrů všude kolem chrámu. Vrátil se k Thraunovi a společně dorazili zpátky do tábora.

„Tak budou tam na nás číhat nějaká překvapení, nebo ne?“ nadhodil Will a pozoroval Densera jiskrnýma očima zpod kštice nyní již zcela šedivých vlasů.

„Upřímně řečeno nevím, co si o tom mám myslet,“ přiznal se Denser. „Už jsem zmiňoval, že se tam jen chodí modlit, a pokud tam nějací bydlí, nebude jich mnoho. Navíc je stále dopoledne. Nemám představu, co…“

„Tak co je tu za problém?“ Hirad se zvedl na nohy a protáhl se. „Připadá mi, že bysme tam mohli nastoupit hned teď, vyřídit to, rychle zmizet a ušetřit si spoustu starostí.“

„Taky mě to napadlo,“ souhlasil Denser. „Ale pořád si myslím, že kdyby to byl můj chrám, nechal bych ho hlídat. Zejména kdyby se kolem dělo to, co se tu děje teď.“

„Nechápu, kam tím míříš,“ vrtěl hlavou Hirad. „Jestli to nedomysleli a nenechali tam stráže, tím líp pro nás, ne?“

„Já ti nevím,“ nesdílel jeho nadšení Denser. „Nějak se mi to nechce líbit.“

„Šestý smysl?“ Erienna Denserovi prohrábla vlasy.

Přikývl. „Tak nějak. Jen si myslím, že bychom měli být opatrní.“

„To jsme chtěli být od začátku,“ připomněl Ilkar.

„Takže vyrazíme hned, nebo se budeme držet původního plánu?“ otočil se Jandyr k Hiradovi, ale otázku položil Neznámý.

„Za denního světla riskujeme, že tam zplozenci Wrethu přijdou, ale za tmy bychom se toho obávat nemuseli. Nevidím důvod se tam nějak hnát, tady nám nic nehrozí. Co myslíš, Hirade?“

Hirad se podíval do propastných hlubin Neznámého očí a přemýšlel, jestli prázdnotu v nich ještě někdy něco zaplní. Přestože barbar věděl, že mu místo duše zeje jen díra, mysl měl jasnou a bystrou a v hlase stejnou autoritu jako dřív. To Hiradovi chybělo, když s nimi Neznámý nebyl.

„Souhlas. Nač spěchat? Odpočnem si, ještě jednou proberem taktiku, ať máme jistotu, a pojedem podle původního plánu. Myslím, že až tady skončíme, už na to nebude čas.“ Posmutněle se usmál. „Darrick ví, co dělá, ale v cestě mu stojí spousta Wesů.“

* * *

Baron Černoosten stál v ústí tunelu, který vedl do jeho nejvýnosnějšího dolu, a z výšky půl míle shlížel dolů na celý svůj svět, který se mu rozpadal pod rukama. Když padla noc, ohně ve městě dohořely, ale louče a táborové ohně v rozjásaném wesském ležení plály dál.

Černoosten s Gressem měli k dispozici téměř dvě tisícovky mužů. Většina z nich cestovala na koních, které si opatřili buď přímo na hradě, nebo po cestě na některém ze statků, jež baronovi odváděly desátky. Wesové je na ústupu ani tentokrát nepronásledovali, což svědčilo o jejich neochvějném přesvědčení, že je snadno porazí, kdykoliv budou chtít. Černoostnovi dělalo potíže s nimi toto přesvědčení nesdílet.

Počet obětí v ulicích města byl vysoký a baron se rozhodl odeslat přeživší nevycvičené vojáky ze zálohy do bezpečnějších oblastí, kde mohli podpořit stávající posádky klíčových obranných pozic. Vyslal je do Koriny, Gyernathu, univerzitních měst, a některé dokonce i daleko na severovýchod k baronu Corinovi. Osiřely také místní statky a usedlosti, jejichž obyvatelé si sbalili věci, nasedli na vozy, odjeli směrem na východ a doufali, že se jich tam někdo ujme.

Baron poklepával pěstí do skalní klenby nad hlavou a tvář měl zrůzněnou hněvem a ponížením. Ale pod tím vším byl také patřičně hrdý na své muže, kteří ve chvíli, kdy trubky ohlásily ústup, zdvojnásobili snažení a drželi Wesy v šachu, jak nejdéle mohli. Na půlkruhovitém tržišti sevřeli své řady do pevné formace, nalákali Wesy k sobě a pak se jim naposledy odvážně postavili.

Nebýt tohoto jejich nezištného činu, Černoosten by zde zřejmě vůbec nestál, ale ležel někde v kaluži vlastní krve.

Shlížel dolů na osvětlená okna hradu s myšlenkou, že dnes bude v jeho posteli spát někdo cizí. Nepřítel. Vzedmula se v něm vlna zuřivosti, ale vtom k němu přistoupil Gresse.

„Nemohl jste nic dělat,“ pokoušel se ho uklidnit. „Alespoň jsme naživu a můžeme dál bojovat.“

„Ale jak dlouho?“ z Černoostnova hlasu zaznívala hořkost. „Proti magii šamanů jsme bezmocní.“

„Ale přežili jsme a můžeme varovat Darricka a univerzity. Pokud dokáží mágové účinně ochránit zdi a hradby pomocí štítů, můžeme ještě zvítězit.“

„Ale naši muži jsou vydáni napospas jejich magickým útokům,“ připomněl Černoosten temně. „Nemáme tušení, kolik šamanů celkem mají, a bez vlastní útočné magie, se kterou jsme počítali, nemáme šanci. Je jich příliš mnoho. Slyšel jste zprávy. Pětaosmdesát tisíc mužů. Tady na východě máme sotva polovinu takového množství vojáků − přinejmenším těch, kteří se skutečně dají za opravdové vojáky považovat. Nepřítel je navíc už na cestě do Podkamene a předpokládám, že i do Gyernathu. Měli jsme je zdržet tři dny, abychom dali Havranům nějakou šanci, a zdrželi jsme je sotva deset minut.

Jestli podobně rychle padne i Podkamenský průsmyk, nebudou se mít Havrani kam vrátit. Bude příliš pozdě.“

Gresse položil Černoostnovi ruku na rameno. Mladší baron prožíval jedno z nejčernějších období v životě a jeho hodnocení stávající situace bylo nepříjemně přesné. Přišel o domov a jeho lidé byli rozptýleni po celé zemi. Mnozí se sem už nikdy nevrátí a on, jejich lenní pán, se tomu nedokázal vzepřít. Nemohl. V této situaci bylo složité mu poskytovat útěchu, ale Gresse se o to přesto pokusil.

„I kdyby už Wesové byli v Korině a pili víno ze sklepů Spolku, jakmile bychom je připravili o magii Černokněžných pánů, rozdrtili bychom je.“

Černoosten se k němu otočil a zavrtěl hlavou. „Gresse, pokud Wesové získají Korinu, nebude tu už nikdo, kdo by je mohl rozdrtit. Při bozích, vždyť pokud vyplení univerzitní města, můžeme jim rovnou nechat i celý zbytek Balaii a odplout na jih.“

Gressemu poraženecky poklesla hlava. Černoosten měl naprostou pravdu. Pokud byli Wesové z Trivernské zátoky stejně silní jako ti, kteří teď tábořili v Černoostnu a jeho okolí, dorazí severní armáda k branám Julatsy už za čtyři dny.

* * *

Odpoledne ani večer se Havranům nic zvláštního nepřihodilo. Thraun s Neznámým strávili většinu času sledováním chrámu a přístupové cesty k němu, avšak k Denserově rostoucí úzkosti za celou dobu nikoho nespatřili.

Než se vydali přímo k chrámu, usedli ve skomírajícím podvečerním světle a něco pojedli. Nálada byla neveselá.

„Kdyby bylo jasné, že selžeme, musíme se ujistit, že bude Zloděj úsvitu zničen dřív, než se dostane do rukou Černokněžným pánům,“ pronesl Denser vážně.

„Jak to uděláme?“ zajímal se Will.

„Snadno. Jednoduše roztavíme urychlovače, nebo alespoň jeden z nich,“ odtušil Denser.

„Takže to bychom to mohli udělat třeba hned teď,“ nadhodil Will.

„Kdybychom chtěli zahodit jedinou možnost, jak porazit Černokněžné pány, tak ano.“ Denser pokrčil rameny. „Ale ujasněme si jednu věc. Pokud mě zabijí a bude to vypadat, že nepřežije nikdo, kdo by se mohl s urychlovači vrátit do Xetesku, musí být jeden z nich nebo všechny zničeny. Protože pokud se kouzla zmocní Černokněžní páni, bude se vším konec. Dokonce i s Wesy.“

Havrani sedící okolo kamínek se po sobě podívali. Hirad si dolil kávu z kovového hrnce stojícího na jejich žhavé plotně.

„Tak tedy dobrá,“ ozval se Jandyr. „Dejme tomu, že úspěšně dokončíme úkol a Černokněžní páni budou přemoženi. Co bude pak?“

„Wesy to nezastaví, to je jisté, ale zbaví je to domýšlivosti a víry v konečné vítězství,“ odpověděl Denser. „Pochopte, že podle toho, jak to vypadá, se Wesové na invazi chystali dobrých deset let. Jsou sjednocení, silní a odhodlaní. Ale co je nejpodstatnější, vědí, že je východ rozdrobený, a věří, že ho ovládnou − s pomocí Černokněžných pánů, nebo bez ní. A pokud se jim znovu podaří zabrat průsmyk a projít jím dřív, než budou naše armády připraveny, budou východ i celá Balaia brzy jejich.“

„Nemaluješ to všechno až moc černě, Densere?“ usmíval se Hirad. „S tím vodním kouzlem byste podle mě dokázali držet průsmyk donekonečna.“ Ilkar nesouhlasně zamlaskal. Denser zavrtěl hlavou a usmál se na Eriennu. Hirad se zamračil: „Jednu věc na vás čarodějích vážně nesnáším − tu vaši samolibost.“

„Promiň nám to, Hirade, ale nevíš, o čem mluvíš,“ promluvil Denser. „Kdybych měl to, co jsi teď řekl, k něčemu přirovnat, tak například k otázce, proč nemůžeš dobře bojovat obouručním mečem jenom jednou rukou.“

„Tak to mi vysvětli,“ dožadoval se Hirad.

„Viděl jsi to kouzlo a viděl jsi i mágy, kteří ho sesílali. Někteří odešli po svých, ale ty dva to zabilo.“ Denser si olízl ret. „Už jsi ovšem neviděl, co se dělo předtím. Ti mágové museli celé dva týdny jen odpočívat a připravovat se. Byli drženi stranou, vůbec se nezdržovali na univerzitě, aby je nic nerozptylovalo a mohli se co nejlépe soustředit. Nyní, když je po všem, nebudou schopni nic seslat dobře tři dny a další Dimenzionální spojení budou moci vyčarovat až přibližně za dva týdny. A to ještě za předpokladu, že bude naše dimenze ve správném postavení vůči té druhé.“

„Ale to Wesové nevědí,“ řekl Hirad potměšile, přestože ho vyvedlo z míry, že kouzlo, jehož byl svědkem, nebude pravidelně k dispozici každých pár dní.

„Bude dost zkušených šamanů, kteří poměrně přesně odhadnou, jak je to kouzlo náročné. Stačí, aby se k nim dostaly podrobnější informace,“ poznamenala Erienna.

„A považ, že existuje jen jediné kouzlo, které je mocnější než tohle vodní, a jeho jméno ti nemusím připomínat. Každý šaman, který alespoň za něco stojí, se dovtípí, že jsme vyvinuli dimenzionální kouzlo a použili ho. To jim řekne vše, co potřebují, aby si udělali obrázek, jak složité a vysilující muselo být.“

Noc byla teplá, ale Hirad cítil, že se chvěje zimou. Mohly za to síly, v jejichž středu se ocitli − ty, které už na vlastní oči spatřili, ale i ty, které se teprve sami chystali rozpoutat. Nemohl si pomoci, ale zdálo se mu, že se jim to všechno vymyká z rukou. A pokud zplozencům Wrethu seberou Oko smrti, stane se Denser nejmocnějším člověkem na Balaie.

„Mě trápí něco jiného.“ Všichni se podívali Willovým směrem. „Myslíte, že Černokněžní páni vědí, že tu jsme? Na téhle straně průsmyku?“

„Myslíš nás, Havrany?“

„Ano.“

„Nevědí,“ odpověděl Neznámý přesvědčivě. „Jediné, co teď mohou vědět, je, že jsme velkolepě převzali průsmyk, a budou se ho snažit dobýt zpět. A také vědí − nebo spíše jejich špehové − že se po Zloději úsvitu pátrá, protože nás Wesové viděli u Septernova domu. Nemají ale dostatek informací, aby si zjistili, kde se právě nacházíme. Alespoň prozatím ne.“

„Abychom měli ve všem jasno,“ vmísil se Denser, „mějte na paměti, že Černokněžní páni se zatím nenavrátili do své hmotné podoby, takže jejich moc je omezená. Obavy mějme teprve tehdy, až získají fyzická těla, a to netušíme, kdy bude.“

„Kolik je vlastně Černokněžných pánů?“ zajímal se Will.

„Šest,“ odpověděl Ilkar. „Je to ostuda, ale nepamatuji se, jak se jmenují, i když bych měl. Pomůžeš mi, Densere?“

„To nemyslíš vážně?!“

„Myslím. Nikdy jsem nepovažoval za důležité učit se je nazpaměť.“

„Bohové, my to museli znát jako říkanku. Pamun, Arumun, Belfamun, Weyamun, Ystormun, Giriamun.“

„Působivé,“ usmál se Ilkar.

„Ani moc ne,“ nesouhlasil Denser. „Ta jména měla nahánět strach mágům, kteří zvažovali, že by se nechali svést na scestí. Tehdy představovala jenom planou hrozbu, ale dnes je to hrozba velice reálná, není to smutné?“

Hovor umlkl. Padla jména úhlavních nepřátel a všichni Havrani si uvědomili − někteří z nich možná vůbec poprvé − důležitost toho, čeho chtěli dosáhnout. A také to, jak marná snaha to pravděpodobně bude. Na jedné straně totiž bylo jasné, že pokud Zloděje úsvitu ztratí a získají ho Černokněžní páni, čeká je porážka, a na druhou stranu neměli jistotu, že pokud je dokáží zničit, čeká je konečné vítězství.

Denser si zapálil dýmku a myšlenky se mu okamžitě zatoulaly k pomocníkovi. Pokusil se je vytěsnit z hlavy a myslet místo toho na vysokou osamocenou hrobku, která byla dominantou Parve a Rozervaných pustin. Do srdce pyramidy vedlo široké schodiště, stěnu i podlahu velké síně s kopulí zdobily mozaiky a malby a na jejím vzdálenějším konci se nacházely dveře do krypty. V ní se tucet opatrovníků staral o šest kamenných sarkofágů a připravoval se na návrat Pradávných. Všichni netrpělivě čekali na to, až pod těžkými víky uslyší první známky pohybu, které budou znamenat návrat podstaty Černokněžných pánů do hmotného světa. Čekali, až se jejich kosti opět spojí a porostou masem. Denser se otřásl a modlil se, aby je dokázali včas zastavit.

Když se vlády chopila temná noc, vyrazili Havrani po stezce přímo k arcichrámu zplozenců Wrethu. Thraun si byl jistý, že nikoho nepotkají, a Denser začal konečně věřit, že bude chrám prázdný, a přemýšlet, proč ho to tolik znepokojuje.

Dorazili k němu asi za hodinu. Když se dostali na kraj lesa, otevřela se před nimi rozsáhlá mýtina, na níž se proti černé ploše příkrých skalních stěn zvedala temná silueta nevysoké budovy. Všude panovalo naprosté ticho, narušované pouze sotva znatelným vlněním klidné hladiny jezera po jejich levici. V myslích Havranů však klid nepanoval.

Rozprostřeli se po mýtině a pozvolna postupovali k masivním, železem pobitým dubovým dveřím. Uprostřed útvaru stál Neznámý, po jeho pravici Hirad a Jandyr, po levici Thraun a Will.

Za nimi kráčela trojice mágů − Ilkar, připravený okamžitě vyslovit sesílací formuli magického štítu, Erienna s přichystaným světlem a Denser, který měl na jazyku něco útočnějšího.

Jandyr přistoupil až těsně ke dveřím a položil ucho ke dřevu. „Nic neslyším, ale to je tím, že jsou tlusté. Těžko tam ale bude tři sta ječících náboženských fanatiků.“

„Je jen jeden způsob, jak si to ověřit,“ zahučel Hirad.

Vyběhl půltucet ošlapaných schodů, uchopil kliky, stiskl je a zatlačil. Jak se křídla dveří začala rozevírat, panty zaprotestovaly a Hirada ovanul dech smrti. Prudce se odvrátil a musel o několik kroků ustoupit.

„Bohové, to je síla. Musíme to nechat trochu vyvanout.“

Chvatně tasené meče tak opět poklesly a mágové nechali rozptýlit vzorce many, protože z chrámu se na ně nikdo zaútočit nechystal.

Uvnitř vládla neproniknutelná tma. Zatímco se ostatní posadili na schody a dívali se zpět na příjezdovou cestu, Ilkar se postavil do dveří a zkoumal následky masakru. Co chvíli otočil hlavu, aby nasál čerstvý vzduch, a zároveň popisoval ostatním, co vidí.

Podlaha chrámu z černých, bílých a zelených mramorových dlaždic byla samé tělo a samá krev. Podíval se pozorněji a pokoušel se odhadnout průběh a okolnosti boje, ke kterému zde nepochybně došlo. Hned za dveřmi leželi v mrtvém propletenci tři ozbrojení muži ve zbrojích a zelených pláštích a kolem nich spočívala na zemi těla dalších čtyř mužů − zřejmě útočníků. Nebyli to Wesové, spíše žoldnéři, a jejich kazajky z černé kůže napovídaly, že rozhodně nešlo o chrámové strážné.

Vzadu v síni ale ležely další mrtvoly, které dále prohlubovaly záhadu toho, co se tu vlastně odehrálo. Na podlaze tam byla rozeseta těla nejméně půltuctu zplozenců Wrethu, kteří byli snadno rozeznatelní díky svým zeleným kutnám. Leželi v kalužích vlastní krve, která se hromadila ve spárách dlážděné podlahy. Po celém chrámu takto Havrani nalezli nejméně dalších dvacet zplozeneckých těl. Neměli žádné zbraně ani zbroj; zemřeli zcela bezbranní.

Avšak Ilkarův pohled spočinul nejdéle na výjevu uprostřed chrámu, kde se na pět stop vysokém podstavci v kovem tvrzené skleněné schráně nacházelo Oko smrti, což byl oblý, smolně černý kámen prokvetlý karmínově rudými a smaragdově zelenými žilkami obtáčejícími se okolo sytě modrého jádra.

Kolem podstavce s kamenem se povaloval další půltucet těl, přestože jejich přesný počet bylo vzhledem k jejich stavu nesnadné určit. Byla zpřelámána, posekána, roztrhána a jejich kusy ležely všude kolem. Nebylo tu snad jediné místo, které by nebylo od krve. Rudá tekutina se tu vrstvila na každém povrchu, prosakovala do každé spáry a pukliny a její stříkance bylo vidět snad na všech dlaždicích podlahy i na podstavci. Ilkara neděsily části těl, ale skutečnost, že nemůže přijít na kloub tomu, kdo je za masakr zodpovědný.

Mnoho věcí tu nedávalo smysl. Těla v okolí kamene nebyli zplozenci Wrethu ani jejich strážní, to bylo jasné podle oblečení, přesto se zdálo, že právě oni kámen bránili. Ať už je však pobil kdokoliv, neobtěžoval se pak vzácný kámen vzít. A nejen to, nebyli tu žádní mrtví nepřátelé − všichni z chrámu zmizeli, aniž po sobě zanechali jedinou stopu. Ilkar to nechápal. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a vkročil dovnitř.

„Opatrně, Ilkare,“ nabádal ho Hirad.

Ilkar se otočil, vydechl a odtušil: „Všichni jsou tu mrtví, Hirade.“

„Jak dlouho?“

Ilkar poklekl a chtěl smočit prsty v jedné z kalužin, ale její povrch už byl zaschlý. Ani stopa po lepkavosti.

„Těžko říci. Přes den tu muselo být horko jako v peci, i teď je tu teplo, a mrtvoly zapáchají, jako by tu ležely čtyři dni, ale klidně tu mohou být jen od dnešního rána.“

„Tak pojďme dovnitř. Co vzduch?“ Hirad se vyloudal po schodech, aby se k příteli připojil.

„Dýchat se tu jakž takž dá.“

„Dobře, všichni dovnitř, zajistěte východy a začněte odklízet mrtvoly. Tý krabice ať se zatím nikdo nedotýká,“ zavelel Hirad.

Erienna vyčarovala nad Okem smrti nepohyblivou Světelnou kouli a Thraun zatopil v železných koších, které byly zhruba ve výši očí rozvěšeny po vnitřním obvodu chrámu. Will s Jandyrem posbírali kusy těl kolem podstavce a přemístili je ke stěnám, zatímco Neznámý hlídal u vchodu a pátravě si prohlížel hranici lesa. Věděl, že mezi stromy cítí přítomnost něčeho neobvyklého, ale zároveň mu bylo jasné, že to pravděpodobně nic neznamená. Přesto ho sžíral pocit nejistoty. Ilkar se mezitím vydal prozkoumat menší místnosti skryté za závěsy v zadní části chrámu.

Hirad se připojil k Denserovi, který studoval několik soch stojících ve výklencích ve zdi.

„Vypadají zajímavě, co říkáš?“ nadhodil Denser. Hirad se pomalu otáčel kolem své osy a všechny sochy podél stěny si prohlédl. Bylo tam osm člověku podobných postav stojících bez podstavců přímo na podlaze. Přes obřadní plátové kyrysy a kroužkové doplňky měla každá z nich přetažený pestrý tabard a zelený plášť. Obličeje měly ukryté za barevnými maskami a v rukou svíraly dvojbřité sekery. Na výšku měřila každá z nich přes osm stop.

„Vůbec se sem nehoděj, co?“ prohlásil Hirad.

„Právě naopak,“ přistoupila k nim Erienna. „Zplozenci Wrethu mají dobře zdokumentovanou válečnickou minulost. Ty masky představují mapy energie života a smrti, ze kterých mají zplozenci čerpat magickou sílu.“

Denser se na ni podezřívavě podíval. „Ty se v nich nějak vyznáš.“

„Nijak zvlášť, ale vědět něco o svých současnících se vždycky vyplatí,“ odvětila Erienna prostě.

Ilkar se vrátil do hlavní chrámové síně.

„Máš představu, co se tu stalo?“ zeptal se ho Hirad.

Ilkar zavrtěl hlavou. „Vzadu jsou těla dalších strážných, ale jinak se tam nikdo ničeho ani nedotkl. Nechápu jednu věc − ti mrtví kolem podstavce museli být žoldnéři, ale já jsem si naprosto jistý, že zplozenci Wrethu by si žádné takové nenajali.“

„Tím chceš říct, že ten kámen nechránili?“ zeptal se Denser.

„Ne, to ne. Vždyť se podívej, pořád je tady.“

„Co na tom záleží?“ zeptal se Will. „Prostě ho vezmeme a zmizíme.“ Stál přímo nad skleněnou schránou.

„Nedotýkej se jí!“ varoval ho výkřikem Denser. „Promiň, Wille,“ omlouval se chvatně, „ale ještě jsme nezkontrolovali, jestli na ní nejsou nějaké pasti nebo ochrany.“

„Vždyť jsi říkal, že nemají s manou nic společného,“ namítl Will.

„Také že nemají, ale mohli si nějakého mága najmout.“ Denser po očku mrkl na Eriennu a Ilkara. „Podíváme se na to?“

Mágové přeostřili na spektrum many a prozkoumali podstavec i schránu. Netrvalo to dlouho.

„Žádné magické pasti tu nejsou,“ oznámila Erienna.

„A co magie zplozenců?“ připomněl Neznámý a o krok ustoupil.

„Ti žádné nehybné magické pole vytvořit nedokážou,“ odsekl Denser.

„Víš to určitě?“ zeptal se Hirad.

„Kolem toho kamene nic není,“ řekl Denser pomalu.

„Nebo alespoň nic, co bychom dokázali odhalit,“ dodal Ilkar.

„Dobře,“ ozval se Hirad. „V okolí chrámu je klid?“

Neznámý přikývl a obrátil zrak zpět k příjezdové cestě. Will se naklonil nad schránu, zkoumal její hrany a plochy a neodvažoval se ani prudčeji nadechnout. Ostatní Havrani stáli v nepravidelném útvaru okolo a sledovali jeho počínání. Thraun se usmíval, protože viděl, že Willovi už se vůbec netřesou ruce.

„Pasti na ní nejsou, ale je zapečetěná. Dá se do ní dostat seshora. Mám ji rozbít?“

„Ne,“ zamítl okamžitě Denser. „Nemůžeme si dovolit kámen poškodit. Dej si načas a zkus odklopit víko. Jediný škrábanec, a Zloděj úsvitu by nemusel fungovat.“

Will kývl a sáhl pro své náčiní. Přehraboval se různými složitými nástroji a nakonec si vybral tenký kovový klínek, který jemně vsunul do spáry mezi přední stěnou a víkem.

Chrámem se rozlehl šepot. Zdánlivě odnikud se zvedl vítr, opřel se do dveří a zabouchl je. Hlasité prásknutí se rozlehlo celou budovou. Zavírající se dveře prudce vrazily do Neznámého, ale ten jen zakolísal a neupadl. Ohně v železných koších zhasly a místnost zůstala osvětlena jen Erienninou Světelnou koulí. Po stěnách se roztancovaly stíny, které zdůraznily maskované tváře a obří rozměry soch, jež se hrozivě rýsovaly ve výklencích. V místech, kam už Koule nedosvítila, jako by se temnota ještě prohloubila a zhoustla, takže proti ní zdroj světla najednou vypadal slabý, titěrný a trochu připomínal malé dítě stojící před obrovskými těžkými dveřmi, se kterými nemůže hnout.

Šeptání zesílilo, jako by se v chrámu vznášelo množství různých hlasů, kterým nebylo rozumět, ale které zněly nenávistně. Havrani se seskupili a s vytasenými meči naslouchali nyní již hlasitému šepotu měnícímu se ve zvuk připomínající kvílení větru. Vzduch přitom zůstával nehybný, horký a obtěžkaný pachem smrti deroucím se jim do chřípí.

„Nějaký návrhy?“ zahučel Hirad. Neznámý vzal za kliky hlavních dveří, ale obě křídla zůstala pevně zavřená. „Zkus i ty druhý dveře. Zkus okenice. Thraune, vem to z druhý strany.“ Hirad byl přinucen zvýšit hlas, aby překřičel hlasitý šepot stovek neviditelných úst, která se ho pokoušela přehlušit. Zkontroloval ostatní po své levé i pravé ruce. Mágové vypadali nesoustředěně, připravovali kouzla, ale z jejich zamračených tváří mohl vyčíst, že se jim to vůbec nedaří. Vystrašený Jandyr třeštil oči a rozhlížel se kolem sebe. Will zuřivě pracoval na otevření schrány. Hirad si matně uvědomoval Thraunovo a Neznámého lomcování okenicemi a dveřmi, ale duté rány jako by tvořily jen nevýrazné pozadí neustále vtíravějšímu šepotu.

Erienně klesla hlava do dlaní − nebyla schopná udržet kouzlo. Také Ilkarovi se vzorec many rozpadl a elf ucítil, jak ztrácí kontrolu nad svojí manou. Rozhlédl se po Havranech a zjistil, že všichni stojí v nestejnoměrném kruhu kolem Willa, který se pachtil se schránou. Náhle ho zamrazilo.

V tu chvíli šepot umlkl. Světlo Erienniny koule začalo slábnout a skomírat, až nakonec zcela zhaslo. Nastala dokonalá tma. Ozvalo se kovové břinknutí, jak Will upustil klínek na podlahu. Propukla panika.

Erienna zakopla o Densera a oba upadli. Ze tmy se ozvalo Neznámého zaklení, protože se uhodil hlavou o zeď. Will vstal, vytasil obě čepele a ustupoval okolo Hirada do volného prostoru, přičemž bylo slyšet jeho sípavý dech. Po pár krocích šlápl na ležící tělo, vykřikl a upadl také. Hiradovi v hrudi zběsile bušilo srdce a oči se snažily nalézt sebemenší paprsek světla. Ale do chrámu nikudy žádný nepronikal.

„Ilkare, Jandyre, Thraune, co vidíte? Erienno, potřebujeme světlo. Densere, co se to tu děje, sakra?“

Vtom se chrámem rozlehlo hlasité skřípění kovu drhnoucího o kámen.

„Je tu někdo?“ zeptal se Hirad tmy. Po pravé straně si uvědomil zvuk, kterým Denser zvedal Eriennu na nohy. „To světlo, Erienno. A co to bylo za rachot?“ Zakymácel se, protože neviděl žádný osvětlený záchytný bod a cítil, jak mu bota klouže po zaschlé kaluži krve. Teplota stále stoupala a pach smrti už byl tak ostrý, že z něho pálily oči.

„U všech bohů, to nemůžete někdo zapálit pochodeň?!“

„Hned, hned.“ Z Willova hlasu zaznívalo zoufalství. Schoval čepele a začal se přehrabovat ve svých věcech. Skřípavý zvuk se ozval znovu, tentokrát spolu s několika dunivými údery, které rozechvěly podlahu.

„Ale ne,“ proťal napjatou atmosféru vystrašený Ilkarův hlas.

„Co je? Co se děje?“ křičel Hirad. Další kovový zvuk. A další. Opět to drhnutí a zadunění něčeho těžkého a železného o zem.

„Ty sochy se hýbou. Jdou k nám,“ ozval se Ilkar chraptivě. „Všichni k sobě, rychle. Neznámý a Thraun doprostřed.“

„A to je kde, sakra?“ vybuchl Neznámý rozčileně.

Ilkar ale viděl, že i ve tmě se bojovník vydal v podstatě správným směrem. „Jdi pořád rovně. Podej mu ruku, Thraune.“ A pak už elf sledoval, jak Thraun bere Neznámého za ruku a vede ho mezi posekanými těly mrtvých strážných.

Hirad otočil hlavu doprava. Neviděl nic, ale nedaleko tam tušil Eriennu. „Tak co bude s tím světlem, Erienno?“

„Nemůžu vytvořit vzorec many,“ odpověděla roztřeseným hlasem.

„To nic, klid.“ Denserův hlas byl naopak pevný a jistý. „Nic se neděje.“

„Ale děje,“ oponoval Ilkar. „Něco tu ruší proudění many. Nemůžu vytvořit žádný vzorec. A máme necelou minutu, než se k nám dostanou. Wille, vrať se k podstavci, to Oko nutně potřebujeme.“

„Jdu tam,“ ozval se Willův hlas. „Jandyre, kudy?“ Jeho hlas už zněl mnohem klidněji.

Netrvalo dlouho a Havrani byli opět pohromadě. Neznámý po boku Hirada a Ilkar hned vedle nich. Po barbarově pravici stáli Jandyr, Denser, Erienna a Thraun. Obklopovali Willa, který lezl po podlaze a snažil se nahmatat klínek, který předtím leknutím upustil. Našel ho a opět ho zasunul pod víko schrány.

Každou chvíli zazněl nový zvuk těžkého kovu posunovaného po mramoru a Hirad cítil, jak se chvěje podlaha. Byly tam − sochy obrovité jako hory, hrozivé, tiché a hlavně neviditelné. Připravil si meč.

„Ilkare…“

„Bohové, to dělá ten chrám.“ Ilkarův výkřik zazněl tmou a Hirad zděšeně nadskočil.

„Cože?“

„Byli jsme slepí už i předtím, než tu zhaslo světlo. Nikdo z nás si toho nevšiml. Dokonale utěsněná kruhová budova, kopulovitá střecha se špicí a k tomu ty menší špice venku…“ Ilkarův hlas se vytratil, když spatřil záblesk pochopení v Denserově tváři, které jako by provázelo doznání jeho viny.

„Je to Odstíněná místnost.“

„Hirade, musíme otevřít dveře nebo okenici. Jiná možnost není. Jsou u nás za dvacet vteřin,“ varoval Ilkar a těžce polkl.

Zaznělo další, tentokrát trochu odlišné kovové zaskřípění, které signalizovalo, že je osm napřažených seker v rytířských rukavicích připraveno zabíjet. Hirad se otřásl a pokoušel se zůstat ve střehu. Okolo něho se přichystali i ostatní. Alespoň zemřou ve chvíli, kdy budou chránit jeden druhého. Učinil rozhodnutí.

„Ilkare, Erienno, pokuste se něco udělat. Ostatní vytvořte kruh a zkuste jim a Willovi získat čas. Dávejte pozor, kam šlapete, ta krev není tak zaschlá, jak vypadá. Thraune, Jandyre, informujte nás, jak to vypadá. Bohové, to je ale smrad.“

Po Hiradově levici se ozvalo Neznámého ťukání mečem o podlahu. Nejvyšší čas.

„Už jsou skoro u nás,“ hlásil Thraun. „Hirade, dvě sochy jsou přímo před tebou, sekery nad hlavou, použij vrchní kryt. Densere, na tebe jde jedna, Neznámý, na tebe dvě. Všechny se chystají švihnout společně, šikmo svrchu, zleva doprava.“

„Neznámý, seš připravenej?“ Hiradův hlas oživil jeho vlastní otupělou mysl. Prudce dýchal a přemáhal nevolnost. Cítil, jak mu čelo i podpaždí vlhnou potem.

„Na to se připravit nedá. Zvedni meč a vykryj to, jinak tě smetou.“

Šoupání a kovové zvuky najednou přestaly. Kolem se opět rozšeptaly hlasy a Havranům zavlály pláště v sotva znatelném závanu vzduchu. Nastalo ticho a Hirad se nervózně zachvěl.

„Teď,“ štěkl Jandyr.

Sekery švihly. Hirad v poslední chvíli vycítil pozici vysokých soch a nastavil jim meč. Oběma rukama sevřel jílec a první ránu odrazil, pod druhou zakolísal. Po celém kruhu zapršely jiskry odletující od zkřížených čepelí a na chvíli osvětlily zlý sen v podobě maskovaných tváří nad nimi. Trvalo to jen okamžik a pak se opět ponořily do tmy. Jediné, co zůstalo, byl jejich odraz vykreslený na pozadí nevidomých očí. Havrani by byli raději, kdyby je bývali vůbec nespatřili. Aspoň ale všichni přežili první kolo.

„Mají pomalé reakce,“ hlásil Thraun. „Zbraně ještě nemají napřažené, ale hýbou se. Asi chtějí znovu zaútočit. Počkáme, co udělají. Nechte je jednat, neútočte.“

„Jsou to magičtí tvorové vyčarovaní slabým kouzlem,“ ozval se Denser. „Pokud zaútočí stejně jako předtím, znamená to, že nic jiného neumějí.“

Uvnitř kruhu Havranů klečel Will a horečně pracoval. Vůbec nic neviděl, ale hlavu měl tak blízko schráně, že zřetelně cítil kov i sklo, jejichž pach tu byl silnější než všudypřítomný odér smrti. Ostatní stáli kolem něho a museli bojovat, aby ho ochránili. Soustředil se na úkol před sebou a pokusil se ovládnout strach. I po hmatu poznal, že sklo je tvrzené a rozbít ho by znamenalo použít kladivo, což Denser nechtěl riskovat. Schrána však byla pevně zapečetěná a on musel najít mechanismus, který ji otevíral. Určitě tam byl, ale Will netušil, kolik času na jeho nalezení mu Havrani ještě získají.

Ilkar uchopil Erienninu ruku a oba proklouzli ven ze stále těsnějšího obklíčení. Krčili se v podřepu a elf věděl, že proti nim žádný úder směřovat nebude. Sochy už své cíle měly. Ilkar si spočítal, že hlavní dveře by na něho byly příliš těžké, a tak se vydal k nejbližší okenici. Tápající Erienna šla s ním, ale ve tmě šlápla na obličej jednomu z mrtvých strážných. Svou vahou mu zkroutila krk do nepřirozeného úhlu, klopýtla, zachytila se Ilkara a otřásla se.

„Bohové, to je odporné.“

„Už jsme u stěny, Erienno.“ Ilkarova slova jí dodala klid.

„Ale co budeme dělat?“ Erienna položila ruce na dřevěné okenice a přejížděla po jejich okrajích. Pátrala po nějakém výstupku, ale bezvýsledně.

„Přemýšlej. Neznámý to zkoušel silou, my se budeme snažit najít zámek.“

„A když bude magický?“

„Budeme doufat, že dokážeme to kouzlo zlomit.“ Pokrčil rameny, i když věděl, že to Erienna neuvidí. „Musíme to zkusit.“

„Chystají se k druhému seku. Půjde na břicho, zprava doleva. Ustupte a braňte se,“ zazněl Jandyrův hlas. „Teď.“

Zasvištělo osm seker a všechny minuly. Hirad zjistil, že ho tento druh boje deptá. Neměl nad ním kontrolu. Navíc mu pod nohama povolil škraloup zaschlé krve, po které nyní klouzal a stěží držel rovnováhu. Sochy měly naštěstí omezený dosah, jak jim vzápětí potvrdil Thraun.

„Dobrá,“ ozval se, „chystají se zase k prvnímu útoku. Všechny jsou na stejném místě jako předtím. Víte, co dělat. Teď.“

Rány byly mnohem prudší než poprvé. Hirad musel o krok ustoupit a zavadil nohou o Willa, který klečel za ním. Druhý útočník ho opět minul.

„Densere?“

„Jsem tady, hned u vás.“

„Druhý útok,“ varoval Thraun. „Teď.“

Hirad se vzpamatoval právě včas, aby se stihl bránit. Vedle sebe zaslechl, jak Neznámý pod dvěma ráznými seky dvakrát hekl.

„Jsou moc rychlí.“ Pokud by se frekvence a síla úderů neustále zvyšovala tímto tempem, Hirad věděl, že by boj brzy skončil. A on chtěl vidět do očí tomu, kdo ho zabije.

V tom okamžiku Will našel, co hledal. Malou dírku ukrytou pod okrajem víka. Byla to mistrovská práce, ale on neměl čas ji obdivovat. Zašátral ve vaku u pasu, vytáhl tenký drátek, opatrně ho do dírky zasunul a děkoval bohům, že se mu vrátil původní klid, o který na nějakou dobu přišel po blízkém setkání s Denserovým pomocníkem. Ve skutečnosti se mu ruce přestaly třást nedlouho po démonově smrti. Kolem něho nicméně zuřil boj, který mu znemožňoval soustředění, jež by potřeboval. Hirad byl už podruhé zatlačen dozadu a jeho vlastní útočné seky do mlčenlivého nepřítele vyvolávaly jen gejzíry jisker, které nevěstily nic dobrého.

Denser se usilovně pokoušel bránit. Rychlost úderů, které sochy zasazovaly, se zvyšovala a on nebyl zvyklý na boj, v němž by musel vzdorovat ranám sekerou. Brzy ho bolely všechny svaly a šlachy na rukou. A ke všemu ten hnilobný zápach rozkládajícího se masa, který mu zastíral smysly a tížil ho v krku. Dělalo se mu z něho zle, což ho ještě více oslabovalo. Věděl, že se jeho obrana brzy zhroutí. V duchu už si představoval tu bolest.

Ilkar a Erienna ohmatávali okenici. Nikde nic. Ať ji drželo zabouchnutou cokoliv, nebylo to mechanické, a bez many, jejíž proudění bylo v celém chrámu nějakým způsobem odstíněno, bylo Ilkarovi v hloubi duše jasné, že ochranné kouzlo zplozenců Wrethu nezlomí. Stejně tak se mohli pokusit uhasit oheň pírkem. Pokud se jim okenici nepodaří rozbít, nedostanou se ven, a jestliže na ní Neznámý nedokázal udělat ani škrábnutí, co s ní zmůžou oni? Vytasil meč a hlavicí zabušil na těžké dřevo. To bylo to jediné, co ho napadlo, zatímco jeho bojujícím přátelům rychle a neodvratně docházely síly.

Thraun měl jasnou vizi. Mohl na jílci libovolně měnit úchop a jednu paži vždycky šetřit. Stejnou taktiku zvolil i Hirad. Jandyr naproti tomu rychle uvadal. Lučištníkova lehká čepel neměla proti pádným úderům velkých seker šanci a elfův obranný postoj byl sek od seku unavenější. Nebude to trvat dlouho a zasáhnou ho.

Will téměř zavýskl radostí, když v dlouhé škvíře konečně nalezl nepatrnou mezírku. Stačilo do ní jen nasměrovat drátek a pootočit s ním.

„Mám to,“ oddechl si.

„Wille, nic nedělej,“ Neznámý odrazil další dvě rány a usilovně přemýšlel. „Jsem si jistý, že až vyndáš kámen, začnou jít všechny po tobě. Musíme se připravit. Jandyre?“

„Ano?“ zasípěl elf.

Dusivé horko jim otupovalo mysl. V chrámu docházel vzduch a dýchat se tu dal jen jedovatý pach smrti, což žádný z Havranů nemohl dlouho vydržet.

„Na můj povel Will zvedne víko a vezme kámen. Vykryješ další sek, vezmeš ho a odvedeš do zadní části chrámu. Jasné? I tobě, Wille?“

„Jasné.“

Přišel další úder, silnější a prudší než předtím. Zazněla řada namáhavých heknutí.

„Vy ostatní se braňte a uhýbejte, po vás nepůjdou. Thraune, budeš našima očima, i když teď už myslím všichni víme, kde naši nepřátelé stojí. Tak tedy na můj povel.“

„Další útok,“ upozornil Thraun.

„Wille, teď!“

Zloděj otočil drátkem a zatlačil, a jakmile se víko odklopilo, sáhl dovnitř pro kámen.

„Mám ho.“

Neznámý nastavil úderům čepel, přikrčil se a pak proběhl mezerou mezi oběma útočníky. Podle zvuku poznal, že Hirad vedle něj udělal to samé. Jandyr se otočil, chytil Willa za paži, zvedl ho z kleku na nohy a táhl ho za sebou.

„Běž, Wille!“ Elfův hlasitý povel se rozlehl temným chrámem.

Sekery protínaly vzduch a dopadaly na podlahu, až odletovaly jiskry. Jejich světlo stačilo k tomu, aby ostatní rozeznali Willa s Jandyrem, kteří se o překot hnali ke vzdálenějšímu konci chrámu a snažili se vyhýbat ležícím tělům. Znovu se rozezněl kovový skřípot a šoupání železa o kámen. Sochy se opět daly do pohybu.

„Jandyre, jsi Willovýma očima,“ připomněl mu Neznámý. „Měl by ses jim stihnout vyhýbat. Nenech se zahnat do kouta.“

„Spolehni se,“ ujistil ho Jandyr, ale jeho hlas zněl vyčerpaně.

„A my pojďme otevřít jednu z těch zatracených okenic. Thraune, nasměruj mě.“

„Jdi rovnou za nosem. Dej ruce před sebe. A jsi tam.“

„Ilkare, máš něco?“ ptal se Neznámý.

Zlověstný zvuk kráčejících soch se odrážel mezi zdmi a čas od času ho doprovodilo vlhké začvachtání, když kamenné nohy rozdrtily nějakou část těla jejich mrtvých pánů. Do toho všeho zazníval Jandyrův tichý a uklidňující hlas, který byl však k smrti unavený.

„Žádný mechanismus tu není,“ upozornil Ilkar Neznámého, který začal rukama přejíždět hrany okenic. „Jsem si jistý, že je to všechno součástí jediného kouzla.“

„Tak to se budeme muset ven probourat. Thraune, myslíš, že pohneme tím podstavcem? Všichni raději schovejte zbraně a postavte se zády ke zdi, ať se nikomu nic nestane.“

Willovi se zdálo, že na něho poslední dobou čeká nebezpečí za každým rohem. Nejprve Denserův pomocník, pak roztřesené ruce, potom naprostá tma a teď tohle − osm monstrózních soch, které mu jdou po krku a nikdo jiný je nezajímá, protože jen on má u sebe Oko smrti. Raději se ani neodvažoval přemýšlet o silách, které sochy oživily a které teď mohly Havranům snadno překazit vítězství.

Jediné tři věci, jež ho v současné chvíli trápily, byly zvuky okovaných nohou na podlaze, pak to, že vůbec nic nevidí, a přes Jandyrovo neustálé utěšování a ruku na rameni také neochvějná jistota, že na tomhle strašlivém místě prosyceném smrtí zemře.

„Wille, ty se třeseš.“

„Překvapuje tě to?“

„Poslouchej mě, a budeš v pořádku. Blíží se k nám, za chvíli budeme muset vyrazit jiným směrem, abychom se jim vyhnuli. Vezmeme to doleva. Pevně se mě chyť za ruku a pojď za mnou − není důvod utíkat, protože jich není tolik, aby se rozprostřely po celém chrámu. Rozumíš mi?“

„Ano.“ Šoupání kovu o kámen Willovi hlasitě znělo v uších, kroky masivních bot zvonily o podlahu jako umíráček a zlodějova mysl se plnila obrazy seker protínajících příkro v noci.

„Jdeme.“

Přitiskli se ke zdi. Jandyr s každým krokem bolestivě lapal po dechu a Will se snažil soustředit pouze na to, aby kladl jednu nohu před druhou. Elf se pohyboval svižně a Will se ho málem dvakrát pustil, když zakopl o těla, která předtím sami nanosili ke stěnám chámu. Ale strach z toho, že zůstane osamocen a bude rozsekán na kusy, ho nutil Jandyrovu paži křečovitě svírat. Elf prudce změnil směr a Will klopýtl.

„Tak kam?“

„Promiň, Wille. Jdeme na druhou stranu chrámu.“ Bylo slyšet, jak Jandyr při každém nádechu trpí. „Budeme tam mít víc místa na další přesun.“

Thraun z podstavce smetl prázdnou schránu a pokusil se mramorový kvádr překlopit. Na okamžik si pomyslel, že je zapuštěn do podlahy, ale pak se ozval lámavý zvuk, jak se pohnulo něco, co bylo zapadáno staletou vrstvou prachu.

„Neznámý?“

„Díky bohům, jde to.“

Oba vysocí muži nejprve podstavec naklonili do ostrého úhlu, pak ho uchopili a s funěním a hekáním zdvihli z podlahy.

„Veď nás, Thraune,“ zasupěl Neznámý. „Rychle.“

Will podklouzl na stříkanci krve, ruka mu sjela z Jandyrova ramene, ozval se jeho polekaný výkřik a zloděj upadl. Na podlaze se překulil a skončil vsedě. Očima zoufale propátrával neprostupnou tmu, a když rukou nahmátl studené, rozsekané tělo, zděšeně ucukl.

„Jandyre,“ zakvílel. „Dostanou mě, dostanou mě, kde jsi?!“ Ucítil nějaký pohyb a dotyk ruky na své paži. Trhl sebou, ale ihned se uklidnil.

„Jsem tu, Wille. Už jsem tu.“ Z Jandyrova hlasu čišel naprostý klid. „Všichni jsme v pořádku. Nikdo nikoho nedostane. Pojď, musíme jít.“

Will se postavil. „Kudy?“

„Pojď za mnou.“

Neznámý pocítil zpětný ráz prvního úderu, kterým se snažili podstavcem jako beranidlem rozbít okenici. Pod prudkou ranou mírně zakolísala i jeho rozložitá postava. Ale dřevo znatelně povolilo. Mohlo být očarováno a magicky uzavřeno, ale pořád to bylo jenom dřevo.

„Příští ranou povolí úplně,“ ozval se Thraun. „Připraven?“

„Teď.“

Okenice se prohnula a zachvěla. Cítili, jak praská, ale ještě nebyli skrz.

„Už to bude,“ zadoufal Thraun. „Ještě jednou.“

„Hej.“

S příštím zhoupnutím už mramorový podstavec okenici prorazil. Thraun ho na své polovině upustil a Neznámý zabral a sám vyhodil provizorní beranidlo ven na cestu. V tom okamžiku byla celistvost Odstíněné místnosti narušena a nahrubo vyraženým otvorem začal dovnitř proudit čerstvý vzduch a také mana, což bylo snad ještě důležitější.

„To bude stačit,“ řekl Denser.

Za chvíli už chrám naplnil tlumený svit Světelné koule, kterou vyčarovala Erienna. Nenechala ji rozzářit naplno, protože jejich oči musely světlu přivykat pozvolna. Jandyr a Will stále kličkovali mezi sochami, ale jakmile se chrámem rozlilo magické světlo, zrychlili a zamířili k hlavním dveřím. Jandyr vážně kulhal.

„Postarejte se někdo o ty dveře,“ nakázal Hirad.

„Udělám to.“ Ilkar nasměroval vrchol Kuželu síly přímo doprostřed mezi obě zavřená křídla. Rychlá formule a prudce letící kouzlo je obě vytrhlo z pantů a vystřelilo do úžasné noční tmy venku.

„Ven, rychle ven!“ Hirad vedl úprk z chrámu, aby se mohl co nejrychleji nadechnout čerstvého vzduchu, který nečpěl smrtí. „Jestli nás budou pronásledovat, utečeme jim. Poběžte!“

Havrani vylétli ven jako střely, přičemž jako poslední vyklopýtali Jandyr s Willem, kteří se dole pod schody zhroutili na zem. Sochy se zastavily ve dveřích − dál nemohly, vázány kouzlem působícím pouze v prostorách chrámu. Havrani pokračovali dál a doběhli až k hranici lesa.

Tam proti nim ze stínu stromů vystoupila postava v masce. Za ní další. Po hrůze prožité v chrámu jim připadalo, že si jejich oči na venkovní tmu rychle zvykly a všichni vidí jasně a ostře jako za dne. Netrvalo dlouho a cestu jim zastoupilo devadesát protektorů a osamocený jezdec v jejich čele.

Havrani se zformovali, Neznámý stál v popředí a očima provrtával řady postav za jezdcem. Celou dobu věděl, že tam jsou.

Will se pod schody postavil, ale Jandyr zůstal ležet tváří k zemi. Od ramene k boku se mu táhla ošklivá rána, z níž prýštila krev.

„Potřebuje pomoc.“

„To my taky,“ řekla Erienna.

Will vzhlédl k jezdci, kterého Denser vzápětí oslovil.

„Stylianne. Pokud nám jedete na pomoc, jste tu trochu pozdě.“

„Pozoruhodné,“ řekl Styliann. „Bylo nezbytné, abyste přežili. Balaie už nezbývá mnoho času.“

KAPITOLA 30

Hordy se blížily a Darrick musel učinit nejdůležitější rozhodnutí své vojenské kariéry. Nejprve dohlédl, aby Havrani bezpečně projeli na západ, a o den později byl svědkem toho, jak v jejich stopách jede Styliann se stovkou protektorů. Xeteskan bažil po pomstě. Darrick s ním sice nehovořil, ale viděl mu to na očích. Předem litoval Wesy, kteří jeho setnině smrti zkříží cestu.

Bylo mu naprosto jasné, jaká je situace. Zatímco měl na starosti obranu východu, rozhodující bitva se odehraje na západě a budou se jí účastnit Havrani a zřejmě i Styliann. Darrick se rozhlédl kolem sebe. Shromáždil ty nejschopnější důstojníky, které měl k dispozici. Každý z nich mohl velet armádě stejně dobře jako on.

Co se týkalo jihu, ztráta Černoostnu byla velkou ránou, ale záškodnická taktika baronů Gresseho a Černoostna by měla postupující Wesy zdržet. A pokud šlo o sever, generál musel doufat, že univerzity udrží Trivernskou úžinu. Měli v rukou silné magické prostředky, s nimiž mohli při troše štěstí úspěšně čelit i šamanům.

Hluboko uvnitř ale Darrick věděl, že nedokáže jen tak paběrkovat u ústí Podkamenského průsmyku a čekat, jak se situace v Rozervaných pustinách vyvine. Chtěl svých pět set jezdců, padesát mágů a volnost.

Chtěl boj, u všech bohů, toužil po něm a také se postará, aby ho dostal.

* * *

Ilkar se otočil a udělal několik kroků zpět k chrámu. Třásl se. Zezadu k němu zastřeně doléhal Styliannův hlas.

„Je mi to vážně velice líto.“

Ilkar pokrčil rameny a znovu se obrátil. „Kdy se to stalo? Co se stalo v Trivernské úžině?“ Nedokázal pochopit, jak se mohla celá situace tak zvrtnout.

„Bylo to už včera. Dnes v podvečer mě kontaktovali Společnou myslí. Úplně se přes nás převalili. Doufali jsme, že je na několik dní zadržíme, ale měli příliš silná kouzla,“ pokračoval Styliann omluvně. „Měli něco, co před třemi sty lety rozhodně ne − bílý oheň ničící hradby a ještě něco mnohem temnějšího, co požíralo lidské maso.“

Havrani mlčky naslouchali. Neznámý se vřadil mezi protektory a bloudil pohledem po okolí. Mágové a válečníci v Trivernské úžině prý byli zmasakrováni šamanskou magií. Wesové se dostali na vzdálenost třídenního pochodu od Julatsy a panovaly pochybnosti o tom, zda je univerzitní vojska dokáží zastavit. Na jihu se navíc Černoostnovi a Gressemu nedařilo zastavit Wesy postupující od Gyernathské zátoky a hrozilo, že tato armáda obklíčí obránce východního ústí Podkamenského průsmyku. Generál Darrick navíc odjel kamsi na západ a zmizel. Jen sami bohové věděli, co chystá. Původní plán, že Havrani do Parve nebudou spěchat, tak vzal za své a bylo jasné, že musejí okamžitě vyrazit. Pokud už stejně nebylo pozdě.

„Co máte úmyslu, můj pane?“ otázal se Denser, stále ohromený tím, že je pán Pahorku na západě.

„Víš, proč tu jsem,“ prohlásil Styliann.

„Připravili o život Selynu a já připravím o život je. Půjdeš se mnou, Densere, a Zloděje úsvitu vezmeš s sebou. Havrani se mohou vrátit do Podkamenského průsmyku, kde bude jejich schopností jistě využito mnohem lépe při jeho obraně.“

Atmosféra hovoru se rázem změnila. Hirad nakročil do střehu, přestože meč měl stále u pasu, Neznámý se přesunul k němu a stejně se zachoval i Thraun. Ilkar a Erienna obstoupili Densera, před kterým se tyčil Styliann na koni. Will zůstal u ležícího Jandyra. Řady protektorů se zavlnily.

„Myslím, že vám nerozumím,“ zachmuřil se Denser, přestože v srdci se mu rodilo šokující pochopení.

Styliann pozvedl obočí. „Densere, musí být obnovena rovnováha, a až se tak stane, budeme vládnout. Zloděj úsvitu musí patřit pouze Xetesku. Odevzdej mi urychlovače, nebo si je vezmu sám od mrtvol tvých přátel.“ Dal znamení a protektoři sáhli po zbraních; jejich současné vytasení prořízlo tichý noční vzduch.

„Tohle mu nesmíš dovolit!“ zasyčel Ilkar.

„Nemá na vybranou,“ pravil Styliann. „Od začátku věděl, že to tak dopadne.“

Denser na Stylianna zíral a nepatrně vrtěl hlavou. „To jste byl vy…?“ Ukázal za sebe na chrám.

Styliann se zamračil. „Ano. Dokázali jste to, co mí protektoři nesvedli. Působivé,“ uznal. „Ale nyní už služeb Havranů není zapotřebí.“

„Jak jste se sem dostal před náma?“ zajímal se Hirad.

„Neustále jsem vám byl v patách, Hirade. Když jste po cestě sem odpočívali, my jeli pořád dál.“ Pokrčil rameny. „Škoda, že jsme neuspěli sami. Všechno by bylo mnohem jednodušší.“

„Přesně tak,“ ozval se Neznámý. „Protože teď držíme všechny trumfy my, že?“

Ilkar poodstoupil od Densera a stáhl se za Havrany. Formule, kterou vyslovil, byla velice stručná. „Štít připraven,“ zamumlal. Havrani tasili zbraně.

Styliann se rozesmál. „Nemyslete si, že mi můžete stát v cestě,“ prohlásil pohrdlivě. „Densere, rozmysli si, co děláš, nebo tě budu muset zabít také.“

„To byste neudělal.“ Denser ustoupil, Erienna s ním a oba nad sebou ucítili Ilkarův ochranný štít.

„Proč myslíš?“

Protektoři se připravili k útoku. Neznámý se napjal.

„Protože představuji jedinou naději, jak seslat Zloděje úsvitu tak, aby zničil Černokněžné pány a přitom zachoval Balaiu stále obyvatelnou.“ Denserova slova však nezněla příliš přesvědčivě.

„Pokud jsi vážně tak slepý a domníváš se, že jsi jediným xeteským odborníkem na Zloděje úsvitu, pak je mi tě líto,“ usadil ho Styliann. „Nabízím ti slávu. Společně zničíme Černokněžné pány a ty pak staneš po mém boku na Pahorku, odkud budeme vládnout celé Balaie. Dvě z xeteských věží potřebují nové mistry. Přidej se ke mně.“ Rukou ho při tom lákal k sobě a mág k němu nakročil, avšak byl zadržen Erienninou paží, kterou měla čarodějka stále zakleslou v jeho.

Denser postupně spočinul očima na všech Havranech. Na Erienně, kterou chtěl udržet v bezpečí, protože nosila jeho dítě. Na Hiradovi, který mu již dvakrát usiloval o život, ale ještě víckrát mu ho zachránil, a nepochybně by to udělal znovu, kdyby měl příležitost. Na Ilkarovi, který dokázal hledět do budoucna a díky tomu ho toleroval. Na Neznámém, který byl sice vysvobozen z otroctví, ale byl pořád vězněm vzpomínek své duše. A nakonec na Willa, na Thrauna a na Jandyra, kteří mu věřili, protože mu věřili Havrani.

Proti nim všem stál Styliann. Pán Xeteského pahorku. Muž, který mu mohl snadno zajistit věčnou slávu, ale stejně snadno i spočinutí v chladném hrobě.

Denserpřistoupil k Hiradovi a zašeptal: „Věříš mi?“ Hirad se na něho pátravě zadíval a Denser mu v očích spatřil nerozhodný výraz, který odrážel jeho svářící se myšlenky. „Seš přece Havran,“ odpověděl nakonec a pokrčil rameny. „Riskovals, abys zachránil Neznámého. Zachoval ses jako jeden z nás.“

„Tak mi dej ty urychlovače.“ Hirad už se nadechoval, aby ho odmítl, ale Denser ho zarazil. „Vzal by si je tak jako tak. Nezabráníme mu v tom.“

„Nemůžem to přece jen tak vzdát,“ řekl Hirad a zatvrzele sevřel jílec meče.

Denser promluvil sotva slyšitelným hlasem. „Taky že ne. Věř mi.“

Hirad obrátil pozornost ke Styliannovi, který byl Havrany zjevně fascinován. Za ním stálo devadesát protektorů připravených sprovodit je ze světa. Hirad mlaskl a sejmul si z krku řetízek, na kterém visel Odznak úřadu velitele Podkamenského průsmyku a dordoverský Prsten autority. Uslyšel Ilkarovo prudké nadechnutí, ale na jeho štít to nemělo žádný vliv.

„Dej Denserovi ten kámen, Wille,“ vybídl zloděje Hirad. „Nechci, abysme tu umřeli pro nic za nic.“

Will na chvíli přestal pečovat o Jandyra, přišel blíž a podal Denserovi Oko smrti. Xeteskan se usmál, ale než se se všemi urychlovači vydal ke Styliannovi, zdržel se u Ilkara a otočil se k pánovi Xetesku zády.

„Ať se děje cokoliv, udrž ten štít.“ Obrátil se, přistoupil ke Styliannovi a všechny tři předměty mu podal.

„A to jsem si myslel, že mám osud Balaii ve svých rukou,“ pravil.

„To by bylo příliš nebezpečné,“ řekl Styliann. Natáhl se pro ně. „Neztrácejme čas. Ten je teď velice vzácný.“

„To ano,“ souhlasil Denser s úsměvem na rtech. „A proto o osudu Balaii rozhodnu hned.“

Vzorec many byl vytvořen v mžiku a zaklínadlo vysloveno dřív, než stihl Styliann cokoliv udělat. Denser rozevřel Stínové perutě a vystřelil k nebi jako šipka. Pozadu dolétl až za úroveň chrámu a zůstal viset ve vzduchu vysoko nad ním na závětrné straně skalisek. Zvedly se k němu všechny obličeje a sledovaly jeho siluetu, která se rýsovala proti hvězdami posetému nebi. Nikdo ani nedýchal. Hiradovi se prudce rozbušilo srdce a celého ho polil mrazivý pot. Denser líně mával křídly a ze své pozorovatelny daleko mimo dosah Styliannových kouzel volal dolů.

„Nemůžu vás nechat zavádět zpátky staré pořádky, Stylianne. Zaspal jste dobu. Zloděj úsvitu zůstane Havranům. Tak zněla dohoda, a my ji buď čestně dodržíme, nebo zemřeme při jejím plnění.“

„Jsi xeteský mág a sloužíš mi,“ zvolal Styliann chladným a hrozivým hlasem. „Poslechneš mě, přikazuji ti to.“

„Ne,“ vzepřel se mu Denser. „Jsem Havran.“

Hiradův úsměv byl široký jako Podkamenský průsmyk. Napřímil se z postoje, v němž dosud ostražitě vyčkával.

„No, Stylianne,“ ozval se. „Zase jste prohrál. Proč to tentokrát nepřiznáte a nejdete nám z cesty?“

Ale Styliann ho neposlouchal. Oči mu plály divokým hněvem a jeho mysl vytvořila vzorec many tak rychle a účinně, jak to uměli jenom univerzitní mistři. Do Ilkarova štítu postupně narazila trojice Plamenných prstenců, ale jejich modré a rudé světlo se jen rozprsklo o neviditelnou překážku. Ilkar pod prudkostí útoku zalapal po dechu a zachvěl se, jeho štít však zůstal neporušen. Styliann je probodával pohledem. Žádný z Havranů neustoupil ani o krok.

„Ilkarovým štítem ještě nikdy žádný kouzlo neprošlo,“ holedbal se Hirad. „A ujišťuju vás, že ani neprojde. Je konec Stylianne.“

„To sotva,“ zahřměl pán Pahorku. Otočil se ke svým protektorům. „Zabijte je.“ Ale protektoři zůstali stát. „No tak je zabijte!“ křičel Styliann. Obličej měl v měsíčním světle brunátný a v očích mu blýskalo zlostí. Hirad se připravil na smrt.

„Jen klid, Hirade,“ ozval se Neznámý a barbar si teprve nyní povšiml širokého úsměvu, který se velkému bojovníkovi usadil ve tváři. „Raději šetřete dechem, Stylianne.“

„Prosím?“ vydralo se Styliannovi z úst.

„Nemáte ani tušení, co se tu děje, natož abyste to chápal. Dokud jsem tu já a Havrani vás nijak neohrožují na životě, tak na nás protektoři nezaútočí. A já nedovolím, aby Havrani zaútočili na ně. Ale varuji vás − pokud zemřu vaší rukou, obrátí se všichni protektoři proti vám.“

Za Styliannem to zašumělo. Mág se otočil a zhodnotil situaci. Všichni protektoři k němu obraceli masky, v nichž se odráželo světlo hvězd.

„Nemusíte mi věřit, můj pane.“ Neznámý udělal několik kroků a vystoupil mimo štít. „Ale o Zloděje úsvitu už jste přišel. To chcete přijít i o život?“

Styliannův obličej byl stále temnější. Opět se obrátil v sedle a prohlížel si vzpurné protektory. Nedokázal posoudit, do jaké míry se mu můžou protivit. Po chvíli se otočil zpět k Neznámému.

„Ale ty jsi byl vysvobozen. Už nejsi jedním z nich.“

„To jsem si také myslel. Jenže vazba vytvořená spojením našich duší je trvalá. Mám sice tu svoji zpět, ale už navždy bude svázána s ostatními. Smířil jsem se s tím a ostatní to chápou. A vy byste to měl pochopit také.“

Třetí pohled přes rameno a pán Pahorku neochotně přikývl. Začal obracet koně, ale Neznámý ho zadržel.

„Pořád nám ještě můžete pomoct zachránit Balaiu a vykonat svoji pomstu,“ navrhl mu. „Pokud na naše znamení napadnete Parve z jihu nebo jihovýchodu, usnadníte nám tím cestu k pyramidě a možná se budete moct vrátit na univerzitu, která bude ještě stát.“ Styliannův obličej byl bez výrazu. „Vyřiďte Denserovi, že dokud budu pánem Pahorku, nebude v Xetesku vítán. A pokud jde o vás ostatní, jakmile projdete zpátky Podkamenským průsmykem, dostanete svůj žold. Ale dejte si pozor, ať už na sebe nikdy nenarazíme.“

„Dám vám znamení prostřednictvím protektorů,“ dodal ještě Neznámý. „Pokud od nás nebudete příliš daleko, uslyší mě.“

Styliann neřekl nic. Pobídl koně do cvalu a projel řadami protektorů. Ti ještě chvíli nehnutě stáli a jejich duše hovořily s duší Neznámého, ale pak se všichni pohnuli a následovali svého chráněnce pryč z mýtiny.

Havrani zůstali ve střehu ještě několik minut a Denser jim kroužil nad hlavou, odkud se pokoušel pohledem naladěným na spektrum many zjistit, zda se Styliann přece jen nechystá zaútočit. Když pak přistál a odčaroval si křídla, všichni si oddechli.

„Štít zrušen,“ oznámil Ilkar.

Hirad položil Denserovi ruku na rameno, pohlédl na něho s výrazem díků a pokývl.

„Konečně mohu říci, že Havrany chápu,“ pravil Denser.

„Pomůže nám?“ zajímal se Hirad.

Neznámý pozvedl obočí. „Těžko říct,“ připustil. „Pokud se pořádně zamyslí, tak možná ano.“

„Thraune, prozkoumal bys cestu a přived sem koně?“ požádal ho Hirad. Thraun pokývl a odklusal z dohledu.

Pozornost všech se nyní se zpožděním obrátila k Jandyrovi. Elf byl ještě naživu a společně s Willem k němu přiklekla i Erienna, aby se o něho postarala. Jandyr se však nepohnul od okamžiku, kdy se zhroutil k zemi. Koženou zbroj měl rozpáranou úderem těžké sekery a rána pod ní byla hluboká a vážná. Oblečení měl vlhké krví a do ruda se barvila i hlína pod ním. Erienně se naštěstí podařilo krvácení brzy zastavit.

„Je to zlé?“ staral se Will.

„Měl štěstí,“ odpověděla Erienna. „Břit neporanil žebra, takže srdce i plíce jsou v pořádku. Mám ovšem vážné obavy o jeho rameno a bedra.“

„Můžeme s ním hýbat?“ zeptal se Neznámý.

„Do rána jistě ne. Pokusím se ho vyléčit, jak jen to půjde, ale už teď mohu říci, že si dlouho nezastřílí z luku, protože má v rameni mnoho pochroumaných svalů a šlach.“

„Do rána čas nemáme,“ namítl Ilkar. „Slyšela jsi, co říkal Styliann. Wesové budou do tří dnů v Julatse.“

„Pak je budou muset vaši lidé zdržet,“ řekla. „Pokud bychom vyrazili hned, určitě zemře. Ilkare, žádám po vás jen počkat do svítání. Pět hodin.“

„Do svítání,“ zopakoval Ilkar. „Alespoň si ověříme to, co nám tvrdil Styliann.“

Hirad hodnotil situaci. Prozkoumal linii stromů, pak se začal otáčet a zkoumal pohledem jezero, hory i chrám, z jehož dveří na ně stále shlížely maskované obličeje soch. Otřásl se.

„Když vám nebude vadit, že se na vás bude celou noc dívat parta támhletěch zrůd, tak tu klidně můžem zůstat. Wille, vybal kamínka, prosím tě. Densere, proberte s Thraunem zítřejší cestu do Parve. Když jsou teď Wesové v pohybu, budeme se muset vyhnout hlavním trasám vedoucím na Podkámen. A Ilkare, Neznámý, s váma chci ještě něco probrat.“

Klid improvizovaného tábořiště okamžitě naplnily zvuky horečné aktivity. Denser s Willem odchvátali z mýtiny stejným směrem, kterým před chvílí odběhl Thraun, Erienna začala připravovat hojivé kouzlo a tři přeživší Havrani z původního složení se shromáždili na chrámových schodech. Než Hirad spustil, pro jistotu ještě jednou zkontroloval nehybné sochy ve veřejích.

„Je tu pár věcí, který nechápu,“ začal.

„Jako obvykle,“ reagoval Ilkar.

Hirad mu uštědřil štulec do ramene. „Haha, moc vtipný. Radši mi vysvětli, co to je ta Odstíněná místnost a proč jsem o ní nikdy neslyšel.“

„No, to je proto, že o ní univerzity z pochopitelných důvodů příliš nemluví.“ Ilkar se na chvíli zadumaně zahleděl na oblohu. „Jak bych ti to vysvětlil? Podívej se, mana je všude, prostupuje vším a nalezneš ji kdekoliv. Nezastaví ji kůže, kosti, stěny, dřevo, voda, ani cizí dimenze, jak jsme sami viděli. Nikdo nezná její rytmus a nikdo neví, kudy a jak proudí. Umíme ji pouze dočasně narušovat, vytvářet z ní obrazce − vzorce, a díky nim čarujeme. Jednu věc ale dovedeme − v některých stavbách dokážeme odstínit její tok.“ Vytrčil palec za sebe. „Mana proudí místem nejnižšího odporu. Ten chrám byl zbudován velice pečlivě, a tím myslím, že tu každá architektonická drobnost a každý použitý materiál mají své přesně dané místo. Když byla stavba dokončena, stala se neproniknutelnou, izolovanou, a mana začala proudit okolo ní.“ Pokrčil rameny. „A to je asi zhruba všechno.“

„Byla to záludná past nalíčená na neopatrné zloděje,“ souhlasil Neznámý.

„Nebo mágy,“ zamumlal Ilkar. „Málem jsme tam všichni zemřeli.“

„Takže ty těla tam, to byli protektoři?“ zeptal se Hirad.

„Ano,“ přisvědčil Neznámý. „Poznal jsem je hned, ale nechtělo se mi tomu věřit. Nicméně to byli oni, a někteří z nich byli bezpochyby Styliannovi.“

„Ale neměli masky,“ podotkl Ilkar.

„Dozajista je to tak, že jakmile je hrozba zlikvidována, přemístí se sochy zpět na svá místa ve výklencích a dveře jdou zase otevřít. Protektoři vždycky sbírají masky padlých bratří. Styliann chtěl Oko smrti, ale měl dost rozumu na to, aby dovnitř nechodil sám a poslal místo sebe protektory. Kdyby ten kámen získal, skutečně by nad námi získal moc.“

„Tak si radši počkal, dokud tam nevlezem my a neseberem ho sami,“ uvažoval Hirad.

„Doufal, že uspějeme,“ přitakal Neznámý. „Podle mě to měl v plánu celou dobu − počkat, až kámen získáme, a pak nám ho vzít i s celým kouzlem.“

Hirad potřásl hlavou. „Když jsem u lesa uviděl tu jejich řadu, myslel jsem, že budu brzo bradou vzhůru. Co se tam stalo?“

„Stalo se to, že tam byl Denser.“ Ilkar ukázal na okraj mýtiny, na kterou se právě temný mág vracel spolu s Willem, Thraunem a koňmi.

„Rozved bys to nějak?“ vybídl ho Hirad.

„Ale ovšem, rád. Stali jsme se svědky nejzásadnějšího posunu v xeteském myšlení, možná dokonce toho vůbec nejpodstatnějšího v jeho dějinách. Denser totiž upřednostnil dobro celé Balaii před osobní mocí a slávou. Pořád nemůžu uvěřit, že to doopravdy udělal.“

„Ale nevysvětluje to ty protektory,“ řekl Hirad a ohlédl se do tábora. Nejblíže spatřil Willa, který rozkládal kamínka a zdálo se, že si jejich hovoru nevšímá − mužík však bezpochyby slyšel každé slovo. Kousek za ním mluvila Erienna s Jandyrem a hladila ho po vlasech. Elfí lučištník stále ležel na břiše, ale už byl při vědomí. Denser s Thraunem se nakláněli nad mapou, kterou pečlivě studovali, a Thraun nad ní prudce gestikuloval. Denser se usmíval a ze zapálené dýmky mu pozvolna stoupal kouř.

Hirada ten pohled zahřál u srdce. Havrani byli opět spolu a všechno šlo hladce. Takhle skvěle mu bylo naposledy před bitvou, ve které zemřel Ras.

„Na to se budeš muset zeptat Neznámého,“ doporučil mu Ilkar.

„Nepředpokládám, že to pochopíš,“ začal Neznámý upřímně, „ale věděl jsem, že Styliann nad nimi nemá větší moc, než jakou mělo a stále má pouto mezi nimi a mnou. Pokud bychom neohrožovali jeho chráněnce, nikdy by na jednoho ze svých nezaútočili. A Styliannův život v ohrožení nebyl.“

„Ale kdyby tě Styliann zabil sám, zabili by pak oni jeho, jak jsi říkal?“ zajímal se Ilkar.

„Ne. Je to jejich chráněnec, nikdy by mu neublížili. Ale není to jedno? Styliann mi uvěřil.“

Hirad se znovu zasmál. „Dobrá práce, Neznámý. Pojď, prohlídnem si jezero a přinesem Willovi nějakou vodu.“

* * *

Útok udeřil na Wesy po celé délce jejich vojů, které pochodovaly po rovné travnaté pláni s občasnými ostrůvky hustě rostoucích stromů. Následovalo krupobití šípů, Tříštivý déšť a Pozdrav smrti, které donutily šamany odčerpat něco ze svých drahocenných zásob many a vyčarovat oba druhy štítů.

Proti nekrytým křídlům nepřítele vyrazila tisícovka jezdců s čepelemi zářícími v poledním slunci. Kopyta jejich koní tepala bláto, hlínu a krev a vydávala zvuk připomínající déšť na břidlicové střeše. Po prvním výpadu navedli Černoostnovi muži koně do oblouku a vraceli se znovu seřadit. Zatroubily rohy a do druhého křídla Wesů vjeli rozsévat chaos Gresseho muži.

Gresse si připadal znovu jako mladík. Kopl koně do slabin a rozjel se proti Wesům, jejichž prvotní sebevědomí zmizelo a všichni si bázlivě kryli opálené obličeje. Sekal za jízdy do všech stran, takže jednomu rozetnul hlavu, druhému rameno. Vzduch se naplnil krví, která stříkala všude kolem, a bylo jí tolik, že vytvářela mlhu ulpívající mu na nohách, na sedle i na těle. Uši mu zaléhaly hlukem divoké vřavy.

Všude okolo jeho muži drtili nepřítele a výkřiky Wesů, kteří se snažili zoufale organizovat obranu, se mísily s křikem umírajících. Pobídl koně kupředu, jednoho muže odmrštil štítem a druhou rukou se musel bránit bodnutému kopí. Zachytil zbraň záštitou meče a odmetl ji stranou. Wesové před náporem ustupovali, jejich řady se začaly rozvolňovat a rozpadat, zuřiví koně útočníků do nich vjížděli ze stran a jezdci svými čepelemi rozsévali zkázu. Gresse na okamžik ucítil vítězství.

Rohy zaduly znovu a baron nasměroval koně půlobloukem ven z krvavého masakru. Zvíře vyrazilo a zadupávalo do bláta mrtvé a umírající. Když se Gresse rozhlédl kolem, uviděl pouze několik koní bez jezdců a radostně zařval. Zrychlil do trysku a vzdaloval se mimo dostřel wesských luků do míst, kde se měly jeho jednotky znovu zformovat.

Do wesských pozic neustále pršely šípy a kouzla, ale tentokrát již řada z nich nenacházela svůj cíl, protože se buď odrážela od připravených štítů, nebo jimi byla v temných záblescích vstřebávána.

Rohy zazněly potřetí, tentokrát volaly do útoku proti šamanům, které doposud obklopovali a bránili jejich strážní. Černoosten je vyslyšel a vyrazil. Jistili ho jeho mágové, kteří se snažili rychle vyčarovat vlastní štíty a uchránit pod nimi co nejvíce vojáků.

Wesové se už ovšem přeskupili a stáli teď v pevně sevřených obranných útvarech. Rozjetí Černoostnovi kopiníci sklonili špice zbraní a najeli do první linie. Daleko se nedostali, ale rozdrobili alespoň okraje semknutých jednotek, do nichž pak mohli snáze proniknout vojáci s meči. Gresse spatřil Černoostna, jehož čepel se zvedala a dopadala ve sprškách stříkající krve.

Vtom se nad bojištěm ozvalo podivné hučení, které přehlušilo i třesk zuřivé bitvy. Byl to ohlušující zvuk, z něhož všem zatrnulo v zubech. Plašší koně začali rozšiřovat nozdry a hrozilo, že budou vyhazovat. Všem šamanům vyrostly z rukou poddajné černé šlahouny připomínající biče, které se začaly okamžitě zmítat ve vzduchu a šlehat nepřátelské koně i jezdce. Agonie. Smrt, hrůza, nepředstavitelná bolest. Kde kouzlo nalezlo nechráněná těla nebo proniklo trhlinou v magickém štítu, tam umírali jezdci i zvířata po desítkách. Gresse tu zkázu sledoval a několik sáhů od sebe uviděl jednoho ze svých mužů, kterého černé chapadlo prudce zasáhlo a s lehkostí nůžek prostříhávajících tkaninu mu proniklo koženým brněním, hrudí i břichem. Z otvoru v těle mu pod rozdrcenými žebry vyhřezly vnitřnosti a jeho předsmrtný výkřik záhy umlkl, když mu jiný černý šlahoun prosekl krk.

Jinde bylo vidět těla, v nichž zely ohavné otvory, skrz které šlo vidět na druhou stranu; ve vzduchu se začal vznášet zápach spáleného masa a vývoj bitvy se dramaticky otáčel. Černoosten zakroužil mečem nad hlavou a znějící rohy vydaly rozkaz k ústupu. Gresse štěkl několik rozkazů na své muže a jízda dvou baronů začala z masakru prchat. Jejich vojáci opouštěli mrtvé a raněné, jejichž krev se mísila s krví padlých zápaďanů, a v uších jim zněl vítězný jásot Wesů. Krátká chvíle slávy, kterou okusili, se propadla do tmy.

KAPITOLA 31

Po horké suché noci přišel bezmračný úsvit, který dal zapomenout na předchozí deštivý den.

Denser právě dokončil krátkou Společnou mysl s hlavním mágem v Podkameni a dozvěděl se, že Styliann vůbec nepřeháněl. Z jihu se k městu znepokojivou rychlostí blížili Wesové a měli dorazit už za tři dny. Na jihu utrpěl Černoosten při svých výpadech ze zálohy pouze těžké ztráty, ale mnohem horší bylo, že další, přibližně třicetitisícová armáda Wesů a šamanů byla vzdálena pouhý jeden den cesty od západního konce Podkamenského průsmyku.

„Podle tebe teda ještě Černokněžný páni nejsou na vrcholu sil?“ utvrzoval se Hirad.

Denser přikývl. „Až se postaví na nohy a budou se na nás moci plně soustředit, propůjčí šamanům sílu, se kterou si prostě neporadíme.“

„Možná si s ní nedokážeme poradit už ani teď,“ řekl s obavami v hlase Ilkar.

„Jak je to daleko do Rozervaných pustin?“ zajímal se Hirad.

„Dva a půl dne jízdy k jejich okraji a další asi hodinu k pyramidě,“ informoval ho Thraun.

„Tak to nám to vychází akorát,“ ušklíbl se Ilkar.

„To ovšem jen za předpokladu, že nás po cestě nic nezdrží,“ dodal Thraun.

Všichni zadumaně mlčeli a Hirad si v duchu představoval dlouhý pád po hlavě přímo do chřtánu smrti, protože tady na západě na ně mohla za každým rohem čekat obrovská přesila Wesů.

„Teď by se nám hodil ten tvůj kocour, Densere,“ posteskl si Will.

„Mně by se hodil pořád, Wille, nejenom teď,“ usmál se chabě Denser.

„Jak dlouho můžou Darrickovi chlapi držet průsmyk?“ nadhodil Hirad.

Neznámý pokrčil rameny. „Těžko říct. Ještě jsme neviděli, co dovede šamanská magie, ale obráncům bude hrát do karet, že má průsmyk úzký vstup, na který není možné útočit z více stran. Naši mágové by ho tak mohli poměrně dlouho bránit pomocí štítů.“

„Hmm.“ Hirad seděl na chrámovém schodišti a upíjel z hrnku. „Udrží se Jandyr na koni?“ Elfa nechali zatím odpočívat.

Erienna přikývla. „Vzbuď ho, jestli chceš, ale nechtěj po něm, aby bojoval nebo střílel z luku.“

„A za jak dlouho to po něm budu moct chtít?“

„V dokonalém světě nejpozději zítra, ale my chceme brzy vyrazit a nasadit ostré tempo, což mu rozhodně neprospěje. Pokud nebudu mít čas, abych ho doléčila, budeme bez lučištníka.“

„Skvělý,“ odfrkl si Hirad. „Asi bysme se tu neměli poflakovat a čekat na konec světa. Pojďte, vyrazíme hned a skoncujem to s ním sami.“ Poplácal Ilkara po rameni a vstal.

Za půl hodiny už uháněli k Rozervaným pustinám.

* * *

Darrick měl jasno. Museli jet po méně využívaných stezkách, překonat Pustiny, dorazit do Parve a tam zasadit drtivý úder opatrovníkům a hlídačům hrobky Černokněžných pánů. Bylo třeba zabít každého, kdo by jim chtěl stát v cestě, a postarat se, aby se Havrani vrátili do Podkamenského průsmyku jako vítězové.

Jenomže teď, dvě hodiny po úsvitu třetího dne, který se svými muži strávil v zemi Wesů, jich byla třetina mrtvá, další padesátka zraněná a magická podpora, kterou jim měli zajišťovat kouzelníci, byla v troskách. Zastavil, aby nepříznivou situaci zhodnotil podrobněji. Celý se chvěl zuřivostí a ponížením, protože stále nechápal, jak mohli Wesové vědět, kudy pojedou.

Sedmdesát lučištníků ukrytých při okrajích cesty pálilo salvy smrtících projektilů, které vnesly zmatek mezi jeho rychle umírající muže i koně. Po první salvě rozvolnila jízda řady a jednotlivé oddíly se rozjely na levou i pravou stranu mírného svahu zarostlého křovisky, za nimiž nepřátelé číhali. Další jeho muži přišli o život, když je probodaly šípy vypálené proti nim z bezprostřední blízkosti. Teprve pak se jezdci dostali přímo mezi wesské lučištníky a rozprášili je. Darrick mohl děkovat bohům, že s sebou neměli žádné šamany.

Když pak obhlížel své jednotky, četl ve tvářích mužů ohromení a strach. Po bitvě poslal ty s nejtěžšími zraněními zpět k průsmyku a pak si šel pohovořit s hlavním mágem. Xeteskan už nyní velel pouze sedmnácti svým druhům.

„Dokážete udržet magické a pevné štíty za plného trysku?“

„Co máte v plánu?“

Darrick zavrtěl hlavou. „Musíme postupovat rychleji. Pokud opustíme stezku, příliš zpomalíme a určitě nedorazíme včas. To bychom to mohli rovnou otočit. Chci změnit okolnosti v náš prospěch − celý den pojedeme velice rychle a překvapíme je, protože se jim dostaneme hluboko do týla. Pokud nás znovu napadnou ze zálohy, nechci, abychom zmírňovali tempo. Pojedeme neustále tryskem.“

„To je velice riskantní,“ namítl Xeteskan.

„Já vím, ale musíme převzít iniciativu. Takhle dobře na nás být připraveni prostě nemohli. Neměli možnost dozvědět se, kudy pojedeme, nechápu to… vždyť tam na nás čekali.“

Mág pozvedl obočí. „Černokněžní páni musejí být zřejmě fázi úplného probuzení blíže, než jsme si mysleli.“

„Pokusíte se o ten štít?“ otázal se Darrick.

Xeteskan přikývl. „Ovšem. Pokud si to přejete.“

„Přeji. Musím si nejprve promluvit s muži a připravit je na to, že to bude těžký závod s časem.“ Darrick se usmál. „Na záchranu Balaii máme dva dny, tak se připravte.“

* * *

Tessaya, pán Wesů, stál společně se svými šamany na kopci a všichni shlíželi dolů na Podkamenský průsmyk. Nebylo to tak dávno, co ho museli narychlo opustit, ale nyní se ho pán Wesů chystal stejně rychle zase získat zpět. Několik hodin jízdy od ústí tábořilo třicet tisíc jeho krajanů, z nichž někteří byli ještě před rokem jeho nepřáteli. Současně se k průsmyku blížil tucet šamanů chráněných třemi stovkami původních obránců, jež přežili přílivovou vlnu, a k tomu měl Tessaya k dispozici dalších pět tisíc mužů, kteří se měli stát novou posádkou průsmyku. Pomsta bude sladká.

„Za to, co mi provedli, je vyhladím do posledního. Ale Darricka mi přiveďte živého. Osobně se postarám, aby měl pomalou a bolestivou smrt − nechám ho přikovat k některé ze skal, o nichž si myslel, že mi je vezme.“ Šamani přikývli a jeden z nich předal velitelovy rozkazy dál. „Za jak dlouho budeme připraveni zaútočit?“

„Váš rozkaz budeme očekávat, až bude slunce na nebi přímo nad hlavou, pane.“

Tessaya vzhlédl k obloze. Ještě dvě hodiny. Dvě hodiny a pak bude možná moci vymazat z paměti křik vyděšených vojáků, které smetla děsivá masa mořské vody valící se z oblohy. Možná pak zapomene i na ozvěnu příbojových vln ženoucích se mezi stěnami a na řev a úpěnlivé prosby, které spolu s jeho lidmi umíraly v hlubokých stržích. Mnoho z nich nemohlo čestně spočinout na pohřební hranici, protože nedostali příležitost bojovat a zemřít tak, jak o tom snili.

Ale až se jeho lidé probijí na východ a obsadí ho, bude tento nesmírně zbabělý čin pomstěn a potrestán. Poprvé za několik dní se Tessaya usmál.

„Pojedu v čele svých lidí do země, která nám patří,“ oznámil. „Již brzy se všichni na univerzitách napijeme krve mágů.“

* * *

Když sluneční paprsky ozářily podmračenou oblohu, spěchali již Havrani nehostinnou krajinou k cíli. Od chvíle, kdy opustili chrám, je nikdo nezpozoroval ani nepronásledoval. Neznámý úplně přestal cítit Styliannovy protektory a neměl tušení, zda zamířili na východ nebo na západ. Přestože už Havrani urazili značný kus cesty, byla to velice namáhavá jízda, koním rychle docházely síly a neustále hrozilo nebezpečí, že se některý z nich zraní.

Nejvíce se ale strachovali o Jandyra. Elfí lučištník na tom nebyl dobře. Po noci, kterou prospal díky Erienninu Hřejivému hojení, se prohlásil za schopného jízdy, přestože jeho bílý, ztrhaný a potem lesklý obličej prozrazoval nesmírnou bolest, kterou musel snášet. I přes jeho nepohyblivou paži se přibližně hodinu zdálo, že se drží obstojně, ale jak ráno přecházelo v dopoledne, elf neustále zpomaloval a čím dál častěji musel jet mezi Denserem a Eriennou nebo Eriennou a Ilkarem. Mágové, kteří byli všichni skvělými léčiteli, ustaraně sledovali, jak se mu rána na rameni napíná, kroutí a deformuje a jak mu z ní na zbroj a rukáv haleny pomalu vytéká krev.

Při první zastávce na odpočinek měli Thraun s Willem za úkol zkontrolovat, nakrmit a napojit koně a zbývající Havrani se starostlivě shlukli kolem těžce oddychujícího Jandyra, který s obtížemi usedl na zem a opřel se o balvan porostlý mechem.

Nacházeli se na okraji hlubokého údolí. Před nimi se na sever a na západ směrem k Parve táhly holé kopce bičované větrem, zatímco za jejich zády se jako hrubá zelená pokrývka prostíraly příkré srázy a mělké prolákliny zarostlé vysokým lesem, jímž právě projeli a který jim poskytoval úkryt po mnoho mil.

Tisíc stop pod nimi se hlavní cesta spojující Parve s Podkmenem vinula sto mil dlouhou úžlabinu Baravalského údolí, které se tu zakusovalo do holé pláně přibližně v polovině vzdálenosti mezi dvěma největšími západními horstvy. Když zavál příhodný vítr, doléhaly k nim z velké dálky slabé zvuky pochodujících Wesů. Nehrozilo, že by si Havranů všimli, a tak mohla družina probrat další postup.

„Nemůžeš něco udělat, aby ho to tolik nebolelo, Erienno?“ zeptal se starostlivě Hirad. Denser přestal zahřívat čarodějčiny ruce ve svých a také k ní se zájmem vzhlédl.

„Možná ano,“ odpověděla. Vymanila dlaně z mágova jemného sevření a pomohla Jandyrovi otočit se na bok, aby mohla k jeho ráně. Povolila mu hrubé švy zbroje a s Ilkarovou pomocí mu ji celou sejmula a odložila stranou. Když uviděla, co s částečně vyhojeným zraněním udělala dlouhá jízda v sedle, zaklela. „Za jízdy se mu rána otevírá a nemůže pořádně srůst. S tím nic nenadělám. Mohu mu umrtvit bolest, ale to neucítí skoro nic, což by pro něj mohlo být nebezpečné.“

„Jandyre?“ promluvil k němu Hirad.

Elf dýchal zhluboka, ale zvuky, které při tom vydával, zněly sípavě. „Takhle už dál nemůžu,“ vypravil ze sebe. „Hrozně to bolí a jen bych vás zdržoval. Máme dvě možnosti. Buď mě tu nechte a vraťte se pro mě, až bude po všem, nebo ať na mě Erienna sešle to kouzlo.“

„Nemůžeme tě tu nechat samotného,“ namítla Erienna. „Pokud se o tebe někdo nepostará, zemřeš.“

„V tom případě je to jasný,“ zahučel Hirad.

„Bude třeba, aby ho chvílemi někdo podpíral; nebude schopen držet se neustále vzpřímeně,“ varovala Erienna.

„Co se chystáš seslat?“ zajímal se Denser.

„Znecitlivění.“

„To je trochu silné, nemyslíš?“ vmísil se Ilkar.

Ereinna zaváhala.

„Co se děje?“ zamračil se Jandyr. „Je to horší, než to zprvu vypadalo, že?“

Přikývla. „Krvácí to víc, než by mělo. Maso se vůbec nehojí ani nesrůstá. Vím, že ránu jitřila jízda, ale teď už by to mělo být mnohem méně ošklivé. To Znecitlivění seslat musím, jinak bys vůbec nemohl pokračovat. Večer se pokusím udělat víc.“

„Vydržím do večera?“ zeptal se elf věcně.

„Nevím,“ přiznala Erienna. „Všichni už víte, že udržovat blízké naživu mi moc nejde.“ Oči měla najednou plné slz, které se jí začaly koulet po tvářích. Denser ji objal kolem ramen a pohlédl na Hirada.

„Raději se do toho dáme hned,“ řekl.

* * *

Když se přiblížili k vesnici, začala být ve vzduchu cítit magie. Styliann zpomalil a zařadil se do zadního voje svých protektorů. Ti, kteří jeli vpředu, na druhy počkali a pak se všichni semkli do těsné formace. Koně nechali postupovat krokem a přirozené štíty, které měly zastavit šamanskou magii, se jim překryly nad hlavou.

Poté co opustili chrámovou mýtinu, nařídil Styliann vyrazit k jihu. Stravoval ho vztek, protože byl Havrany už podruhé ponížen. A přestože mu Neznámého slova zněla v uších rozumně, zařekl se, že se po cestě do Parve nebude řídit tempem Havranů, ale svým vlastním. Pokud do města náhodou dorazí včas, aby od nich odvedl pozornost, pak budiž.

Za první oběť hněvu si vybral vesnici těsně za hranicemi domovského území Wesů, v níž byly osnovány útoky na Podkamenský průsmyk a možná i na Gyernathskou zátoku. Vesnice stála necelé dva dny cesty od Rozervaných pustin. Bude to signál pro Černokněžné pány, který jim dá jasně najevo, kde se pohybuje skutečná válečná síla.

„Vpřed,“ rozkázal. „Nikdo není bez viny. Nikoho neživte.“ Jeho hlas se nesl planinou, bojovníci ho uposlechli a zrychlili do trysku. Utvořili šípovitou formaci, v níž se Styliann začlenil do jedné ze zadních skupinek a začal formovat vzorec many svého oblíbeného ničivého kouzla. Už jenom zvuk rozkazu, který vydal, mu vyloudil úsměv na tváři.

Přítomnost protektorů prozrazoval pouze dusot koní, s nímž mlčenliví válečníci vtrhli do nepřipravené wesské vesnice. Osada se vyznačovala charakteristickým uspořádáním − obydlí byla vystavěna do kruhu kolem kmenového totemu a ústředního ohniště. Nevelké sídlo čítalo přibližně třicet staveb, několik ohrad pro zvířata a hlouček zpola otevřených přístřešků na uskladnění obilí.

Devadesátičlenná jízdní skupina se rozdělila na dvě, všichni protektoři vytasili meče a rozjeli se mezi zmateně pobíhající a ječící vesničany. Čepele nikdo nešetřily − muže, ženy ani děti. A za svými služebníky vjel do kruhu i Styliann s připraveným kouzlem.

„Pekelný oheň,“ vyštěkl.

Střechami chatrčí vlétly dovnitř sloupce ohně a tucet zasažených stavení bylo v mžiku v plamenech, které obrovským žárem tavily vše na uhel. Ze dveří vybíhaly hořící postavy a jejich pronikavý řev trhal uši.

Aby dokončili dílo zkázy, svezli se protektoři v téměř baletní souhře ze sedel a vyrazili pokračovat v masakru opěšalí. Tentokrát již kromě mečů všichni třímali i sekery. Vesnici zachvátil chaos. Tucet obydlí zasažených Styliannovým kouzlem, které samo vyhledávalo živé tvory, plápolal divokými plameny, od nichž stoupal k nebi hustý, smolně černý dým. Ti, kteří přežili oheň a první útok protektorů, zoufale prchali. Někteří k lesu, jiní pro zbraně. Jeden z přeživších šamanů si všiml osamoceného Stylianna a zamířil k němu.

Pán Pahorku sklouzl ze sedla s mečem v ruce a věděl, že magický štít má vyčarovaný už od chvíle, kdy sesílal Pekelný oheň. Šaman vypustil kouzlo a ke Styliannovi se rozlétla černá chapadla. Prudce narazila do štítu, bila do něho a snažila se proniknout skrz. Styliann pohlédl šamanovi do očí a spatřil v nich údiv nad tím, že se jeho štít nezbortil.

„Ale, ale, ale,“ promluvil k němu posměšně. Rozběhl se a udeřil ho záštitou meče. Všude okolo dvojice čarodějů se hbitě míhali mlčenliví, bezcitní a neúprosní protektoři, kteří pálili zbývající budovy a vraždili mladé i staré vesničany bez rozdílu. Sami přitom utrpěli sotva pár škrábanců. Šaman se po ráně zvrátil dozadu a klesl na kolena. Styliannův následný kopanec do hlavy ho povalil na záda, kde zůstal ležet s obličejem celým od krve. Pán Pahorku si vedle něj dřepl a vyděšený muž se zmohl jen na to, že mu zíral do tváře.

„Tato ves budiž vašim pánům odstrašujícím případem − ohořelé trosky budov a hnijící zdechliny vašich lidí rozkládajících se na slunci tu zůstanou jako oltář pro všechny mé následovníky.“

„Co jsi zač?“

Styliann se usmál. „Nikdy se neopovažuj zpochybňovat sílu Xetesku.“ Odmetl ruku, kterou si muž chránil nos, a zacpal mu ústa vlastní dlaní. Pevně mu ji přitiskl na otevřené rty a seslal Plamennou dlaň. Šamanův krk vzplanul a muž se začal zmítat v agonii bolesti, která ho zachvátila, když ho začal oheň stravovat zevnitř. Propálil mu oči, nosní dírky a všemi těmito otvory mu vyšlehl ven z lebky. Zachvátil mu i vlasy, které se rychle zkroutily a spekly. Styliann se zvedl, oprášil se a znovu vyskočil do sedla.

„Stáhněte se!“ nařídil. Spokojeně se rozhlédl kolem a přemýšlel, jestli bude podobně dobře hořet i Parve.

* * *

„Sevřít řady!“ zařval Darrick. „Vytvořit štíty.“

Jízda čtyř univerzit se hnala po spojovací cestě z Podkamene do Parve. Měla v plánu urazit ještě nějakou část cesty po ní a pak se stočit k severu. Darrick si spočítal, že by měli do hlavního města dorazit z příhodného směru, aby se tam co nejdříve setkali s Havrany. Pádili udusanou hlínou a tryskem se blížili k první řadě Wesů, kteří jim stáli v cestě. Jeli tak rychle, že k nim dorazili dřív, než si obránci stihli pořádně nachystat zbraně.

„Štíty připraveny!“ křikl mág právě v okamžiku, když kopiníci v čele útoku napichovali první Wesy na ostré hroty svých zbraní. Jízda se nezmenšenou rychlostí hnala dál a jezdci mávali meči nalevo i napravo, přičemž jim nad hlavou co chvíli blikavě zářily překrývající se štíty, o které se spolehlivě rozbíjela šamanská kouzla. Nezastavovali, neuhýbali a neohlíželi se, aby si ověřili, že jim za zády zůstalo ležet na sedmdesát Wesů, kteří se už k Podkamenskému průsmyku nikdy nedostanou.

Krátce nato nařídil Darrick odbočit z hlavní cesty na sever. K Parve jim zbývaly ještě dva dny cesty a muži dostali možnost užít si zaslouženého odpočinku.

„Bylo to nutné?“ zeptal se jeden z mágů.

„Nebylo,“ připustil Darrick. „Ale rozhodně to byla náramná legrace.“

Všude kolem nich si vojáci vzpomněli, jaké to je se usmívat.

* * *

V Julatse měl vládnout klid a mír už pouze dnešního dne. Podvečer zastihl Barrase na ochozu strážní věže, a přestože se již slunce klonilo k západu, nemohl starý elfí mág odtrhnout zrak od obzoru. Univerzitní město za jeho zády se chystalo na válku, kterou nemohlo vyhrát. Rozhodně ne po jatkách, k nimž došlo před třemi dny v Trivernské úžině. Zemřelo mnoho obyčejných mužů i mágů, a přestože měl Barras přislíbené posily, žádné nedorazily. Z Xetesku sice přišly zprávy o Styliannovi, který vyjel z města se stovkou protektorů, ale Barras tušil, že pán Pahorku míří na západ.

A tak jenom stál a pozoroval tmavou masu Wesů, kteří se přelévali na obzoru. Druhý den ráno už budou dostatečně blízko, aby mohli město zasypat svými kouzly, a Barrasem otřásla představa, jak černé a bílé ohně, které prý šamani vytvářeli, trhají srdce Julatsy na kusy.

Městská i univerzitní garda byly v pohotovosti a univerzitní mágové byli patřičně instruováni a na svých místech, avšak Barras věděl, že nestane-li se zázrak, padne Julatsa nejpozději pozítří večer do wesských rukou. Tváří v tvář jejich magii neexistovala žádná vítězná odpověď. Ano, mohli se proti ní úspěšně bránit a dočasně ji zadržet díky štítům, ale na ně vyčerpají tolik many a magických prostředků, že už jim nezbude nic k vlastnímu útoku. Julatší šermíři budou navíc stát proti více než čtyřnásobné přesile a vzhledem k tomu, že kolem města nebyly žádné hradby a šamani se zřejmě nemohli unavit, bylo o výsledku boje předem rozhodnuto.

Když si Barras vzpomněl na příběhy o svém prapradědečkovi, který jako mladý elfí mág zažil první invazi Wesů podporovanou Černokněžnými pány, vhrkly mu do očí slzy. Osady a města tehdy lehly popelem, úroda byla spálena, všude ležela mrtvá těla a mnoho dětí přišlo o rodiče. Uprchlíci se tehdy tísnili v improvizovaných úkrytech, skupiny wesských nájezdníků vraždily vše, co se hýbalo, a šamani − podobně silní jako dnes − prohlásili východ za svůj a začali na jeho území vykonávat obřady s lidskými oběťmi.

To vše se teď mělo opakovat, protože nepřítel postupoval a nikdo ho nedokázal zastavit. Tentokrát tu nebyli mágové, kteří by se vypořádali s šamany, ani žádná armáda, která by rozdrtila Wesy Jedinou nadějí byli Havrani, ale o jejich úspěchu Barras silně pochyboval. Než se vydal unaveným krokem po schodišti zpátky dolů, vyslovil modlitbu a přál si v ní, aby Havrani Zloděje úsvitu alespoň zničili, pokud by ho nedokázali sami seslat.

Roztřásl se po celém těle, ale stejně rychle se opět uklidnil, když si uvědomil, že pokud zaklínadlo padne do rukou Černokněžným pánům, budou lidé na východě trpět jen velmi krátce.

* * *

Noc zastihla barony Černoostna a Gresseho se zbytky jejich sil od Gyernathské zátoky v bezpečné skrýši v kopcích. Všichni seděli, odpočívali a přemýšleli nad chmurnými vyhlídkami, které jim osud připravil. Mnoho žoldnéřů již armádu opustilo a odjelo chránit vlastní rodiny, zatímco další muži jednoduše dezertovali, což ponechalo baronům jen něco málo přes čtyři stovky vojáků a mágů, na nichž teď spočívalo nelehké břímě zastavit neúprosně se valící Wesy.

Gresse měl levou ruku na pásce a bylo vidět, že ji má zle pochroumanou. Držet v ní mohl nanejvýš vidličku. Ukousl si chleba a zapil sousto hltem vody.

„Pokud je znovu nezdržíme, budou v Podkameni za necelé tři dny. Musíme se o to alespoň pokusit.“

„Bude to sebevražda,“ řekl Černoosten a pohlédl na něj. Obličej měl špinavý od prachu cesty a zbrázděný vráskami, které mu přidělalo neustále ubývající mužstvo. Pětkrát se pokusili nepřítele napadnout a pětkrát byli odraženi šamanskou magií a zuřivostí Wesů. Pro každé tři muže už teď měli pouze dva koně a bez zraněných a vyčerpaných měli něco kolem tří set padesáti bojeschopných mužů.

„Nemůžeme je nechat dobýt Podkámen,“ pravil Gresse. „Ne bez toho, abychom jim dali − jak jste to říkal? − pár námětů k zamyšlení. Pokud město získají, budou mít v rukou všechny přístupové cesty na východ a univerzity budou zranitelné ze všech stran.“

„Co tedy navrhujete?“ vydechl Černoosten unaveně.

„Ráno s prvním světlem napadneme přední voj. Šamani jsou dost daleko vzadu, což by nám mohlo dát několik vteřin času, než budeme muset začít připravovat štíty. Zastavíme je alespoň na chvíli.“

„Zmasakrují nás.“

Gresse přikývl. „Vím, ale hodinová bitva by je mohla zdržet celý den. Budou se muset přeskupit, spálit mrtvé a ujistit se, že jsme nadobro odjeli.“

Černoosten se dlouze zadíval na svého přítele, který už sice nebyl nejmladší, ale stále měl jiskru v oku a zdánlivě nevyčerpatelné síly. Napadlo ho něco lepšího, ale výsledek byl podobně nejistý.

„Počkáme si na ně v Jestřábích skaliscích,“ navrhl Černoosten. „Můžeme tam rozestavět lučištníky a mágy, kteří způsobí zmatek v prostřední části zástupu, zatímco my se na ně kryti dvojitými štíty vrhneme zepředu.“

„Jak je to daleko?“

„Musíme vyrazit hned, jinak nebudou mágové dostatečně odpočatí. Také budeme muset zmizet potichu, aby nás Wesové neslyšeli odjíždět.“ Černoosten cítil, jak ožívá. Nepochybně je čekala smrt, ale ještě před ní se alespoň postarají o to, aby tekly potoky krve a vzduch hustě křižovaly salvy magického ohně.

„Můžeme být připraveni vyrazit hodinu po úsvitu.“ Gresse natáhl pravici a Černoosten mu s ní srdečně potřásl.

„Bohové nás doprovodí do ráje,“ pravil starý baron.

„A Wesy s Pontoisem do pekla.“

* * *

Bylo už pozdě večer, když Havrani dorazili k hranicím Rozervaných pustin. Obloze vládla temná mračna a foukal chladný vítr, který ohýbal větve, traviny a rozevlával pláště a vlasy. Stejně jako před nimi Selyna i oni se nyní ocitli na kraji lesa, jenž se prostíral nalevo od věže střežící hlavní spojovací cestu. Otevíral se jim výhled na sedm mil širokou zdevastovanou pláň a pyramidu, z jejíhož vrcholku osvětlovaly tmavou noc signální ohně. Avšak na rozdíl od xeteské špionky, která poskytla východu klíčové informace o síle Černokněžných pánů, před sebou Havrani neměli moře stanů wesského ležení.

Thraun je bez váhání provedl lesnatou krajinou, která Pustiny obklopovala, a nyní všichni leželi ve vzdálenosti asi čtvrt míle od cesty a pozorovali ji. Denser utišil koně a tomu svému nařídil, aby ostatní udržoval v klidu. Pustiny byly z větší části liduprázdné. Tu a tam se do noci zakusovala zář osamoceného táborového ohně, ale bylo jich jen poskrovnu. Drtivá většina Wesů už odešla k Podkamenskému průsmyku.

Avšak atmosféra vznášející se v bezprostředním okolí města Černokněžných pánů byla doslova nabitá triumfální hrozbou. Odpařovala se ze země a šířila se vzduchem, zaplavovala všechny smysly a svírala srdce. Hirad vstal a pozoroval signální ohně na vrcholku pyramidy; po tvářích ho hladil chladný vítr přinášející mu k uším zvuky z Parve, které v něm vyvolávaly nepříjemný pocit, že jdou pozdě. Tomu však nehodlal uvěřit, nemohl. Rozhodně ne teď, když lidé na východě bojovali a umírali, aby zachránili zemi, kterou měl rád. Ne teď, když Wesové pochodovali vypálit jeho milovaná města a Havrani ještě pořád stáli s hlavou hrdě vztyčenou.

Den a půl ostré jízdy je přiblížil na dohled jejich cíli, a přestože si namáhavá cesta vybrala daň na každém z nich, Eriennu nejvíce znepokojoval Jandyr.

„Tak a jsme tu,“ oznámil Denser. „Odsud je to k pyramidě už jen sedm mil. Tryskem jsme tam hned.“

Hirad, který stál opřený o strom vedle něho, se neubránil úsměvu. „Tak jednoduchý to nebude,“ poznamenal. „Město chrání kruh Wesů, možná i šamanů, náměstí bude plný akolytů a v hrobce spousta strážců.“

„Naděje umírá poslední,“ řekl Denser prorocky. „Ale teď vážně, jakou nepřátelskou obranu můžeme očekávat?“

„Přesně takovou, jakou jsem vyjmenoval,“ odpověděl Hirad.

„S tím si Havrani sami neporadí,“ kroutil hlavou Neznámý. „I kdyby byl Jandyr v pořádku, měli bychom jen mizivou šanci, že se dostaneme až k pyramidě a úspěšně kouzlo sešleme.“

„Jak je na tom?“ přitočil se Denser k Erienně. Dordoverská čarodějka vzhlédla a natáhla ruku. Denser jí pomohl vstát. Havrani se shromáždili okolo Jandyra, který ležel v bezvědomí pod vlivem Eriennina posledního Hřejivého hojení, které čarodějka seslala z nouzových zásob many. Thraun mu stál u hlavy, zatímco Will se krčil přímo nad ním a vlhčil mu čelo namočeným kusem látky. I v nedostatečném světle počínajícího večera byl Jandyr bledý a sinalý, pod očima měl temné kruhy a rty měl bezkrevné.

„Ne právě nejlépe,“ řekla Erienna. „Vlastně velice špatně. Ránu jsem mu vyčistila a převázala a s Thraunem jsme mu znehybnili ruku a pevně utáhli obvazy tak, aby s ní nemohl hýbat. Kouzlo mu pospojovalo svaly v rameni a obnovovat se mu začíná už i kůže, ale jízdou se mu to opět zhoršilo. Obávám se, že Znecitlivění mu brání uvědomit si, že je rána zanícená, a má lehkou horečku. Mohu zkusit ještě Povrchový srůst, ale pak už budu úplně bez many.“

„Takže to přežije?“ staral se Hirad.

„Pokud nebude muset jet sedm mil tryskem do nejbližšího města a tam se utkat s probouzející se smrtí, tak ano.“ Erienna zvedla koutky úst.

Hirad se na chvíli zamyslel. „Jak moc jsi unavený, Densere?“

„Velice,“ odtušil mág. „Stejně jako všichni ostatní.“

Hirad pohlédl na Ilkara a Neznámého. Oba přikývli.

„Tím se to řeší,“ prohlásil barbar. „Záchrana Balaii musí počkat do rána.“

„Ale jak to chceš vlastně udělat?“ zeptal se Will. „Copak to můžeme zvládnout sami? Slyšel jsi Neznámého − bez pomoci proti nim nemáme šanci.“

„Uděláme to tak, jak to Havrani dělají vždycky.“ Hirad se přesunul, aby stál po boku Ilkarovi a Neznámému. „Opatrně tam přijedem, chytře se probojujem dovnitř a ustoupíme jen tehdy, když to jinak nepůjde.“

„A to znamená co?“

Odpověděl místo něj Neznámý. „Pokud se nemýlím, Wille, tak to znamená, že dvě hodiny před úsvitem vyrazíme do Rozervaných pustin, při troše štěstí po cestě nikoho nepotkáme a okolnosti nám tak začnou hrát do karet. Když budeme mít smůlu, budeme bojovat, pokud to půjde, a pokud to nepůjde, boji se vyhneme.“

„A co Darrick a Styliann,“ připomněl Will a zamračil se.

„Na ty čekat nemůžeme,“ ozval se Hirad. „Ani nevíme, jestli tam budou. A slyšels, co nám řek Styliann. Jestli Černokněžný pány neudoláme, Julatsa i Podkámen padnou. Musíme to zkusit, jinak budou bojovat pro nic za nic.“ Přesunul se k menšímu muži, přidřepl k němu a pohlédl mu do očí s odhodlaným výrazem, kterým už dokázal v srdcích Havranů tolikrát zažehnout plamen.

„Je to jen na nás a něco mi říká, že to dokážem.“ Vztyčil se a doširoka rozpřáhl ruce. „Došli jsme až sem a všichni jsme ztratili někoho, koho jsme měli rádi. Přece to takhle nenecháme… já teda ne. Hodina pomsty udeřila.“

KAPITOLA 32

Úsvit dne, který měl rozhodnout o osudu Balaii, se rozzářil plamenem. Bílým plamenem magie.

Zachvátil narychlo zhotovené kamenné a dřevěné obranné valy, jež se tyčily do poloviny výšky ústí Podkamenského průsmyku a byly zpevněny tak, aby odolaly střelám z katapultů, mečům a kopím. Za nimi se ve zdánlivém bezpečí masivu klikatily stezky, na nichž se to hemžilo lučištníky. Avšak proti bílému ohni nebylo obrany. Zakusoval se do kamene a tavil ho, zatímco obránci rychle vystříleli šípy a překotně ustupovali do bezpečí v nitru skal.

Před průsmykem stálo dvacet šamanů chráněných magickými i pevnými štíty a mlčky bořili jeho vstup. Tentokrát na ně však byli obránci připraveni, takže jakmile valy padly, vyřítilo se ze zejícího temného otvoru čelo dvoutisícové armády pěších vojáků jištěných ochrannými kouzly mágů.

Tessaya, který zkázonosnému dílu svých šamanů obdivně přihlížel, byl nyní svědkem toho, jak jsou oni i jejich osobní strážci rozsekáváni na kusy dávno předtím, než je mohly posílit záložní bojové jednotky. Pán Wesů nařídil v odpověď otevřený útok a vzduch se naplnil pachem krve a třeskotem bitvy.

Poté co obránci průsmyku splnili původní úkol zlikvidovat šamany, ustoupili v sevřené formaci zpět a utvořili před vstupem do průsmyku těsný ochranný půlkruh. Zpoza nich, z míst zcela mimo dosah šamanských kouzel − neboť nejbližší živí šamani se pohybovali až daleko v moři Wesů − svištivě vylétávaly šipky z těžkých kuší a kameny z menších katapultů, které rozsévaly zkázu v zadních řadách wesských jednotek. Invazní armádu bičovaly i Plamenné prstence a Žhavé deště, z nichž některé se pouze neškodně rozprskávaly o připravené štíty, avšak jinde − tam, kde pronikly skrz − se plameny rozrážely o tvrdou zem, pálily bezbranná těla Wesů a zápach škvařícího se masa a dusivý kouř štípaly do očí.

Linie obránců průsmyku zatím odolávaly. Generálové velící silám východu zajistili šermířům bojujícím u vstupu silnou podporu mágů. Tito bojovníci museli být nesmírně urputní, protože věděli, že nemohou připustit, aby je nepřátelé sevřeli do kleští. Byli roztaženi ode zdi ke zdi a nesměli za sebe nikoho propustit. Před sebou však měli třicet tisíc Wesů, kteří čekali na příležitost. Pro obránce to nebyla otázka vítězství, ale toho, kolik času dokáží získat, než nakonec podlehnou.

Tessaya boj pozoroval z vyvýšené pozice a musel obdivovat nasazení obránců, kteří drtili jeho síly meči, kouzly i projektily. Tak zuřivý odpor a tak těžké ztráty ve svých řadách nečekal. Na rozdíl od pohledu na masakr způsobený vodním kouzlem ho však tento výjev nijak nepopouzel. Toto byla opravdová bitva a jeho muži bojovali i umírali statečně. Obrátil se ke svým šamanům a stratégům.

„Chce k tomu někdo něco říci?“

„Mohou nás zadržovat do doby, než jim dojdou zásoby many,“ pronesl starý šaman, který byl šťastný, že může být veliteli k ruce a přispět radou. „Jejich štíty se navzájem překrývají, ale pokud budeme trpěliví, prorazíme je.“

„Ale podívejte se, kolik mužů tu ztrácíme,“ namítl jiný pobočník. „Za každého mrtvého na jejich straně padne pět našich, protože do průsmyku nemůžeme nic sesílat a jejich nejúčinnější útoky vycházejí právě odtamtud.“

„Nesmíme dovolit, aby si odpočali,“ promluvil Tessaya. „A ano, mohli bychom je porazit tak, že bychom na ně jen posílali další a další muže a prostě počkali, dokud se neunaví, ale to je nepřijatelné.“ Zadíval se do ústí průsmyku a zkoumal klenbu zdvihající se nějakých třicet stop nad bojištěm, kterou vytesali v dobách, kdy se ještě věřilo, že spolu budou moci oba národy žít v míru. Vtom dostal nápad, jak situaci vyřešit, a pousmál se. „Je načase ten vchod trochu rozšířit. Zvednout střechu, co říkáte?“

„Pět šamanů by to zvládlo,“ zareagoval šaman, který uhodl, jakým směrem se velitelovy myšlenky ubírají.

„Postarej se o to,“ nařídil Tessaya.

Zpráva byla okamžitě předána do předních řad a uprostřed bitevního pole se shromáždila pětice šamanů − ostrůvek klidu uprostřed zuřivě se přelévajícího oceánu mužů. Nad hlavou jim byly vyčarovány štíty a šamani přestali vnímat ohlušující vřavu kolem a začali se soustředit na kouzlo, které mělo zvrátit průběh bitvy o Podkamenský průsmyk.

Z rukou jim vyšlehly bílé plamenné jazyky, které zachvátily vrchol kamenného oblouku, olizovaly ho zleva i zprava, syčely, praskaly a natahovaly se až daleko za klenbu do útrob skály. Kámen se rozžhavil, až začal celý sálat bílým světlem, které živila moc Černokněžných pánů a pronikalo do každé pukliny, spáry a průrvy. Plazilo se i dál po postranních stěnách, ze kterých drolilo úlomky a kamenný prach.

V okamžiku zachvátilo celý vstupní prostor a křížem krážem pableskovalo skálou až do vzdálenosti dobrých dvaceti kroků od hrany oblouku. Pak šamani kouzlo přerušili, zazněly rohy a Wesové se s nenávistnými výkřiky začali chvatně stahovat, aniž posbírali své mrtvé.

Začalo to duněním, které jako by vycházelo ze samého srdce hor. Oblouk se zachvěl, stěny zatřásly, strop se zavlnil a pak se celý obrovský tunel vyražený ve skále zřítil. Zleva, zprava i shora se na vyděšené a panikařící obránce valily uvolněné balvany. Někteří před nimi prchali dovnitř, jiní se snažili uniknout po svazích zdvihajících se před ústím průsmyku, ale většina zůstala ochromeně stát na třesoucí se zemi, na niž dopadaly obří kusy kamene vytržené ze skalního masivu sahajícího až do vzdálenosti nějakých patnácti sáhů od okraje. Všechno bylo v troskách − obranné linie, katapulty, morálka bojovníků. Všechno pohasínalo pod těžkým příkrovem kamení.

Wesové shromáždění před průsmykem vycítili vítězství a z jejich řad se začal směrem ke zdecimovaným obráncům nést triumfální jásot. Zkáza pokračovala, vzduch se naplnil prachem a mnozí z těch, co unikli drtivému dopadu balvanů, byli zasaženi odštípnutými úlomky kamene, které ještě stále létaly vzduchem. A pak, stejně náhle jako se kameny začaly uvolňovat, jejich padání ustalo a jediné, co bylo slyšet, byla hučící ozvěna ztrácející se v nitru hor.

Když se prach usadil, naskytl se Tessayovi pohled, který ho zahřál u srdce. Řady obránců se rozpadly. Stovky vojáků ležely mrtvé, stovky dalších umíraly a muži, kteří přežili, byli bezbranní, zmateně pomrkávali a hledali očima velitele.

Tessaya se usmál, protože věděl, že jeho šamani a válečníci odstraní následky pohromy stejně snadno, jako je způsobili.

„Nechte zatroubit do útoku,“ rozkázal. „Máme spoustu práce.“ S řevem, při kterém tuhla krev v žilách, Wesové vyrazili.

* * *

Selyna přišla o život v Parve a Styliann přísahal, že se postará, aby za to město lehlo popelem. Poručil na chvíli zastavit, aby sám doplnil síly a nechal své protektory na chvíli si odpočinout a ošetřit si zranění, která utrpěli. O něco později, když se za horizontem rodil úsvit, už byl opět v sedle a mířil do Rozervaných pustin. Jeho rozkazy zněly jasně. Co nejrychleji dosáhnout města, a jakmile tam dorazí, zabít vše domorodé, co se bude hýbat, a spálit vše, co se hýbat nebude.

Jel uprostřed protektorů s vědomím, že ho všichni chrání svými přirozenými štíty, a celý rozechvělý cítil manu, která mu prostupovala tělem. Když sluneční kotouč vyšel nad obzor celý, spatřil Styliann pyramidu, na jejímž vrcholku stále hořely ohně, které se ovšem nyní ztrácely v ranním světle. Otevřel se mu také pohled na plochu Rozervaných pustin a na skupinku několika wesských stanů ve vzdálenosti asi tří mil vpravo před nimi. Tihle přijdou na řadu první.

Deset protektorů předjelo ostatní, aby se o tábořiště postarali. V dokonalé souhře všichni současně odklonili koně z řady, rozdělili se na dvě skupinky po pěti a tryskem vyrazili ke stanům v dálce. Zbývající protektoři udržovali původní směr.

Když desetičlenná trestná výprava dorazila ke stanům, přitáhli protektoři koním uzdy, sesedli a systematicky začali roztínat stanovou plachtovinu. Ze svých obydlí vybíhali Wesové, aby se bránili, ale na otevřeném prostranství je čekala jen mechanicky postupující řada mlčenlivých a smrtících mužů v maskách. Když se jejich linie dostala na úroveň vyhaslého ohniště uprostřed tábora, zastavili se a vyčkávali. Před nimi se formovala asi třicítka nervózních Wesů třímajících v nejistých rukou meče a sekery.

Deset protektorských mečů začalo poklepávat špičkami o zem. Jednou, dvakrát, třikrát. Namísto čtvrtého ťuknutí − jako by byl vydán nějaký neslyšný rozkaz − všichni uchopili meče do pravic a levicemi hmátli na záda pro sekery. Pak se s vířením smrtonosných čepelí vrhli do boje.

Wesové se nedokázali ubránit. Když jeden z nich učinil výpad a myslel si, že vytvořil v obraně nepřítele mezeru, byl zastaven železem jiného protektora, který svého druha zastoupil. Kromě mečů švihaly vzduchem i sekery, které odtínaly končetiny, zakusovaly se do masa a rozsévaly smrt. Protektoři postupovali, každý z nich vždy nejprve odrazil útok, který na něho byl veden, a poté udeřil sám. Bojovníci se vzájemně doplňovali, přesnými údery chránili druhy, co se dostali do úzkých, a Wesové tak neměli sebemenší šanci uspět.

Na výkřiky domorodců, kteří zoufale bojovali a umírali, odpovídali protektoři mlčením, z něhož tuhla krev v žilách. Nejen že nevydali ani hlásku, ale ani jejich oddechování neznělo unaveně. Prostě jen šli, sekali do těl, roztínali hrdla a probodávali srdce a lebky. Za několik minut bylo po všem. Protektoři se nezdržovali, aby si prohlédli výsledek své práce; lhostejně nechali Wesy krvácet do hlíny Rozervaných pustin, otočili se, nasedli a opět se připojili ke svým bratřím a chráněnci.

Styliann pokračoval v jízdě a zvolnil až ve chvíli, kdy se přiblížili na dohled prvním budovám na okraji Parve. Půl míle před nimi, na hranici rumiště a trosek, spatřil vyrovnané nepřátele, kteří ho očekávali. Stovky Wesů, několik tuctů šamanů a sem tam i rudý plášť strážce hrobky nebo akolyty.

Spokojeně přikývl. Ti všichni zaplatí. Každá roztříštěná lebka a každé srdce vyrvané z těla budou obětinami, které s radostí věnuje na oltář mrtvé Selyny, a současně tím ulehčí práci Havranům. Čtvrt míle od wesské linie poručil zastavit, sesednout a vyrazit do Parve pěšky. V mysli začal formovat Plamenné prstence.

* * *

Pod příkrovem slábnoucí temnoty, jež pozvolna ustupovala nadcházejícímu úsvitu, projížděli Havrani Rozervanými pustinami. Elfovy a tvaroměncovy oči pečlivě prohledávaly zem a usměrňovaly každý jejich krok. Koně se pohybovali pozvolna, nebyl důvod nijak zrychlovat, přinejmenším do okamžiku, než je napadne nepřítel. Do města chtěli dorazit přesně v době, kdy se temnota rozplyne v prvních paprscích ranního slunce.

„Jsou tady?“ zeptal se Hirad. Jel s Neznámým v čele a za nimi se drželi Ilkar a Thraun, kteří propátrávali tmu a tichými hlasy varovali před každým možným nebezpečím. Nebylo to nutné, protože dokud je někdo neodhalil, žádné jim nehrozilo. Na planině nebylo vidět jediného Wesa; všichni odešli do války − někteří právě pochodovali na Julatsu, jiní zdolávali obranu Podkamenského průsmyku.

Mezi Denserem a Eriennou jel pobledlý Jandyr, jehož zpocený obličej byl zkřiven bolestivou grimasou, a za nimi skupinu uzavíral Will. Elfův stav se během několikahodinového odpočinku zlepšil. Rána mu přestala krvácet a Eriennino dovedně a přesně zacílené Hřejivé hojení mu pospravovalo nejhůře postižené svaly na rameni a na zádech. Horečka pominula, a přestože byl elf stále zesláblý, trval na tom, že pojede bez tišících kouzel a zachová si čistou hlavou pro případ, že by byli napadeni. Nebylo sice jasné, jak by jim mohl být nápomocný, když sotva udržel meč, natož aby s ním bojoval, ale bylo to jeho rozhodnutí.

„Necítím je,“ zavrtěl hlavou Neznámý. „Ale to neznamená, že tu nejsou. Pokud jim Styliann nařídil, aby se přede mnou uzavřeli, nedozvím se o nich. Nezapomínej, že už mám duši zpět a spojení se všemi ostatními, které drží v Pahorku, je jen slabé.“ Znovu se pokusil propátrat okolí, avšak tentokrát nevyslal vpřed myšlenky, ale to, co považoval za samé jádro své bytosti, a toužebně si přál zažít opět ten hřejivý pocit sounáležitosti s bratry. Stále v sobě cítil prázdnotu, a to i přesto, že ho Havrani bez výhrad vzali zpět mezi sebe a ulehčili mu proměnu, kterou procházel. Tak jako tak se nedomníval, že by se od protektorů dokázal osvobodit nadobro. Možná to ani nechtěl a bude se už navždy považovat za cizince, který nikam nepatří.

Stále nic necítil. Doufal, že ho někde v dálce jeho bratři slyší, v myšlenkách ho obstupují, srdečně vítají a věří v něho stejně, jako on věří v ně. Avšak zatím tu byl jen on a byl osamocen.

Havrani pokračovali v jízdě k Parve a o hodinu později, když se po Rozervaných pustinách rozlilo polosvětlo nového rána, zrychlili do cvalu. Tehdy je Neznámý ucítil. Ten příliv energie, se kterou se vrhali do útoku. Vnímal jejich pospolitost, sílu a neotřesitelnou víru. Cítil jejich radost z jeho přítomnosti. Požádal je o jednu maličkost a oni mu vyhověli. Otočil se k Hiradovi a usmál se na něho.

„Jsou tu,“ pronesl se zadostiučiněním.

„Kde?“ zajímal se barbar a okamžitě se začal rozhlížet kolem.

„Jihovýchodně od města. Přijeli nám na pomoc.“

„Tak to aby dorazili co nejdříve sem,“ poznamenal za nimi jedoucí Ilkar. „Podívejte se před sebe.“

Havrani zastavili koně. Hranice města byla lemována Wesy, kterých nebylo mnoho, ale na poměry Havranů jich bylo až dost.

„Nějaký návrhy?“ ozval se Hirad.

Ale odpovědi se nedočkal, protože ze severu se začal ozývat nejprve tlumený, ale pak čím dál jasnější dusot kopyt. Byly jich stovky.

* * *

Baron Černoosten stál spolu s Gressem na velkém plochém kameni a hovořil ke svým lidem. Všichni se shromáždili při úpatí Jestřábích skalisek s vědomím, že Wesové dorazí asi za hodinu. Černoosten pohlédl k východu, kde se za obzorem rodilo světlo nového dne, a při pohledu na své lidi chápavě pokýval hlavou. Vystrašení, unavení a hladoví muži a ženy, kterým však v srdcích nestále divoce plála touha zachránit svou zem.

„Nebudu vám lhát. Chystáme se udělat něco, co možná skončí smrtí nás všech, ale já vím, že si uvědomujete, jak je to důležité. Podařilo se nám zdržet invazi Wesů o dva dny. Než zemřu, chci je zdržet ještě o jeden.

Každému z vás chci poděkovat za neutuchající snahu, se kterou jste bojovali za Gresseho, za mě a za Balaiu. Nebudu považovat za zbabělce ty, kteří se rozhodnou nyní odejít, protože v boji, co brzy vypukne, nenechám zatroubit k ústupu. Není totiž kam ustoupit. Jsem hrdý na to, že jsem s vámi jezdil a bojoval, a pokud tuto válku vyhrajeme, všichni poznáte, jak umím být štědrý.

Avšak slyšte také toto. Pokud tu Wesy na dalších několik hodin nezadržíme, obklíčí a napadnou Podkámen. Průsmyk bude navíc brzy napaden i ze západu a na pokraji války stojí i Julatsa. Pokud by padl Podkámen, zmizí jádro naší obrany, a to by byl konec celé Balaii.

Ti z vás, kteří už slyšeli o Havranech a jejich misi, ať jsou ubezpečeni, že každá minuta, kterou jim zajistíme, jim může pomoct s nelehkým úkolem zničit v Parve Černokněžné pány. Za jakýkoliv čas navíc, který jim poskytneme, nám poděkují. Chci, aby se mohli vrátit do své domoviny. Chci, abyste se měli kam vrátit i vy všichni a žili tam v míru, vychovávali rodiny a neznali soužení ani strach. A pokud se mi to nepodaří, alespoň zemřu s vědomím, že jsem se o to pokusil.“ Pozvedl ruku, aby umlčel jásot, který se začal ozývat.

„Vím, že chcete křičet, ale nepřítel je nedaleko a my budeme potřebovat moment překvapení. A také zázrak. Pamatujte si tváře těch, kteří stojí vedle vás. Mohou vám zachránit život, stejně jako vy můžete zachránit život jim. Dejte na ně pozor a oni dají pozor na vás.

Všichni víte, co se od vás očekává. Smluvená znamení znáte. Jediné, o co vás žádám, je urputný boj, víra v Balaiu a to, abyste s sebou vzali těch mizerů do hrobu tolik, kolik jen budete moci!

Na svá místa a připravte se.“

KAPITOLA 33

Protektoři se na Wesy vrhli na hranici trosek vyznačujících okraj Parve. Všichni už nyní třímali v rukou obě zbraně. Styliann se pohyboval v týlu svých jednotek a měl kolem sebe desetičlennou osobní stráž, která ho chránila jak čepelemi, tak přirozenými štíty. Ale šamani si ho zatím nevšímali − na to byli příliš zaměstnáni první vlnou útoku, který se snažil prolomit jejich nepočetné, ale zuřivě se bránící řady.

Pán Pahorku znal dosah svých kouzel a pečlivě formoval vzorec many jednoho z nich. Mezitím osm šamanů rozervalo na kusy tři protektory, jakmile na ně soustředili černé ohně, které mlčícím postavám nejprve prorazily přirozené štíty, a když byla cesta volná, rozpáraly i zbroje, těla a masky. Protektoři umírali v tichosti, žádný z nich ani nehlesl, a vždy když nějaký z nich padl, zaujal jeho místo v řadě jiný, aby byla formace opět celistvá.

„Pekelný oheň,“ procedil Styliann mezi zuby.

Z průzračně modré oblohy se svezlo k zemi osm sloupců ohně a každý z nich zasáhl jednoho z osmi štítem nechráněných šamanů rovnou do hlavy. Oheň je doslova rozmetal všude kolem a části jejich hořících těl a oblečení padaly na wesské válečníky.

Hned potom seslal Styliann doprostřed nepřátelské formace trojici Plamenných prstenců. Jakožto zkušenému mágovi s dokonale zvládnutou sesílací technikou se mu tím zásoby many téměř vůbec neztenčily. Když viděl, s jakou lehkostí oheň zapaluje Wesy i šamany, začal si boj užívat. Protektoři před ním utvořili klín a jeho špicí tvrdě udeřili proti nepříteli, jehož nepříliš početnými řadami se chtěli probít do města. Wesové se je pokoušeli obstoupit z obou stran, ale opět zasáhl Styliann.

Obklopen živým klínem z protektorů se mohl posunout vpřed, protože Wesové byli nemilosrdně zatlačováni zpátky. Při letmém pohledu připomínali protektoři obyčejné vojáky s meči a sekerami, ale pozornější průzkum odhalil mnohem víc. V každém švihu, v každém seku byla ladnost a plynulost, která trestala sebemenší chyby v protivníkově obraně, ale nejen to − pohyby a údery každého protektora dokonale korespondovaly s těmi, které prováděli jeho spolubojovníci nalevo i napravo od něj. Nikdy se jim omylem nezkřížily sekery, nikdy jeden druhému nepřekáželi; jen trpělivě rozdávali rány a neúnavně drtili nepřítele.

Styliann vše sledoval a v mysli se mu rodilo kouzlo, kterým chtěl rozprášit zadní wesský voj. Byl svědkem smrti mnoha zápaďanů a jen několika málo protektorů. Jeden z nepřátel mu zemřel po pravici, když vykryl výpad mečem, avšak odhalil si krk, který mu vzápětí rozetnul břit sekery. Ostří projelo skrz a čistě mu odseklo hlavu. Bezhlavé tělo se zhroutilo a z rány stříkala krev. Uprostřed vřavy Styliann spatřil, jak se zvrátil dozadu další z Wesů, kterému protektor proklál mečem hruď. Pak čepel vytáhl, jakoby mimoděk vykryl plochou sekery úder na hlavu, a než se jiný Wes vzpamatoval a obrátil jeho směrem, meč švihl a otevřel mu hrdlo.

Xeteskané se drali kupředu, ale nebyli dost rychlí. Šamani, kteří byli po smrti svých osmi druhů rozeseti daleko od sebe, se semkli, a zatímco se poučili a dva z nich vyčarovali nad ostatními ochranné štíty, šest zbývajících zahájilo sesílání černého ohně, jehož účinky však byly podle očekávání zeslabeny díky štítům sevřených protektorských řad.

Čaroval i Styliann. Základní vzorec many měl zformován, takže se zastavil a soustředil se. Jeho ochránci ho obklopili ještě těsněji. Když začal vzorec nabývat přesnějších tvarů, pomalu rotovat a v prudkých záblescích se barvit do modra a oranžova, přidal Styliann poslední nezbytné prvky a hluk bitvy mu zeslábl v uších. Plnil kouzlo svoji silou a nechal ji v něm hromadit, až konečně otevřel oči a zahájil recitaci. Věděl, že protektoři se zachovají přesně tak, jak v dané situaci měli.

Hromady sutin a trosek okolo Wesů se začaly hrkavě chvět, takže volně ležící kameny padaly z výšky na zem. Pak se vibrace přesunuly i do země a rozpohybovaly svrchní vrstvu půdy pod jejich nohama. Mnoho nepřátel ztratilo rovnováhu a ještě daleko více jich dostalo strach. Pak se chvění přesunulo hlouběji a země začala dunět. Protektoři kouzlo znali a bojovali dál.

Když byl Styliann spokojen s výsledkem a správnou intenzitou vložené many, dokončil sesílání.

„Úder,“ vyslovil nakonec a trhl pěstmi směrem k hrudníku.

Rozlehla se hluboká tlumená rána. Jakmile ji protektoři uslyšeli, rozvolnili řady, rozptýlili se a nechali nic nechápající Wesy sekat do vzduchu.

Pak se Wesům pod nohama vyklenul asi dvacet sáhů dlouhý a stejně široký čtverec země. Půda nevydržela napětí, popraskala, rozestoupila se a začaly zpod ní vylétávat obří kusy skály. Mnoho jich zasáhlo Wesy a odneslo je s sebou mimo bojiště. V jednom okamžiku na povrch doslova vytrysklo přinejmenším tucet hlínou obalených balvanů, které se vznesly do vzduchu, a přichycená hlína, která poprvé okusila čerstvý vzduch, z nich v gejzírech odletovala do všech stran. Wesové i šamani prchali a hledali útočiště na pevné zemi; jejich štíty i černý oheň zanikaly společně se soustředěním. Styliann mohl čtverec oživlé země ovládat, a tak ho nechal vlnit, vzdouvat se a zase klesat, zatímco rozpohybovaná hlína uvolňovala na povrch uvězněné vzduchové kapsy.

Než se pak Wesové vzpamatovali a zjistili, co se vlastně děje, pronikl Styliann i s protektory jejich prořídlými řadami do města. Cesta byla volná, k pyramidě už jim zbývalo jenom půl míle a Styliann se rozhodl, že je třeba podat Havranům pomocnou ruku.

* * *

Rozervanými pustinami se v čele jízdy hnal generál Darrick. Neměl tušení, co ho čeká. Podle toho, co věděl, mohli být Havrani dávno na místě, ale také dva dny jízdy za ním, nebo dávno mrtví. Pokud to byla některá z posledních dvou možností, byl s Balaiou konec. Velice se mu proto ulevilo, když se vrátil jeden z jeho elfích zvědů s informací, že Havrany zahlédl na jihovýchod od jejich současné pozice. Darrick přikázal změnit směr a zamířit přímo k nim.

Když Ilkar potvrdil, že je to skutečně jízda čtyř univerzit, usadil se Hiradovi ve tváři široký úsměv.

„Tomu se říká šťastná náhoda,“ ozval se Thraun.

„Konečně taky máme trochu kliku,“ poznamenal Hirad. „A vlastně to ani moc velká náhoda není, protože všichni víme, jak dlouho trvá se sem dostat. Darrick má jen trochu zpoždění, to je všechno.“

Havrani zatím neopustili místo, z něhož poprvé spatřili připravené Wesy hlídkující na okraji Parve. Hirad byl připraven zkusit štěstí a prorazit jimi, avšak příjezd univerzitní armády jim umožnil zvolit mnohem pohodlnější řešení. Po jejich levici osvětlil oblohu oheň a zazněl výbuch. Následovaly další dva záblesky a druhá exploze.

„Styliann má napilno, jak vidím,“ prohlásil Ilkar.

„Je to výtečný mág,“ odtušil Denser.

„Musí se mu nechat, že je značně vznětlivý,“ pokyvoval Ilkar a sledoval dohasínající záři Pekelného ohně a Plamenných prstenců na pozadí svítání nového dne. „Nechtěl bych tam teď být.“

Darrick přijel až k Havranům a zastavil; za ním to samé udělali i jeho vojáci. Seskočil z koně a vydal se Havrany pozdravit. Sesedl i smějící se Hirad a Darrick k němu přiběhl a uchopil ho za obě ramena.

„Tady všechno končí,“ oznámil mu. „A to, že vás vidím živé, mi říká, že nakonec zvítězíme. Díky bohům, že jste to zvládli.“

„A cos čekal?“ opáčil Hirad, sevřel mu zátylek a se smíchem mu zatřásl hlavou. „Věděl jsem, že to dokážete, a jsem rád, že ti nechybí sebevědomí, ale pořád se ještě musíme dostat do Parve.“

„Co máte v plánu, generále?“ neztrácel čas Neznámý. „Jak vidíte, Styliann s protektory je na jihovýchodním okraji města a snaží se probojovat dovnitř. Do půl hodiny se mu to podaří a dostane se k pyramidě.“

„Jak to všechno víš?“ zeptal se Darrick podmračeně.

„Věř mu, má určitě pravdu,“ poradil mu Hirad.

„Dobrá tedy. Abych vás dostal dovnitř, budeme se muset probít jejich řadami. To by neměl být problém. Jakmile se dostanete za ně, pokusím se vás zbavit všech pronásledovatelů, ale jinak pojedete až k pyramidě sami. Selyna hlásila, že když tam byla ona, hemžilo se to místo akolyty, tak si dejte pozor. Pokusím se za vámi dostat na náměstí co nejrychleji, ale mám chuť po cestě zatočit s co nejvíce Wesy. Jasné?“

„Kde tedy máme jet?“

„Na konci řady. Až se rozvolní, držte se uprostřed útočné linie. Pokud uvidíte nějakou trhlinu, neváhejte a využijte ji.“

Na Darrickův pokyn se jízda vydala mírným klusem k Parve. Jeli vždy čtyři jezdci vedle sebe a útvar uzavírali Havrani.

Darrick se zhluboka nadechl a vnímal chladný vzduch v plicích. Blíží se boj, po kterém toužil. Rozkázal zrychlit a jízdní jednotka o síle tří set mužů zrychlila do cvalu. Ve vzdálenosti přibližně čtvrt míle nařídil rozpojit řady. Z původního útvaru tvořeného čtyřčlennými řadami vymodelovali jezdci formaci širokou tři a dlouhou sto koní, přičemž se šermíři a kopiníky jeli v zákrytu i mágové, kteří je chránili štíty − pokud možno takovými, které se navzájem překrývaly.

„Do útoku!“ zařval Darrick a jízda čtyř univerzit zrychlila do trysku. Mířila přímo proti wesským pozicím. Obě masy se čelně střetly a téměř celá první řada Wesů byla zdecimována kopími, meči a kopyty koní. Uprostřed bitvy Darrick napůl obrátil koně a sekl jednoho z nepřátel do prsou − zanořil mu čepel do těla a okamžitě ji zase hbitě vytáhl. Muž zachrčel a sesul se k zemi. Všude kolem vrchního velitele řinčel kov o kov, řehtali koně, ozývaly se výkřiky, rozkazy, chroptění a řev. Za první linií stáli šamani a sesílali černý oheň, který doslova vykusoval díry do mužů, co se nacházeli mimo dosah štítů. Magických prostředníků využívajících sílu Černokněžných pánů bylo nutné se zbavit, a to rychle.

Těsně vedle sebe si Darrick všiml, jak jednoho z jeho mužů strhli dva Wesové z koně. Neváhal, postavil své zvíře na zadní a uviděl rychlý pohyb jednoho z hrabajících kopyt, které smrtelně zasáhlo prvního Wesa do hlavy. Druhý se začal překvapeně otáčet, ale nebyl dost rychlý, takže v zádech ucítil čepel jezdcova meče. Darrick máchl znovu, minul, ale umožnil svému vojákovi opět nasednout. Na slova díků nebyl čas.

Za hranicí bitvy čekali Havrani na svoji příležitost proniknout jakýmkoliv slabším místem wesských řad. Hirad se neklidně ošíval, protože jeho obvyklé místo bylo uprostřed vřavy, kde se mohl činit s máchající čepelí. Neznámý pobídl koně a popojel trochu doprava.

„Támhle,“ upozornil je. „Připravte se.“ Ukazoval na místo asi dvacet sáhů od oblasti, v níž se pohyboval zuřivě bojující Darrick. Wesové tam ustupovali pod prudkým náporem a šamani dávno uprchli, jakmile zjistili, že se všechna jejich zaklínadla odrážejí od připravených štítů protivníků.

Havrani stále přihlíželi a pak se jízda vyřítila vpřed s obnovenou silou. Před jejich koňmi už Hirad viděl jen denní světlo.

„Štít připraven,“ ozval se Ilkarův hlas.

„Havrani!“ zařval Hirad. „Havrani, za mnou!“

* * *

Jediné zatroubení rohu a vzduch nad Jestřábími skalisky se naplnil šípy a Žhavým deštěm. Železné hroty a oheň se začaly smrtonosně snášet na nic netušící a nechráněné Wesy, kteří dostali povel zrušit pochod. Okamžitě rozvolnili řady a začali se škrábat doleva i doprava nad cestu, aby zaútočili na ty, kteří je přepadli. Pod nimi se srotili šamani a připravovali štíty a svoji ďábelskou magii.

Roh zazněl podruhé. Černoosten a Gresse objeli severní cíp skalisek a vřítili se mezi čelní linie Wesů. Dokázali se prokousat sedmi řadami vojáků, než byl jejich postup zastaven. Všichni mágové, kteří baronům ještě zbyli, se ukrývali po stranách rozsedliny a sesílali útočná kouzla dolů na střed armády, což jim ale znemožňovalo chránit štíty útočný výpad vpředu. Šamani tak mohli svými kouzly zabíjet dle libosti.

Na chaoticky se přelévající wesskou armádu lapenou v sotva třicet metrů širokém kaňonu dopadala další a další ohnivá kouzla. Po první salvě šípů se lučištníci zaměřili na šamany. Pokoušeli se jich postřílet co nejvíc, než nad sebou stihli vyčarovat štíty. Další střely směřovaly na Wesy, kteří se drápali nahoru po skále.

Tam, kde se střetla čela armád, probíhal lítý boj. Wesové se přeskupili a urputně se pokoušeli prorazit. Černoosten byl zraněn na noze, obrátil koně a snažil se prodrat dál, přičemž kolem sebe neustále sekal mečem. Gresseho při útoku předjeli mladší vojáci, takže mohl celé situaci přihlížet z relativního bezpečí. Rozhodl se ustoupit a popadnout dech, když vtom vyšlehly plameny.

Ze dna rozsedliny vylétly do stran oblouky bílých blesků a dopředu se vymrštily i černé spáry ohnivé smrti vycházející z rukou šamanů. Jejich úkolem bylo vyhledat, roztrhat a rozpárat vše živé. Těsně vedle Gresseho zasáhlo černé chapadlo jednoho vojáka doprostřed čela tak prudce, až mu vyrazilo oči z důlků. Muž se zaškubal v agonii a padl k zemi. Všude kolem hromadně umírali muži i zvířata, ale Wesové začali i tak ustupovat. Gresse změnil názor, pobídl koně do slabin, zavolal na své muže, aby se mu zařadili po bok, a vyrazil proti šamanům.

Skaliska vybuchovala v gejzírech balvanů a vzduchem létali a padali dolů mágové i lučištníci. Když ale po chvíli magie zápaďanů vyprchala, bylo jasné, že si na sebe šamani sami přivolali katastrofu. Volné kameny a odtrhané kusy skal se začaly lavinovitě řítit dolů a zavalovat a drtit jejich vlastní jednotky.

Vpředu se Černoostnovi muži pokoušeli zdvojnásobit úsilí a prosekávali si cestu wesskými řadami. Gresse a jeho skupina už byli téměř na dosah šamanům, kteří se soustředili na další kouzlo a neuvědomovali si nebezpečí, jež jim bezprostředně hrozilo. Gresse se zbavil protivníka svislým sekem do hrudi, zatímco za ním strhli Wesové z koně jednoho z jeho vojáků a na zemi ho zasypali spoustou ran. Gresse pobídl svého oře, ten plecemi odmrštil posledního obránce, který mu stál v cestě, a baron se dostal až těsně k šamanům. Když však zvedl meč, aby udeřil, otevřeli šamani oči a kolem prstů jim zapraštěl černý oheň.

* * *

Havrani vjeli do parvských ulic a tryskem zamířili k náměstí. Za nimi drtil Wesy Darrick se svojí jízdou, avšak sám zaznamenával těžké ztráty.

V čele Havranů jeli Hirad s Neznámým, těsně následováni Denserem. Vzadu byl ostražitý Thraun a všichni ostatní mezi nimi. Hnali se opuštěnými ulicemi a jejich cílem byla pyramida, na jejímž vrcholu plál kruh signálních ohňů. Na náměstí přijeli ze severu. Bylo plné akolytů.

Žádný z několika stovek rudých plášťů však nevnímal okolní boje; všichni služebníci Černokněžných pánů, kteří se tu shromáždili, se jen sborově kývali, mručeli a hluk jejich hlasů hlasitě vibroval na akusticky dokonale řešeném parvském náměstí. Muselo jich být alespoň pět set; seděli v úhledných řadách, z nichž první začínala dobrých sto sáhů od vstupu do tunelu.

„Jedem, jedem!“ povzbuzoval Hirad, když se mu zdálo, že Havrani zpomalují. Pádil podél jedné ze stran náměstí, a když se dostal na úroveň pyramidy, zahnul doleva směrem k ní. V té chvíli se mezi akolyty ozval první varovný výkřik. Mručení ustalo a vystřídalo ho hněvivé pokřikování. Havrani ale jeli dál, a když Hirad dorazil k ústí tunelu, svezl se ze sedla a zarazil meč do břicha jednomu z jeho strážců. Druhý strážný vyrazil, ale nedostal se dál než k čepeli Neznámého Válečníka.

Za oběma bojovníky sesedl i zbytek Havranů. Koně nechali odběhnout pryč, s Denserovým ořem v čele. Dav chvíli strnule a nechápavě zíral, jak se jim cizinci snaží vloupat do chrámu, ale když Havrani nejistě pohlédli do temného otvoru vedoucího do pyramidy, akolyté se konečně pohnuli a vyrazili proti nim. Valili se na ne jako zlostně ječící rudý příboj, jehož přesila byla bezmála stonásobná. Tisícovka očí planula zuřivostí a zcela neomylně prozrazovala, jaké mají akolyté úmysly.

„U všech bohů nebes,“ vydechl Hirad.

„Co teď?“

„Ty a Denser běžte do hrobky. My je zdržíme, jak nejdéle to půjde, a budeme se modlit, aby Styliann dorazil dřív, než nás tu rozervou na kusy.“

„Ne, Neznámý,“ začal namítat Hirad, „já tě tu nenech…“

„Tohle děláme pro Balaiu, Hirade. Ta je tím jediným, co je důležitější než Havrani. Běžte už!“ Obrátil se, aby čelil vlně přibíhajících nepřátel. Po levém boku mu stál Thraun, po pravém Jandyr a Will. Erienna a Ilkar se zařadili za ně.

„Musíš se mi vrátit, Densere,“ zapřísahala ho Erienna. Krátce se chytili za ruce, ale pak už se odborník na Zloděje úsvitu svižně rozběhl chodbou, následován svým osobním strážcem. Oběma jim v uších doznívaly Neznámého rozkazy a do ponuré tmy před nimi se nesla ozvěna poklepávání jeho meče o kamennou podlahu.

* * *

Černý oheň se zavrtal do Gresseho koně těsně pod plátem brnění. Zvíře zařičelo bolestí a zhroutilo se k zemi, aniž pochopilo, co mu utrpení způsobilo. Gresseho to vymrštilo ze sedla a baron těžce dopadl na tvrdou zem, kde se udeřil hlavou o kámen.

Černoosten, jemuž se po stehně táhla dlouhá krvavá šmouha, viděl, jak jeho přítel padl. Svolal k sobě muže a znovu vyrazil do boje, zatímco všude kolem šlehaly úpony černého ohně trhající na kusy brnění i muže v nich. Bitva byla čím dál nepřehlednější, zejména když v ní nyní pobíhali koně bez jezdců, kteří byli nebezpečím pro všechny. Zásluhou kamenné laviny i mečů nepřátel byly linie Wesů v troskách, ale Černoostnovi muži nevládli žádnou magií, takže šamani pomalu začínali měnit výsledek bitvy. Baron pobídl koně do slabin a umínil si, že pokud nedokáže zachránit Gresseho, alespoň dokončí, co starší muž začal. Šamani musejí zemřít.

* * *

Hirad s Denserem spěchali tunelem. Byl osvětlen zapálenými železnými koši a jeho stěny byly po celé délce zdobené runovými rytinami. Za zády barbar slyšel, jak se Havrani zapojili do bitvy, a modlil se, aby ji všichni přežili. Tunel byl dlouhý dvě stě sáhů a končil obyčejně vypadajícími masivními dvojitými dveřmi s párem obřích mosazných klik ve výši prsou. Byly zavřené.

Jak se k nim Hirad blížil, cítil, jak mu nesmírně těžknou nohy. Něco podobného naposledy zažil při souboji s Ismanem na hradě Černých křídel. Jako by se tu vznášelo nějaké zlo, které mu svazovalo svaly, drásalo srdce a upíjelo odvahu − pocítil silné nutkání obrátit se a utéct. Moc Černokněžných pánů tu sálala ze zdí, živila ohně v železných koších a prosakovala do vzduchu, který Hirad dýchal. Měl pocit, jako by mu na čelo tlačila nějaká obrovská ruka, která ho sune pryč. Pak ale stanul přede dveřmi, uslyšel Denserův dech a zlé kouzlo bylo zlomeno, protože okolo Xeteskana se vznášela pulzující pozitivní aura, která signalizovala, že se mág blíží k dokončení úkolu, a která vytěsnila veškeré Hiradovo zoufalství stranou.

Osvěžený barbar zatlačil na levé křídlo dveří a vydal se dovnitř; Denser mu byl v patách. Stanuli v pyramidě, jejíž vnitřek se výrazně odlišoval od tunelu. Spatřili dlouhé kamenné schodiště, po jehož stranách vyrůstaly do temných výšin nad jejich hlavou rozměrné tabule z kamene a mramoru. Schodiště bylo široké dobrých dvacet stop a osvětlené bylo vždy dvojicemi velkých pochodní zasazených v kovových stojanech při jejich okrajích. Schodů bylo celkem čtyřicet a masivní železné trojnožky se nacházely na každém sudém. Nad schodištěm tiše stáli dva strážci hrobky, oba oděni v rudých pláštích, kroužkových zbrojích a s dlouhými zahnutými čepelemi v rukou. Byly to obřadní zbraně, ale i ty dovedly být smrtonosné.

„Drž se za mnou, Densere.“

„Nic jiného jsem v plánu neměl.“

Strážci hrobky popošli až na kraj nejvyššího schodu a tam zůstali opět stát.

„Jdete pozdě. Páni se probouzejí. Poklekněte, nebo budete zničeni.“

„Šetřete si dech na modlitby,“ zahučel Hirad. Prudce se vrhl do útoku proti muži vpravo, švihl čepelí nízko nad zemí a hluboce se předklonil, aby ho špičkou zasáhl do stehen. Strážce hrobky očekával sek mnohem vyšší a sklonil meč příliš pozdě. Hiradova čepel se mu zakousla hluboko do masa a prosekla mu nohu těsně nad kolenem. Noha neudržela váhu těla a muž se skácel. Hirad ho přeskočil a stanul tváří v tvář druhému strážci. Zasmál se.

„Tak zničeni, jo?“ Na odpověď nečekal. Předstíral výpad, ale místo toho ukročil a vedl útok obouruč na jeho hruď. Strážce útok vykryl, ale zakolísal pod jeho razancí. Hirad ťal znovu a znovu, jeho vrchní seky nepřestávaly dopadat na mužovu zoufale nastavenou čepel, až se konečně po jedné z ran mírně odkryl a Hirad mu usekl kus obličeje. Strážce se bez hlesu zhroutil k zemi. Hirad se otočil právě včas, aby si všiml, jak Denser vytahuje zakrvácenou dýku z hrudi prvního muže.

Schodiště vedlo do mramorem vykládané chodby dlouhé asi třicet stop. Cestu jim osvětlovaly ohně zapuštěné do stěn, díky nimž byly jasně vidět složité mozaiky na zdech. Vyobrazovaly řady postav v rudém, které se klaněly před šesticí vysokých bytostí s hlavami obklopenými zářivými kotouči světla. Hirad si výjevu nevšímal, sklouzl pohledem po vyleštěných kamíncích a zaměřil se na jediné otevřené dveře, které se nacházely přímo před nimi. Byly malé, připomínaly dveře obyčejného domku, ale za nimi se odehrával nějaký pohyb. Přitiskl se zády ke stěně těsně u nich a nahlédl za ně. Šok z toho, co uviděl, mu doslova vyrazil dech.

Sálu dominovalo šest paprsčitě uspořádaných sarkofágů připomínajících loukotě nějakého obřího kola. Každý z nich byl dobrých devět stop dlouhý a hlavovou částí směřoval doprostřed. Okolo se ve světle svíček modlili opatrovníci. Bylo jich dvanáct, dva nad každou rakví, měli skloněné hlavy a mumlali nějaké zaříkávání v řeči, které Hirad nerozuměl. I z místa, kde stál, cítil, jak je v sále chladno, doslova mrazivo − vzpomněl si na Černoostné hory v zimě a zachvěl se. Opatrovníkům se u úst s každým výdechem tvořily chomáčky páry a stěny hrobky rezonovaly temným duněním.

„Jsme na místě, Densere,“ sykl Hirad.

Temný mág se k němu u dveří připojil, aby se také podíval. „Na seslání budu potřebovat několik minut.“

„No tak se do toho dej.“

Denser poodešel asi tucet kroků, položil všechny urychlovače před sebe na podlahu, spustil bradu na hruď a začal vytvářet vzorec many nejsilnějšího kouzla, jaké kdy bylo vytvořeno.

* * *

Šamani rozbourali hromadu kamení, kterou předtím sami vytvořili, a Tessayovi muži se mohli začít hrnout do průsmyku. Po cestě překračovali, obcházeli a rozhrnovali ležící těla obránců, která rozmačkaly padající balvany.

O něco dál v průsmyku byla zkáza také naprostá. Pod tunami balvanů tu bezvládně ležely rozdrcené mrtvoly, roztříštěné katapulty a zničené těžké kuše. Z obranných valů a barikád zbyly jen třísky. Do vzdálenosti patnácti sáhů od ústí průsmyku to všude vypadalo stejně; padající stěny a strop tunelu tu musely mít na svědomí stovky mrtvých.

Darrickovi generálové sebrali přeživší zbytky jednotek a stáhli se až do Podkamene, kde byl připraven další obranný val. Na jeho přípravu osobně dohlížel Darrick, než se vydal na západ. V Podkameni se tyčily věže se střílnami pro masivní kuše, svá pevná stanoviště tu měly katapulty, vše bylo obehnáno palisádami ze zahrocených kůlů a celá oblast byla doslova provrtána skrýšemi pro lučištníky. Nic z toho sice proti šamanské magii neobstojí, ale tentokrát bude Wesy očekávat ještě daleko více obránců.

Muži z východu dokázali průsmyk bránit jen tři dny, a nyní už jím opět proudily desetitisíce Wesů. Přes vysychající kameny se k opačnému konci valily spousty vojáků. Byla to horda, která měla pohltit východ, spálit tamější města a vyhladit obyvatelstvo. Válečníci už nyní jásali radostí nad svým úspěchem a téměř cítili, jak jim tváře zalévá východní slunce a čepele se opět barví krví lidí z východu. Když je nyní navíc na každém kroku podporovali šamani se svojí magií, nestál jim už v cestě nikdo, kdo by je mohl zastavit.

* * *

„Štít připraven,“ houkl Ilkar mezi rytmickými kovovými údery meče o podlahu. Společně se dívali, jak se na ně valí akolyté s vlajícími rudými plášti. Někteří měli zbraně, jiní ne, a ti, kteří běželi v první řadě, mírně zaváhali, když se k Havranům dostali blíž.

„Musíme na ně pořádně udeřit,“ nabádal Neznámý. „Pokud je dostatečně nevyděsíme, rychle nás roznesou. Erienno, budeme potřebovat pevný štít, kdyby měli lučištníky.“

„Rozumím.“

„Jandyre, ty se stáhni,“ nařídil mu Neznámý.

„Nikam nejdu.“

„Jandyre.“

„Nenamáhej se, Neznámý, zůstávám tady.“

K tunelu přiběhli první akolyté. Neznámý přestal ťukat mečem a připravil se. Postoupil o půl kroku vpřed, aby měl kolem sebe prostor k rozmachování, a pak po nejbližším muži sekl. Mocnou ranou akolytovi rozdrtil hruď, silou úderu ho nadzvedl a odhodil doprava, kde muž za letu skolil několik svých druhů. Bez známek života dopadl na zem.

Ilkar přihlížel. Po Neznámého levici vymrštil Thraun čepel nad hlavu v obranném seku, vykryl tak útok a vrazil útočníkovi pěst do obličeje. Zasáhl ho do úst a druhou rukou mu vrazil záštitu meče do břicha. Pak se sklonil, nabral ho hlavou a nakonec ho probodl. Zařval a rozhlížel se po dalším soupeři.

Jandyr měl situaci složitější. Přestože byl zkušeným bojovníkem, musel být kvůli zraněné ruce a oslabenému tělu velice opatrný. Prozatím se spokojil s tím, že se jen bránil, avšak i tak už mu na čele začínaly vyrážet krůpěje potu. Will před sebou vířil dvěma krátkými meči. Sekal do těl, zasazoval jim smrtící rány, vykrýval ty, které směřovaly na něj, a pohyboval se rychle a ladně.

„Štít připraven,“ zaznělo i z Erienniných úst. U druhé stěny se činil Thraun. Jeho svižná čepel a pěst byly pro akolyty příliš, protože neměli zkušenosti a odhodlání, které šlechtily Havrany.

Poté co Neznámý rozťal tvář dalšímu nepříteli, začali akolyté ustupovat, protože se k nim z náměstí donesly rozkazy jejich velitelů. Do uvolněného prostoru se ze zadních řad hnali strážci hrobky s blýskavými zahnutými čepelemi v rukou. Když dosáhli potemnělého tunelu, lesk kovu zeslábl.

„Jen tak dál, Havrani,“ zařval Neznámý. „Odrazíme je.“

Náhle zazněl z pravé strany náměstí výbuch provázený krátkým zábleskem modrého světla. Akolyté před tunelem ztuhli, otočili se po zvuku, zhodnotili situaci a pak začali prchat na opačnou stranou. Na náměstí dorazil Styliann.

* * *

Darrick rozťal lebku dalšímu šamanovi a zaburácel na své muže. Mrtvé tělo magika s plesknutím dopadlo na zem a kouzlo, které udržoval, zmizelo. Linie Wesů byly prolomeny hned na sedmi místech najednou a zbylí obránci slábli.

„Sevřít řady!“ zařval generál. „Zatlačte je doprava. Jedeme na náměstí.“ Pobídl koně, srazil wesského válečníka, který mu stál v cestě, a neustále zrychloval, zatímco muži za ním se za jízdy seskupovali do ucelenější formace. Téměř všichni šamani už byli zneškodněni, takže někteří z Darrickových mágů se mohli začít věnovat útočení. Netrvalo dlouho a na konec pravého křídla wesských sil dopadl Tříštivý déšť. To už bylo na obránce příliš. Po celé délce fronty se začali obracet a utíkat − někteří do Pustin, jiní zpět do Parve.

„Jízda, ke mně!“ Darrickovi pobočníci uposlechli rozkaz a jízda čtyř univerzit se přehnala přes chabě vzdorující zbytky wesské obrany a zamířila k náměstí s pyramidou, nedaleko níž právě došlo k ohlušující explozi.

* * *

Styliannův druhý Buchar provrtal do parvského náměstí obří otvory a podle očekávání vyvolal paniku. Následně se všech devadesát protektorů rozvinulo v jedinou bojovou řadu, která vykročila k pyramidě. Sekali a máchali meči a sekerami, jejich údery tvrdě dopadaly na nepřítele a železo se nemilosrdně zakusovalo do těl akolytů, jejichž ubohé pokusy o obranu byly vždy rychle smeteny.

Pán Pahorku ale ještě s kouzlením neskončil a jeho další Plamenný prstenec se rozlil přímo doprostřed vlnící se masy akolytů, kde se rozprskl do ohnivých jazyků šlehajících do všech stran. Muži i ženy padali usmrceni, zatímco těm šťastnějším magický oheň pouze sežehl obličej nebo spálil plášť.

Akolyté začali hromadně opouštět náměstí západním a severním směrem, ale pak se začali překvapeně obracet a prchat zpátky k pyramidě. Styliann se nejprve zamračil, ale pak se mu tvář projasnila úsměvem, když uviděl čelo jízdy čtyř univerzit, které jelo akolytům tryskem v patách. Parve už bude brzy jejich.

* * *

Opatrovníci vycítili, že Denser začal sesílat, vyskočili na nohy a zpoza opasků tasili dýky.

„Bezvěrče,“ zasyčel jeden z nich, když jim cestu ke dveřím zastoupila Hiradova vysoká postava. Barbar je rukou lákal k sobě, zatímco Denser za ním zavřel oči a jeho mysl vstoupila do jiného světa.

Jak výrazně se to lišilo od cvičných vzorců, které si zkoušel doma v Xetesku. Nyní klečel na podlaze a měl před sebou všechny urychlovače, což dávalo celému procesu čarování úplně nový rozměr. Když si vzorec v minulosti nacvičoval, byl pouze dvojrozměrný a šedý. Nyní vypadal jinak − měl krvavě rudou barvu a rozechvíval proudy many, jimiž byl spojen s jeho myslí. Denser se ho pokoušel ovládnout a vtisknout mu tvar, který potřeboval, avšak vzorec jako by si žil vlastním životem a s každým otočením jako by nabyl tvaru ještě složitějšího. To Denser nemohl připustit. Každý další úhel ve vzorci znamenal nárůst síly zaklínadla, a takovým by pak v konečném důsledku mohl klidně zničit celý kontinent. To ale nechtěl; hluboko v srdci mu hořela touha přežít a vrátit se do Xetesku.

Přidal do směsi elementy vyzískané ze tří urychlovačů a vzorec začal pulzovat mnoha barvami. Nakonec nad kouzlem získal kontrolu, ale musel postupovat s naprostou přesností. Musel si být jistý jeho silou, směrem i dosahem. Ponořil se zpět do sebe a zkontroloval každou linii, barevný odstín a každý pulz, zatímco Zloděj úsvitu se mu celou tu dobu snažil vymanit.

Hirad byl hlavním aktérem probíhajícího masakru. Stál ve dveřích tak, že jimi jednak nešlo projít, a jednak na něho současně nemohlo zaútočit více protivníků. Zatím skolil všechny, kteří se mu postavili, protože jejich krátké, šesticoulové dýky se jeho dlouhému meči nemohly rovnat. Jakmile padl desátý opatrovník, byla Hiradovým největším problémem krví kluzká podlaha. Opatrně přelezl mrtvá těla a vydal se zabít zbývající dva. Beze slova se k nim přiblížil a oba je rozsekal. Poté se rozhlédl a znechuceně hodnotil to, co způsobil. Pobil je všechny tak snadno, jako by byli zcela bezbranní. Když si to uvědomil, udělalo se mu zle od žaludku. Nezáleželo na tom, že to byli vyšší přisluhovači Černokněžných pánů, pořád to byli lidé a on je bezmyšlenkovitě povraždil − všechny a bez slitování.

Sklonil meč a otočil se k odchodu, když vtom uslyšel zvuk kamene sunutého po jiném kameni. Krev mu ztuhla v žilách, teplota v místnosti, kde byla už tak nepřirozená zima, ještě znatelně poklesla a Hirad se začal třást. Přinutil se otočit, srdce mu bilo až v krku a hrdlo zápasilo s nutkáním se rozkřičet. Jedno z kamenných vík sarkofágu se totiž pohnulo. Jen nepatrně, ale pohnulo se. O krok ustoupil. Pak se zvuk ozval znovu. Opět o krok ustoupil, ale došlápl na jedno z mrtvých těl, smekl se, upadl a po podlaze slizké krví doklouzal až těsně pod jednu z kamenných rakví, jejíž víko se v té chvíli zase posouvalo. A pak to samé udělala všechna víka a Hirad při tom zvuku zalapal po dechu.

Hrabal se po zemi zpátky ke dveřím a snažil se rychle dostat nohy pod sebe a vstát, ale podlaha byla jednou velkou kaluží krve. Vzepřel se tedy alespoň do sedu, obrátil se a začal odhazovat těla s jedinou myšlenkou − musí zavřít ty dveře. Nevěděl přesně proč, ale věděl, že to musí udělat. Ozval se ošklivý kovový zvuk, který ho donutil vykřiknout strachy. Na kratičkou chvíli měl pocit, jako by mu srdce sevřela velká mrazivá ruka.

„Bohové,“ vydechl. „Dělej, Densere, dělej.“ Za dveřmi ale viděl, jak se temný mág ještě stále připravuje. Neodvažoval se ohlédnout. Znovu ten pronikavý kovový zvuk. A další. Odvlekl od dveří poslední tělo, proskočil na Denserovu stranu, uchopil kliku a zabouchl. Ještě předtím ale vrhl do hrobky letmý pohled. Uviděl, jak bočnice všech rakví svírají kostlivé ruce s vybělenými články dlouhých prstů, které se pokoušejí nalézt na kameni nějaký úchop.

Proběhla jím vlna nevolnosti. Hrobku naplnilo stovky let staré zlo, pokusilo se mu vysát vzduch z plic a podlomit kolena. Když zaklapával kliku, zoufale se snažil přesvědčit sebe sama, že se spletl a viděl něco jiného. Ale zrak ho nešálil. Viděl konec Balaii, který vstával z hrobu, viděl ztělesnění hrůzy tak temné, že se vymykala veškerému rozumnému uvažování a útočila na samou podstatu jeho příčetnosti. Viděl probouzející se moc schopnou bořit hory, rozbíjet oblohu a utápět těla lidí z východu v potocích krve.

Hirad znovu zalapal po dechu, ztrácel cit v prstech a pokoušel se udržet při vědomí, které z něj však s každým namáhavým úderem srdce vyprchávalo. Bránil dveře proti největším nepřátelům Balaii a připadal si jako nešťastník, který se pokouší zabránit tomu, aby zašlo slunce a den se proměnil v noc.

Věděl, že to bude beznadějné, protože Černokněžní páni právě procitli.

* * *

Strážci hrobky byli zkušení, zuřiví a poháněl je vztek vyvolaný znesvěcením hrobky jejich pánů. V řadě bojujících Havranů jim bez potíží vzdorovali pouze Neznámý s Thraunem, kteří se úspěšně bránili výpadům a na oplátku pravidelně zasazovali vlastní smrtící rány. Avšak na pravém křídle Havranů to tak hladce nešlo. Jandyr bojoval s chytrým šermířem, který si okamžitě všiml, že je jeho protivník oslaben. Strážce se rozmáchl nad hlavou a sekl, Jandyr útok vykryl, ale čepel se mu dostala nebezpečně blízko k obličeji. Will se statečně bránil, avšak zatím téměř nepokročil − svému soupeři dokázal způsobit pouze jediný ošklivý šrám ve tváři.

Erienna přihlížela, udržovala nad všemi Pevný štít, ale do mysli se jí vkrádala myšlenka, že je to celé zbytečné. Ilkar si nepochybně myslel něco podobného. Sledovala Jandyra, jehož paže se opět zkroutila pod další pádnou ranou, a než se z ní elf stihl vzpamatovat, bodl ho nepřítel přímo do srdce. Jandyr vyjekl a upadl na zem.

„Ne!“ zařval Neznámý, když elfův smrtelný výkřik dozněl. Zběsile se vrhl vpřed, nejbližšímu strážci hrobky rozpoltil lebku a zpětným sekem zasáhl jiného do boku. V té chvíli se v čele jízdní setniny vojáků a mágů přihnal Darrick a zapojil se do bitvy. Zbylí strážci se ocitli mezi dvěma mlýnskými kameny a byli rychle pobiti. Darrick kývl na Neznámého a pak si povšiml bezvládného Jandyra, nad kterým už se skláněl Will.

„Zatraceně,“ ulevil si generál. Otočil se k pobočníkovi. „Ty. U toho tunelu chci stráže, jízda ať pročesává město a na tomhle náměstí ať nevidím jediného nepřítele. Do práce.“ Obrátil se zpět k Neznámému. „Kde je Hirad?“

„V pyramidě s Denserem,“ unaveně oddechoval Neznámý.

„Běžte za ním. Já to tu ohlídám. Je tu i Styliann, takže nám nic nehrozí.“

Neznámý poděkoval kývnutím.

„Havrani! Havrani, za mnou!“

* * *

Styliann obhlížel náměstí a cítil velké zadostiučinění. Všude se povalovala těla akolytů, jejichž krev a pláště pokrývaly zem jako rudý koberec. Tu a tam napadla jízdu nebo protektory hrstka Wesů, ale jejich odpor byl brzy potlačen. Povzdechl si. Díky momentu překvapení dobyli Parve a zesměšnili jeho naprosto nepřipravené obránce, avšak daleko na východě teď jistě pochodovaly hlavní síly Wesů, které hnaly celou východní Balaiu před sebou.

Dojel k ústí tunelu, sesedl a náhle na něho dolehla únava, takže se opřel o jeden z mohutných sloupů. Uvnitř se odehrávala poslední bitva, ale on si uvědomil, že se do ní netouží zapojit.

Téměř mu došly zásoby many a jeho touha po pomstě byla naplněna. Mohl si na Zloděje úsvitu počkat tady a zmocnit se ho ve chvíli, kdy se spolu s Havrany dostane ven. Sedl si, podepřel si hlavu dlaněmi a nechal vítr, aby mu čechral vlasy.

* * *

Hirad svíral kliku tak křečovitě, až mu zbělely klouby. Ze síně za dveřmi se ozývaly zvuky, ze kterých se mu ještě zrychlil už tak dost prudký a sípavý dech a celého ho polil studený pot. Byla mu zima. A zároveň horko. Příšerné horko. Zima. Hrozilo, že mu svaly zachvátí křeč, a nohy se mu začaly chvět tak silně, že chvílemi ztrácel rovnováhu. Oči mu plavaly a mysl mu zastřela mlha. A pak ucítil, jak někdo z druhé strany bere za kliku. Nejprve jemně, ale pak silněji a naléhavěji.

„Densere, prosím.“ Šepot mu uvázl v hrdle. Zpevnil úchop na klice a mosaz se mu ve zpocených dlaních mírně pohnula dolů. Někdo začal na dřevěné dveře bušit a Hirad, který se o ně opíral plnou vahou, se s každou ranou celý rozvibroval. Pak přišel nejsilnější úder a dveře se téměř otevřely. Za nimi byla cítit probuzená síla a nestvůrná moc. Hirad cítil, jak se mu zadrhl dech v plicích.

„Densere!“ zařval. „Teď!“ Denser za jeho zády mručel a prozpěvoval. Zrychleně a přerývaně dýchal a Hiradem projel osten úzkosti. Nebyl si tím jistý, ale měl pocit, že Xeteskan s kouzlem tvrdě zápolí. Stále ho však ještě neseslal.

Druhá prudká rána dřevěné dveře roztříštila. Hirad se ocitl na zemi a silou nárazu odjel po mramorové podlaze až téměř k Denserovi, vykroucené zápěstí měl v jenom ohni.

„Densere!“ Ve dveřích se tyčila silueta Černokněžného pána. Visely z ní cáry pohřebního roucha a po bílých kostech se jí rozlézalo živé maso. Shrbeně stála pod příliš nízkým dveřním překladem a Hirad si povšiml trojúhelníkové hlavy a prázdných očních důlků. Pak Černokněžný pán promluvil.

„Kacíř.“ Jeho hlas zněl, jako by někdo vláčel mrtvé tělo štěrkem.

Hirad ho pozoroval a zjistil, že se mu původně holé kosti začínají obalovat masem, které se na nich uchytává a bytní. Nejprve se to dělo pomalu, ale pak stále rychleji a rychleji − obklopovalo ruce, rozrůstalo se po nohách a přikrývalo žebra, pod nimiž se jakoby z ničeho začaly formovat a trhavě pohybovat i vnitřní orgány.

Vysoký a strašlivý Černokněžný pán na Hirada shlížel, a zatímco se mu dál obnovovalo tělo, prázdné oční důlky mu vyplnily tmavé, chladné a zabijácké oči, které jako by to na jejich místo doslova vcuclo z nicoty. A za první postavou se tlačily další. Tato první proto vykročila do chodby a cáry jejího oblečení se vlnivě rozrostly ve sněhobílé roucho. Pod oděvem jí sílily i nohy, které byly zprvu jen holými kostmi. Nyní už se kolem nich vytvářely i svaly, šlachy a prsty.

Hirad se rychle ohlédl na Densera. Temný mág bojoval s kouzlem, na čele se mu perlil pot a místy mu stékal i po tváři. Natažené ruce se mu divoce chvěly a tichým a chraplavým hlasem drmolil proud slov v jazyce, kterému barbar nerozuměl.

„Dělej, Densere, pospěš si,“ zahučel a tasil meč. Zaujal bojový postoj. Černokněžní páni postoupili do chodby a tyčili se nad Hiradem do výšky osmi stop.

„No tak pojďte,“ vyzval je. „Uvidíme, jestli mě dostanete.“ Pozvedl zbraň a chystal se pohnout. I Černokněžní páni se pohnuli, první z nich prošel pod klenbou dveří do chodby, jeho bratři hned za ním. Hirad si navlhčil rty. Měl brzy zemřít, ale nezemře sám. Za sebou totiž v tu chvíli zaslechl hluk běžících nohou a poklepávání kovu o kámen − pravidelné, zvučné a krásné. Pocítil záchvěv blaženosti, do žil se mu vlila nová krev a v mysli zahořela obnovená víra. Nic víc nepotřeboval − měl všechno, aby se pokusil získat Denserovi dost času na seslání Zloděje úsvitu.

„Havrani!“ zvolal. „Havrani, ke mně!“

Přestože byl Denser v magickém transu zdánlivě oddělen od okolního nebezpečí, matně si uvědomoval hluk hlasů, běžících kroků a naléhavost zaznívající z každého Hiradova slova. Složitost vzorce many Zloděje úsvitu byla úměrná složitosti, s jakou ho bylo možné ovládat. Hluboko v podvědomí proto Denser poděkoval svým mistrům, kteří za ta léta výcviku nevynechali jedinou drobnost, byť byla sebemenší.

Nikdy předtím se ho žádné kouzlo nepokoušelo ovládnout, zmocnit se ho a využít jako zásobárnu pro zesílení svého účinku − nikdy se ho žádné lačné zaklínadlo nesnažilo vysát. Ne že by toto kouzlo disponovalo nějakým vlastním vědomím, ale tvar, který vyvolala jeho slova, gesta a myšlenky, měl ve skutečnosti jediný účel: naprosté pohlcení sesilatele a spolu s ním i Balaii.

Až nyní si uvědomil pravou podstatu Septernova ohavného výtvoru. A pravda byla taková, že v této fázi, když už měl vytvořen základní vzorec, mohl snadno padnout za oběť řetězové reakci, která by skončila zničením všeho a všech. Odcizením světla. Krádeží úsvitu.

Přestože se vzpíral a bránil, seč mohl − přerušil každý nově rašící výhon složitého tvaru, zastavil každý pokus o protisměrnou rotaci, každou snahu o její zbrzdění a každý útok na zásobu many, kterou si pečlivě hlídal − zaklínadlo mu nepřestávalo odsávat síly. Nejdůležitější však bylo, že ho ještě pořád nebyl schopen seslat. Na zemi před ním se mana rozšířila až k urychlovačům, oslnivě zdůraznila trojúhelník, který tvořily, nadzvedla je ze země do výšky a přimíchala do jádra kouzla samého. Síla zaklínadla tím ještě vzrostla a vznášela se kolem, vábivá a zkoumavá; přesto jí chybělo zaměření − byla zatím příliš rozptýlená. Kdyby kouzlo seslal nyní, uvrhl by spolu s Černokněžnými pány do nicoty i Havrany. A přestože mu rozum napovídal, že by to byla přijatelná oběť, on sám nebyl připraven zemřít. Potřeboval kanál pro vedení energie Zloděje úsvitu a teoreticky ho mohl vytvořit. Ale k uším mu závojem nevědomí pronikaly zvuky boje a on si uvědomil, že k uvedení teorie do praxe už mu nezbývá mnoho času.

* * *

Hiradův meč rozťal Arumunovi nechráněný bok. Věděl, jak se Černokněžný pán jmenuje, stejně jako věděl, jak se jmenují všichni ostatní, protože strach mu těch šest hrůzyplných názvů doslova vypálil do mozku. Když je Denser před nedávnem vyřkl, zdály se být přesně tím, co měl nyní před sebou − něčím strašlivým. Tváří v tvář starobylému zlu mu ta jména pulzovala hluboko v útrobách a hrozila, že ho zbaví veškeré síly.

Arumun zavyl a stáhl se. Z rozšklebené rány se mu vyřinula tmavá tekutina. Hiradův jásavý výkřik ale rychle odezněl, protože Arumunovo zranění se v okamžiku zacelilo a zhojilo. Černokněžný pán se s pomocí svých bratrů opět narovnal a zavrtěl hlavou.

„Bohové,“ vydechl Hirad. Vyléčený Černokněžný pán udělal krok a hrábl po něm rukou tak mrštně, že ho málem zastihl nepřipraveného. Barbar ránu vykryl, ale zakolísal pod její prudkostí.

„S těma se nedá bojovat,“ zvolal.

„Ale dá,“ oponoval Neznámý. „Prostě je jen nesmíme nechat projít.“ Švihl mečem ve výši pasu a cítil, jak nepříteli prosekl maso a roztříštil kosti. Belfamun se zhroutil na podlahu. „Ještě jsou slabí. Nenecháme je nabrat sílu.“

„Štít připraven,“ oznámil Ilkar.

Hirad strnul a zaměřil pohled na druhou trojici Černokněžných pánů vzadu. Všichni tři, Ystormun, Pamun i Weyamun, něco sesílali.

„Havrani, do nich!“ Hirad stál půl sáhu vpravo za Neznámým Válečníkem, čepelí zachytil další Arumunův výpad a pak mu ji zabořil hluboko do hrudi. Zranění se začalo hojit už ve chvíli, kdy čepel vytrhával. Obhlédl situaci podél jejich řady.

Belfamun se rychle zvedl. Neznámý se přikrčil před smrtícím výpadem jeho pěsti a sekl mu po nohách, zlámal v nich několik kostí a donutil ho zavrávorat. Využil jeho zaváhání a při zpětném švihu zvedl meč výš a zaťal mu ho do krku. Jeho pád byl tentokrát ještě dunivější a výkřik bolesti odpornější.

„Štít připraven, Denser je chráněn,“ hlásila Erienna.

Giriamun zaútočil na vyděšeného Willa a kostlivou rukou ho zasáhl do ramene. Zloděj vyjekl a podlomila se mu kolena. Thraun zlostně zařval a po natažené paži tnul. Zasáhl ji a rozdrtil její loket. Giriamun na to nedbal a rozehnal se druhou rukou, kterou nechal Thraunovi dopadnout přímo na hlavu. S mladým tvaroměncem se zatočil svět a bezvládně se sesul k zemi.

„Sakra,“ procedil Neznámý.

„No tak dělej, Densere,“ šeptal Hirad.

Kouzlo trojice Černokněžných pánů přilétlo náhle a divoce. Přihnalo se v podobě hrozivých a temných výbojů syrového světla. Útočilo a bušilo do ochranných štítů vztyčených kolem Densera a sršatě se rozlévalo po jejich oblých okrajích. Štíty ale držely. Belfamun opět vstal a v očích měl čiré zlo.

„Štít zrušen,“ vypravil ze sebe zadýchaný Ilkar. Neznámý a Hirad si na kratičký okamžik vyměnili pohledy. Barbar byl k smrti unavený, svaly mu volaly po odpočinku, plíce se mu rozpínaly jen silou vůle a srdce bilo jako splašené. Nevěděl, kolik sil ze sebe ještě vydoluje.

„Jdeme na to,“ rozhodl.

Neznámý vyrazil do útoku jako šílený, přikrčil se do podřepu, jako by Belfamunovi mířil na nohy, ale pak se vymrštil vzhůru a rozsekl mu nechráněný krk. Černokněžný pán byl proti němu příliš pomalý. Mezitím si vpravo od nich Hirad přehmátl a spodním sekem vedeným zprava doleva zasáhl Arumuna do tváře tak silně, až mu poskočila hlava a ztratil rovnováhu. Následoval sek opačným směrem, který přistál v obličeji dalšího nepřítele, ale vtom se vedle něho zničehonic vynořil Weyamun a zaútočil.

Belfamun ležel skolen, avšak Ystormun a Pamun měli Neznámého na dosah. Holohlavý muž se k nim natočil bokem a zvedl meč k obraně. Za pár chvil už Hirad, mrštěný Weyamunem proti mozaice na zdi, sledoval, jak ho oba zasypávají ranami. A přestože se Neznámý udržel na nohou, nestačilo to. Zbylí Černokněžní páni se chystali opět čarovat.

Hirad nahmatal meč, který mu při nárazu vypadl z ruky, a začal se zvedat. Každý pohyb mu působil palčivou bolest v naraženém rameni, zrak mu zastíral mlžný závoj, ale barbar si uvědomoval, že nemůže Neznámého nechat bojovat samotného. Napůl se zvedl, ale pak ho opět srazila Weyamunova pěst. Ležel na podlaze a za okamžik vedle něho dopadl i Neznámý s obličejem celým od krve.

„Vstávej, Neznámý.“

„Jsem s tebou.“

Oba přátelé si vzájemně pomohli na nohy, přičemž je sužovala nesmírná bolest vystřelující z míst, kam je zasáhly pěsti Černokněžných pánů. Hiradovo tělo se vzpouzelo jakémukoliv pohybu a nesmírná únava mu téměř nedovolila stát. Třásla se mu kolena, pálila ho chodidla a ruku s mečem měl v jednom ohni. Ilkar zpoza nich mezitím seslal několik Plamenných prstenců, které prozářily prostor ohněm a světlem, podpálily nepřátelům roucha a seškvařily jejich nově obnovená těla, která se však i v plamenném pekle začala okamžitě viditelně hojit. Černokněžní páni se ani neobtěžovali oheň uhasit. Hirad vzhlédl. Ze šlehajících plamenů a oblaku kouře na něho shlíželo šest obličejů s triumfálními výrazy.

„Jsme živí,“ řekl potichu Arumun.

Nastalo hrobové ticho, které narušila až dvě slova.

„Zloděj úsvitu.“

„K zemi! K zemi!“ zvolal Ilkar. Hirad se právě pokoušel namáhavě zvednout, ale Neznámý mu podtrhl nohy a barbar se zhroutil zpět na zem.

„NE!“ zahromoval Arumun a všichni jeho bratři se k němu přidali.

Hiradovi nad hlavou prolétl zlověstný sloupec naprosté temnoty, dostatečně široký na to, aby obklopil všechny Černokněžné pány, kteří stáli namačkáni ve stísněném prostoru před vlastní pohřební komorou. Kouzlo je zachvátilo, vyzvedlo do vzduchu a jeho nestvůrná síla jim začala oddělovat údy od těla a rvát maso z praskajících a pukajících kostí. Belfamuna, Arumuna a Giriamuna, kteří kvíleli a vřískali vysokými hlasy, to smetlo dozadu na Pamuna, Ystormuna a Weyamuna. Všichni po zádech prolétli otevřenými dveřmi a rozbili se o zadní stěnu pohřební komory, kde zůstali přišpendleni viset jako hadrové panenky s bezvládnými údy, hlavami kývajícími se ze strany na stranu a planoucíma očima.

Sílící skučení, z něhož všem zaléhalo v uších a trnulo v zubech, připomínalo kvílení meluzíny v hluboké strži. Hirad vzhlédl z lehu a uviděl, jak se nad ním táhne vodorovný rotující válec Zloděje úsvitu. Byl temný, elegantní a černý jako ta nejhlubší noc. Síla působícího kouzla mu foukala volné prameny vlasů do obličeje. Barbar se namáhavě překulil a pohlédl na Densera.

Temný mág klečel, záda měl rovná, ruce rozpažené a z prostoru mezi nimi vycházel Zloděj úsvitu. Silně se třásl po celém těle, ruce se mu prudce chvěly, obličej měl napjatý a cukalo mu v něm, ústa držel otevřená a vlasy mu vlály kolem hlavy podobně jako Hiradovi. Oči měl vytřeštěné, ale jediné, co viděl, byla tma, protože byl celý obklopen vířící tmavou mlhou, která ho s každou otáčkou víc a víc halila a pohlcovala. Její chuchvalce se stáčely a přelévaly, jak svojí energií živily zívající tlamu Zloděje úsvitu. Stála u něho Erienna, ale neodvažovala se ho dotknout. Hrůze v její vyděšené tváři se vyrovnal jen posvátný úžas v jejích očích.

„Pohněte se!“ křikl Neznámý. „Ten válec se zvětšuje.“

Hirad ho stěží slyšel, ale zachytil jeho gesto a zatahání za rukáv. Oba muži se vyhrabali na nohy a otočili se tak, aby mohli přihlížet zničení Černokněžných pánů. Tehdy si Hirad povšiml i dvou postav ležících tváří k zemi. Byli to Thraun s Willem a oba se právě začínali probírat a zdvihat.

„Zůstaňte ležet!“ zařval Hirad a varovně před sebou mával rukama. „K zemi!“ Ale přátelé ho přes vytí kouzla a jekot umírajících Černokněžných pánů, kteří ve strašlivých mukách bili rozervanými pěstmi o kámen, nemohli slyšet. Thraun zvedl hlavu z podlahy a potřásl jí. Omámeně se probíral a neuvědomoval si přítomnost smrti, která od něho byla vzdálena jen několik coulů.

„K sakru,“ ucedil Hirad, rozběhl se a skočil pod rozpínající se obvod Zloděje úsvitu.

* * *

Denserovo tělo pohlcovala překrásná síla. Cítil, jak mu proudí žilami, hromadí se ve svalech, žhne ve šlachách a připravuje ho o vzduch. Ale ten nepotřeboval. Při životě ho udržoval Zloděj úsvitu.

Před očima mu po zásahu mocným kouzlem trpěli Černokněžní páni a on se smál jejich zoufalým pokusům o vysvobození. Byli jako titěrní hlodavci uvěznění pod obří a všemocnou rukou obra. Bojovali a snažili se zpod ní vyprostit, ale Zloděj úsvitu je držel pevně, pronikal zuboženými cáry jejich těl a vytloukal jim život z kostí a údů, které se jim neustále obnovovaly.

A to ještě Denser nevynesl nejvyšší trumf. Zatím neměl rozmyšleno, kam nepřítele přemístí ani zda nechá Zloděje úsvitu zničit celý svět. Přitom by to bylo tak snadné. Nataženými pažemi jen s námahou krotil plný potenciál Septernova kouzla, které se mu neustále snažilo vymknout. Stačilo jen ruce trochu víc rozpažit, opsat jimi kruh a tma by je obklopila všechny.

Zloděj úsvitu s Denserem bojoval a přesně toto si přál, ale mág kdesi v hloubi duše nalezl něco, díky čemuž věděl, že se nepodvolí. Bylo to vědomí, že konečně nalezl to pravé místo k životu, kde na něj Xetesk nemůže. Místo, kde si ho skutečně vážili, měli ho rádi a opatrovali ho. Místo, kde si mohl sám určit, jak naloží se svým osudem. Místo mezi Havrany.

Nastal čas otevřít bránu do nicoty, odtrhnout od sebe dimenze a vypustit skomírající pozůstatky Černokněžných pánů do víru prázdnoty. Chtěl, aby to bylo velkolepé, aby nezbyl ani stín pochybností, že byli definitivně zničeni. Chtěl, aby byl jejich odchod z tohoto opuštěného místa na Balaii co nejnápadnější. Náhle se pousmál a zdvihl hlavu. Jedno příhodné místo ho právě napadlo.

* * *

Hiradovi burácel v uších hluk Zloděje úsvitu a skučení živoucí many. Polovinou těla ležel na Thraunovi a snažil se mu udržet hlavu na zemi. Thraun byl ještě stále obluzen prudkou ranou od Černokněžného pána, a proto se svému zachránci vzpouzel a hrozilo, že ho nechtěně odstrčí do rotující černoty nad nimi. Když Will zjistil, že vedle něj dvojice zápasí, natáhl ruku a v uklidňujícím gestu ji Thraunovi přiložil na obličej. Zároveň ho obdařil dlouhým zkoumavým pohledem.

Hirad obrátil pohled zpět k Denserovi, který sebou škubal, jak se ho Zloděj úsvitu snažil ovládnout. Tvář se mu napínala a vraštila úsilím a mlha kolem něj houstla a nadouvala se. Najednou se však jeho výraz změnil, uvolnil a projasnil. Dokonce se začal usmívat a ústy opisovat další zaklínání, zatímco si pomalu a pravidelně tiskl paže k tělu a zase je napřimoval.

Vodorovný sloupec Zloděje úsvitu, který neustále věznil Černokněžné pány u vzdálené stěny, se začal smršťovat do sebe. Lapení nepřátelé se už téměř nebránili, byli zesláblí a pokřivení do groteskních karikatur lidských postav − měli nepřirozeně vykroucené krky, údy připojené k trupům v nemožných úhlech a viditelně polámané páteře. Všem jim zůstal jen lesk v očích, který Hiradovi připomněl, že uvnitř poničených skořápek ještě stále někde přebývají jejich duše.

Z konce sloupce vyplula mlha podobná té, která halila Densera, a začala Černokněžné pány obestírat. Ti už se pouze zpomaleně a cukavě zmítali v třaslavých křečích jako nějaký hmyz lapený do tekuté pryskyřice. Mlha je zakrátko oblila celé a spoutala jim těla do koule tvořené plynoucí tmou. Černokněžní páni v ní přestali být vidět a jediné, co dokládalo jejich přítomnost, byly chabé pokusy proděravět neprůhlednou blánu, která je věznila. Přitom neustále kvíleli ve strašlivých mukách, a přehlušili dokonce i hluk Zloděje úsvitu.

Denser si sloupec i s jeho cenným nákladem přitáhl k sobě a nechal ho vztyčit do svislé polohy. Postavil se přímo pod něj a zároveň měl nad sebou špici pyramidy. Blána utkaná z noční tmy se zavlnila a pak Denser ostře vytrčil ruce k nebi, čímž dal pokyn k tomu, aby bylo uvolněno sevření. Osvobozený sloupec se okamžitě vydal vzhůru a neprůhlednou kouli na vrcholku vynášel přímo proti kamennému stropu.

„U všech bohů země,“ vydechl Hirad. „Utíkejte! Utíkejte!“ Sprintem vyrazil pryč zpod špice pyramidy, Neznámý běžel hned za ním a mimo dosah se snažili dostat i Thraun s Willem. Ale Ilkar ani Erienna se nepohnuli. Než na ně mohl Hirad znovu zařvat, aby zmizeli, probořil Zloděj úsvitu kamenný strop.

K obloze se jako rachotivý doprovod kvílejícího kouzla vznesly mohutné kusy opracovaného kamene, na nichž spočíval prach věků. Průrvou v probořené pyramidě dopadlo dovnitř světlo a oblilo Densera, který měl ještě stále vytřeštěné oči, ruce vzpažené k nebi a pološílený úsměv na rtech.

Zatímco Zloděj úsvitu se svým cenným nákladem rozpáral předivo balaiské dimenze a putoval do mezidimenzionálního prostoru, kameny uvolněné srážkou zůstaly v tomto světě a podle všech jeho zákonů padaly dolů. Masivní kusy se převracely ve vzduchu a nemilosrdně se přibližovaly k podlaze pyramidy. Okraje proraženého otvoru se navíc pod vlastní tíhou zbortily dovnitř a nebezpečnou lavinu řítící se na Havrany ještě posílily. Hirad jasně viděl, že brzy přijde konec, ale nemohl s tím vůbec nic dělat. Sloupec Zloděje úsvitu zhasl a Denser, neustále zírající na oblohu nad sebou, se v pomalé piruetě zhroutil k zemi. Hirad se odvrátil, protože neměl to srdce sledovat, jak padající strop nalezne svůj cíl.

„Pevný štít připraven,“ pronesli společně Ilkar a Erienna. „Nikdo se nehýbejte z místa.“

* * *

Denser si splnil životní sen. Seslání nadmíru složitého Zloděje úsvitu v celé jeho mnohovrstevnatosti bylo přesně tak vzrušující, jak vždycky doufal. Splynul při tom v jedno s manou a na krátkou chvíli se stal nedílnou součástí jejího nepředvídatelného života; dokázal odolat pokušení a překonat síly, jejichž dosah si ani neuměl představit. Ale co víc, zvládl otevřít bránu do zapomnění a vyvrhnout do ní těla pokořených Černokněžných pánů, zatímco jejich duše hltavě spolklo nenasytné Septernovo kouzlo, z jehož vlivu se jemu samému podařilo uniknout. Ale nyní už nemohl dát nikomu nic, protože mu nic nezbylo. Jen v zapadlém koutku mysli se mu zuby nehty držel zbytek Zloděje úsvitu, který ho objímal, hladil, nabízel mu klid a sliboval odpočinek. Co víc by si spasitel Balaii mohl přát? Copak přesně po tom netoužil? Zavřel oči a oddal se sladkému opojení vlastním úspěchem.

* * *

Mozaika na podlaze se tříštila a praskala pod tíhou padajícího kamení. Pršely na ni kusy stropu, které po dopadu odskakovaly do všech stran. Hirad se vrhl k zemi, chránil si hlavu, několikrát se překulil a skončil vsedě. Pevné štíty nad ním i nad ostatními je chránily jak před menšími úlomky, tak před většími kusy. Sledoval, jak se dolů řítí deska nejméně pět stop dlouhá a dvě stopy silná, jak se těsně před dopadem přetáčí a pak se rozpadá o štít přesně nad nehybným Denserovým tělem. Sklouzla po neviditelném povrchu magické ochrany a se zaduněním se svezla dolů na mozaiku. Jinde bombardovalo podlahu mnoho trosek stropu velkých jako pěst, takže uši přítomných naplňovalo intenzivní bubnování, o chvějivých otřesech podlahy ani nemluvě. Vše uvnitř zalévalo světlo pronikající sem otvorem ve střeše a osvětlující oblaka zvířeného prachu.

Když burácení bortícího se stropu a pukáni dlaždic přestalo, vyškrábal se Hirad unaveně na nohy. Zachytil Eriennin výraz a zamračil se. Dordoveřanka se třásla po celém těle, jak očividně bojovala, aby nad všemi udržela ochranné kouzlo. Stála nedaleko Densera, upírala na něho oči a po tvářích jí stékaly slzy. Shora už neletěl ani jediný kámen a hlasité rány a tříštění podlahy vystřídalo ticho.

„Je po všem,“ řekl Hirad s úlevou.

* * *

Atmosféra na bitevním poli se změnila. Černý oheň tryskající ze stovky prstů v okamžiku ustal, magické štíty se rozplynuly a v obličejích šamanů se namísto radosti z vítězství začala objevovat nejistota a posléze i strach.

Černoosten to zpozoroval. Náhlá změna znamenala jediné − Havrani uspěli. Baron radostně vykřikl. Jeho muži vyrazili kupředu a on sám se tryskem rozjel k padlému příteli. Svezl se ze sedla, ťal do krku nejbližšího útočníka a poklekl. Gresse ještě dýchal, ale hlavu měl celou od krve. Černoosten křikl na jednoho ze svých mužů a společně bezvědomého barona odnesli z bitvy, zatímco jim v uších zněl vítězný jásot jejich lidí.

Za zády se jim hemžili Wesové, ale ti už věděli, že přišel jejich konec. Bez magie Černokněžných pánů byli šamani bezmocní, a bez šamanů neměl wesské bojovníky kdo vést. Jakkoliv byli zuřiví jako jednotlivci, nyní se karta obrátila a Černoostnovi muži opět ožili. Baron otevřel ústa a vítězně zakřičel. Dnešek bude ještě skvělý.

* * *

„Štít zrušen,“ zašeptal Ilkar do ticha.

„Štít zrušen.“ Erienně selhal hlas a okamžitě se rozběhla k Denserovi. Padla na kolena a vzala mu hlavu do dlaní. Zabořila mu obličej do ramene a v této poloze se kolébala sem a tam. Plakala a nesrozumitelně šeptala nějaká uklidňující slova.

„Co je s ním?“ vykročil k nim Hirad.

Erienna k němu zvedla uslzený obličej.

„Je mrtvý,“ vypravila ze sebe plačtivě. „Nedýchá.“

„To ne.“ Hirad se sklonil vedle ní. „Ilkare, pojď sem a udělej něco.“

„Jsou situace, kdy kouzla nic nezmůžou, Hirade,“ řekl Ilkar, který k nim přispěchal. „Nemá žádná zranění, není tu co léčit.“

Hirad si pozorně prohlížel Denserovo tělo. Neměl na sobě ani škrábnutí, měl pouze promodralé rty.

„Dobře, Erienno, polož ho na záda. Neznámý, pojď sem a podlož mu hlavu. Vyčisti mu krk.“

„Hotovo.“

Hirad se zaměřil na Denserův obličej. „Ať tě ani nenapadne umřít, Densere,“ pohrozil mu a začal mu dlaněmi stlačovat hruď na srdci. „Opovaž se. No tak, no tak.“

Erienna ho hladila po vlasech. „Prosím, Densere, vzbuď se,“ štkala. „Nosím v sobě tvé dítě. Nenechávej mě s ním samotnou.“

Hirad se zarazil. „Cože? Bohové na nebesích.“ Začal ho oživovat ještě prudčeji. „Slyšels to, Densere, budeš tu mít zodpovědnost, no tak se sakra nadechni, nadechni se!“ Začal ho tvrdě políčkovat po obou tvářích. Neznámý mu mezitím třel krk a bradu.

„No tak se sakra nadechni!“

Vtom Denser otevřel ústa, zalapal po dechu, prohnul se a vymrštil se do sedu tak prudce, že od sebe Hirada odstrčil. Chytil se za prsa a prudce se snažil popadnout dech. Erienna znovu propukla v pláč. Temný mág se k ní otočil, ale jak byl zesláblý, začal se opět hroutit na záda. Erienna zareagovala a podložila mu zátylek rukou. Druhou mu sáhla do vlasů.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý, ty mizero. Hrozně jsem se bála,“ soukala ze sebe a několik jejích slz mu při tom přistálo na tváři.

Denser se usmál a zavrtěl hlavou. „Ale dělal jsem, co jsem mohl,“ odtušil. „Bolí mě na prsou.“

„Nemohli jsme se jenom tak dívat, jak umíráš,“ hájil se Hirad.

„Mám pocit, jako bys mi sáhl na srdce a potřásl si s ním rukou.“

„To ne, jen jsem ho přesvědčil, aby zase začalo bít.“

„Děkuji.“

Hirad pokrčil rameny. „Seš Havran. Byl by to pěkně neslavnej konec, nechat tě umřít hned po tom, cos zničil Černokněžný pány.“ Sledoval Denserův pohled a zvedl zrak vzhůru, kde se za mračnem prachu modrala balaiská obloha. Uprostřed ní vířil velký hnědavý cákanec posetý šedivými skvrnami.

„Jejda,“ zvolal překvapeně Denser. „Takhle to asi být nemělo.“

Hirad ještě chvíli pozoroval nově vzniklou trhlinu a pak se pohledem vrátil k Denserovi.

„Nějak to přežijem,“ řekl. Vstal a oprášil si prach z tuniky a kalhot. Trhlina na obloze se hladově zakusovala do její modři. „Jak ti je?“

„Jsem unavený a všechno mě bolí.“

„Tady si můžeš odpočinout,“ řekl Ilkar, který z trhliny nemohl spustit oči.

„Prozatím mi to tu musí stačit.“ Denser zavřel oči. „Vzbuďte mě za několik dní.“

„Mohli byste nám tu nechat trochu soukromí?“ zeptala se Erienna, která už Densera opět hladila po vlasech.

„Ovšem,“ odpověděl Neznámý. „Pánové…“ Schoval meč a rukou naznačil, že odcházejí.

„Co je s tebou, Ilkare?“ zeptal se zamyšleného elfa Denser.

„Dělá mi starosti,“ řekl Ilkar a ukázal vysoko nad sebe. „Kam asi vede? Doufám, že z toho ještě nebudou potíže.“ Mlaskl a povzdechl si. „Co jsme to jen udělali?“

Hirad ho objal kolem ramen a přitiskl bokem k sobě.

„Vyhráli jsme. Pojď, zvenku na ni uvidíš líp.“ Přiměl ho spustit oči z trhliny a otočil ho k Neznámému, Willovi a Thraunovi. „Vyhráli jsme.“

„Alespoň si teď budeme moci vyzvednout odměnu za splněný úkol,“ pokýval hlavou Ilkar.

„Myslel jsem, že špinavé peníze Xetesku ti nevoní,“ ozval se Denser z podlahy.

Ilkar se zasmál. „Když jde o peníze, je třeba někdy slevit ze zásad,“ odtušil.

„Teď mluvíš jako pravý žoldnéř,“ řekl spokojeně Hirad. Erienna si významně odkašlala. „Promiň, Erienno,“ omluvil se a ukázal na sluncem zalitou oblohu.

„Havrani,“ oznámil tiše a stočil prst k východu z pyramidy. „Havrani, za mnou.“

Žádná kniha nevzniká izolovaně a i na cestě k vytvoření této jsem musel nejprve minout řadu milníků; některé z nich už kdysi v mládí. Tady to máte.

Mým rodičům za to, že si ani jednou nepostěžovali na nepřetržitý hluk psacího stroje během mých školních let, a také za to, no… prostě za to, že je mám. Stuartu Widdovi, učiteli angličtiny, který podporoval moji představivost a písemný projev. Paulu H., Carlu B., Hazel G., Chrisi G., Robertu N. a Rayi C., kteří dali před mnoha lety nevědomky vzniknout Havranům, přestože to ještě tehdy nikdo z nás netušil. Čtenářům, jako jsou Tara Falková a Dave Mutton, kteří mě každou chvíli kontrolovali a nutili pokračovat. Ale nejvíc ze všech Peteru Robinsonovi, Johnu „Georgi“ Crossovi a Simonu Spantonovi (dalším Havraňákům) za neustálé přemlouvání, šikanování, nápady a povzbuzování.

Děkuji všem za projevenou lásku, pomoc a podporu.

James Barclay

Zloděj úsvitu

1. vydání

Anglický originál Dawnthief

Překlad Jan Kovář

Obálka Raymond Swanland

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 262. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Table of Contents

Osoby

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33