Muriel Barbery

S elegancí ježka

1

Kdo seje touhu

– Marx naprosto změnil moje vidění světa, svěřil se mi toho rána mladý Pallieres, který se mnou normálně neprohodí ani slovo.

Antoine Pallieres je perspektivním dědicem staré průmyslnické dynastie. Je to syn jednoho z mých osmi zaměstnavatelů. Poslední říhnutí slavné obchodnické buržoazie – protože ta se rozmnožuje zcela neposkvrněně jenom škytavkou – bylo svým objevem doslova nabité a mně ho sdělilo naprosto automaticky, ani ho nenapadlo, že bych o něm kdy vůbec mohla něco slyšet. Co by tak mohly pracující masy z Marxova díla pochopit? Četba je to těžká, jazyk má vzletný, významy důmyslné, myšlenku komplexní.

A tak jsem sama sebe málem hloupě prozradila.

– Měl byste si přečíst Německou ideologii, řekla jsem tomu pitomci v tříčtvrtečním sportovně střiženém kabátě jedlovozelené barvy.

Abyste Marxe pochopili a abyste pochopili, proč se mýlí, musíte si přečíst Německou ideologii. Na tomhle antropologickém soklu stojí všechny další příspěvky k budování nového světa a na něm je našroubována celá mistrovská jistota: lidé, kteří přijdou o své touhy, by se měli raději spokojit se svými potřebami. Ve světě, ve kterém bude umlčena hybris touhy, bude moci vzniknout nové společenské zřízení, jež bude oproštěno od bojů, utlačování a zhoubných hierarchií.

– Kdo seje touhu, sklízí utlačování. Přesně to jsem měla na jazyku a chtěla to jen tak pro sebe utrousit, jako když jsem doma sama a může mě slyšet leda tak kocour.

Ale teď mě pozoroval Antoine Pallieres a ten jeho odporný embryonální knírek, ve kterém nic kočičího nebylo. Stál tam a

nevěděl, co si má počít s mými divnými slovy. Jako vždy mě pak zachránila obvyklá lidská neschopnost uvěřit tomu, co se snaží rozmetat pevné obrysy omezených mentálních návyků. Domovnice přece nečtou Německou ideologii, z čehož zároveň vyplývá, že není možné, aby citovaly jedenáctou tezi o Feuerbachovi. Navíc, domovnice, která by četla Marxe, by nutně musela pošilhávat po nějaké rozvracečské myšlence nebo se musela zaprodat ďáblu, který se jmenuje Odbory. Že by si mohla číst třeba jen pro povznesení ducha, to je nesrovnalost, kterou žádný měšťák nemůže přijmout.

– Pozdravujte maminku, prohodila jsem směrem k němu, za bouchla mu dveře před nosem a doufala, že disharmonie obou vět bude přehlušena silou tisíciletých předsudků.

2

Zázraky Umění

Jmenuju se Renée. Je mi padesát čtyři a už sedmadvacet let dělám domovnici v čísle 7 na ulici Grenelle. Je to pěkný soukromý dům se dvorem a zahradou uvnitř, který je rozdělený na osm velmi luxusních bytů. Všechny jsou obrovské a v každém někdo bydlí. Jsem malá, ošklivá, tlustá vdova, mám kuří oka a někdy, když mám těžké ráno, sípu jako mamut. Nikdy jsem nestudovala, vždycky jsem byla chudá, nenápadná a bezvýznamná. Žiju sama s velkým líným kocourem, který také není nijak výjimečný. Snad až na to, že umí pěkně zatnout drápy, když se mu něco nelíbí. On ani já se skoro vůbec nesnažíme zapadnout mezi své okolí. Málokdy jsem k lidem příjemná, ačkoli vždy jednám ve vší slušnosti. Proto mě nemají rádi, ale přece jen mě tolerují, protože naprosto přesně odpovídám tomu, co obecné společenské vědomí označilo paradigmatem domovnice. A protože domovnicí jsem, stala jsem se jedním z mnoha ozubených koleček, která roztáčejí velkou iluzi světa, podle níž má život smysl, který se zdá být lehce rozluštitelný. A protože je někde napsáno, že domovnice jsou ošklivé, staré a nevrle, tak na tympanonu stejně pitomého nebe musí být velkými žhnoucími písmeny také vypáleno, že domovnice mívají tlusté náladové kočky, které se celé dny ospale povalují po polštářích v háčkovaných povlacích.

V nějaké podobné kapitole se také říká, že domovnice se bez ustání dívají na televizi, zatímco jejich kočky spí, a že na chodbách domu musí být cítit hovězí vývar, zelňačka nebo domácí ragú. Já mám nevídané štěstí, že dělám domovnici v přepychovém domě. Ponižovalo mě, když jsem ta odporná jídla musela vařit. A tudíž když pan státní rada de Broglie z prvního patra pronesl svůj diskusní příspěvek, v němž je musel ohodnotit před svou kultivovanou, leč

ráznou chotí, která by nejraději vykázala tyto plebejské přežitky pryč z veřejného života, bylo to pro mě velké ulehčení, které jsem nadále co nejlépe skrývala pod zdáním nucené poslušnosti.

To bylo před sedmadvaceti lety. Od té doby si chodím každý den pro plátek šunky nebo hovězích jater. Vložím ho pěkně do drátěného košíku mezi balíček nudlí a svazek mrkve. S oblibou tyto suroviny chudých dávám na odiv. Jejich význam se citelně zvyšuje tím, že jsem chudá žena v domě bohatých. Musím totiž zároveň přiživovat jak obecně platné klišé, tak svého kocoura, který se jmenuje Lev a musí si vystačit s jídly, jež by měla být určena mně. A tak se on divoce láduje uzeným, špekem nebo makaróny na másle, zatímco já mohu bez rušivých čichových vjemů uspokojovat své vlastní kulinářské libůstky, aniž by kdokoli cokoli tušil.

Těžší to bylo s televizí. Když ještě žil můj manžel, tak jsem se s tím vždy srovnala, protože jeho neochvějně pravidelné sledování televize mě této nutnosti zbavovalo. Na chodbu domu pronikaly zvuky, které onen přístroj vyluzuje, což stačilo k ustavení pravidel společenské hierarchie, která jsem se po Lucienově smrti musela pokusit alespoň zdánlivě uchovat. Za svého života na sebe vzal mou nespravedlivou povinnost. Když zemřel, zbavila jsem se sice jeho nekulturnosti, ale přiznávám, že ta mi do té doby sloužila jako nutná hradba před podezřívavostí ostatních.

Řešení jsem našla díky ne-tlačítku.

Zvonek propojený s infračerveným mechanismem mě teď vždy upozorní, když někdo prochází vstupní chodbou. Svůj význam tak naprosto ztratilo tlačítko, které museli lidé dříve stisknout a zazvonit na mě, abych se o jejich přítomnosti dozvěděla, když jsem od nich byla daleko. Protože v zadní místnosti, v té, v níž v poklidu trávím své nejhezčí volné chvíle, jsem chráněna před zvuky a pachy, které s sebou moje životní podmínky nesou. Mohu si tak žít zcela podle svého, aniž bych byla odříznuta od životně důležitých informací, bez nichž se neobejde žádná stráž: kdo vchází, kdo odchází, s kým a v kolik.

Když místní rezidenti procházejí chodbou, zaslechnou tlumené zvuky, které prozradí, že televize běží, a síla představivosti navíc dokreslí obrázek domovnice rozvalené před obrazovkou. Já si lebedím ve svém brlohu, nic neslyším, ale vím, že někdo jde kolem.

A schovaná za bílým mušelínem si ve vedlejším pokoji pohledem do rybího oka umístěného naproti schodišti diskrétně ověřím totožnost toho, kdo prochází.

Pozdější příchod videokazet a ještě pozdější zjevení božského DVD radikálně pohnuly stavem věcí směrem k mé spokojenosti. A protože není příliš obvyklé, aby se domovnice bavila Smrtí v Benátkách a aby se z jejího bytu linul Mahler, zašátrala jsem v těžce nabytých úsporách domácí spořitelny a získala tak další přijímač, který jsem nainstalovala ve své skrýši. A tak mi televize v domovnické lóži zaručovala klid pro mé pokoutné aktivity tím, že blekotala nějaké pitomosti pro mozky měkkýšů, aniž bych je já sama musela poslouchat. A já se zatím válela smíchy a se slzami v očích jsem se dojímala nad zázraky Umění.

Hluboká myšlenka č. 1

Mířit ke hvězdám

V akvárku pro zlaté Rybičky skončit

Jasně, čas od času si dospělí najdou chvíli, aby si sedli a v klidu přemýšleli o neštěstí svých životů. No a tak si sice stěžují, ale přitom nic nechápou. Jako mouchy, co pořád narážejí do stejného okna. Zmítají se, trpí, hynou, slábnou a ptají se po tom, jaké mechanismy je zavedly tam, kam vůbec jít nechtěli. Ti inteligentnější si z toho udělali dokonce náboženství: ach, ta opovrženíhodná prázdnota buržoazního bytí! Mezi těmi, Kteří chodí s taťkou na oběd, jsou taky takoví cynici: „Kam se poděly sny z dob našeho mládí?” ptají se a tváří se, že už vystřízlivěli a jsou spokojení. „Zmizely, život je svině!” Tuhle uměle jasnozřivou dospělost nesnáším. Ve skutečnosti jsou stejní jako všichni ostatní. Jsou jako kluci, kteří nechápou, co se s nimi děje, a hrajou si na tvrďáky, ale přitom se jim spíš chce brečet. A přitom je to tak snadný pochopit. Není totiž v pořádku, když děti věří tomu, co říkají dospělí, a když pak samy dospějí, mstí se tím, že lžou svým dětem. „Život má smysl, který mu dávají slavné osobnosti.” Tak to je univerzální lež, které musí všichni věřit. Když pak jako dospělí pochopíme, že to není pravda, tak už je pozdě. Tajemství zůstane neporušené, ale všechna dostupná energie se už za tu dlouhou dobu promrhala na pitomosti. To potom nezbývá než zůstat bez pohybu a snažit se ze všech sil maskovat skutečnost, že v životě nevidíme žádný smysl, a proto lžeme vlastním dětem,

abychom dokázali přesvědčit sami sebe.

Všichni dospělí, co k nám chodí na návštěvu, prošli stejnou cestou: v mládí se pokusil‘ zúročit svou inteligenci, vymačkat zlatou žílu studia jako citron a zajistit si svou pozici mezi elitou. A celý život se potom zděšeně ptají, proč taková spousta nadějí vyústila do tak zbytečné existence. Lidi si myslí, že poletí ke hvězdám, a přitom

skončí jako zlatá rybička v kulatém akvárku. Ale já se ptám, jestli by nebylo jednodušší učit děti už odmalička, že život je absurdní. Sice by to děti připravilo o pár hezkých chvil, ale v dospělosti by jim to ušetřilo spoustu času – a to ani nemluvím o tom, že by nás to uchránilo traumatu z kulatého akvárka.

Mně je dvanáct a bydlím v jednom drahým bytě v čísle 7 na ulici Grenelle. Moji rodiče jsou bohatí, moje rodina je bohatá, a moje sestra i já jsme tím pádem také virtuálně bohaté. Můj taťka je poslanec, dřív dělal ministra a určitě skončí hodně vysoko a vypije jim všechno víno v Národním shromáždění. Moje mamka… No, mamka sice není žádný génius, ale má dobré vzdělání. Má doktorát z filozofie. Pozvánky na večeře píše bez chyb a ve volném čase nás ubíjí různými literárními narážkami („Kolombíno, nehraj si na Guermantovou”, „Drahoušku, ty jsi úplná Sanseverina”).

Navzdory tomu, navzdory všemu tomuhle štěstí a všemu tomuhle bohatství už dost dlouho vím, že konečná stanice je stejně akvárko. A jak to, že to vím? Já jsem totiž dost inteligentní. Dokonce výjimečně inteligentní. Když se kouknete na děcka v mém věku, tak zjistíte, že je to pěkná propast. Ale protože nemám moc ráda, když si mě ostatní všímají, a protože pocházím z rodiny, kde se inteligence bere jako nejvyšší hodnota a kde nadané dítě nemůže mít klid, snažím se ve škole svoje projevy omezovat, ale stejně jsem pořád nejlepší. Můžete si myslet, že předstírat průměrnou inteligenci není nic těžkého, když jste – jako já – ve dvanácti letech na úrovni maturanta. Ale tak to vůbec není! Stojí to dost utrpení, aby člověk vypadal hloupější, než doopravdy je. Jistým způsobem mi to ale brání umřít nudou. Veškerý čas, který nemusím trávit učením a osvojováním si látky, se snažím využít k tomu, abych napodobovala styl, odpovědi, způsoby chování, zájmy a chyby normálně dobrých žáků. Čtu všechno, co v matice, fránině a v dějáku napíše Constance Baretová, která je v naší třídě druhá nejlepší, a učím se, jak bych to měla dělat: ve fránině vedle sebe stavět správně napsaná, významově koherentní slova, v matice věrně reprodukovat smyslu zbavené operace a v dějáku za sebou skládat fakta a spojovat je logickými operátory. Když to srovnám s dospělými, tak jsem mnohem vychytralejší než většina z nich. Je to tak. Nejsem na to nijak zvlášť pyšná, ale já za to vlastně ani nemůžu. Aleje naprosto jasné, že já do akvárka nevlezu. To jsem si dobře

promyslela. Ono totiž pro člověka tak inteligentního jako já, tak nadaného pro studium, tak jiného a lepšího než většina ostatních je život naprosto jasně nalinkovaný – a to je k pláči. Vypadá to, že nikoho zatím nenapadlo, že když je bytí absurdní, tak ani skvělý úspěch nemá větší cenu než neúspěch. Je to jenom pohodlnější. A navíc – myslím si, že pro bystrého člověka je úspěch pokaždé hořký, zatímco ti průměrní mohou vždycky ještě v něco doufat.

Takže jsem se rozhodla. Moje dětství už brzy skončí, a ačkoli jsem přesvědčená o tom, že život je pěkná fraška, nemyslím si, že bych tomu dokázala odolávat až do konce. Hluboko v nás je naprogramováno, že máme věřit tomu, co neexistuje, protože jsme živé bytosti, které nechtějí trpět. A proto vynakládáme spoustu sil, abychom přesvědčovali sami sebe, že jsou věci, které za tu námahu stojí, a že život pak dostane smysl. Můžu si ale být inteligentní, jak budu chtít, a stejně nezjistím, jak dlouho ještě budu moct proti téhle biologické tendenci bojovat. Budu ještě vůbec schopná odolávat těm pocitům absurdity, když nastoupím do závodu mezi dospělými? Myslím, že ne. Proto jsem se taky rozhodla. Na konci tohohle školního roku, v den svých třináctých narozenin, tedy přesně 16. června, spáchám sebevraždu. Ale pozor, nehodlám to udělat nijak okázale, jako nějakou výzvu nebo povzbuzení. Spíš mi jde o to, aby nikomu nic nedošlo. Dospělí se ve vztahu ke smrti chovají hystericky. Vždycky to nabere gigantické rozměry. Dělají z toho vědu, a přitom je to ta nejobyčejnější událost na světě. To, o co mi jde, není vlastně ani ta věc samotná, ale hlavně to jak. Moje japonské já se přiklání k seppuku. Když říkám moje japonské já, tak mám na mysli svou lásku k Japonsku. Jsem v sedmé třídě, takže by mělo být jasné, že mám japonštinu jako druhý jazyk. Náš japonštinář není špatný, ale polyká francouzská slova, konsternované na nás zírá a pořád se škrábe na hlavě. Ale máme dobrou učebnici a od začátku roku jsem udělala dost velký pokrok. Doufám, že za pár měsíců si budu moct přečíst svoje oblíbená manga i s textem. Mamka nemůže pochopit, že tak-nada-ná-holka-jako-ty vůbec může číst manga. Ani jsem se nenamáhala jí vysvětlovat, že „manga” v japonštině znamená prostě „komiks”. Myslí si, že jsem se nechala pohltit jakousi subkulturou, a já jito nevymlouvám. Zkrátka a dobře, za pár měsíců si budu moct přečíst Tanigučiho v japonštině. Vraťme se ale k

našemu tématu: musí to být před 16. červnem, protože 16. června spáchám sebevraždu. Ale nebude to seppuku. Mělo by to sice hluboký smysl a bylo by to krásné, ale… jaksi… nemám zrovna chuť trpět. Vlastně utrpení nesnáším. Zjistila jsem, že když se člověk rozhodne zemřít prostě proto, že si myslí, že smrt patří k přirozenému řádu věcí, tak je potřeba to udělat pěkně v tichosti. Smrt musí být taktním přechodem, jemným vklouznutím do odpočinku. Jsou lidé, kteří spáchají sebevraždu skokem z okna ve čtvrtém patře, tím, že se napijí louhu, nebo dokonce tak, že se oběsí! To je šílené! Někdy mi to přijde až obscénní. Proč umírat, když ne proto, aby člověk netrpěl? Já jsem si svůj odchod dobře naplánovala: celý rok už každý měsíc beru mamce z jejího nočního stolku vždycky jeden prášek na spaní. Bere jich tolik, že by si toho nevšimla, ani kdybych jí sebrala každý den jeden, ale já jsem se rozhodla, že budu velice opatrná. Když se totiž rozhodnete pro něco, co má jen malou šanci na to, aby to někdo pochopil, tak nesmíte nic ponechat náhodě. Člověk si většinou ani neumí představit, jak rychle je schopný odložit stranou nápady, na kterých si nejvíc zakládal. A to ve jménu takových hloupostí, jako je „smysl života” nebo „láska k člověku”. A taky samozřejmě: „posvátné dětství”.

Takže pozvolna směřuju k datu 16. června a ničeho se nebojím. Snad jen občas něčeho zalituju. Ale svět, takový, jaký je, není stvořený pro princezny. Tohle všechno ale neříkáte proto, že si plánujete umřít, protože jinak byste už museli jenom vegetovat jako shnilá zelenina. Spíš právě naopak. Není vůbec důležité, že člověk umře, ani v jakém věku, ale důležité je to, co člověk dělá v té chvíli, kdy umírá. V Tanigučim hrdina umírá ve chvíli, kdy zdolává Everest. U mě nehrozí, že bych se do 16. června pokusila třeba o K2 nebo o masiv Mont Blanku v Alpách. Můj Everest, to jsou intelektuální úkoly. Dala jsem si za cíl přijít na co možná nejvíc hlubokých myšlenek a budu si je zapisovat do sešitu. Jestli nic nemá smysl, tak ať se s tím popere aspoň moje duchovní stránka, ne? Ale protože mám v sobě to silné japonské já, dala jsem si k tomu omezení – každá tahle hluboká myšlenka musí být vyjádřená ve formě krátké japonské básně – haiku (tři verše) nebo tanka (pět veršů).

Moje oblíbené haiku napsal Bašo.

Rybářská chýše Kaše z krevet

A cvrčci!

Tohle totiž není žádný akvárko, ne, tohle je poezie!

Ale ve světě, ve kterém žiju já, je míň poezie než v japonské rybářské chýši. Copak vám snad přijde normální, že čtyři osoby žijí na čtyřech steh metrech čtverečních, zatímco spousta dalších – a mezi nimi můžou být i prokletí básníci – nemá žádné důstojné bydlení a tísní se jich patnáct na dvaceti metrech čtverečních? Když jsem letos v létě slyšela zprávu, že jistí Afričani zemřeli kvůli požáru, který se vznítil na schodišti v jejich životu nevyhovujícím domě, tak jsem dostala nápad. Oni jsou celý den přilepení v akvárku nosem na skle a nemůžou tomu uniknout ani tím, že si vyprávějí příběhy. Ale moji rodiče a Kolombína si myslí, že plavou v oceánu, protože si žijou na čtyřech stech metrech čtverečních, kde jsou obklopení nábytkem a obrazy.

Počítám s tím, že 16. června jim osvěžím jejich sardinkoidní mozky – zapálím totiž byt (zapalovačem na krb). Ale pozor, nejsem žádný zločinec. Udělám to, když nikdo nebude doma (16. června bude sobota a v sobotu odpoledne chodí Kolombína k Tiberovi, mamka na jógu, taťka do klubu a já tady zůstanu sama), oknem evakuuju kočky a dostatečně brzo dám vědět hasičům, aby nebyly žádné další oběti. Potom si vezmu prášky na spaní a v klidu si půjdu lehnout do mamčina pokoje.

Když přijdou o byt a o dceru, tak by si snad mohli vzpomenout taky na ty mrtvé Afričany, ne?

KAMÉLIE

1

Aristokratka

V úterý a ve čtvrtek ke mně chodí na čaj moje jediná přítelkyně Manuela. Manuela je obyčejná žena, kterou ani dvacet let promrhaných utíráním prachu u cizích lidí nepřipravilo o eleganci. Utírání prachu je ostatně spíše výrazem velmi zdrženlivým. U bohatých lidí se však věci nikdy nenazývají pravými jmény.

– Chodím vysypávat koše plné vložek, říká mi jemným hlasem s mírně šeplavým přízvukem, sbírám psí zvratky, čistím klece na ptáky, člověk by ani nevěřil, kolik toho ty malý zvířata nadělají, pulíruju záchody. Prach? To je krásná práce!

Musíte si uvědomit, že když ke mně dolů ve čtrnáct hodin dorazí, tak v úterý jde od Arthensů a ve čtvrtek od de Brogliů. A tam Manuela vatovými tyčinkami na čištění uší šůruje pozlacené hajzly, které jsou navzdory tomu stejně špinavé a páchnoucí jako všechny záchodové mísy světa. Protože jestli je přece jenom něco, co bohatí – sice neradi a proti své vůli – s chudými sdílejí, tak to jsou obranné střevní pochody, které nakonec vždy skončí tím, že se tělo zbaví toho, co je znečistilo.

A tak nezbývá než vzdát Manuele hold. Ačkoli obětiny bude třeba položit na oltář světu, ve kterém jsou nevděčné úkoly kladeny na bedra jedněch, zatímco druzí si zacpávají nos a nedělají nic. Přitom ale svět stále tvrdošíjně dává najevo svou náklonnost k vytříbenému vkusu, který daleko překonává všechny pozlacené povrchy na sanitárních zařízeních i jinde. – Kdo si chce dát jeden oříšek, tomu se musí prostřít celý ubrus, říká Manuela a ze své staré nákupní tašky vyloupne světlý dřevěný košíček, kterému zpod víka čouhají vějířky hedvábného papíru karmínové barvy. Uvnitř této schránky se skrývají naskládané mandličky. Já zatím připravuji kávu,

kterou sice nikdy nepijeme, ale její aroma obě přímo zbožňujeme. Potichu přitom usrkáváme ze šálků zelený čaj a chroupáme mandličky.

Stejně jako jsem já soustavně nevěrná svému archetypu, Manuela je – aniž by o tom věděla – zrádkyní archetypu portugalské ženy v domácnosti. Tuhle dívku z Fara, která se narodila pod fíkovníkem jako sedmé dítě a po níž se narodilo dalších šest, posílali brzo zrána na pole a ona se stejně časně také vdala za zedníka, kterého záhy vystěhovali ze země. Je matkou čtyř dětí, které se sice narodily ve Francii a mají francouzské občanství, ale společenským zařazením zůstaly stále Portugalci. Nuže, tahle dívka z Fara – včetně černých stahovacích punčoch a šátku na hlavě – je pravou, nefalšovanou aristokratkou, která netrpí žádnou nenávistí, protože to má vepsané ve svém srdci a může jí být k smíchu celá etiketa a všechny šlechtické přídomky. Co to je aristokratka? Žena, které se nezaplete s vulgaritou ani ve chvíli, kdy jí je zcela obklíčena.

Jen si to vezměte – nedělní vulgarita rodiny, do které se přivdala a jejíž členové hrubými výbuchy smíchu ubíjejí bolest z toho, že se narodili slabí a bez perspektivní budoucnosti; sousedská vulgarita poznamenaná zoufalstvím stejně děsivým, jaké vyvolává neonový nápis na továrně, do které lidé každé ráno sestupují jako do pekla; vulgarita spolupracovníků, jejichž peníze sotva dokážou zastřít jejich vidláckost a kteří se k ní chovají jako k psovi, co žere své vypelichané chlupy. Ale museli byste vidět, jak mi Manuela obětuje jako nějaké královně plody svého cukrářského umění, abyste dokázali pocítit veškerou vznešenost, která v této ženě sídlí. Ano, jako v nějaké královně. Když přijde Manuela, můj domovnický byt se promění v palác a naše párijské chroupání se stane Šlechtickou slavností. Stejně jako vypravěč přetaví život v radostnou řeku, která pak pohltí všechny starosti a útrapy, tak Manuela proměňuje naše bytí v živou a radostnou epopej.

– Mladý Pallieres mě dneska na schodišti pozdravil, řekla náhle a přerušila mlčení.

Já na to jen pohrdavě zamručela.

Čte Marxe, řekla jsem a pokrčila rameny.

Marxe? zeptala se. Vyslovovala přitom „iks” jako „ch”, jako trochu rozechvělé „ch”, které v sobě mělo půvab čistého nebe.

– Otec komunismu, odpověděla jsem. Manuela ze sebe vydala zvuk plný opovržení.

– Politika, řekla, to je hračka pro mladé boháče, kterou niko mu nechtějí půjčovat.

Nakrčila obočí a chvíli přemýšlela.

– Není to ale úplně obvyklý žánr knížky na čtení, řekla. Slavní autoři, které si mladí lidé schovávají pod matracemi, neunikli Manuelině bystrosti a vypadalo to, že mladý Pallieres je svého času konzumoval sice výběrově, ale zato velmi pilně, jak dosvědčuje užití jedné stránky s výmluvným titulem: rozverné markýzy.

Smějeme se a ještě chvíli si povídáme o všem možném v poklidném duchu našeho dávného přátelství. Těchto okamžiků si velmi považuji a svírá se mi srdce při pomyšlení na to, že přijde den, kdy si Manuela splní svůj sen, vrátí se jednou provždy do své vlasti a mě tu nechá osamocenou a sešlou věkem. To pak už nebude nikdo, kdo by ze mě dvakrát do týdne udělal tajnou královnu. Také se sama sebe s obavami ptám, co nastane, až moje jediná přítelkyně, kterou jsem kdy měla a která o mně všechno ví, aniž se mě kdy na cokoli ptala, až moje jediná přítelkyně nechá daleko za sebou ženu, o kterou se nikdo nezajímá, a opuštěnou ji zahalí do hávu zapomnění.

Ve vstupní hale se ozvou kroky a po chvilce slyšíme tajemné zvuky, které způsobila lidská ruka stisknutím tlačítka na přivolání výtahu. Je to starý výtah se železnou mříží a dvoukřídlými dveřmi. A mezi jeho polstrováním a dřevěným obložením by kdysi – kdyby tam pro něho bylo místo – postával liftboy v livreji. Tyhle kroky znám – patří kritikovi jídla Pierru Arthensovi ze čtvrtého. Je to oligarcha nejhorší typu, jaký na světě může být. Už jen způsob, jakým přivírá oči, když vstoupí do dveří mého bytu, dává jasně najevo jeho přesvědčení, že musím bydlet v nějaké obskurní jeskyni, ačkoli jeho oči mu prozrazují naprostý opak.

A ty jeho slavné kritiky jsem četla. – Vůbec tomu nerozumím, svěřila se mi Manuela, pro kterou dobrý steak zůstane zkrátka a dobře dobrým steakem.

Tady ale není čemu rozumět. Je smutné sledovat, jak tak dobré pero zaslepeně plýtvá svými schopnostmi. O jednom rajčeti dokáže napsat úžasné, několikastránkové vyprávění. Protože Pierre Arthens

kritizuje a hodnotí, jako když se vyprávějí příběhy, což by samo o sobě stačilo k tomu, aby se z něj stala legenda – a pokud jste v životě rajče nikdy neviděli ani nejedli, bude to pro vás truchlivě virtuozní zážitek. Copak je možné být tak nadaný a zároveň tak slepý k věcem okolo sebe? Častokrát jsem se na to sama sebe ptala, když kolem mne ten člověk s velkým arogantním nosem procházel. Zdá se, že to možné je. Někteří lidé nejsou schopni rozlišit, co z toho, co kolem sebe vidí, je živé a opravdu dýchá. Putují pak celým svým bytím a rozmlouvají s lidmi, jako by se jednalo o nějaké automaty, a o věcech hovoří tak, jako by neměly žádnou duši a jejich bytí by bylo možné shrnout tím, co se o nich říká na základě subjektivních pocitů a představ.

Kroky se ale náhle jako naschvál obrátí zpět a Arthens zvoní u dveří mého bytu.

Vstanu a dávám si pozor na to, abych pěkně šourala nohama zapadenýma v papučích, kterým chybí už jen to, aby se spolčily s bagetou a baretem, a vyzvaly tak k obecnému pohrdání na základě smluvených společenských klišé. Vím, že tím Mistra přivádím k zoufalství, protože on je zosobněnou ódou na netrpělivost velkých predátorů. A proto také zcela vědomě otevírám velmi opatrně a pomalinku škvíru ve dveřích, dokud v nich neuvidím ten nedůvěřivý nos, který určitě bude celý rudý a lesklý

– Cekám poslíčka s balíkem, oznámí mi, přivře přitom oči a nosní dírky se mu zúží. Až přijde, mohla byste mi to okamžitě přinést?

Kolem páně Arthensova patricijského krku dnes odpoledne povlává obrovská puntíkovaná vázanka, která mu vůbec nesluší. Spolu s jeho lví hřívou vytváří ten kousek étericky hedvábné látky dojem nadýchané baletní sukýnky, pod níž se ztrácí veškerá mužnost, na níž si muži zpravidla zakládají. A sakra, ta vázanka mi evokuje ještě něco. Když si na to vzpomenu, skoro mě přejde smích. Legrandinova vázanka. V Hledání utraceného času, které napsal jistý Marcel, vystupuje všeobecně známý domovník Legrandin. Je to snob rozpolcený mezi dvěma světy, mezi světem, v němž žije, a světem, do něhož touží proniknout. Pro tohoto patetického snoba je vázanka výrazem toho nejintimnějšího kolísání mezi hořkými nadějemi a servilním pohrdáním. A tak když na náměstí v Combray nechtěl zdravit vypravěčovy rodiče, ačkoli se s nimi pravidelně

potkával, pověřil svůj šál, aby je svým melancholickým povláváním ve větru zdravil namísto obyčejného pozdravu.

Pierre Arthens Prousta zná, ale k domovníkům si jeho četbou žádnou shovívavost nevypěstoval. Nervózně se podrbe na krku.

Připomínám tu jeho otázku:

Mohla byste mi to okamžitě přinést (balík poslaný po poslíčkovi

– balíky pro bohaté nikdy normální poštou necestují)?

Ano, odpověděla jsem a snažila se trhnout rekord v úsečnosti, k níž mě povzbudila jeho lapidárnost a naprostá absence jakéhokoli

„prosím vás”, kterou tázací věta ani kondicionál nemohou – podle mého – v žádném případě omluvit.

Je to velmi křehké, dodal, dejte na to pozor, prosím. Spojení rozkazovacího způsobu a jednoho „prosím” na konci věty se mi nezamlouvalo o nic víc. Zjevně se o mně domnívá, že nejsem schopna tak jemné syntaktické nuance postihnout a že s nimi nakládám, jak mě zrovna napadne. Navíc nemá ani trochu taktu a nedochází mu, že bych se takovým přístupem mohla cítit uražena. Když zaslechnete v hlase bohatého člověka, že se obrací zase a jenom k sobě, ačkoli je jeho promluva čistě prakticky určena vám, dotýkáte se samého dna společnosti. Takový člověk si ani nedovede představit, že byste mu mohli porozumět.

Jak křehké? zeptám se nepříliš zvídavým tónem. Ostentativně si povzdychne a v jeho dechu ucítím lehký závan čehosi zázvorového.

Je to inkunábule, řekne a přitom se svýma uspokojenýma očima velkomajitele zahledí do mých OČÍ, zatímco já se snažím udržet co možná nejskelnější pohled.

Dobrá, řeknu, s velkou radostí, ale tvářím se otráveně. Přinesu to, hned jak to přijde.

A prásknu mu dveřmi před nosem.

Docela dobře se bavím představou, jak bude Pierre Arthens večer dávat k lepšímu své pohrdání nad domovnicí, před níž se zmínil o inkunábuli a ona si pod tím výrazem bezesporu představovala něco strašlivého.

Bůh ví, kdo z nás dvou se více ponižuje!

Deník pohybů světa č. 1

Zůstat ponořený uvnitř a nezkazit přihrávku

Je dobré, když má člověk pravidelně hluboké myšlenky, ale já myslím, že to nestačí. Teda, chci vlastně říct tohle – za pár měsíců spáchám sebevraždu a zapálím celý byt, že jo, takže si nemůžu myslet, že mám spoustu času, a tak v tom čase, co mi zbývá, musím udělat něco pořádného. A hlavně jsem si dala úkol: když chcete spáchat sebevraždu, tak si musíte být jistí tím, co děláte. Nemůžete zapálit byt jen tak „pro nic za nic”. A tak jestli je na světě něco, kvůli čemu stojí za to žít, tak bych to nerada prošvihla, protože jak jste jednou mrtví, tak už je dost pozdě na to něčeho litovat. A umřít jenom proto, že se spletete, to by bylo fakt dost pitomý.

Takže, mám ty svoje hluboký myšlenky. Ale v nich si vlastně hraju na to, co doopravdy jsem, na intoše (co se vysmívá ostatním intošům). Někdy to není žádná sláva, ale docela si u toho člověk odpočine. Tak mě napadlo, že by tahle „sláva ducha” chtěla vykompenzovat ještě jedním deníkem, ve kterém by se mluvilo o lidech nebo o věcech. Žádné hlubokomyslné duchovno, ale mistrovské kousky materiálna. Něco tělesného, něco, čeho se dá dotknout. Ale zároveň taky něco krásného a estetického. Kromě lásky, přátelství a krásy Umění nevidím nic moc jiného, co by lidský život mohlo obohacovat. Pokud jde o lásku a přátelství, tak jsem ještě příliš mladá na to, abych o ně opravdu mohla usilovat. Ale to Umění… kdybych měla dál žít, tak by to byl celý můj život. Musíte mi ale správně rozumět, co tím Uměním myslím. Nemluvím jenom o velkých dílech slavných mistrů. Ani kvůli takovému Vermeerovi bych na životě nijak extra nelpěla. Je to skvělé, ale mrtvé. Ne, mám na mysli krásu světa, to, co nás může nadnášet v toku pohybů světa. Můj Deník pohybů světa se bude věnovat pohybům lidí, možná spíš dokonce jejich těl, když nebude mít cenu psát o ničem jiném. Bude se věnovat věcem a bude se v nich snažit najít něco, co bude

dostatečně estetické, aby to dokázalo dát životu nějakou cenu. Nějakou vznešenost, krásu, harmonii, sílu. Když něco najdu, tak se možná budu znova rozhodovat, jak dál: jestli najdu hezký tělesný pohyb na úkor krásné duchovní myšlenky, pak si možná ještě rozmyslím, jestli by náhodou nestálo za to žít život dál.

Ta myšlenka dvojího deníku (jednoho duchovního, druhého tělesného) mě napadla včera, když se taťka díval v televizi na ragby. Až doteď jsem se v takových chvílích dívala spíš na taťku. Ráda ho pozoruju, když si vyhrne rukávy od košile, sundá si boty, pohodlně se usadí na pohovce, vezme si klobásu a pivo, dívá se na zápas a přitom prohlašuje: „Vidíte, já jsem taky jenom obyčejnej chlap.” Je zcela evidentní, že tím má na mysli jenom jeden stereotyp (seriózní pan ministr) plus druhý stereotyp (bodrý chlapík, co má rád vychlazené pivko). Takhle vznikne stereotyp o síle 2. No, takže, v sobotu se taťka vrátil dřív než obvykle, bez rozmýšlení odhodil aktovku, sundal si boty, vyhrnul rukávy, v kuchyni si vzal pivo, vyvalil se před televizi a řekl mi: „Zlatíčko, dones mi, prosím tě, klobásu, nechci prošvihnout haka.” Já jsem haka v klidu prošvihnout mohla, takže jsem měla dost času nakrájet klobásu a přinést mu ji. Právě běžely reklamy. Mamka se usadila ve vratké poloze na opěradle pohovky, aby dala jasně najevo svůj opačný pohled na věc (v rodinném stereotypu si zabírám pozici exot-levičák-intelektuál), a unavovala tatínka vyprávěním o složité společenské večeři, na kterou bylo nutné pozvat dva rozhádané páry, aby se daly znovu dohromady. Kdo zná mamčino křehké psychické rozpoložení, toho musí takový záměr nutně rozesmát. Takže, donesla jsem taťkovi klobásu, a protože jsem věděla, že Kolombína je ve svém pokoji, kde poslouchá rádoby osvícenou avantgardní muziku, tak jsem si řekla: a proč bysme si vlastně nemohli taky udělat naše malé haka. Vybavilo se mi, že haka je takový legrační taneček, který novozélandští hráči dělají před zápasem. Nějak to má zastrašit soupeře, podobně jako to dělají opice. Taky si pamatuju, že ragby je drsná hra, kde chlapi pořád padají do trávy, a když se zvednou, tak se hned zase svalí na hromadu o tři kroky dál.

Konečně skončily reklamy a po znělce, ve které se spousta svalovců válelo po trávníku, se objevil pohled na stadion a k tomu byl slyšet hlas komentátorů, pak záběr na komentátory (sádelnaté

chlapíky) a pak zase zpátky na stadion. Hráči nastoupili na trávník a tehdy mě to chytlo. Nejdřív jsem tomu nerozuměla, byl to stejný obrázek jako jindy, ale já to vnímala jinak, takové to mravenčení, napjaté očekávání a takové to „zadržování dechu”. Taťka vedle mě už do sebe hodil první pivko a dal průchod svému galskému původu, když zavolal na mamku, která právě vstávala z opěradla pohovky, aby mu donesla další. Já jsem nemohla ani dýchat. „Co se to děje?” ptala jsem se, dívala se na obrazovku a nedokázala pochopit, co to vidím a co to ve mně mravenčí.

Pochopila jsem to, když novozélandští hráči začali svoje haka. Byl tam mezi nimi jeden mladičký, hodně velký hráč maorského původu. Právě na něj mi padl zrak nejdřív. Určitě to bylo v první řadě kvůli jeho výšce, ale hned potom kvůli tomu, jak se pohyboval. Byl to zvláštní typ pohybu, hodně plynulý, ale pořád ohromně koncentrovaný, myslím jako koncentrovaný do sebe. Většina lidí se pohybuje podle toho, co je kolem nich. Právě ve chvíli, kdy tohle píšu, se kolem mě plíží Ústava s plným břichem. Tahle kočka nemá v hlavě žádné životní plány, ale stejně někam míří, pravděpodobně do křesla. Je to vidět ve způsobu jejího pohybu: jde někam. Mamka právě jde směrem ke dveřím, odchází na nákupy a vlastně už je venku, její pohyb ji předběhl. Neumím to úplně dobře vysvětlit, ale když se odněkud přemisťujeme, tak jsme tím pohybem někom jistým způsobem rozloženi: jsme tu a zároveň tady nejsme, protože už jsme na cestě někam jinam, jestli teda chápete, co chci nct. K tomu, aby se člověk přestal rozkládat, musí se přestat hýbat. Buďto se hýbeš a nejsi celistvý, nebo držíš pohromadě, ale nemůžeš se pohnout. Ale hned jak jsem toho hráče viděla přicházet na hřiště, tak jsem měla dojem, že u něho je to něco jiného. Ano, měla jsem dojem, že se hýbe, ale byl na místě. Šílený, co?! Když začala haka, tak jsem se dívala hlavně na něj. Bylo jasné, že není stejný jako ostatní. Sádelňák číslo 1 k tomu navíc říkal: „A tady je Somu, obávaný novozélandský zadák nás stále ohromuje svou gigantickou postavou: dva metry nula sedm, sto osmnáct kilo, sto metrů za jedenáct vteřin, hezký chlapeček, že, dámy…” Všichni jím byli hypnotizovaní, ale nikdo doopravdy nechápal proč. Ale přitom to haka jasně ukázala: on se hýbal, dělal stejná gesta jako ostatní (plácal se dlaněmi do stehen, rytmicky dupal do země, dával ruce v bok a celou tu dobu sledoval

protivníka s výrazem rozčileného válečníka v očích), ale zatímco gesta všech ostatních mířila k soupeřům a celému stadionu, který je sledoval, tak pohyby tohohle hráče se soustředily na něj samého a to mu dodávalo neuvěřitelnou sílu. Najednou haka, což je vlastně válečnický tanec, zesílila. To, co dodává vojákům sílu, není to, jakou sílu použijí na zastrašení toho druhého v podobě různých signálů a gest. Podstatné je, jak moc jsou schopni soustředit se sami na sebe a zůstat ponoření v sobě. Tenhle maorský hráč se stal stromem, velkým nezničitelným dubem s hlubokými kořeny. Silně to z něj vyzařovalo a všichni to cítili. A přitom bylo naprosto jasné, že ten dub umí také létat, že je navzdory svým silným kořenům anebo možná právě díky nim rychlý jako vítr.

Najednou jsem pozorně sledovala celý zápas a hledala pořád jedno a totéž: celistvé okamžiky, v nichž se hráč stal svým vlastním pohybem, aniž by se musel rozložit a mířit nutně někam. A taky jsem našla! Našla jsem je ve všech fázích hry: v rojích, kde byl zcela zřetelně vidět rovnovážný bod, kdy se vždycky jeden hráč pokoušel najít své kořeny, které sloužily ostatním jako pevná kotva, o niž se mohli opřít; při postupném útoku hráč přestal myslet na svůj cíl a jenom se snažil najít tu správnou rychlost, soustředil se na svůj vlastní pohyb a s balonem přitisknutým k tělu běžel jako očarovaný; v transu běžců, kteří se odstřihnou od zbytku světa, aby našli dokonalý pohyb nohou. Nikomu se ale nepodařilo dosáhnout dokonalosti toho maorského hráče. Když položil první novozélandskou pětku, taťka zůstal sedět jako opařený s otevřenou pusou, a zapomněl dokonce na svoje pivko. Měl se vlastně spíš zlobit, protože fandil francouzskému týmu, ale místo toho řekl: „To je ale hráč!” a utřel si dlaní čelo. Komentátoři měli trochu ztvrdlý výraz ve tváři, ale nemohli zakrýt, že jsme všichni viděli něco opravdu krásného: hráče, který běžel, aniž by se pohnul, a přitom nechal všechny za sebou. Pohyby všech ostatních byly nešikovně zběsilé, a tak nebyli schopni ho zastavit.

Takže jsem si řekla: tak jo, dokázala jsem odhalit nehybné pohyby. Má cenu, abych pokračovala? V té chvíli jeden francouzský hráč zkazil krátkou přihrávku v maulu a já jsem se najednou cítila naprosto vyřízená, protože to bylo tak směšné, že by z toho jeden brečel. A to včetně taťky, který si radši navzdory dvousetleté rodinné

protestantské tradici loknul piva. Já jsem měla pocit, že došlo k znesvěcení.

Ne, tohle rozhodně nestačí. Budou mě muset přesvědčit další pohyby. Ale aspoň mi to vnuklo nápad.

2

O válkách a koloniích

V úvodu tohoto pojednání jsem říkala, že jsem nestudovala. Není to ale úplně pravda. Moje pilné mládí se však zarazilo před diplomem, protože jsem dostala strach, aby si mě někdo nevšiml – děsila mě vzpomínka na to, jak mě pan učitel Servant kdysi odhalil, že si dychtivě čtu v jeho novinách, v nichž se nepsalo o ničem jiném než o válkách a koloniích. Mně tehdy nebylo ještě ani deset let.

Proč? Nevím. Myslíte si, že bych bývala mohla? To je otázka pro mágy z dávných dob. Řekněme, že takovou obyčejnou holku, která nemá nic, ani krásu, ani šmrnc, ani minulost, ani ambice, ani vybrané chování, ani charisma, unavilo probíjet se světem bohatých ještě dřív, než to vůbec zkusila. Přála jsem si pouze jedno: aby mě nechali na pokoji, aby ode mne nic moc nechtěli a abych si párkrát za den mohla podle libosti ukájet své touhy.

Pokud jste nikdy nepoznali nouzi, pak vězte, že první uštknutí hladem je utrpení i osvícení zároveň. Byla jsem apatické a neduživé dítě, záda jsem měla ohnutá tak, že to vypadalo, že na nich mám hrb, a ve svém bytí jsem byla přesvědčená, že pro mne neexistuje jiná cesta než pohrdání. Absence touhy u mě hraničila s nicotou. Nic mě nezajímalo, nic mě neprovokovalo, nechávala jsem se hloupě unášet záhadnými vlnami. Neměla jsem ani chuť s tím vším skoncovat.

U nás doma se příliš nemluvilo. Děti křičely a rodiče si hleděli svého, jako by byli o samotě. Jedli jsme sice střídmě, ale zato kdykoli jsme měli hlad, nikdo nás netýral a nosili jsme prosté oblečení, které bylo vždy čisté a vyspravené. Mohli jsme se za ně sice stydět, ale rozhodně nám v něm nebyla zima. Skoro jsme však nemluvili.

Zjevením bylo, když mě v pěti letech odvedli poprvé do školy. Byla jsem překvapená a vyděšená, když jsem zaslechla hlas, který mluvil na mě a říkal moje jméno.

– Renée? zeptal se hlas a já cítila, jak se nějaká ruka přátelsky dotkla mojí.

Bylo to na chodbě, kam nás toho prvního školního dne všechny vehnali, protože venku pršelo.

– Renée? pronesl znovu hlas, který přicházel shůry a přátelská ruka se stále dotýkala té mojí a promlouvala – v nesrozumitelném jazyce – lehkými a něžnými stisky.

Zvedla jsem hlavu a zachytila ten pohled. Byl to nezvyklý pohyb, z něhož jsem málem dostala závrať.

Renée. To jsem byla já. Poprvé v životě mě někdo oslovil a řekl přitom mé jméno. Tam, kde mí rodiče používali gesta a neartikulované zvuky, si nějaká žena s úsměvem na rtech a s očima, které jsem tehdy považovala za čisté, začala razit cestu k mému srdci tím, že vyslovila moje jméno. Přistoupila ke mně tak blízko, že mě do té chvíle ani nenapadlo, že je to vůbec možné. Rozhlížela jsem se po světě okolo sebe, který se najednou celý vybarvil. V bolestné záři blesku jsem sledovala za promáčenými okny kapky deště, cítila jsem vůni promoklého oblečení, vnímala jsem těsnou chodbu, úzký průchod, jenž zvučel hlasy shromážděných dětí, všimla jsem si patinou pokrytých měděných háčků, na nichž visely kabátky ušité z nekvalitních látek. A také jsem vnímala vysokánský strop, který v dětských očích sahal až do nebeských výšin.

Mé smutné oči se ponořily do jejích, upnula jsem se k té ženě, díky níž jsem se právě narodila.

– Renée, zopakoval hlas, nechtěla by sis sundat kabátek? Pevně mě chytila, abych nespadla, a s rychlostí nabytou letitou praxí mne svlékla.

Zpravidla se mylně domníváme, že probuzení našeho vědomí je spojeno s okamžikem našeho prvotního narození. Zřejmě proto, že si nedokážeme představit jiný stav bytí, než je tento. Máme za to, že jsme vždy vnímali a cítili. S touto jistotou pak ztotožňujeme náš příchod na svět s rozhodujícím okamžikem zrodu našeho vědomí. Že by jistá dívenka jménem Renée, nadaná všemi smysly, zrakem, sluchem, čichem, chutí a citem, mohla žít a existovat celých pět let,

aniž by si vůbec uvědomovala sama sebe i okolní svět, to je popřením této nepropracované teorie. Protože k tomu, abychom získali vědomí, potřebujeme jméno.

Zdá se totiž, že shodou nešťastných okolností nikoho vlastně ani nenapadlo mi nějaké dát.

– Ty máš ale krásné oči, řekla mi ještě paní učitelka a já měla dojem, že nelže. Domnívala jsem se, že v mých očích hoří tisíce plamínků a že z nich vyzařuje všechna ta krása, která odráží okamžik mého zrození.

Celá jsem se rozechvěla a snažila se v jejích očích najít spříznění, které by sdílelo mou radost.

V jejím něžném a vlídném pohledu jsem však našla pouze soucit. Už v okamžiku mého narození mě všichni litovali.

Byla jsem jako posedlá.

Svou touhu jsem nemohla ukájet rozehráváním společenských vztahů, neboť je moje postavení nepřipouštělo. Ten soucit své zachránkyně jsem pochopila až později – viděl snad někdo někdy chudou holku, která by jen pomyslela na opojení jazykem a chtěla ho sdílet s ostatními? Uspokojení jsem našla v knížkách. Nejdřív jsem se jedné jenom dotkla. Viděla jsem, jak v ní starší děti ze třídy sledují neviditelné stopy, jako by je pudila stejně neviditelná síla. Nořily se do ticha a z mrtvého papíru sály něco, co se zdálo být živé.

Naučila jsem se číst, aniž by si toho kdokoli všiml. Ostatní děti ještě s paní učitelkou slabikovaly písmenka, ale já už dávno věděla, co psané znaky propojuje. Znala jsem jejich nekonečné kombinace a báječné zvuky, které mi paní učitelka poprvé slavnostně předala onoho prvního školního dne, kdy pronesla mé jméno. Nikdo o tom nevěděl. Četla jsem jako šílená. Nejprve potají a poté, když se mi zdálo, že už uběhl čas obvyklý pro to, aby se člověk naučil číst, taky veřejně. Četla jsem všechno, co mi přišlo pod ruku, a snažila jsem se skrývat své nadšení a rozkoš, kterou mi to přinášelo.

Z hloupého dítěte se stala dychtivá duše.

Ve dvanácti letech jsem odešla ze školy a začala pracovat doma a na poli společně s rodiči, bratry a sestrami. V sedmnácti jsem se vdala.

3

Pudl jako totem

V kolektivním vědomí bývá domovnický pár vnímán jako funkční jednotka složená ze dvou dílčích složek, jež jsou samy o sobě natolik bezvýznamné, že jim na významu dodává pouze jejich spojení. Takřka vždy musí vlastnit pudla, jak každý ví, pudlové jsou chundelatí psi věznění radikálně smýšlejícími důchodci, velmi osamělými dámami, které je zahrnují láskou, nebo domovníky a domovnicemi obývajícími obskurní domovnické lóže. Mívají černou nebo světle meruňkovou barvu. Ti světlí jsou protivnější než černí, ti ale zase víc smrdí. Všichni pudlové nesmírně rádi při sebemenší příležitosti štěkají; ze všeho nejraději pálí ve chvílích, kdy se vůbec nic neděje. Cupitají za svým pánem a mají přitom napnuté všechny čtyři páčky a tělo, které vypadá jako šiška salámu, nechávají úplně v klidu. A především mají malá černá žlučovitá očička, utopená v nevýrazných očních důlcích. Pudlové jsou oškliví, hloupí a podřízení chvastouni. Zkrátka pudlíci.

Domovnický pár metaforicky znázorněný svým totemickým psem by tedy měl být zbaven svých vášní, lásek a tužeb, stejně jako je totem sám odsouzený k tomu, aby zůstal ošklivým, hloupým a podřízeným chvastounem. V románech se sice může přihodit, že se princ zamiluje do dělnice nebo princezna do galejníka, nikdy se to však nestane mezi domovníky, ačkoli by třebas byli opačného pohlaví. Mezi domovníky nemá romantika místo, jaké mívá mezi jinými lidmi, o nichž stojí za to něco vyprávět.

My jsme nejenže pudla nikdy neměli, ale dokonce si dovolím tvrdit, že naše manželství bylo úspěšné. Vedle manžela jsem byla sama sebou. S nostalgií vzpomínám na požehnaná nedělní rána, naplněná klidem a odpočinkem, kdy si on v kuchyni tiše popíjel kávu

a já si četla.

Vzala jsem si ho, když mi bylo sedmnáct, po krátkých, ale počestných námluvách. Pracoval v továrně stejně jako mí starší bratři a občas spolu po večerech zašli někam na kávu nebo na skleničku něčeho ostřejšího. Bohužel jsem byla ošklivá. To by nehrálo žádnou roli, kdybych byla ošklivá stejným způsobem jako ostatní. Moje ošklivost byla totiž tak krutá, že byla pouze moje vlastní, a zbavovala mě proto veškerého půvabu. Ačkoli jsem vlastně ještě ani nebyla ženou, cítila jsem se již ve svých patnácti tak, jak jsem se cítila později v padesáti. Shrbená záda, velký zadek, krátké, křivé, hodně chlupaté nohy, ztrhané rysy bez tvaru a bez půvabu by bývaly mohly být omluveny půvabem mládí, které náleží všem, i když si je nezaslouží – já jsem se ale místo toho už ve dvaceti cítila jako stará bába.

Když se zájmy mého budoucího chotě jasně vyjevily a já už je nemohla déle ignorovat, svěřila jsem se mu a poprvé ve svém životě jsem otevřeně hovořila s někým jiným než sama se sebou. Prozradila jsem mu svůj údiv nad tím, že by si mě vůbec mohl chtít vzít.

Myslela jsem to upřímně. Dlouho jsem uvykala vyhlídkám samotářského života. Být chudá, ošklivá a navíc inteligentní, to člověka v naší společnosti odsuzuje k vystřízlivění a k pochmurné budoucnosti, na niž je třeba si začít zavčas zvykat. Krása omlouvá všechno, dokonce i neslušnost. Inteligence už dnes není kompenzací stavu věcí, dorovnáním, které příroda nabízí méně šťastným dětem, ale stala se nadbytečnou hračkou, která zvyšuje hodnotu šperku. Ošklivost je vždy už předem vinna, a tak jsem byla odsouzena k tragickému osudu, který byl o to bolestnější, že jsem nebyla hloupá.

– Renée, odpověděl mi se vší vážností, které byl schopen, ave svém následném monologu vyčerpal všechnu svou výřečnost, kterou už nikdy později nedokázal zopakovat. Renée, já nechci za ženu žádnou prostopášnou naivku, která má v hezounkém obalu vrabčí mozeček. Chci ženu věrnou, která bude dobrou manželkou, dobrou matkou a dobrou hospodyní. Chci klidnou a spolehlivou partnerku, která bude stát vedle mne a podpoří mě. Na oplátku ode mne můžeš očekávat, že budu dělat svou práci poctivě, doma budu hodný a v patřičných chvílích něžný. Nejsem špatnej člověk a budu dělat to nejlepší, co budu moct.

A taky takový byl.

Byl sice malý a vyschlý jak jilmový pařez, ale byl hezký a skoro pořád se usmíval. Nepil, nekouřil, nežvýkal tabák, nesázel. Doma se po práci díval na televizi, prohlížel si rybářské katalogy nebo hrál s kamarády z fabriky karty. Byl velmi společenský a měl rád návštěvy. V neděli vždycky chodil na ryby. Já jsem se zatím starala o domácnost, protože on se choval úplně jinak, než jak jsem o tom mluvila před ostatními.

Nebyl hloupý, ačkoli to nebyl zrovna typ, který by se mohl blýsknout ve společnosti. Zaměřoval se především na manuální činnosti, ale uplatňoval v nich víc než jen zručnost. Do všeho šel s chutí a důvtipem, což je přesně ta věc, která odlišuje výrobce od umělců a která nás v jazyce utvrzuje v tom, že znalosti nejsou všechno. Velice brzy jsem tak sice rezignovala na klášterní život, ale připadalo mi nad slunce jasnější, že mi nebe do manželské náruče vložilo přívětivého společníka, který sice není žádný intelektuál, ale rozhodně není zlý.

Mohla jsem potkat třeba takového Greliera.

Bernard Grelier je jednou z mála bytostí z domu číslo 7 na ulici Grenelle, před níž se neobávám, že bych sama sebe prozradila. Když mu řeknu: „Válka a mír je inscenovanou deterministickou vizí historie,” nebo: „Mohl byste namazat panty dvířek u přístěnku na popelnice,” tak té větě nebude přikládat ani větší, ani menší význam, než má. Někdy se dokonce sama sebe ptám, jakým nevysvětlitelným zázrakem se stalo, že se u něj po opakované výzvě probudí vůbec nějaká aktivita. Jak může někdo dělat něco, Čemu nerozumí? Jistě, takovýto způsob pobídky nevyžaduje rozumové chápaní. Možná jenom nervový impulz, který krouží míchou, iniciuje podmíněný reflex, aniž by musel zatěžovat mozek, a vydá příkaz k promazání pantů jako k mechanické činnosti, která rozhýbe tělo, ale mozek s tím přitom nemusí mít nic společného.

Bernard Grelier je manželem Violetty Grelierové, „guvernantky” u Arthensových. Před třiceti lety k nim přišla do služby jako obyčejná služka. Postupně, jak bohatli, postupovala i ona na společenském žebříčku, až to dnes dotáhla na guvernantku, která vládne směšnému království, v němž žije hospodyně (Manuela), příležitostný majordomus (anglický) a člověk pro všechno (její

manžel). Pro svůj nepočetný lid má však stejné pohrdání, jaké mají její důležití páni ke svým vládcům. Celý boží den nezavře pusu, štěbetá jak straka, s důležitým výrazem se motá všude možně, peskuje služebnictvo jako ve Versailles za starých dobrých časů a unavuje Manuelů kazatelskými řečmi o lásce k dobře vykonané práci a o úpadku dobrých mravů. – Nečetla Marxe, povídá mi jednoho dne Manuela.

Trefnost tohoto konstatování jedné obyčejné Portugalky, málo honěné ve studiu filozofů, mě ohromila. Ne, Violetta Grelierová Marxe rozhodně nečetla, neboť nefiguruje na žádném ze seznamů čisticích prostředků na stříbrné nádobí bohaté klientely. Tuto mezeru zaplnila tím, že z jistého deníku obdržela nekonečnou sadu katalogů, v nichž se hovoří o škrobu a lněných hadrech na podlahu.

Takže jsem se vdala dobře.

Navíc jsem manželovi poměrně brzo prozradila svou velkou slabost.

Hluboká myšlenka č. 2

Kočka na zemi Moderní totem Příležitostná dekorace

Rozhodně u nás to tak je. Jestli chcete pochopit naši rodinu, stačí se podívat na kočky. Obě naše kočky jsou luxusní tlusté měchy nacpané k prasknutí, které nemají zájem o žádné vztahy s lidmi. Povalují se od jedné pohovky ke druhé, všude přitom po sobě nechávají chlupy a nikdo nedokáže pochopit, že je ale vůbec nic nezajímá. Jediným cílem koček je stát se pohyblivým dekoračním předmětem. Tenhle koncept mi připadá intelektuálně zajímavý, ale naše kočky mají tak vytahaná a tlustá břicha, že se na ně aplikovat nedá.

Mamka sice přečetla celého Balzaka a při večeři nám pravidelně cituje Flauberta, ale je na ní jasně vidět, do jaké míry je vzdělání parádním podfukem. Stačí se jenom podívat, jak se chová ke kočkám. Částečně si jejich dekorativní potenciál uvědomuje, ale stejně s nimi bude umíněně mluvit jako s lidmi, což by ji u nějaké lampy nebo etruské sošky rozhodně nenapadlo. Vypadá to tak, že si děti až do celkem pokročilého věku myslí, že všechno, co se hýbe, má duši a umí to myslet. Mamka už dítě není, ale stejně si nedokáže připustit, že Ústava a Parlament neumějí myslet víc než vysavač. Připouštím, že rozdíl mezi vysavačem a kočkou je v tom, že kočka může cítit radost a bolest. Ale copak to nutně znamená, že má lepší schopnost komunikovat s člověkem? Rozhodně ne. Jenom by nás to mělo přivést k tomu, abychom si dávali velký pozor, jako když manipulujeme s hodně křehkými předměty. Docela mě baví, když slyším, jak mamka říká: „Ústava je citlivá a hrdá kočička,” zatímco zmiňovaná kočka se válí na pohovce, protože je přežraná. Ale když se zamyslíme nad hypotézou, že kočka má funkci moderního totemu, a stala se tak jistým způsobem symbolickým vtělením ochránkyně

domova, pak to smysl dává. Mamka dělá z koček to, co chce, abychom byli my, a my tím přitom vůbec nejsme. V rodině Josseových nejsou žádní méně citliví a hrdí členové než tři níže jmenovaní: taťka, mamka a Kolombína. Jsou úplně bez energie, znecitlivělí a bez emocí.

Já si rozhodně myslím, že kočka je takový moderní totem. Můžeme si říkat, co chceme o evoluci, civilizaci a dalších „-ucích” a

„-acích”, ale ať děláme co děláme, člověk se od začátku moc nevyvinul: pořád si myslí, že tady není náhodou a že nad jeho osudem bdí shovívaví bohové.

4

Vyhnout se souboji

Hodně jsem toho přečetla.

Ale přesto si – jako všichni samouci – nejsem nikdy jistá, zda jsem to pochopila. Jednou se mi třeba zdá, že se mi podařilo jediným pohledem postihnout všechno věděni světa, jako by se moje roztroušené čtenářské zkušenosti náhle propojily neviditelnou sítí, ale pak se to najednou převrátí, to podstatné mi unikne a já klidně můžu číst tytéž řádky znova a znova, ale bude mi to unikat víc a víc, dokud si neuvědomím, jak jsem pitomá, když se chovám jako blázen, který si myslí, že bude mít po přečtení jídelního lístku plný žaludek. Propojení této schopnosti a zaslepenosti je zřejmě znakem příslušejícím všem autodidaktům. Nicméně to, že zbavují dané téma pevných vodítek, jimiž vás vybaví každé slušné vzdělání, poskytuje dar svobody a syntetického myšlení tam, kde oficiální přístupy kladou překážky a zakazují dobrodružství.

Dnes ráno jsem konsternované stála v kuchyni před jednou knížkou. Byla to jedna z těch chvilek, kdy mě přepadá šílenství nad mým samotářským počínáním a ocitám se jen krůček od toho, abych všechno vzdala, a mám strach, že se brzo vydám za svým chotěm.

Jmenuje se Husserl, což je jméno, jež se jen zřídka dává domácím mazlíčkům nebo čokoládovým výrobkům, neboť evokuje něco příliš vážného, nezáživného a poněkud prušáckého. To mě ale nemůže uspokojit. Myslím, že mě osud lépe než kohokoli jiného naučil odolávat negativním podnětům světového myšlení. Ale jedno vám povím: pokud jste si až dosud mysleli, že když jsem stará, ošklivá vdova po domovníkovi, tak se ze mě stala rezignovaná ubožačka smířená se svým neblahým osudem, pak vám chybí představivost. Jistě, občas se zarazím a nějakému souboji se vyhnu. Ale v bezpečí

mého nitra neexistuje jediná výzva, kterou bych nebyla ochotná přijmout. Navzdory svému jménu, postavení i vzhledu jsem se ve své mysli stala nepřemožitelnou bohyní.

Takže Edmund Husserl – což by vůbec nebyl špatný název pro vysavač bez sáčku – ohrožuje věčnost mého osobního Olympu.

– Dobrá, dobrá, dobrá, dobrá, říkám si a snažím se nabrat dech, každý problém má řešení, ne? Podívám se na kocoura a snažím se u něho najít podporu.

Nevděčník nereaguje. Právě pozřel obrovský kus vepřového a teď se jal se značnou shovívavostí okupovat křeslo.

– Dobrá, dobrá, dobrá, dobrá, opakuji do zhloupnutí a znovu konsternované zírám na směšnou knížečku.

Karteziánské meditace – Úvod do fenomenologie. Už podle názvu a po přečtení několika prvních stránek člověk rychle pochopí, že není možné začít s fenomenologickým filozofem Husserlem, pokud jste dříve nečetli Descartesa a Kanta. Stejně rychle vám však bude jasné, že rozumět Descartesovi a Kantovi ještě neznamená, že se vám otevře cesta k transcendentální fenomenologii.

Škoda. Pro Kanta mám z několika různých důvodů velkou slabost. Jeho myšlení je nádherně koncentrované a geniální. Jeho texty jsou sice psané poněkud spartánsky, nicméně jsem neměla takřka žádné potíže pochopit jejich smysl. Kantovské texty jsou velkými díly. Ráda bych to dokázala na mirabelkovém testu, kterým zdárně prošly.

Mirabelkový test je odzbrojujícím způsobem průkazný. Je založen na tomto obecném tvrzení: kdo ochutná, pochopí. Co pochopí? Všechno. Pochopí pomalé zrání lidského rodu, zrozeného k poklidnému žití až do chvíle, kdy se mu jednoho večera zjeví pocit rozkoše a marnosti všech nepřirozených tužeb, jenž rozmělní prvotní očekávání v ctnostech obyčejných a prostých věcí a v neužitečnosti slov. Pochopí pomalou a strašlivou degradaci lidí, jíž nikdo neunikne, a také úchvatnou slast smyslů, jež navádějí člověka, aby poznával rozkoš a děsivou krásu Umění.

Mirabelkový test provádím doma v kuchyni. Na umakartovou desku stolu položím ovoce a knížku. Ochutnám jedno a dostanu chuť na druhé. Pokud vzájemně odolají svým mocným útokům, pokud ve mně chuť mirabelky nepřehluší chuť do dalšího čtení a když knížka

nezkazí chuť ovoce, tak vím, že stojím před významným a – řekněme

– výjimečným počinem, neboť není mnoho děl, jež by se nezdála pokořená, směšná a nudná ve srovnání s neobyčejnou chutí nazlátlých kuliček. – Jsem v háji, přiznávám před Lvem, protože mé znalosti kantovské látky jsou při pohledu do fenomenologické propasti dost nicotné.

Nemám vlastně na vybranou. Budu muset projít celou knihovnu a pokusit se najít nějaký úvod do problematiky. Většinou takovými stručnými přehledy a příručkami pohrdám, protože čtenáře staví do pout scholastického myšlení. Situace je však příliš vážná na to, abych si mohla dovolit podobný luxus a snažila se dělat vytáčky. Fenomenologie jde mimo mě a to mě trápí.

Hluboká myšlenka č. 3

Silní

Mezi lidmi Nekonají Pouze hovoří Stále hovoří

Bude to moje myšlenka, ale vznikla na základě myšlenky někoho jiného. Jeden taťkův známý, co byl u nás na večeři, řekl: „Ti, kdo umějí dělat, dělají; ti, kdo neumějí dělat, učí; ti, kdo neumějí učit, učí učitele učit; a ti, kdo neumějí ani učit učitele učit, dělají politiku.” Všichni dávali najevo, že jim to přijde hodně oduševnělé a chytré, ale vedly je k tomu špatné důvody. „To je opravdu výstižný,” prohlásila Kolombína, protože je to expertka na falešnou sebekritiku. Patří mezi ty lidi, kteří si myslí, že vzdělání znamená moc a omluvu pro všechno. Když vím, že patřím mezi elitu, která je sama se sebou spokojená a levně rozprodává obecní majetek v podobě arogantních výlevů, tak se zdržím kritiky a raději získám dvakrát tolik uznání. Taťka na to má podobný názor, ačkoli není zdaleka tak hloupý jako moje sestra. Ještě pořád věří, že existuje něco, co se jmenuje povinnost, ačkoli podle mě je to dost utopická myšlenka. Ale aspoň ho to chrání před tím, aby se z něj stal ubohý cynik. Hned to vysvětlím: není totiž nic přízemnějšího než cynismus. On ještě pořád pevně věří tomu, že svět má smysl, a ještě se nevzdal dětinských hloupostí, k nimž ale pojal opačný přístup. „Život je kurva, ničemu nevěřím, tak si to užiju, dokud mi z toho nebude zle,” tak to je přístup naštvané naivky. Přesně takové jako je moje sestra. Může si klidně vystudovat práva, ale stejně bude věřit na Ježíška. Jenomže ne proto, že by tomu věřila upřímně, ale protože je úplně infantilní. Řechtala se jako kůň, když se taťkův známý s tou větou vytasil. Ovládám techniku zrcadlového obrazu, a tak jsem se jenom utvrdila v tom, co si myslím už dlouho: Kolombína je dokonale tragická.

Já si ale myslím, že ta věta má v sobě opravdu hlubokou myšlenku prostě proto, že není pravdivá, nebo aspoň ne úplně pravdivá. Neznamená totiž to, co se na začátku zdá, že znamená. Kdyby se člověk posunoval na společenském žebříčku podle míry své neschopnosti, tak vám garantuju, že by náš svět byl úplně jinej, než je. V tom ale problém není. Ta věta netvrdí, že na světě mají svoje místo jenom neschopní lidé, ale že není nic tvrdšího a nespravedlivějšího než lidská existence: lidé žijí ve světě, kde vládnou slova a činy, kde je nejvyšší dovedností ovládnutí jazyka. To je strašné, protože v podstatě jsme jenom primáti naprogramovaní k tomu, abychom jedli, spali, rozmnožovali se, dobývali a bránili svoje teritorium. A ti, kdo jsou vtom nejlepší, budou vždycky podřízení těm, kteří umějí dobře mluvit, ale přitom nejsou schopní si ubránit zahradu, ulovit zajíce k večeři nebo zdárně počít potomstvo. Lidé žijí ve světě, kterému vládnou ti slabí. To je obrovská nespravedlnost vůči naší zvířecí podstatě. Je to určitá forma perverze a hlubokého rozporu.

5

Tíživá okolnost

Po měsíci zuřivého čtení jsem s velkým ulehčením dospěla k tomu, že fenomenologie není nic jiného než šarlatánství. Podobně jako mě před katedrálami přepadají pocity blízké mdlobám z toho, co vše jsou lidé schopni vybudovat pro slávu něčeho, co neexistuje, tak fenomenologie útočí na mou nedůvěřivost tím způsobem, že se musím ptát, jak je možné, že tolik inteligence může sloužit tak marnému snažení. Bohužel je listopad a já nemám po ruce mirabelky. V takových případech – upřímně řečeno je to jedenáct měsíců v roce – se spokojím s hořkou (70%) čokoládou. Výsledek testu ale znám předem. Copak bych mohla zažít radost srovnatelnou se zakousnutím se do tabulky čokolády, když bych se hlasitě plácala přes zadek a četla přitom takovou nádhernou kapitolu jako například

„Odhalení konečného smyslu vědy v úsilí o ‚bytí‘ jako noematický fenomén”. Nebo by mě snad mohly rozesmát „Konstitutivní otázky transcendentálního ega” v přímém souboji s chuťovými vjemy a mirabelkovou šťávou a čokoládou, která mi zůstala v koutcích úst?

Pokud se někdo chce zabývat fenomenologií, musí si uvědomit, že je založena na dvou otázkách: Jakou povahu má lidské vědomí? Co víme o světě?

Vezměme si tu první.

Celá tisíciletí od „poznej sám sebe” až k „myslím, tedy jsem” nepřestáváme komentovat tuto směšnou lidskou výsadu, již tvoří naše vědomí, uvědomující si samo sebe, a především pak schopnost vědomí vnímat samo sebe jako objekt. Když vás něco svědí, tak se podrbete a jste si vědomi toho, že se drbete. Když se zeptáte: Co to děláš?, dostanete odpověď: Drbu se. Posuneme-li se ještě o krok dál (jsi si vědom toho, že si jsi vědom, že se drbeš?), dostaneme opět

kladnou odpověď a stejné by to bylo, kdybychom přidávali libovolné množství dalších „jsi si vědom”. Budete vás to ale svědit méně, když budete vědět, že se drbete a že si toho jste vědomi? Pomůže vám reflexivní vědomí snížit míru svěděni? Ani náhodou! Vědět, že vás to svědí, a vědět, že si uvědomujete, že to víte, nemění nic na tom, že vás to svědí. Další komplikace – musíte navíc překonat jasné vědomí, které je s touto tíživou okolností spojeno. Vsadila bych deset liber mirabelek, že by to jen zvýšilo mrzuté pocity, které by můj kocour zahnal jediným mávnutím přední packy. Lidem to však připadá velmi výjimečné, protože žádné jiné zvíře to neumí, a tedy se zdárně vzdalujeme od zvířat tím, že si můžeme uvědomit to, že víme, že se drbeme. Připadá nám, že tato přednost lidského vědomí se hodně podobá čemusi božskému, což nám pomáhá uniknout chladnému determinismu, jemuž je podřízena veškerá naše tělesnost.

Celá fenomenologie je založena na tomto přesvědčení: naše reflexivní vědomí, důkaz naší ontologické důstojnosti, je jedinou částí v nás, která si zaslouží být zkoumána, neboť nás chrání před biologickým determinismem.

Zdá se však, že si nikdo neuvědomuje, že my jsme zvířata podřízená chladnému determinismu naší tělesnosti. Vše, co bylo kdysi, je už překonáno.

6

Kněžský šat

Ještě ta druhá otázka: Co víme o světě?

Na tuto otázku odpovídají idealisté jako třeba Kant. Co odpovídají?

Odpovídají: Nic moc.

Idealismus je směr, který zastává názor, že můžeme poznávat na základě toho, co se jeví našemu vědomí, oné polobožské bestii, jež nás ochraňuje před zvířeckostí. Poznáváme svět podle toho, jak se jeví našemu vědomí a co nám o něm tedy může vypovědět – a nic víc.

Vezměme si například sympatickou kočku, která se jmenuje Lev. Proč? Protože si myslím, že na kočkách je to jednodušší. Zeptám se vás tedy: Jak si můžete být jistí, že je to kočka, a jak jste vůbec poznali, že to kočka je? Rozumná odpověď by spočívala v tom, že byste napřed poznamenali, že vás k tomuto poznání přivedla vaše představa daného zvířete, rozvedená několika konceptuálními a jazykovými mechanismy. Nicméně idealistická odpověď staví na tom, že vytvoří nemožný stav, v němž se bude ptát, zda to, co vnímáme a pojímáme jako kočku, zda to, co se jako kočka jeví našemu vědomí, odpovídá tomu, čím je kočka ve své nejniternější podstatě. Možná že můj kocour, kterého nyní považuji za obézního čtyrnožce s chvějícími se fousy a kterého si v duchu řadím do kategorie označené „kočka”, je ve skutečnosti a ve své niterné podstatě kuličkou zeleného slizu, která nemňouká. Mé smysly jsou však již natolik přivyklé na daný stav věcí, že se mi to tak jeví a že pořádná porce zeleného hnusu oklame mé znechucení a mou nezkalenou důvěru a bude se mému vědomí jevit jako žravý chlupatý domácí mazlíček.

To je tedy kantovský idealismus. Poznáváme jenom ideu světa, již si o něm vytváří naše vědomí. Existuje však ještě trýznivější teorie, než je tato. Teorie, jež odhaluje mnohem děsivější představy než ty, v nichž hladíme – aniž bychom si to uvědomovali – kus zeleného flusance nebo když odhalíme, že na koláči, který jsme právě chtěli strčit do trouby, jsou vytlačené polštářkovité výdutě.

Je to idealismus Edmunda Husserla, který ve mně od nynějška bude evokovat značku šatů, jaké nosí kněží polapení obskurním schizmatem baptistické církve.

V téhle teorii existuje už jenom představa kočky. A kočka? Inu, bez té se obejdeme. Kočku nikdo nepotřebuje. Na co taky? Jakou kočku? Dneska si už filozofie může dovolit oddávat se výhradně prostopášnostem ryze duchovním. Svět je nedosažitelnou realitou, kterou je zbytečné pokoušet se pochopit. Co víme o světě? Nic. Veškeré naše vědění je pouze sebezkoumáním reflexivního vědomí jím samým, a svět tak můžeme poslat ke všem čertům.

To je tedy fenomenologie: „věda o tom, co se jeví našemu vědomí”. Jak vypadá takový fenomenologův den? Vstane, je si vědom toho, že si ve sprše namydlí tělo, jehož bytí není podložené, je si vědom toho, že spolyká několik znicotnělých kousků pečiva, že si na sebe bere oblečení, jako by to byly prázdné závorky, že jde do své pracovny a že má kočku.

Pramálo zaleží na tom, zda kočka existuje či nikoli a čím je ve své vlastní podstatě. Naopak je nepopiratelné, že se kočka jeví jclio vědomí; i právě toto vědomí je tím, čím se náš člověk zabývá.

Jevení je přesto velmi komplexní. Je pozoruhodné, že v tomto případě můžeme podrobně zkoumat, jak funguje vnímání, prostřednictvím vědomí něčeho, jehož bytí samo o sobě není vůbec podstatné. Věděli jste, že naše vědomí nevnímá okamžitě, ale že vykonává komplikovaný sled syntéz, jež se za pomoci navazujících nervových vzruchů snaží představit našim smyslům rozličné předměty, například kočku, koště nebo plácačku na mouchy, o kterých jen Bůh ví, k čemu jsou užitečné? Vyzkoušejte si takový pokus. Podívejte se na svou kočku a zeptejte se sami sebe, jak je možné, že víte, jak vypadá zepředu, zezadu, zespodu i svrchu, ačkoli ji teď vidíte pouze zepředu. Vaše vědomí muselo provést syntézu, aniž jste zaregistrovali, že vnímáte zároveň několik pohledů na

kočku z různých úhlů, které společně stvořily komplexní obraz kočky, jaký byste ze své současné pozice nikdy vidět nemohli. Stejné je to s plácačkou na mouchy, kterou sice vidíte vždy jen z jedné strany, ale můžete si ji ve své mysli představit celou a jako zázrakem vidíte i to, jak vypadá z druhé strany, aniž byste museli jakkoli pohnout hlavou.

Shodneme se na tom, že tahle forma poznání je užitečná. Nemůžete si představit Manuelů s plácačkou na mouchy, aniž byste si okamžitě nevyvolali představu o ní samotné a o dalších tvarech nutných k vytvoření její představy. Ačkoli Manuelů s plácačkou na mouchy si nemůžete – představit z jiného prostého důvodu – v bytech bohatých lidí mouchy nikdy nejsou. Žádné mouchy, žádné muňky, žádné smrady, žádná rodinná tajemství. U bohatých lidí je všechno čisté, lesklé, umyté, a v důsledku toho chráněné proti tyranii plácaček na mouchy a veřejné hanby.

To je tedy fenomenologie: nekonečný samotářský monolog vědomí se sebou samým, čistý a rigidní autismus, který nějaká opravdická kočka rozhodně nemůže narušit.

7

Na konfederovaném Jihu

– Co to čtete, zeptala se Manuela, když se celá zadýchaná vrátila od paní de Brogliové, jíž dnešní večírek poněkud přitížil. Dostala po kurýrovi sedm skleniček kaviáru Petrossian a funěla jak Darth Vader.

– Sbírku lidových veršů, řekla jsem a navždy za sebou uzavřela husserlovskou kapitolu.

Vidím, že Manuela má dnes dobrou náladu. Radostně vybaluje košík naplněný díky štědrosti finančníků až po okraj. Ještě z něho čouhají bílé okolky pečicího papíru. Manuela se posadí, pečlivě urovná dlaní ubrus. Je to jistá předehra k tomu, co ji přivedlo.

Já přinesu šálky, posadím se a čekám.

– Paní de Brogliové se nezamlouvají lanýže, zahájí rozhovor.

– Ale ne, říkám ve vší slušnosti.

– Nevoní, pokračuje a netváří se přitom vůbec hezky. Jako by tuto výtku chápala jako nejvyšší osobní urážku.

Vychutnáváme si pravý význam této informace a já se bavím představou, jak se zděšená a rozcuchaná Bernadetta de Brogliová v kuchyni usilovně snaží provinilce osvěžovat sprejem s hřibovou a liškovou vůní v marné, ale o to zoufalejší naději, že by z nich nakonec přece jenom mohlo být cítit něco, co by evokovalo vůni lesa.

– A Neptun se vyčural panu Saint-Niceovi na nohu. Chudinka zvířátko to v sobě muselo držet celé hodiny, a když pán vytáhl vodítko, tak už to nemohlo vydržet a udělalo mu to na chodbě dolů na kalhoty.

Neptun je kokršpaněl nájemníků ze třetího patra vpravo. Pouze ve druhém a třetím patře jsou byty rozdělené na dva (každý po dvou stech metrech čtverečních). V prvním bydlí de Brogliovi, ve čtvrtém

Arthensovi, v pátém Josseovi a v šestém Pallieresovi. Ve druhém pak jsou Meurissovi a Rosenovi a ve třetím Saint-Niceovi a Badoisovi. Neptun je pes Badoisových, tedy přesněji slečny Badoisové, která studuje práva v Assasu, kde organizuje závody s dalšími majiteli kokršpanělů, taktéž studenty práv v Assasu.

Mám pro Neptuna velikou slabost. Ano, máme se hodně rádi. Zejména díky vrozenému spiklenectví, které je založeno na tom, že si vzájemně dokážeme číst myšlenky. Neptun ví, že ho mám ráda; já zase znám jeho touhy a chutě. Pikantní je, že on umíněně trvá na tom, že je pes, zatímco jeho panička by z něho chtěla mít gentlemana. Když se jdou vyvenčit na dvůr, dívá se Neptun, uvázaný na krátkém vodítku z umělé kůže, zálibně kolem sebe na kaluže plné bahnité vody. Panička si ho ale jedním krátkým škubnutím vodítka přitáhne k sobě, on stáhne ocas až k zemi a bez cirátů si začne lízat kulky. Athéna, malý legrační anglický chrt od Meurissů, v něm dokáže probudit chlípného satyra, který se žene za svým s hlavou plnou slastných vidin. Když mají kokršpanělové dobrou náladu, je na nich nejpodivnější jejich houpavý styl chůze. Člověk by řekl, že mají pod packami malé pružinky, které je – tichounce, beze zvuku – odrážejí směrem nahoru. To se pak také rozhoupou jejich tlapky a uši jako loď na vlnách a kokršpaněl tak do městských končin přináší závan něčeho přímořského, jako půvabná lodička brázdící pevnou zemi. A to se mi zamlouvá.

Neptun je taky velký žrout, připravený zhltnout cokoli – zbytky řepy nebo kůrky starého chleba. Když se svou paničkou prochází okolo místa vyhrazeného popelnicím, snaží se jí ze všech sil vytrhnout a vyrazit dotyčným směrem. Jazyk má přitom vyplazený až na zem a radostně vrtí ocasem. Pro Dianu Badoisovou je to hotové neštěstí. Ta dobře vychovaná duše se domnívá, že by její pes měl být jako dívky z dobré společnosti v Savannah na konfederovaném americkém Jihu kdysi před válkou, které si nemohly najít manžela, pokud alespoň nepředstíraly, že nemají žádné vášně.

Místo toho se Neptun chová jako poživačný yankee.

Deník pohybu světa č. 2

Bacon pro kokršpaněly

V domě jsou dva psi: anglický chrt od Meurissu, který vypadá jako kostra potažená bezovou kůží, a zrzavý kokršpaněl, který patří dceři nóbl advokáta Dianě Badoisové, což je blonďatá anorektička, která nosí kabáty od Burberry. Chrt se jmenuje Athéna a kokr Neptun. To jen tak, abyste pochopili, v jakém domě to bydlím. U nás nejsou žádní Kikinkové nebo Rexové. Takže fajn, včera se oba psi potkali dole na chodbě a já měla příležitost sledovat zajímavý balet. Nebudu mluvit o psech, kteří si očuchávali zadky. Nevím, jestli Neptunovi zadek nějak smrděl, ale Athéna ucukla zpátky, zatímco on se hnal očuchávat keřík růží, ve kterém určitě musel být pořádný kus krvavého steaku.

Ne, zajímaví byli lidé na druhých koncích vodítek. Ve městě totiž vodí na vodítku psi své pány. To dá rozum, že si nikdo dobrovolně nepořídí psa, kterého musí dvakrát denně věnčit, ať venku prší, fouká vítr nebo sněží. Lidi to teda musí dělat proto, že si chtějí uvázat obojek kolem krku sami sobě. Takže, Diana Badoisová a Anna-Helena Meurissová (stejný typ, jenom s pětadvacetiletým odstupem) se setkaly dole na chodbě každá na svém vodítku. Teď se připravte na pořádnej zmatek! Vypadaly přitom, jako by jim zdřevěněly ruce a nohy, protože nebyly schopné udělat jedinou věc, která by v dané situaci byla prospěšná: hlavně nebyly schopné pochopit, co se děje, aby tomu mohly zabránit. A protože byly přesvědčené, že věnčí dobře vychované plyšáky, kteří nemají žádné postranní úmysly, nedokázaly na psy zařvat, aby si přestali očuchávat zadky a lízat se na jistých místech.

Co se teda vlastně stalo: Diana Badoisová vystoupila s Neptunem z výtahu, zatímco Anna-Helena Meurissová s Athénou čekala na výtah na chodbě. Určitým způsobem tak své psy vlastně poštvaly jednoho na druhého. Dalo se čekat, že si to nenechají ujít. Neptun se

mohl pominout. V klidu si vystupuje z výtahu a najednou má přímo před čumákem Athénin zadek. To se mu nestává každý den. Kolombína nás už dlouho otravuje tím, co to je kairos. Je to řecký pojem, který znamená něco jako „vhodná chvíle”, je to něco, co uměl dobře využít třeba Napoleon. To říká moje sestra, protože je taky expertka na vojenskou strategii. Takže kairos je něco jako intuice pro správnou chvíli. Můžu vám říct, že Neptun svůj kairos rozhodně nepropásl. Jakmile ho měl přímo před čumákem, provedl parádní husarský kousek: skočil na to. „Bože, ne,” ozvala se Anna-Helena Meurissová, jako by obětí toho činu byla ona sama. „To ne,” vykřikla Diana Badoisová, jako by veškerá vina měla padnout na ni. Ale vsadila bych se s vámi klidně o čokošku Michoko, že ji samotnou by nikdy ani ve snu nenapadlo vrhnout se zezadu na Athénu. A ve stejnou chvíli obě začaly odtahovat své psy za pomoci vodítek od sebe. Ale objevil se jistý problém, který právě zapříčinil ten zajímavý pohyb.

Správně měla Diana tahat směrem nahoru a ta druhá směrem dolů, ale místo toho obě tahaly rovně. A protože je chodba dole u výtahu úzká, narazila každá poměrně brzo na překážku: jedna na výtahovou mříž a druhá na stěnu vlevo. V té chvíli se Neptun, který po prvním cuknutí na chvíli ztratil rovnováhu, vzpamatoval, nabral dech a znovu se vrhl na Athénu, která jenom koulela očima a kňučela. V té chvíli změnily ženy strategii a snažily se odtáhnout psy tam, kde bylo víc místa, aby mohly manévr provést znovu. Muselo to být ale rychle. Všichni jistě víte, že v určité chvíli dojde k tomu, že psi od sebe nejdou odtrhnout. Obě tedy zařadily vyšší rychlost, křičely „Bože, to ne, bože, to ne” a škubaly vodítky, jako by na tom závisela jejich čest. Ale při tom spěchu Diana Badoisová lehce podklouzla a vyvrtla si kotník. A právě to byla ta zajímavá chvíle: kotník se jí zvrtnul směrem ven a stejným směrem se vydalo i její tělo – až na dlouhý culík, který vyrazil na opačnou stranu.

Ujišťuju vás, že to bylo famózní: skoro jako od Bacona. Už léta mají rodiče na WC zarámovaného Bacona, na kterém je člověk sedící na záchodě, přesně tak, namalovaný po baconovsku, tedy zkřiveně a nepříliš chutně. Vždycky jsem si myslela, že to asi bude mít vliv na klid při akci, ale protože u nás má každý svůj vlastní záchod, tak jsem to nikdy moc nezkoumala. Ale ve chvíli, kdy se Diana

Badoisová kompletně rozložila s vyvrtnutým kotníkem, její nohy, ruce a hlava se ocitly v bizarních úhlech a všechno to navíc korunoval culík v horizontální poloze, tak jsem si na Bacona okamžitě vzpomněla. Na kratičkou chvíli vypadala jako rozbitá panenka. V těle to udělalo velké křup a během několika tisícin sekundy (ono se to totiž stalo ohromně rychle, ale protože já si teď dávám pozor na tělesné pohyby, tak to vidím jako ve zpomaleném filmu) vypadala Diana Badoisová jako postava od Bacona. Odtud už byl jenom krůček k tomu, abych si řekla, že ten obraz nebyl na tom záchodě jen tak, když mi pomohl docenit tenhle neobyčejný pohyb. Diana pak spadla na psy a celý problém vyřešila, protože připlácla Athénu k zemi a tím jí pomohla Neptunovi utéct. Potom následovala krátká a komplikovaná baletní kreace, kdy se Anna-Helena snažila pomoci Dianě a přitom se pokoušela udržet svou fenku mimo dosah onoho chlípného monstra. Neptunovi byl křik a bolest jeho paničky upřímně ukradený a jal se pokračovat v cestě za steakem v růžích. V té chvíli vyšla ze svého bytu paní Michelová, já jsem chytila Neptuna za vodítko a odvedla ho stranou.

Byl chudák pěkně smutný. Radši si sedl a začal si lízat kulky. Vydával při tom spoustu takových mlaskavých zvuků, což Dianě ještě přidávalo na zoufalství. Paní Michelová zavolala záchranku, protože Dianin kotník začal vypadat jako meloun, pak odvedla Neptuna domů a Anna-Helena Meurissova zůstala s Dianou. Já jsem se vrátila domů a říkala si: Fajn, Bacon na živo, stojí mi to za to?

Rozhodla jsem se, že ne. Protože nejen že si Neptun nic neužil, ale navíc se nemohl ani jít vyvenčit.

8

Prorokem současných elit

Když jsem dnes ráno poslouchala rádio France Inter, tak jsem s údivem zjistila, že nejsem tím, čím jsem si myslela. Až dosud jsem svůj kulturní eklekticismus připisovala na vrub svému přístupu proletářského samouka. Jak jsem naznačila, každou vteřinu svého bytí, kterou jsem nemusela obětovat práci, jsem věnovala četbě, sledování filmů a poslechu hudby. Ale tato nadšená konzumace kulturních statků musela z mého pohledu nutně trpět nedostatkem kvalitního vkusu. Byla to totiž divoká směsice děl uznávaných i těch, která si pozornost rozhodně nezasloužila.

V každém případě je můj eklekticismus nejmenší na poli četby, ačkoli rozsah mých čtenářských zájmů je naopak největší. Četla jsem díla historická, filozofická, ekonomicko-politická, sociologická, psychologická, pedagogická, psychoanalytická a především beletristická. Ta první mě zajímala, ta poslední se stala celým mým životem. Můj kocour se jmenuje Lev kvůli Tolstému. Ten minulý se jmenoval Dongo kvůli Fabriciovi del. První se jmenoval Karenin kvůli Anně, ale říkala jsem mu jenom Kare, protože jsem měla strach, aby na to někdo nepřišel. Krom stendhalovské nevěry patří moje srdce výrazně Rusku před rokem 1910. Přelouskala jsem podstatnou část světové literatury – což mě těší hlavně s ohledem na to, že jsem holka z vesnice, jejíž dávné sny byly překonány už jen tím, že to dotáhla na domovnici v čísle 7 na ulici Grenelle –, ačkoli bych měla být spíše předurčena stát se obdivovatelkou věčného kultu Barbary Cartlandové. Mám hříšnou zálibu v detektivkách – ale doma mám jen ty, které považuji za slušnou literaturu. Někdy mi přijde obzvláště bolestné, když se musím odtrhnout třeba od četby Connellyho nebo Mankella, abych šla otevřít Bernardu Grelierovi

nebo Sabině Pallieresové, jejichž starosti se ani zdaleka nedají srovnat s uvažováním detektiva Harryho Bosche, milujícího jazzovou hudbu kapely LAPD, obzvláště pokud se přijdou zeptat:

– Proč jsou ty odpadky cítit až do dvora?

Kdyby se tak Bernard Grelier a dědička ze staré bankéřské rodiny mohli starat o obyčejné věci a neužívat nadbytečných ukazovacích zájmen. Možná by to vrhlo na lidstvo jiné světlo.

V oblasti kinematografie naopak můj eklekticismus zcela zmizel. Mám ráda americké nezávislé filmy a evropské režiséry. Přitom jsem dlouhou dobu s oblibou sledovala takřka výhradně americkou a anglickou zábavní produkci, s výjimkou několika málo kvalitních děl, která moje hodnotící, vášnivé a empatické oko bezpečně zařadilo mezi zábavnou tvorbu. Greenaway ve mně vzbudil nadšení, zájem i pocity nudy, ale brečím jako želva pokaždé, když Melly a Mama odcházejí po schodišti u Butlerů po smrti Bonnie Blue, a Blade Runnera považuji za mistrovské dílo a prvotřídní zábavu. Dlouho jsem pokládala za nevyhnutelnost, že sedmé umění musí být krásné, silné a nudné, zatímco zábavná kinematografie by měla být lehká, vtipná a ohromující.

Dneska se ale přímo klepu při pomyšlení na dárek, který jsem si dala. Je to výsledek příkladné trpělivosti a dlouho odkládané touhy podívat se znovu na film, který jsem poprvé viděla na Vánoce roku 1989.

9

Hon na ponorku

Na Vánoce roku 1989 byl Lucien hodně nemocný. Když jsme ještě nevěděli, kdy smrt přijde, byli jsme k sobě připoutáni jistotou její blízkosti. Byli jsme jeden s druhým vzájemně provázáni neviditelnými pouty. Když přijde do vašeho domu smrt, nezmocní se pouze těla, ale utká mezi vašimi srdci chmurné sukno, do nějž zahalí naději. Den za dnem pak nemoc požírá váš život a jako pavouci niť se ovíjí kolem vašich plánů a vašeho dechu. Když jsem se vracela zvenku, mívala jsem pocit, že vcházím do hrobky. Stále jsem cítila chlad. Chlad, který nemohlo nic zahnat. Když jsem pak naposledy spala po Lucienově boku, zdálo se mi, že z jeho těla sálá veškeré teplo, které jsem posbírala venku.

Nemoc, kterou lékaři objevili na jaře 1988, ho sžírala sedmnáct měsíců a zvítězila den před Vánoci. Stará paní Meurissová obešla sousedy a přinesli mi pěkný květinový věnec se stuhou bez nápisu. Ona byla také jediná, kdo přišel na pohřeb. Byla to chladná, zbožná a strohá žena, nicméně v jejím odměřeném a drsném chování bylo něco upřímného. Když rok po Lucienovi zemřela, uvědomila jsem si, že to byla hodná paní, která mi bude chybět, ačkoli jsme spolu za patnáct let takřka nepromluvily.

– Protrpěla si svůj staropanenský život až do konce. Dej, Bože, klid její duši, byla to svatá žena, pronesla místo pohřebního proslovu Manuela, která k mladé paní Meurissové chovala racinovskou zášť.

Kromě Kornélie Meurissové s jejími fialkami a růžencem nepřikládal nikdo jiný Lucienově nemoci žádný význam. Bohatí lidé se domnívají, že životy obyčejných lidí jsou řidší a tak málo okysličené penězi a etiketou, že pro ně lidské emoce tolik neznamenají. Protože jsme byli domovníci, tak bylo jaksi dáno, že

smrt je pro nás v řádu věcí cosi zcela běžného, ačkoli pro bohaté by se z ní nutně stala veliká nespravedlnost a tragédie. Domovníkova smrt je pouze drobným výpadkem v každodenním běhu, biologickou samozřejmostí, s níž není spojena žádná tragédie. Pro obyvatele domu, kteří ho dennodenně potkávali na schodech nebo u dveří našeho bytu, byl Lucienův život nebytím, které se pohroužilo do nicoty, z níž se ostatně nikdy nevymanilo. Lucien pro ně byl jakýmsi živočichem, který žil položivotem, bez pompy a lstivých uskoků, takže ani smrt nemohl zjevně vnímat jinak než jako polozměnu. Nikoho z těch, kdo tady žijí, ani nemohlo napadnout, že můžeme také prožívat peklo, že naše srdce může zachvátit děs, když utrpení sžírá naše bytí, a že se můžeme uvnitř sebe ničit strachem a hrůzou, které smrt přináší každému.

Když jsem se jednou ráno tři týdny před Vánoci vrátila z nákupů s taškou plnou řepy a drůbků pro kocoura, našla jsem Luciena oblečeného a připraveného vyrazit ven. Už měl dokonce uvázanou šálu, stál tam a Čekal na mě. Jindy mého manžela úplně vyčerpala i sebekratší cesta, pouhý přesun z pokoje do kuchyně ho připravil o veškerou energii a polil mu tvář děsivou bledostí, po dlouhých týdnech, kdy jsem ho vídala pouze v pyžamu a byla přesvědčená, že v něm určitě také umře, jsem najednou v jeho očích zahlédla jasný, uličnický výraz. Límec zimního kabátu měl vysoko vyhrnutý a jeho tváře získaly neobvykle zdravou barvu. Málem jsem omdlela.

– Luciene, vykřikla jsem a chystala jsem se k němu přiskočit, přidržet ho, posadit, svléknout a já nevím co ještě, zkrátka všechny dříve neznámé pohyby, jež mě nemoc naučila a jež se v poslední době staly jedinými pohyby, které jsem byla schopná provést. Odložila jsem tašku, objala ho, přitiskla k sobě, pevně držela a dělala spoustu podobných věcí. Když jsem pak nemohla popadnout dech a vnitřně jsem pocítila, že už to trvá příliš dlouho, nechala jsem toho.

– Akorát to stihneme, povídá Lucien, začíná to v jednu. Měla jsem v očích slzy a byla šťastná jako nikdy předtím. Ve vyhřátém sále jsem poprvé po několika měsících ucítila jeho teplou ruku. Věděla jsem, že nečekaný příval energie mu dovolil vstát z postele, dal mu sílu obléknout se, chuť vyrazit ven a užít si ještě jednou partnerskou radost. Věděla jsem, že to je znamení blízkého konce,

stav úlevy, který přichází těsně před smrtí, ale to mě vůbec nezajímalo. Pouze jsem si chtěla užít tu chvíli, kdy jsme byli zbaveni jha nemoci. Cítila jsem jeho vroucí ruku ve své a vnímala vibrace rozkoše, které v nás proudily. Bohudíky za to, že to byl film, který jsme si mohli oba plně vychutnat.

Myslím, že vlastně umřel hned potom. Jeho tělo odolávalo ještě tři týdny, ale jeho duše nás opustila na konci naší vycházky, protože to tak bylo nejlepší. Rozloučil se se mnou v potemnělém sále bez zbytečně bolestné lítosti, a mohl tak najít svůj klid. Důkazem bylo to, co jsme si beze slov sdělovali, když jsme ruku v ruce sledovali osvětlené plátno, které vyprávělo příběh.

Přijala jsem to.

Filmem našeho posledního setkání byl Hon na ponorku. Kdo chce pochopit umění vyprávění, musí ho vidět. Zajímalo by mě, proč se na univerzitách tvrdošíjně učí narativní principy na Proppovi, Greimasovi a podobně nudných autorech, místo aby se investovalo do promítacího sálu. Výchozí situace, zápletka, aktanty, peripetie, souboj, hrdinové a pomocníci: a přitom vám k tomu stačí jeden Sean Connery v uniformě ruského námořního důstojníka a několik dobře rozmístěných letadlovek.

Mluvila jsem ale o tom, že jsem se ráno na France Inter dozvěděla, že to moje míšení zájmu o legitimně kvalitní umění a příklon k nelegitimní kultuře není stigmatem mého nízkého původu a mého samotářského přístupu k osvíceným duchům, ale převládající charakteristikou současné intelektuální vrstvy. Jak jsem na to přišla? Říkal to jeden sociolog, kterého bych ráda poznala osobně a zeptala se ho, jestli by ho zajímalo, že se pro jednu domovnici v pantoflích Scholl právě stal posvátnou ikonou. Studoval vývoj kulturních zájmů intelektuálů, které byly kdysi od rána do večera vyháněny z univerzitního prostředí, a dnes se naopak staly centrem synkretismu, v němž se hranice mezi dobrou a špatnou kulturou nenapravitelně narušila. Popisoval příběh docenta klasické literatury, který kdysi poslouchal Bacha, četl Mauriaka a díval se na nezávislé a experimentální filmy a dnes poslouchá Handela a MC Solaara, čte Flauberta a Johna Le Carré, jde se do kina podívat na Viscontiho i na poslední Smrtonosnou past, k obědu si dá hamburger a povečeří suši.

Je vždycky nepříjemné zjistit, že to, co jste považovali za znak výjimečnosti, je převládajícím sociálním návykem. Nepříjemné a možná až urážející. Jak je možné, že jsem se já, Renée, čtyřiapadesátiletá domovnice samouk, navzdory své klauzuře v konformním domovnickém bytě, navzdory izolaci, jež mě měla ochránit před většinovými vadami, a navzdory počestné karanténě, v níž jsem nevnímala vývoj zbytku světa, který jsem nucena obývat, stala obětí stejné proměny, jakou prošly dnešní elity? Elity, které tvoří studentíci Pallieresové, co čtou Marxe a přitom hromadně chodí na Terminátora, nebo malé Badoisové, které studují práva v Assasu a dojímají se nad Notting Hillem. To je šok, z něhož se sotva vzpamatuji. Protože pokud se na to podíváte chronologicky, musívám být jasné, že já se po těch mláďatech rozhodně neopičím a že jsem je ve svých eklektických přístupech dávno předběhla.

Renée prorokem současných elit.

– Dobrá tedy, proč ne, říkám si a vybaluji z tašky plátek hovězích jater pro kocoura a úplně ze dna exhumuji dva filety parmy pečlivě zabalené v anonymním plastikovém sáčku, které hodlám marinovat a připravit na citrónové šťávě s koriandrem.

Tak to na tom světě chodí.

Hluboká myšlenka č. 4

Pečuj

O květiny O děti

Každý den k nám na tři hodiny chodí paní na úklid, ale o kytky se mamka stará sama. A je to neuvěřitelná show. Má dvě konvičky (jednu na vodu s hnojivem a druhou na čistou vodu) a jeden rozstřikovač s několika polohami: „vodní proud”, „Kapky”, „mlžný opar”. Každé ráno obchází všech dvacet živých květin, které doma máme, a podle potřeby o ně pečuje. Přitom si pro sebe něco povídá a vůbec nereaguje na to, co se děje okolo. Když mamka zalévá kytky, tak jí můžete říkat, co chcete, ale ona si vás ani nevšimne. Například řeknete: „Myslím, že se dneska předávkuju,” a dostanete odpověď:

„Kentia žloutne na konečcích listů, asi moc vody, ano, to ale není dobré, to vůbec není dobré.”

A už jsme u našeho paradigmatu: jestli si chceš zkazit život a nevnímat nic z toho, co se děje kolem tebe, starej se o živé kytky. Ale tím to nekončí. Když mamka postřikuje vodou listy květin, vidím, že jí to dělá radost. Myslí si totiž, že je to balzám, který pronikne dovnitř té rostliny a že jí dá všechno, co bude potřebovat. Stejné je to s hnojivem, které ve formě takových válečků strká do hlíny (vlastně do nějaké směsi hlíny-kompostu-písku-rašeliny, kterou nechala speciálně pro každou kytku zvlášť namíchat v jednom zahradnictví někde u Porte ďAuteuil). Mamka se o kytky stará, jako se starala o děti: voda a hnojivo pro kentii, fazole a vitamin C pro nás. A to je základ toho paradigmatu: koncentrujte se na objekt, dodejte mu zvenku živiny a ony už uvnitř zařídí, že vyroste a bude prospívat. Jedno stříknutí na listy a rostlinka je připravená čelit budoucnosti. Člověk ji sleduje se smíšenými pocity nervozity a naděje. Ví, že je život choulostivý, obává se komplikací, které mohou přijít, ale na druhé straně je spokojený, že udělal, co bylo

zapotřebí, že splnil roli živitele. Člověk se cítí jistě a na nějakou dobu v bezpečí. Takhle vidí mamka život: jako řadu propojených aktivit, stejně neužitečných jako jedno stříknutí vody, které vám na chvíli přinese iluzorní pocit jistoty.

A přitom by bylo mnohem lepší, kdybychom společně sdíleli svou nejistotu, kdybychom se všichni ponořili sami do sebe a uvědomili si, že fazole a vitamin C sice můžou zasytit tělo, ale nedokáží uspokojit naši duši.

10

Kočka jménem Grévisse

Zvoní na mě Chabrot.

Chabrot je osobní lékař Pierra Arthense. Je to takový ten typ věčně opáleného starého šviháka, který se před Mistrem kroutí jako žížala. Za celých dvacet let mě nikdy nepozdravil ani mi jinak nedal najevo, že ví o mé existenci. Fenomenologická zkušenost by velela ptát se po podstatě nejeveni se některým jedincům, když je zjevné, že jiným se tentýž objekt jeví. Je totiž pozoruhodné, že v Neptunově hlavě se můj obraz objeví, zatímco té Chabrotově uniká.

Dnes ráno je ale Chabrot celý bledý. Má přepadlé tváře, u nosu si přidržuje třesoucí se ruku… a z nosu mu teče nudle. Ano, nudle. Chabrot, lékař mocných, má u nosu nudli. Navíc ještě vysloví moje jméno.

– Paní Michelová.

Možná to vůbec není Chabrot, ale transformovaný mimozemšťan, který má za úkol shánět informace. Nechová se totiž jako on. Pravého Chabrota by nikdy nenapadlo zajímat se o někoho podřadného, kdo ostatně přebývá v anonymitě.

– Paní Michelová, opakuje Chabrotova nepovedená imitace. Paní Michelová.

Dobrá, tak to bychom měli. Jmenuji se Michelová.

– Přihodilo se veliké neštěstí, pokračuje Nudle u nosu a popotáhne, místo aby si nos otřela kapesníkem.

Aha. Hlasitě popotáhne a nosní tekutina se vrátí tam, odkud určitě nikdy nevyšla. Překvapuje mě rychlost, s jakou se to stalo, a chvění jeho ohryzku, který se pohnul, aby umožnil dané tekutině snadnější průchod. Je to odporné a navíc se kvůli tomu nemůžu soustředit.

Rozhlédnu se kolem sebe. Vlevo, vpravo. Na chodbě nikdo není.

Jestli má můj E. T. nepřátelské úmysly, tak jsem ztracená.

Uklidní se a zopakuje.

– Veliké neštěstí, ano, veliké neštěstí. Pan Arthens umírá.

– Umírá, povídám, opravdu umírá?

– Opravdu umírá, paní Michelová, opravdu umírá. Už mu nezbývá víc než čtyřicet osm hodin.

– Ale vždyť jsem ho včera viděla a vypadal velmi šarmantně,

říkám překvapeně.

– Bohužel, paní, bohužel. Když vynechá srdíčko, už není cesty zpět. Ráno skotačíte jako kůzle a večer si lehnete do hrobu.

– Umře doma? Nepůjde do nemocnice?

– Ach, paní Michelová, povídá Chabrot a vrhne na mě stejný pohled jako Neptun, když je uvázaný na vodítku, kdo by chtěl umírat v nemocnici?

Poprvé za celých dvacet let pocítím k Chabrotovi lehký záchvěv sympatie. Vlastně je to taky jenom člověk a v podstatě jsme si všichni podobní.

– Paní Michelová, pokračuje Chabrot a já jsem celá zmatená z té záplavy paní Michelové po dvaceti letech ničeho. Beze sporu přijde mnoho lidí, kteří se budou chtít s Mistrem setkat, ještě než… než. Nicméně on nechce nikoho přijmout. Přeje si vidět pouze Paula. Mohla byste laskavě vyprovodit ty, co budou obtěžovat?

Jsem na rozpacích. Jistě, zaregistrovala jsem, že si mé přítomnosti někdo všiml opět výhradně proto, aby mi zadal úkol. Na druhou stranu, říkám si, proto tady jsem. Zaregistrovala jsem ale také, že se Chabrot vyjadřuje způsobem, který mě fascinuje – Mohla byste laskavě vyprovodit ty, co budou obtěžovat? –, a to mě trápí. Zamlouvá se mi taková staromódní slušnost. Jsem otrokem gramatiky, říkám si, měla jsem kocoura pojmenovat po králi gramatiků Grévissovi. Z toho chlapa se mi zvedá žaludek, ale jeho jazyk je skvostný. Ten starý švihák se ptal, kdo by chtěl umírat v nemocnici. Nikdo. Ani Pierre Arthens, ani Chabrot, ani já, ani Lucien. Touto prostou otázkou z nás všech Chabrot udělal lidské bytosti.

– Udělám, co budu moct, řeknu. Ale už se za nimi nemůžu hnát po schodech.

– Nikoli, povídá on, ale můžete je od toho odradit. Povězte jim,

že se za Mistrem zavřely dveře.

Prohlíží si mě velice zvláštním pohledem.

Musím si dávat pozor, musím si dávat velký pozor. Nejdřív ten incident s mladým Pallieresem, ten pitomý nápad citovat Německou ideologii – kdyby byl alespoň z půlky tak inteligentní jako ústřice, tak mu to mohlo napovědět pěkně nehezké věci. A teď, když se tady přede mnou jeden sluncem ugrilovaný geront ohání obstarožními obraty, můžu se z toho pominout a ztrácím veškerou soudnost.

A tak jsem v očích utopila jiskřičku, která se v nich vykřesala, a nasadila skelný pohled staré dobré domovnice, která je připravená udělat, co bude moct, ale rozhodně se nebude za nikým hnát po schodech.

Chabrotův zvláštní pohled zmizel.

Abych zahladila všechny stopy svých poklesků, dovolila jsem si malou provokaci.

– To byl nějakej ten infarkt, zeptala jsem se.

– Ano, povídá Chabrot, je to infarkt. Pauza.

– Děkuji, řekne.

– Není zač, odpovím a zavřu dveře.

Hluboká myšlenka č. 5

Životy Nás všech

Vojenská služba

Na tuhle myšlenku jsem hodně hrdá. Přišla jsem na ni díky Kolombíně. Aspoň jednou v životě mi k něčemu pomohla. Nemyslela jsem si, že to budu moct říct, ještě než umřu.

Od samého začátku mezi námi byla vyhlášená válka, protože pro Kolombínu je život věčný boj, ve kterém je potřeba toho druhého vyřídit. Nedokáže se cítit bezpečně, dokud protivníka nezničí a dokud nerozdrtí jeho území na padrť. Svět, ve kterém mají místo i ostatní, je podle téhle válečnice na baterky nebezpečný. Na druhou stranu ale ostatní potřebuje: musí tu být někdo, kdo uzná její sílu. Takže nejen že se mě celou dobu pokouší zničit všemi dostupnými prostředky, ale navíc by chtěla, abych jí s nožem na krku tvrdila, že je nejlepší a že ji mám ráda. To jsou dny, kdy mě přivádí k šílenství. A ještě třešnička na dortu: z nějakého podivného důvodu si Kolombína usmyslela (ačkoli nemá ani špetku rozumu), že to, co mě na celém světe ze všeho nejvíc děsí, je hluk. Myslím, že ji to napadlo jen tak, čirou náhodou. Nikdy by jí totiž nemohlo dojít, že můžou být na světě lidé, kteří potřebují ticho. Nechápe, že ticho slouží k tomu, aby se člověk mohl dostat dovnitř do sebe, že ho můžou vyžadovat ti, kteří se nezajímají jenom o svět kolem sebe. Myslím, že ona to pochopit nemůže, protože její nitro je stejně chaotické a hlučné jako pouliční ruch. V každém případě ale pochopila, že potřebuju ticho, a můj pokoj je, bohužel, hned vedle jejího. A tak dělá celý den co možná největší kravál. Křičí do telefonu, pouští hodně nahlas hudbu (to mě naprosto ničí), bouchá dveřmi, nahlas komentuje, co zrovna dělá, včetně tak zajímavých činností, jako je česání vlasů nebo hledání tužky v zásuvce. Jsem pro ni totiž po lidské stránce naprosto nedostupná, a tak když na mě nemůže zaútočit jinak, okupuje

alespoň můj zvukový prostor a otravuje mi život od rána do večera. Zjevně musí mít hodně chabou strategii, když ji napadne tohle. Já kašlu na to, kde jsem, můžu si tak aspoň zmizet, kam chci ve své hlavě, a nikoho přitom neotravuju. Kolombína tomu nerozumí, ale ani to jí nestačí. Dokonce si z toho udělá filozofii: „Moje pitomá sestřička je netolerantní neurastenička, která nesnáší ostatní a nejradši by bydlela na hřbitově, kde jsou všichni spolehlivě mrtví – zatímco já jsem otevřená bytost, plná radosti a života.”Jestli totiž něco opravdu nesnáším, takto, když si někteří lidi ze své neschopnosti nebo choré mysli udělají svoje motto. S Kolombínou jsem měla pěkný štígro.

Kolombína se v posledních pár měsících nespokojuje s tím, že je nejnesnesitelnější sestra na světě. Má navíc zvláštní schopnost chovat se mnohdy tak, že z toho jde strach. A já rozhodně nestojím ani o agresivní sesterské výlevy, ani o přehlídku jejího směšného zoufalství. Už několik měsíců je Kolombína posedlá dvěma věcmi: pořádkem a čistotou. Má to i svá pozitiva: už nejsem zombie, ale stala se ze mě špindíra. S oblibou na mě teď křičí, že jsem v kuchyni nadrobila nebo že po mě zůstaly ráno ve sprše vlasy. Musím ale říct, že neútočí jenom na mě. Od rána do večera terorizuje celou rodinu kvůli nepořádku a drobečkům. Dřív vypadal její pokoj jako chlívek, ale teď se z něj stal operační sál: všechno je poskládané, nikde ani smítko prachu, každá věc má svoje místo a běda paní Grémondové, když při úklidu nevrátí něco tam, kde to bylo. Vypadá to tam opravdu jak v nemocnici. Vlastně by mě ani tak neděsilo, že se z Kolombíny stal takový maniak. Nesnesitelné je ale to, že si pořád hraje na pohodovou holku. V tom je ten hlavní problém, ale všichni dělají, jako že to nevidí. A tak Kolombína dál předstírá, že je to právě a jenom ona (z nás dvou), kdo žije „epikurejsky”. Garantuju vám, že na tom, když se sprchujete třikrát denně a řvete jako idiot kvůli tomu, že se vám lampička na nočním stolku posunula o tři centimetry, rozhodně nic epikurejského není.

V čem má teda problém? Nevím. Možná se z ní díky tomu, jak chce pořád všechny ničit, stal voják v tom pravém slova smyslu. Všechno má srovnané do komínků, pořád něco šůruje a čistí – jako na vojně. To se přece ví, že vojáci jsou posedlí pořádkem a čistotou. Bojuje se tím proti chaosu v bitvě, válečné špíně a všemu tomu

lidskému bahnu, které po ní zůstane. Já se ale spíš ptám, jestli není Kolombína náhodou výjimka, která potvrzuje pravidlo. Co když všichni přistupujeme k životu jako k vojenské službě? Děláme, co umíme, a čekáme na civil, nebo na bitvu. Někteří zůstanou na ubikacích, další střílí od boku, hrají karty, šmelí nebo vymýšlejí nějakou levárnu. Důstojníci velí, řadoví vojáci plní rozkazy, ale nikdo z té komedie nemůže utéct: jednou stejně budeme muset všichni umřít, důstojníci stejně jako obyčejní vojáci, drsňáci stejně jako hajzlíci, co šmelí cigarety nebo luxusní zboží.

Jen tak mimochodem vám svěřím základní psychologickou hypotézu: Kolombína je uvnitř naprosto pomatená, prázdná a zároveň zahlcená, takže se snaží udělat si v sobě pořádek tím, že uklízí ve svém pokoji. Docela vtipný, ne? Už dávno jsem pochopila, že psychologové jsou šašci, kteří věří tomu, že metafora je něco, co se hodí k velkým myslitelům. Přitom je to jasné každému primánovi. Ale to byste museli slyšet, jak se mamčini známí psychologové můžou potrhat smíchy, kdykoli někdo pronese sebemenší slovní hříčku. A taky byste museli slyšet všechny ty hlouposti, když mamka všem vypráví o svých sezeních u psychoterapeuta, jako by to byl výlet do Disneylandu: kolotoč „můj rodinný život”, zrcadlové bludiště „můj život s matkou”, horská dráha „můj život bez matky”, strašidelný zámek „můj sexuální život” (potichu, abych to já neslyšela) a na závěr stěna smrti „můj život před menopauzou”.

Z Kolombíny mám ale často dojem, a docela mě to trápí, že ona sama nic necítí. Všechno, co vydává za emoce, je tak hrané, tak falešné, že se musím ptát, jestli cítí alespoň něco. Někdy mě to opravdu děsí. Možná je vážně nemocná, možná se za každou cenu snaží prožít nějakou opravdovou emoci. Možná kvůli tornu provede něco šíleného. Už vidím ty novinové titulky: „Nero z ulice Grenelle: mladá žena zapálila byt své rodiny. Na otázku, co ji k činu vedlo, odpověděla: Chtěla jsem prožít nějakou emoci.”

Fajn, trochu přeháním. Taky asi nejsem úplně ta pravá, kdo by si měl dělat legraci z pyromanie. Ale stejně – když jsem ji dneska ráno poslouchala, jak zase řve kvůli tomu, že na svém zeleném kabátě našla kočičí chlupy, tak jsem si řekla: Chudinko, tuhle bitvu jsi prohrála. Bylo by lepší, kdybys to věděla.

11

Zklamání z mongolské vzpoury

Někdo opatrně klepe na dveře. Je to Manuela, která už dnes dostala volno.

– Mistr umírá, řekne a já se marně snažím poznat, do jaké míry přidává k Chabrotovu lamentu svou dávku ironie. Máte chvíli volno, dáme si čaj?

Toto nenucené spojení dvou indikativů v jednom tázacím souvětí, tato lehkost Manueliny syntaxe, která je dána tím, že se jako obyčejná portugalská žena musí podřizovat jazyku země, do které se přistěhovala, má pro mě stejný půvab jako pečlivé formulace páně Chabrotovy.

– Potkala jsem na schodech Lauru, řekne, posadí se a lehce svraští obočí. Držela se zábradlí, jako by se tam chtěla vyčurat. A když mě viděla, tak hned utekla.

Laura je mladší dcera od Arthensů. Je to milá dívka, která se skoro s nikým nestýká. Ta starší se jmenuje Klementýna a je to bolestné vtělení frustrace – bigotní katolička, která je na nejlepší cestě k tomu, že bude do smrti nudit manžela a děti za pochmurných dní plných mší, farních slavností a vyšívání křížkovým stehem. Nejmladší Jean je feťák, stává se z něho troska. Jako dítě to byl pěkný klučina s živýma očima, který vždycky poklusával za tatínkem, jako by na tom závisel celý jeho život. Ve chvíli, kdy začal brát drogy, nastala obrovská změna: skoro se přestal hýbat. Po dětství promarněném zbytečným pobíháním za Bohem jsou nyní jeho pohyby jako spoutané. Pohybuje se trhaně. Na schodech, u výtahu nebo na dvoře dělá stále delší a delší přestávky. Někdy dokonce usne na trávníku před mým oknem nebo si lehne u popelnic. Když jednou postával s nepřítomným výrazem v očích u záhonu s čajovými

růžemi a kaméliemi, zeptala jsem se ho, jestli nepotřebuje s něčím pomoct. Uvědomila jsem si tehdy, že se čím dál víc podobá Neptunovi – s těmi svými chundelatými a rozcuchanými vlasy, co mu spadají přes spánky a slzící oči až k vlhkému a roztřesenému nosu.

– Ne, to ne, odpověděl, a když mluvil, dělal při tom stejné přestávky jako při chůzi.

– Nechcete se aspoň posadit? navrhla jsem mu.

– Se posadit? překvapeně opakoval. Ne, to ne, proč?

– Abyste si trochu odpočinul, povídám.

– Tak to jo, to jo, odpověděl. Ne, ne, to ne.

Nechala jsem ho tedy s kaméliemi o samotě a sledovala ho z okna. Po docela dlouhé době se vytrhl ze svého květinového rozjímání a vyrazil velice pozvolna k mým dveřím. Otevřela jsem raději dřív, než by se na mě snažil zazvonit.

– Půjdu se trochu projít, povídá mi a přitom mě ani nemůže vidět. Chundelaté vlasy mu úplně zakrývají oči. Po chvilce se s velkým nasazením zeptal: Ty kytky… jak se jmenujou?

– Kamélie? zeptala jsem se překvapeně zase já.

– Tak kamélie…, zopakoval pomalu. Kamélie… pěkně děkuju, paní Michelová, řekl ještě na závěr překvapivě jistým tónem.

A odešel. Několik týdnů jsem ho pak neviděla. Až teď v listopadu, když šel po chodbě okolo mého bytu a já ho málem nepoznala, jak sešel. Ano, sešel… To nás čeká všechny. Ale když mladý člověk dojde příliš brzo do bodu, odkud už není cesty zpět, a navíc je to tak viditelné a kruté, sevře se vám z toho srdce. Z Jeana Arthense zbylo už jen chatrné tělo, jeho život visel na vlásku. Vyděšené jsem se sama sebe ptala, jestli zvládne natolik triviální úkon, jako je ovládání výtahu, když vtom se objevil Bernard Grelier, chytil ho, zvedl jako pírko, a tím mě zachránil před tím, abych musela nějak zasáhnout. Na okamžik jsem měla před očima obraz zralého pitomce, který drží v náručí tělo zmasakrovaného dítěte. Potom oba zmizeli ve spárech výtahu.

– Ale Klementýna přijde, řekne nahlas Manuela. Je až neuvěřitelné, jak dokáže sledovat moje vnitřní myšlenkové pochody.

– Chabrot mi říkal, že ji mám požádat, aby zase odešla, povídám rozvážně. Chce vidět jenom Paula.

– Baronka ze samého smutku smrkala do hadru na podlahu, poznamenala Manuela a měla na mysli Violettu Grelierovou.

To mě nepřekvapuje. V poslední hodince se vždycky vyjeví pravda. Violettě Grelierové náleží hadr na podlahu, stejně jako Pierru Arthensovi hedvábný kapesník. A každý z nás, koho uvěznil jeho osud, se k němu musí bez okolků postavit čelem a stát se součástí epilogu toho, co bylo vždy jeho podstatou – iluze, jíž se chtěl nechat konejšit. Převlékání ložního prádla může pomoci uzdravit pouze nemocného.

Nalévám čaj a v tichosti ho popíjíme. Nikdy jsme ho spolu dopoledne ještě nepily, a tak má toto narušení protokolu našeho rituálu velmi zvláštní příchuť.

– Je to příjemné, prohlásí tiše Manuela.

Ano, příjemné, protože tím přinášíme dvojí oběť. Tím, že jsme společně vybočily z neměnného řádu věcí, tím, že jsme obě změnily rituál zavedený do našich odpolední, abychom jim dodaly jasný smysl, se vyjevila jeho pravá podstata ještě silněji. Ale vychutnáváme si ho také, jako by tento drahocenný nektar byl nádherným darem tomuto neobyčejnému dopoledni, v němž mechanicky opakovaná gesta získávají na síle. Přivonět, napít se, odložit, dolít, usrknout – to vše jako by se znovu rodilo. Chvíle, v nichž se díky rituálu, který dnes provádíme s ještě větší rozkoší než kdy jindy, vyjevuje základní rámec našeho bytí, jsou jako kouzelné závorky, do nichž srdce uzavírá duši, neboť tím (letmo, ale silně) vstupuje do naší přítomnosti alespoň trocha věčnosti. Kdesi venku svět burácí nebo spí, války následují jedna po druhé, lidé žijí a umírají, národy vymírají, jiné se rodí, aby mohly být brzy podrobeny jinými, a v hluku vší té hrůzy, v erupcích a přívalech, při tom světaběhu, kdy se vše rodí, ničí a vyrůstá, v tom všem se zmítá lidský život.

Dejme si raději šálek čaje.

Vím, že čaj není podřadný nápoj. Autor Knihy o čaji, Kakuzo Okakura, lituje vzpoury mongolských kmenů ve třináctém století. A to ne proto, že s sebou přinesla smrt a utrpení, ale proto, že zničila plody kultury Song včetně toho nejcennějšího – čajového umění. Stal se z něj totiž obřad, založený na schopnosti vidět v malých věcech to velké. V čem spočívá krása? Ve velkých věcech, jež jsou stejně jako

všechno ostatní odsouzeny k zániku, nebo v těch malých, které nic nepředstírají a přitom dokáží okrášlit jakoukoli chvíli klenotem nevyčíslitelné ceny?

Čajový obřad se skládá z pravidelně se opakujících pohybů a ochutnávání jednoho a téhož. Je to vzývání prostých – ryzích a rafinovaných – vjemů. Je to bez velkých nákladů každému snadno přístupná svoboda, příležitost, jak se stát aristokratem chuti, protože čaj je nápojem chudých i bohatých. Čajový obřad má v sobě neobyčejnou schopnost otevřít v absurditě našich životů alespoň skulinku věčné harmonie. Ano, vesmír směřuje k nicotě, ztracené duše oplakávají krásu, obklopuje nás spousta bezvýznamného. Dejme si proto šálek čaje. Rozhostí se ticho, venku uslyšíme foukat vítr, šumět a opadávat podzimní listí ve větvích. Uslyšíme, jak kočka vyspává na hřejivém slunci. A v každém doušku bude sublimovat čas.

Hluboká myšlenka č. 6

Co vidíš Co čteš

U snídaně A já vím Kdo jsi

Taťka každé ráno k snídani pije kávu a čte noviny. Ne jenom jedny, ale: Le Monde, Le Figaro, Liberation a jednou za týden pak L’Express, Les Échos, Time Magazine a Courrier International. Ale je mi jasné, že nejspokojenější je, když si dá první šálek kávy, ještě než otevře Le Monde. Pak se na dobrou půlhodinu ponoří do čtení. Aby si tu půlhodinu vůbec mohl užít, musí hodně brzo vstávat, protože toho má přes den hodně. Takže i když třeba spí po nějakém večírku jenom dvě hodiny, pokaždé vstane ráno v šest hodin, přečte si noviny a dá si silnou kávu. Takhle se taťka každý den znovu staví. Říkám „staví”, protože si myslím, že je to pokaždé nová konstrukce, jako by se vždycky přes noc všechno rozsypalo a my musíme zase začít od nuly. Takhle vypadá lidský život v našem světě: musíme neustále znovu a znovu stavět a budovat svou dospělou identitu, takový náš nestabilní efemérní obal, který je hodně křehký, skrývá však naši beznaděj a před zrcadlem nám namlouvá lži, kterým potřebujeme věřit. Pro taťku jsou noviny a kafe takovým kouzelným prstenem, který z něj dělá důležitého člověka. Jako když se dýně promění v kočár. Musíte si uvědomit, že mu to dělá dobře: nikdy jindy ho nevidíte tak klidného a vyrovnaného, jako když v šest ráno pije kafe. Ale za jakou cenu? Za cenu falešného života! Když se masky odhalí, třeba ve chvíli nějaké krize – a to se smrtelníkům pravidelně stává –, tak se ukáže strašlivá pravda. Vezměte si třeba pana Arthense, toho kritika jídla ze šestého. Umírá. Dneska se mamka přihnala v poledne domů z nákupů jak tornádo a hned při příchodu všem zvěstovala: „Pierre Arthens umírá!” Všichni, to jsem

byla já s Ústavou. No, moc jí to nevyšlo. Ryla trochu rozcuchaná a tvářila se smutně. Když se vrátil večer domů taťka, tak se na něj okamžitě vrhla a všechno mu to řekla. Taťku to překvapilo: „Srdce? Copak tak brzo?” zeptal se.

Musím říct, že pan Arthens je špatný a zlý člověk. Taťka je jenom takovej malej kluk, co si hraje na přísného dospělého. Ale pan Arthens… to je prvotřídní zloduch. Když říkám, že je zlý, tak tím nemyslím, že by byl zaujatý, násilnický nebo despotický, ačkoli to asi taky tak trochu je. Ne, když říkám, že je to „špatný a zlý člověk”, tak tím chci říct, že je to člověk, který tak moc popřel všechno dobré, co v něm mohlo být, že se z něj ještě zaživa vlastně stala mrtvola. Opravdu zlí lidé totiž nenávidí celý svět a nenávidí taky sami sebe. Copak vy snad nepoznáte, když se někdo nenávidí? Přivede ho to do hrobu ještě zaživa, otupí to všechny jeho špatné i dobré smysly, aby necítil hnus ze svého bytí.

Pierre Arthens je – bez diskuse – špatný a zlý člověk. Říká se o něm, že je to papež kritiků jídla a mistr světa francouzské kuchyně. To mě teda nepřekvapuje. Jestli chcete znát můj názor, tak francouzská kuchyně je naprostá bída. Tolik geniality, prostředků a surovin kvůli tak těžkopádnému výsledku… Cpát si břicho samýma omáčkama a nádivkama a dortíčkama! To je dost nevkusné… A když už to není těžké, tak je to směšně srandovní: umíráte hlady a na rádoby zenovém talíři, který vám přinesou číšníci s výrazem funebráků, máte tři ozdobené ředkvičky a dvě svatojakubské mušle v rosolu z chaluh. V sobotu jsme byli v jedné takové nóbl restauraci. Jmenovalo se to Napoleon’s Bar. Byla to rodinná oslava, protože Kolombína měla narozeniny. Sestřička si vybírala jídlo svým obvyklým způsobem: pochybné kaštanové cosi, jehněčí na bylinkách s nevyslovitelným názvem a šodó Grand Marnier (to je vrcholný děs). Šodó je pro francouzskou kuchyni příznačné: tváří se to nadýchaně, ale přitom to udusí prvního, kdo se namane. Já si nedala žádný předkrm (ušetřím vás sestřiných poznámek o mojí nemožné anorexii). K jídlu jsem si vybrala plátek parmy na kari za šedesát tři euro (s křupavou ředkvičkou a mrkví na rybě) a jako dezert to, co jsem z jídelního lístku považovala za nejmenší zlo: fondán v hořké čokoládě. Ale řeknu vám, že za ty prachy bych radši brala roční předplatný do Mekáče. Tam aspoň nepředstíráte, že nemáte špatný

vkus. Radši ani nebudu zabředávat do výzdoby stolu a sálu. Když se Francouzi chtějí nějak vypořádat s „empírovou” tradicí – se všemi těmi temně rudými závěsy a ozdobným zlacením –, tak se to rozhodnou udělat v nemocničním stylu. Sedíte na židlích od Le Corbusiera (mamka jim říká „Corbu”), jíte z bílého geometrického nádobí sovětského, hodně byrokratického typu a na záchodě si otíráte ruce papírovými ručníky, které jsou tak jemné, že vůbec nesají.

Strohá jednoduchost není zrovna to pravé. „Ale co by sis tak asi představovala, že budeš jíst?” zeptala se mě zoufale Kolombína, když jsem nedojedla ani jeden kousek ryby. Nic jsem na to neřekla. Nevěděla jsem co. Jsem přece ještě jenom obyčejná malá holka. V mangách ale postavy jedí úplně jinak. Vypadá to tak lehce, rafinovaně, střídmě a lákavě. Jí se tam, jako když si člověk prohlíží obraz nebo jako když někdo hezky zpívá. Ani moc, ani málo: odměřeně (v tom správném smyslu slova). Možná se pletu, ale francouzská kuchyně mi připadá staromódní a pochybená, zatímco japonská kuchyně… ta je… ta není ani stará, ani nová. Je věčná a božská.

Takže, pan Arthens umírá. Zajímalo mě, co každé ráno dělá on, aby se dostal do role zloducha. Možná pije hodně silné kafe a čte si k tomu články od konkurence nebo si možná dává americkou snídani – párek a opečené brambory. A co děláme ráno my? Taťka čte noviny a pije kávu, mamka pije kávu a prohlíží si katalogy, Kolombína pije kávu a poslouchá France Inter a já piju čokoládu a čtu si manga. Teď právě čtu Tanigučiho. Je to génius, od kterého jsem se naučila hodně zajímavého o lidech.

Včera jsem ale poprosila mamku, jestli bych si mohla dát čaj. Mamka ráno pije černý čaj s bergamotovou příchutí. Není to tak strašné a rozhodně je to sympatičtější než kafe, protože kafe není zdravé. Ale včera večer si v té restauraci dala jasmínový čaj a dala mi ochutnat. Bylo to skvělé! Něčím mi to bylo hodně blízké, a tak jsem dneska ráno řekla, že už ho chci odteď pít ke snídani. Mamka na mě nejdřív vrhla zvláštní pohled (typu: ty prášky na spaní pořád ještě působí), ale pak řekla: ano ano drahoušku už na to máš přece věk.

Čaj a manga proti kávě a novinám: elegantní okouzlení proti smutné agresivní hře dospělých o moc.

12

Komedie přízraků

Po Manuelině odchodu jsem se věnovala rozličným velmi přitažlivým činnostem: poklidila jsem, vytřela chodbu, vyvezla popelnice na ulici, posbírala reklamní letáky, zalila květiny, připravila žrádlo kocourovi (pěkně prorostlý kus šunky), uvařila si jídlo pro sebe – studené čínské těstoviny s rajčaty, parmazánem a bazalkou –, přečetla jsem si noviny, šla si číst do svého doupěte jeden moc pěkný dánský román a vyřešila jsem problém s vnučkou od Arthensů. Lotte, nejstarší Klementýnina dcera, se mi u dveří rozbrečela, protože ji dědulka nechce vidět.

Skončila jsem úderem deváté hodiny večerní a najednou jsem se cítila stará a sklíčená. Smrt mě neděsí – natož smrt Pierra Arthense. Nesnesitelné je ale to čekání, odkládaná prázdnota onoho ještě ne, skrze niž pociťujeme marnost svého snažení. Sedím tiše v kuchyni a potmě si vychutnávám krutou absurditu. Moje myšlenky se pomalu rozbíhají. Pierre Arthens… Krutý despota ženoucí se za slávou a poctami, který se až do samého konce snažil prostřednictvím svých slov polapit nezachytitelnou chiméru na pomezí uměleckých ambic a touhy po moci… Kde je vlastně pravda? A co je iluze? Umění, nebo moc? Copak se nesnažíme silou hezky naučených slov odhalovat lidské výtvory a zároveň je přitom jedním dechem usvědčujeme z marné iluze touhy po moci, která hýbe námi všemi? Ano, všemi, včetně chudé domovnice, přebývající v domovnickém bytě, která sice na viditelnou vládu rezignovala, ale ve svém nitru nepřestala živit své sny o moci.

Jak tedy život ubíhá? Den za dnem se odvážně snažíme udržet si

v této komedii přízraků své role. Ze své podstaty jsme primáti, a proto je základem našeho jednání získávání a udržování teritoria, které nás pak chrání a uspokojuje. Snažíme se stoupat v hierarchii kmene (a nepadnout) a smilníme, jak se dá – třebas jen v našich představách –, a to jak pro radost, tak kvůli zachování rodu. Vydáváme tedy nemalou část své energie na to, abychom se navzájem povzbuzovali nebo sváděli, což jsou dvě strategie, samy o sobě postačující našemu teritoriálnímu, hierarchickému a sexuální boji, který oživuje naši skutečnost.

Někdy se ale náš život jeví spíše jako komedie přízraků. Jako by nás někdo vytrhl ze sna a my pozorujeme dění. Překvapeně pak zíráme na výdej životní energie, potřebné k zajištění svých primárních potřeb. Zoufale se ptáme, kam se podělo Umění? Spousta zběsilých grimas a mrkání očima se nám najednou jeví jako zcela bezvýznamná; rodinné hnízdečko, které nás na dvacet let zadlužilo, se stane zbytečným barbarským zvykem; naše těžce dobyté postavení na nestabilním společenském žebříčku je neohrabanou marností. Novým a zděšeným pohledem se díváme na své potomky, neboť rozmnožovací akt se bez altruistického šatu jeví jako zcela nemístný. Zbývají tedy sexuální rozkoše. Když se však ponoří do toku primární potřeby, stanou se adekvátně své podstatě gymnastikou bez lásky, která se jaksi nemůže vejít do rámce našich naučených schémat.

Věčnost nám uniká.

Až budou na oltáři naší lidské podstaty pokáceny všechny naše romantické, politické, intelektuální, metafyzické a morální představy, které se nám snažila vštípit léta vzdělávání a výchovy, pak se naše společnost, teritoriální pole protkané hlubokými křivkami hierarchie, ponoří do nicoty Smyslu. Už nebudou bohatí ani chudí, myslitelé, vědci, vládci, otroci, hodní ani zlí, umělečtí duchové ani lidé svědomití. Zůstanou pouze primitivní humanoidi, kteří budou mít ve svém genetickém průkazu totožnosti obyčejného primáta vepsány grimasy, úsměvy, postoje, pohyby, jazyky a kódy, které budou znamenat pouze: drž se s námi, nebo zemři.

V té chvíli zoufale pocítíte potřebu Umění. Budete zaníceně toužit po znovuzrození duchovní iluze, budete si vášnivě přát, aby něco zachránilo vaše biologické osudy a aby ze světa nezmizela veškerá poezie a vznešenost.

A tak si dejte šálek čaje nebo se podívejte na nějaký film od režiséra Ozua, abyste se vymanili z kruhu zápasů a bitev, které jsou u našeho vládnoucího druhu zažitým zvykem. Tak dodáte tomuto patetickému divadlu pečeť Umění a něčeho velkého.

13

Věčnost

Přesně ve dvacet jedna hodin vkládám do videopřehrávače kazetu s Ozuovým filmem – Sestry Munekatovy. Tenhle měsíc je to můj desátý Ozu. Proč? Protože Ozu je génius, jenž mě zachraňuje před mým biologickým osudem.

Vzniklo to tak, že jsem se jednou před naší knihovnicí Angelou prořekla, že mám ráda první filmy Wima Wenderse, a ona mi odpověděla: A viděla jste Tokyo-Ga? Když se totiž podíváte na Tokyo-Ga, což je mimořádný dokument věnovaný režiséru Ozuovi, okamžitě vás popadne chuť poznat i Ozua. Tak jsem tedy objevila Ozuovy filmy já. Poprvé se mi před dílem kinematografického Umění stalo, že mě rozplakalo a rozesmálo zároveň, jako dobrá komedie.

Vložím kazetu a usrknu trochu jasmínového čaje. Občas se vracím o kousek zpátky díky světskému růženci, jemuž se říká ovladač.

Tady je jedna výjimečná scéna.

Ariadninou nití Ozuova díla je postava otce. Hraje ho Ozuova herecká modla Chishu Ryu. Je to úžasný člověk, ze kterého vyzařuje teplo a pokora. Otec pomalu umírá a v této scéně rozmlouvá se svou dcerou Setsuko o procházce, na které byli spolu v Kjótu. Pijí saké.

OTEC: A ten chrám z mechu! Světlo celý ten mech prozářilo.

SETSUKO: A ta kamélie, co na něm ležela.

OTEC: Ach, ty sis jí všimla? Bylo to nádherné! (Pauza.) Ve starém Japonsku byly nádherné věci. (Pauza) Přijde mi přehnané, že se to nyní všechno prohlašuje za špatné.

Film pokračuje a na konci, v úplně poslední scéně, si Setsuko povídá v parku se svou poněkud zvláštní mladší sestrou Mariko.

SETSUKO (s veselým výrazem): Pověz mi, Mariko, proč jsou hory v Kjótu fialové?

MARIKO (šibalsky): Máš pravdu. Skoro jako nákyp z fazolí azuki.

SETSUKO (se smíchem): To je moc hezká barva.

Ve filmu jde o zklamanou lásku, smluvené svatby, příbuzenské vztahy, smrt otce, o staré a nové Japonsko a také o alkohol a fyzické násilí.

Ale podstatné je především to, co nám, obyvatelům západního světa, uniká a co může osvětlit pouze japonská kultura. Jak je možné, že tyto dvě krátké a nijak nevysvětlené scény, které nemají v příběhu žádné logické místo a jsou naprosto nemotivované, v nás mohou vyvolat tak silné emoce a fungovat jako pomyslné závorky celého filmu.

Klíč k celému filmu je tady.

SETSUKO: Opravdu nové je to, co navzdory času nezestárne.

Kamélie na mechu chrámu, fialová barva hor v Kjótu, šálek z modrého porcelánu. Nesnažíme se snad všichni v jádru svých nevyslovitelných vášní hledat právě takové projevy krásy? A copak toho my Západoevropané nejsme schopni dosáhnout?

Vnímat okamžiky věčnosti v obyčejném běhu světa.

Deník pohybů světa č. 3

No tak ji dožeň!

Někdy mi dojde, že jsou taky lidi, co nemají televizi. Jak to můžou přežít? Já u ní vydržím celé hodiny. Vypnu zvuk a jenom se dívám. Připadám si, jako bych se dívala skrz rentgen. Když vypnete zvuk, je to, jako byste sundali obal. Jako hezká krabička z hedvábného papíru, ve které je blbost za dvě eura. Když se takhle podíváte na televizní zprávy, tak uvidíte toto: jednotlivé obrázky mezi sebou nemají žádný vztah; jediná věc, která je propojuje, je právě komentář. Díky němu se z chronologicky seřazených obrázků stane řada skutečných událostí.

Abych to zkrátila: miluju telku. Dneska odpoledne jsem v ní viděla jednu zajímavou věc: závod skokanů do vody. Vlastně několik závodů. Byl to záznam z mistrovství světa v tomhle sportu. Skákali tam jednotlivci, měli povinné skoky a pak volné, skákali muži i ženy, ale hlavně – to mě zaujalo nejvíc – tam byly skoky ve dvojicích. Kromě toho, že museli ukázat, že zvládnou všechny ty vruty, salta a obraty, tak museli být vzájemně naprosto synchronizovaní. Nejenom trochu, ne: muselo to být dokonale sladěné, na tisícinu vteřiny stejné. Nejvtipnější je, když mají skokani každý úplně jinou postavu: třeba malý svalovec a hubený čahoun. Člověk si pořád říká: to nevyjde, fyzikálně to nejde, nemůžou přece skočit i dopadnout ve stejnou chvíli. Ale představte si, oni to dokážou. Poučení z toho: všechno ve vesmíru je otázka kompenzace. Když jdete pomalu, musíte silněji tlačit. Inspiraci pro můj další zápis do deníku jsem našla, když se na prkně objevily dvě mladé Číňanky. Ty dvě dlouhonohé bohyně s lesklými černými culíky si byly tak podobné, že to klidně mohly být sestry, ale komentátor upozorňoval na to, že to sestry nejsou. Takže přišly na prkno a v té chvíli museli všichni

udělat to, co já: zadržet dech.

Párkrát se lehce zhouply a skočily. Prvních pár mikrosekund to

bylo dokonalé. Cítila jsem tu dokonalost ve svém těle. Myslím, že je to otázka „zrcadlového odrazu neuronů”: když se díváme, jak někdo něco dělá, tak se nám v hlavě aktivují stejné neurony jako jemu, i když my neděláme nic. Člověk se může stát akrobatickým skokanem do vody a přitom sedět na pohovce a jíst chipsy. Proto se taky rádi díváme na sport v televizi. Takže ty dvě skočily a nejdřív to byl zážitek. Extáze. Ale vtom nastala ta hrůza! Najednou jste začali mít dojem, že mezi nimi je malý, malinký, malinkatý rozdíl. Zírali jste na obrazovku a svíral se vám žaludek: bylo to jasné, byl tam rozdíl. Já vím, že je to šílený, když to takhle vyprávím, protože ten skok nemohl trvat dýl než tři vteřiny, ale právě proto, že trval jenom tři vteřiny, tak jste všechny jeho části sledovali, jako by trvaly sto let. A už je to naprosto evidentní, už si před tím nemůžeme zakrývat oči – nejsou synchronizované! Jedna dopadne do vody dřív než ta druhá! Hrůza!

Uvědomila jsem si, že křičím na televizi: no tak ji dožeň, dožeň ji, honem! Pocítila jsem neuvěřitelnou zlost na tu, která zůstala pozadu. Praštila jsem sebou znechuceně na pohovku. Tak tohle hýbe světem? Nepatrný rozdíl, který navždy zničí potenciální dokonalost? Strávila jsem dobrou půlhodinu ve vražedné náladě. Pak jsem si položila otázku: ale proč vlastně tak moc chci, aby ji dohonila? Proč to na člověka tak špatně působí, když pohyb přestane být synchronizovaný? Není tak těžké to uhádnout: všechno, co se děje, všechno, čemu chybí tečka, je navždy ztracené… Všechno, co jsme bývali mohli říct, všechno, co jsme mohli udělat, ohromující kairos, který se jednoho dne zjevil a my jsme ho nedokázali zachytit, a proto se navěky rozplynul v nicotě… Krůček od prohry… Ale hlavně mě přitom napadla ještě jiná myšlenka, kvůli těm „zrcadlově odraženým neuronům”. Je to vlastně docela znepokojující myšlenka a v každém případě docela proustovská (a to mě děsí). Co když je literatura vlastně jakási televize, na kterou se člověk dívá, aby aktivoval zrcadlové neurony při co nejmenších nákladech aktivního pohybu? A co když – v horším případě – je literatura taková televize, která nám ukazuje všechno, o co jsme přišli?

Dobrý den, světe! Mohlo to být dokonalé, ale je z toho pěkná pohroma. Mohl to být skutečný život, a pořád je to jenom užívání vypůjčené věci na základě plné moci.

Takže se vás znovu ptám: proč tady na tom světě zůstávat?

14

Takže staré Japonsko

Druhý den ráno u mě zvoní Chabrot. Vypadá to, že už se vzpamatoval. Hlas se mu netřese, nos má čistý a vysušený. Stejně je to ale spíš přízrak.

– Pierre zemřel, oznámí mi kovovým hlasem.

– To je mi líto, řeknu.

Myslím to upřímně, protože Pierre Arthens už netrpí. Chabrot se bude muset naučit žít, když už vypadá jako mrtvola.

Přijede pohřební služba, pokračuje Chabrot hlasem ducha. Budu vám vděčný, kdybyste je mohla doprovodit až do bytu.

– Samozřejmě, řeknu.

– Vrátím se ve dvě hodiny, abych se postaral o Annu. Chvíli si mě tiše prohlíží.

– Děkuji, řekne – podruhé za dvacet let.

Jsem v pokušení odpovědět ve stylu tradice domovnického rodu, ale příslušná slova ze mě, nevím proč, nevyjdou. Možná proto, že Chabrot už nikdy nepřijde. Možná proto, že před smrtí se bortí i pevnosti. Možná proto, že myslím na Luciena. Nebo možná taky ze slušnosti, jež neslušné chování k mrtvým zapovídá.

Proto také neříkám:

– Není zač. Ale:

– To víte… všechno přijde včas.

Může to znít jako nějaké přísloví, ale jsou to také slova, jimiž se maršál Kutuzov ve Vojně a míru obrací na knížete Andreje. Ti se mi něco navyčítali za válku i za mír… a všechno přišlo právě včas… Všechno přijde včas tomu, kdo umí čekat…

Dala bych nevím co, abych si v té knize mohla číst. Na tomto

úryvku se mi vždy líbila ona pomlka, balancování mezi válkou a mírem, příliv a odliv připomínání, jako když moře přináší na písečný břeh plody oceánu. A byl to rozmar překladatele, který si liboval v moudrém ruském stylu – ti se mi něco navyčítali za válku i za mír –, že plynulostí věty prospěl tomu, že v ní žádná čárka nenarušuje mé oceánské bouření v této nepodloženě extravagantní kapitole? Nebo to byla sama podstata tohoto skvostného textu, jež ze mne dodnes loudí slzy radosti?

Chabrot lehce pokýval hlavou a odešel.

Zbytek odpoledne probíhal v pochmurné atmosféře. Sice k Arthensovi nechovám žádné posmrtné sympatie, ale bloudím jako tělo bez duše a vůbec nejsem schopná si číst. Šťastná závorka, která se otevřela kamélií na mechu chrámu, byla beznadějně uzavřena a černota všech mých pádů požírá mé zhořklé srdce.

Takže se mi do toho plete staré Japonsko. Z některého bytu se zřetelně line veselá a jasná melodie. Kdosi hraje na klavír nějakou klasickou skladbu. Ach, sladká chvíle, jež neočekávaně protrhla melancholický závoj… Ve zlomku věčnosti se vše mění a přetváří. Hudební skladba znějící z neznámého bytu jako kapka dokonalosti v proudu lidského dění. Jemně nakloním hlavu, myslím na kamélii na mechu chrámu, na šálek čaje a venku zatím vítr laská listoví. Prchající život náhle radostí ustrne, zmizí zítřek i všechny plány do budoucna. Osud lidí zachráněný před bledostí strohé následnosti dní se oděje do slunného hávu, překoná čas a obejme mé tiché srdce.

15

Úkol bohatých

Civilizace je vědomým násilím, stále nedobojovaným vítězstvím nad agresivitou primátů. Protože primáti jsme a primáty zůstaneme, byť se naučíme radovat z kamélie na mechu. Na tom je založena funkce vzdělání. Co to znamená vzdělávat? Znamená to neúnavně přicházet s kaméliemi na mechu jako s odvozeninami pudů našeho živočišného druhu, neboť ty stále útočí a bez ustání ohrožují křehkou stabilitu přežití.

Mám povahu takové kamélie na mechu. Když o tom totiž přemýšlím, neumím si nijak jinak vysvětlit své skrývání ve svém pochmurném příbytku. Již od úsvitu svého bytí jsem byla přesvědčena o jeho marnosti, mohla jsem se tedy vydat cestou vzpoury a nebesa by byla svědkem marnosti mého osudu. Mohla jsem těžit z hlubokých pramenů krutosti, které ukrývá náš úděl. Škola mě však dovedla k tomu, že jsem se stala duší, již prázdnota jejího osudu dovedla toliko k rezignaci a odloučení od světa. Okouzlení z mého druhého narození ve mně připravilo půdu k ovládnutí pudů. Protože mně však škola umožnila se narodit, byla jsem jí zavázána vděčností, a tak jsem se přizpůsobila požadavkům svých vychovatelů a přičinlivě se stávala civilizovanou bytostí. Ve chvíli, kdy se boj proti agresivním primátům zmocnil zázračných zbraní, jakými jsou knihy a slova, stalo se toto snažení mnohem snazším. Tak se ze mě stala vzdělaná duše, jež z psaných znaků čerpala sílu vzdorovat své vlastní přirozenosti.

Proto mě značně překvapilo, jak jsem zareagovala na to, když u mých dveří třikrát naléhavě zazvonil Antoine Pallieres. Ani nepozdravil a s trestuhodnou upovídaností mi začal vyprávět o tom, jak se mu ztratila chromovaná koloběžka. Rychle jsem mu práskla

dveřmi před nosem a přitom jsem málem amputovala ocas kocourovi, který jimi právě proklouzl.

Asi nejsem úplně dokonalá kamélie na mechu, pomyslela jsem si. A protože jsem musela Lvovi umožnit návrat do jeho hájemství,

okamžitě jsem dveře zase otevřela.

– Omlouvám se, povídám, průvan.

Antoine Pallieres mě pozoroval s výrazem, který se ptal, jestli opravdu viděl to, co viděl. Protože je však naučený vnímat vždy jen to, co se dít má, stejně jako se bohatí lidé stále utvrzují v tom, že jejich život sleduje nebeskou dráhu vytyčenou jejich penězi, rozhodl se, že tomu věřit bude. Ona schopnost, kterou dokážeme sami sebe zmanipulovat, aby se neotřásla podstata naší důvěry, je fascinujícím fenoménem.

– Ano, jistě, vlastně, povídá, mám vám hlavně přinést od mat ky tohle.

A podal mi bílou obálku.

– Děkuji, řeknu a už podruhé mu prásknu dveřmi před nosem. A tak stojím v kuchyni s obálkou v ruce.

– Co to se mnou dneska je? ptám se Lva. Smrt Pierra Arthense pošlapala mé kamélie.

Otevírám obálku a čtu si vzkaz napsaný na rubu vizitky, která je tak hladká, že inkoust zvítězil nad zděšeným pijákem a lehce papír pod každým písmenem potřísnil.

Paní Michelová,

Mohla byste, u sebe dnes odpoledne ulomit balíky z čistírny? Přijdu si je k vám vyzvednout dnes večer.

Děkuji předem,

Načmáraný podpis

Takového potměšilého útoku jsem se nenadálá. Ze samého rozrušení jsem se sesula na nejbližší židli. Vlastně se spíš ptám, jestli jsem se nezbláznila. Nemáte snad podobné pocity, když se to přihodí vám?

Jen se na to podívejte: Kočka spí.

Přečtení této obyčejné věty ve vás nevzbudí žádný pocit bolesti,

žádné palčivé utrpení? To je zcela v pořádku.

A teď: Kočka, spí.

Opakuji, aby nedošlo k nedorozumění: Kočka čárka spí.

Kočka, spí.

Mohla byste, uložit.

Na jedné straně si můžeme užívat jazykové svobody, nebol! čárku lze užívat s téměř zázračnou volností. Zpravidla se nepoužívá před jednotlivými větnými členy, ale někdy je může oddělit a zdůraznit jejich formu:

Mnohé mi vyčítali, kvůli válce, kvůli míru…

Na druhé straně však máme výlevy Sabiny Pallieresové na křídovém papíře prošpikované čárkou, z níž se stala vražedná zbraň.

Mohla byste, uložit balíky z čistírny?

Kdyby byla Sabina Pallieresová portugalská služebná, narozená pod fíkovníkem ve Faru, domovnice, která brzy emigrovala z Puteaux, nebo mentálně postižená žena opečovávaná šlechetnou rodinou, dokázala bych jí tuto trestuhodnou ledabylost upřímně odpustit. Sabina Pallieresová je ale bohatá žena. Sabina Pallieresová je žena velkého zvířete, které dělá ve zbrojařském průmyslu. Sabina Pallieresová je matkou pitomce, který nosí tříčtvrteční sportovně střižený kabát jedlovozelené barvy a který s velkou pravděpodobností půjde po maturitě a absolvování Sciences-Po šířit podprůměrnost svých pitomých myšlenek do nějaké pravicové ministerské kanceláře. A Sabina Pallieresová je navíc pěkná mrcha, sedí v redakční radě jistého velkého nakladatelství, nosí pravé kožichy a bývá ověšená tolika šperky, že občas čekám, zda pod jejich tíhou nepadne k zemi.

Z těchto důvodů je Sabina Pallieresová neomluvitelná. Přízeň osudu má svou cenu. Pro toho, kdo požívá životních výsad, je požadavek nesmlouvavosti při posuzování krásy neoddiskutovatelný. Jazyk, ono bohatství člověka, a způsoby jeho užití, onen výdobytek lidského společenství, představují posvátná díla. Mohou se v průběhu času vyvíjet, proměňovat, mizet v zapomnění a opět se znovu rodit, někdy se dokonce jejich změna stává zdrojem bohatšího projevu. Nic to však nemění na skutečnosti, že když chceme na pravidla této hry a

proměny přistoupit, musíme se jim napřed plně podřídit. Vyvolení členové společnosti, jež osud vyňal z rolí svých služebníků (které jsou vyhrazeny chudým), jsou vysíláni na misi s dvojím cílem – obdivovat a respektovat krásu a bohatství jazyka. Pokud tedy Sabina Pallieresová užívá špatně interpunkci, je to rouhání o to větší, že skvostní básníci narození v páchnoucích přívěsech a špinavých slumech pro tuto blahoslavenou interpunkci horují z důvodu její Krásy.

Bohatí lidé by se měli starat o Krásu. Jinak si zaslouží smrt.

Právě když mé rozhořčené myšlenky dospěly do tohoto bodu, někdo zazvonil.

Hluboká myšlenka č. 7

Stavíš Žiješ Umřeš To jsou Následky

Postupem času jsem čím dál tím víc rozhodnutá, že to tady zapálím. A to ani nemluvím o sebevraždě. Jen si to vemte: dostala jsem od taťky vynadáno za to, že jsem opravila jednoho z jeho hostů, když něco řekl špatně. No, on to byl vlastně Tiberův táta. Tiber je kluk mojí sestry. Je na stejný škole jako ona, ale dělá matiku. Jak tomu můžou říkat elitní škola…! Jediný rozdíl, který vidím mezi Kolombínou, Tiberem, jejich kámoši a „obyčejnými” mladými lidmi, je v tom, že moje sestra a její spolužáci jsou mnohem hloupější. Pijou, kouří, baví se jako na kolejích a říkají třeba něco jako:

„Hollande dostal Fabia na tom referendu, viděli jste to, ne, fakt killer, tenhle chlapík” (ověřeno) nebo „Všichni O. A. (odborní asistenti), co přišli za poslední dva roky, jsou pěkný fašouni, zamindrákovaný pravičáci; s takovejma učitelema vyjebat” (čerstvý včerejší úlovek). O ročník níž si můžete dovolit třeba: „Ta blondýna, co po ní jede J. B., je anglistka, chápete, blondýna” (taky včerejší) a o ročník výš:

„Ty Mariánovy přednášky jsou děsný, jak říkal, že prý bytí není primárním atributem Boha” (taky včera, hned po uzavření tématu blondýna). Co si o tom mám myslet? A perla na závěr (doslova):

„Když je člověk ateista, tak nemůže vidět ontologickou potenci. Jo, důležitá je konceptuální potence, a ne realita. A ten zasranej pámbíčkář Marian to jenom potvrzuje, hajzl jeden, aspoň tohle člověka může uklidnit.”

Bílé perly

Kanou na rukávy ze srdce plného

Opustili jsme se

Jak na vás vzpomínku S sebou je nosím. (Kokinšu)

Šla jsem si vzít mamčiny sladké kuličky se žloutkovým krémem a četla si haiku v taťkově Antologii klasické japonské poezie, abych tu jejich idiotskou konverzaci nemusela poslouchat. Když Kolombína s Tiberem zůstali sami, dělali hnusný zvuky a přitom moc dobře věděli, že je slyším. Vyvrcholením celé té hrůzy bylo, že u nás Tiber zůstal na večeři, protože mamka pozvala jeho rodiče. Tiberův otec je filmový producent a jeho máma má galerii na nábřeží Seiny. Kolombína je z Tiberových rodičů naprosto odvařená. Příští víkend s nimi jede do Benátek. Aspoň se jí zbavím a budu od ní mít na tři dny pokoj.

Takže u večeře Tiberův táta říkal: „Ale ne, vy neznáte tu fantastickou japonskou hru go? Točíme teď adaptaci románu od Sa-Šana Hráčka go. Je to ú-žas-ná hra, takový japonský ekvivalent šachů. Vidíte, zase něco, za co můžeme být Japoncům vděční. Je to ú-žas-né, můžete mi věřit!” A začal vysvětlovat pravidla go. Plácal nesmysly. Tak za prvé: go vymysleli Číňani. Vím to, protože jsem četla kultovní manga o hře go. Jmenovalo se to Hikaru No Go. Za druhé: není to japonský ekvivalent šachů. Kromě toho, že jsou to deskové hry, ve kterých dva soupeři hrají s černými a bílými kameny, tak se od sebe liší jako pes a kočka. V šáchách je potřeba zabít, aby člověk vyhrál. V go musíte stavět, abyste přežili. A za třetí: některá pravidla, která pán-mám-za-syna-debila vysvětloval, nebyla správně. Cílem hry není sežrat soupeře, ale vybudovat co největší území. Pravidlo o braní kamenů říká, že se hráč může

„zasebevraždit”, když mu to poslouží k zabavení soupeřových kamenů, a ne že je zakázáno klást kameny tam, kde by byly automaticky sebrány, atd.

No a když pán-přivedl-jsem-na-svět-neštovici prohlásil: „Systém hodnocení hráčů začíná na i kyu a postupuje až do 30 kyu a potom pokračuje v danech: první dan, druhý dan atd.,” tak jsem se neudržela a řekla jsem: „Ne, je to obráceně: začíná to na 30 kyu a postupuje až ki.”

Ale pán-promiňte-nevěděl-jsem-co-dělám trval na své hlouposti:

„Nikoli, ctěná slečno, jsem si jistý, že pravdu mám já.” Zakroutila jsem hlavou a taťka se na mě podíval a zamračil se. Nejhorší ale bylo, že moje záchrana přišla od Tibera. „Ale ano, tati, ona má pravdu. První kyu je nejvyšší.” Matematik, který hraje šachy a go. Tak to je děsná představa. Krásné věci by měly patřit dobrým lidem. Takže Tiberův otec neměl pravdu, a po večeři si mě vzal taťka stranou a naštvaně mi povídá: „Jestli nejsi schopná otevřít pusu jindy, než abys zesměšňovala naše hosty, tak to raději mlč.” Co jsem ale asi měla dělat? Otevřít pusu jako Kolombína, která povídá:

„Program divadla v Amandiers mě fascinuje,” ačkoli by nebyla schopná odrecitovat jediný verš z Racina, nemluvě o tom, že by v něm nedokázala vidět krásu? Nebo otevřít pusu jako mamka, když říká: „Zdá se, že loňské bienále bylo velkým zklamáním,” a i když by se rozkrájela pro svoje kytky, tak by klidně nechala shořet celého Vermeera? Nebo snad otevřít pusu jako taťka, když prohlásil:

„Výjimečnost francouzské kultury je drobným paradoxem,” což říkal slovo od slova už na šestnácti minulých večeřích? Nebo jako Tiberova matka, která tvrdila: „Dnes už v Paříži nenajdete skoro žádné dobré obchody se sýry,” a vůbec jí přitom nevadí, že má v sobě hluboce zakořeněný svůj původ obchodnice z Auvergne?

Když si přitom vzpomenu na go… Hra, jejímž cílem je budovat území, je tak krásná. Může se v ní občas i bojovat, ale boj je pouhý prostředek, který slouží závěrečnému cíli – uživit své území. Jedním z nejužitečnějších poznatků hry go je prokázaná skutečnost, že proto, abyste vyhráli, musíte nechat druhého žít. Kdo chce příliš, prohraje. Je to křehká hra rovnováhy, kde musíte získat výhodu, aniž byste druhého zcela zničili. Nakonec – život a smrt jsou jenom následky lépe či hůře vybudované stavby. Jedna postava z Tanigučiho říká: žiješ, umřeš, to jsou následky. To je přísloví, které platí pro go i pro život.

Život a smrt – to jsou pouhé následky toho, co jsme postavili. Důležité je hlavně umět dobře stavět. Tak jsem si dala nový úkol. Přestanu rozbíjet a ničit a začnu budovat a stavět. I z Kolombíny udělám něco pozitivního. Důležité je to, co člověk dělá ve chvíli, kdy umírá. A já chci 16. června při své smrti něco vybudovat.

16

Ústava má splín

Tím, kdo klepal, byla báječná Venuše Saint-Niceová, dcera diplomata ze druhého. Venuši Saint-Niceovou mám ráda. Myslím, že musíte mít pořádně silný charakter, abyste přežili s tak legračním jménem, obzvláště pokud víte, že na nebohou dívku budou posměváčci pokřikovat během celého nekonečného dospívání:

„Venuše, kde máš pahorek?” Venuše Saint-Niceová však zjevně neaspiruje na to stát se tím, čemu ji její životní podmínky předurčují. Nechce se bohatě vdát, netouží dostat se k moci, nechce se stát diplomatkou ani neprahne po hvězdné kariéře. Venuše Saint-Niceová chce být veterinářkou.

– Na venkově, svěřila se mi jednoho dne, když jsme si před mým bytem povídali o kočkách. V Paříži jsou jenom drobná zvířata. Já bych chtěla taky krávy a prasata.

Venuše taky nedělá žádné ciráty a na rozdíl od některých jiných obyvatel domu nemá potřebu dávat najevo, že se baví s domovnicí jenom proto, že je slušně vychovanou levicově smýšlející dívkou z dobré rodiny. Venuše se se mnou baví proto, že mám kočku, což nás obě přivádí na pole společných zájmů. Umím velmi ocenit, když se někdo dokáže vykašlat na společenské překážky, jež nám společnost bez ustání klade do našich směšných cest.

– Musím vám povědět, co se stalo Ústavě, povídá, jen co otevřu dveře.

– Tak pojďte dál, povídám, máte pět minutek?

Nejen že pět minutek má, ale je moc šťastná, že našla někoho, s kým si může promluvit o kočkách a kočičích problémech. Zůstala dobrou hodinu a vypila pět šálků čaje, jak jí z toho povídání vyschlo v hrdle.

Ano, Venuši Saint-Niceovou mám opravdu ráda.

Ustávaje roztomilá kočička s karamelovou srstí, jemným růžovým čumáčkem, bílými fousky a polštářky na tlapkách v barvě lila. Patří Josseovým a jako všechna chlupatá zvířata z domu je při každém špatném prdnutí svěřena do Venušiny péče. Nuže a tato zbytečná, ale rozkošná tříletá věc nedávno promňoukala celou noc a rušila klidný spánek svých majitelů.

– Proč? zeptám se ve vhodné chvíli, protože jsme obě pohlceny spikleneckým vyprávěním, v němž máme chuť hrát každá svou roli co možná nejdokonaleji.

– Cystitida! povídá Venuše. Cystitida!

Venuši je teprve devatenáct a už se nemůže dočkat, až se dostane na veterinu. Zatím pilně pracuje a raduje se z každého neduhu, který postihne faunu v našem domě; s žádnou jinou zatím experimentovat nemůže.

Proto mi oznamuje diagnózu cystitidy u Ústavy, jako by se jednalo o objev diamantové žíly.

– Cystitida! zvolám s opravdovým zájmem.

– Ano, cystitida, vydechne se zářícíma očima. Chudinka zlatíčko čurala úplně všude – nadechne se, aby začala znovu a lépe –, měla mírně hemorrhagickou moč!

Bože, to je krása! Kdyby řekla: čurala trochu krev, tak by to každý hned pochopil. Ale když už se Venuše nadšeně oblékla do kostýmu kočičí lékařky, neopomněla se ani naučit terminologii. Pokaždé mám radost, když někoho takhle slyším mluvit. „Měla mírně hemorrhagickou moč.” To je pro mě odpočinková věta, která mým uším dobře zní a evokuje mi specifický svět, který mi nechá odpočinout od literatury. Ze stejného důvodu ráda čtu příbalové letáky u léků, abych si odpočinula díky té preciznosti v technickém slova smyslu, jež dodává zdání přesnosti, chvěje se jednoduchostí a vzbuzuje dojem časoprostorového rozměru, v němž absentuje směřování ke kráse, tvůrčí utrpení a nekonečně beznadějné putování za nedosažitelnými horizonty.

– Cystitida má dvě možné příčiny, pokračuje Venuše. Buďto zánětlivý zárodek, nebo ledvinovou dysfunkci. Nejdřív jsem jí prohmatala močový měchýř, abych zjistila, jestli nemá tvar koule.

– Koule? nechala jsem se překvapit

– Když má kočka ledvinovou dysfunkci a nemůže pořádně močit, tak se jí močový měchýř naplní do podoby „měchýřové koule”, kterou je možné najít prohmatáním břicha, vysvětluje mi Venuše. Ale tohle nebylo ono. Nevypadalo to, že by ji něco bolelo, když jsem ji vyšetřovala. Jenom pořád dál všude močila.

Představila jsem si, jak se obývací pokoj Solange Josseové proměňuje v obrovskou kálecí misku s kečupovým zabarvením. Pro Venuši to ale byly jenom vedlejší ztráty.

– Takže Solange nechala udělat analýzu moči.

Jenomže Ústavě nic nebylo. Žádné ledvinové kameny, žádný zánět močového měchýře o velikosti burského oříšku, žádný vnějškový zdroj bakteriální nákazy. Přes všechny možné protizánětlivé léky a přes všechna antispasmodika a antibiotika si Ústava dál trvala na svém.

– Tak co jí ale teda je? ptám se.

– Nebudete mi to věřit, povídá Venuše. Má intersticiální idiopatickou cystitidu.

– Panebože, co to je? ptám se dychtivě.

– No, je to skoro stejné, jako kdybychom řekli, že Ustávaje pěkná hysterka, odpoví mi Venuše a směje se. Intersticiální znamená, že to má spojitost ze zánětem stěny močového měchýře, a idiopatické zase znamená, že to nemá žádnou medicínsky diagnostikovatelnou příčinu. Takže když je ve stresu, dostává zánětlivou cystitidu. Zkrátka takové ženské potíže.

– Ale proč se stresuje? zeptám se nahlas. Protože jestli má Ústava důvod se stresovat, pak by měla všechna ostatní zvířata panicky prchnout, neboť jediným narušením denního rytmu této obtloustlé dekorace jsou vlídné veterinární experimenty, sestávající z prohmatávání močového měchýře.

– Veterinářka říkala: to ví jenom ta kočka. Venuše se mrzutě ušklíbla.

– Nedávno jí Paul (Josse) řekl, že je tlustá. Tak nevím. Může to být cokoli.

– A jak se to léčí?

– Jako u lidí, směje se Venuše. Dává se na to prozac.

– Vážně? povídám.

– Vážně, odpoví mi.

Neříkala jsem vám to? Jsme zvířata a zvířaty zůstaneme. To, že kočka bohatých lidí trpí stejnými problémy jako jiné civilizované ženy, neznamená, že bychom měli bojovat proti špatnému zacházení se samicemi nebo proti tomu, že se nevinný domestikovaný druh nakazil od lidských jedinců. Naopak bychom si měli uvědomit, že nás pojí úzké pouto se zvířecími osudy. Živíme v sobě stejné touhy, trápí nás stejné neduhy.

– V každém případě, povídá Venuše, si na to budu moct vzpomenout, až budu léčit zvířata, která nebudu znát.

Venuše vstává a mile se loučí.

– Pěkně děkuju, paní Michelová, jste jediná, s kým si o tomhle všem můžu promluvit.

– Ale není zač, Venuše, povídám jí, i mně to dělá radost.

A právě když se chystám zavřít dveře, Venuše mi ještě řekne:

– A víte, že Anna Arthensová bude prodávat byt? Doufám, že ti noví budou mít taky kočku.

17

Koroptví zadnice

Tak Anna Arthensová prodává!

– Anna Arthensová prodává! dozví se ode mne Lev.

– No a co, odpoví mi – nebo mám aspoň takový dojem. Žiju tady už dvacet sedm let a žádný byt nikdy nezměnil majitele. Stará paní Meurissová ho přenechala mladé paní Meurissové a stejně (nebo podobně) to bylo s Badoisovými, Josseovými a Rosenovými. Arthensovi přišli ve stejné době jako my. Tak nějak jsme spolu zestárli. Brogliovi už tu bydleli dávno předtím a bydlí zde odjakživa. Ani nevím, kolik je panu radovi let. Už zamlada vypadal staře a teď, když zestárl, vypadá zase ještě docela mladě.

Anna Arthensová je za dobu mého správcování první, kdo byt prodává, takže se změní vlastník i jméno. Je zvláštní, jak moc mě ta představa děsí. Přivykla jsem natolik věčnému opakování stejných příběhů, že představa byť hypotetické změny, která by mě vrhla do toku času, mi připomíná jeho běh? Prožíváme každý den tak, jako by se měl zítra znovu zopakovat. Poklidný status quo čísla 7 v ulici Grenelle, jenž ráno co ráno připomíná věčnost, mi náhle připadá jako ostrov zmítaný příbojem a bouřemi.

Jsem z toho všeho nějaká přešlá, a tak si beru tašku na kolečkách, Lva nechávám lehce podřimovat a vratkým krokem vyrážím na nákup. Na rohu ulice Grenelle a ulice du Bac mě pozoruje neochvějný obyvatel starých kartonů a číhá na mě jako sklípkan na svou kořist.

– Hej, pani Michelová, zase se vám ztratila kočka? volá na mě a směje se.

Aspoň něco se nemění. Gigi je bezdomovec, který tu už roky tráví zimu na pomačkaných kartonech, oblečený ve starém redingotu,

který ještě čpí ruským obchodníkem z konce devatenáctého století. On i jeho současný nositel už překvapivě úspěšně přečkali celé věky.

– Měl byste jít do útulku, povídám mu jako obvykle, dneska v noci bude pěkná zima.

– Ale fuj, vyštěkne na mě, do tepla, bych vás chtěl vidět. Tady je to lepší.

Pokračuji ve své cestě, ale najednou mě přepadnou výčitky a vrátím se k němu.

– Chtěla jsem vám říct… Dneska v noci umřel pan Arthens.

– Ten kritik? zeptá se Gigi. Oko mu přitom zbystří a čumák začne větřit jako loveckému psovi, když nasaje pach koroptví zadnice.

– Jo, jo, ten kritik. Srdíčko mu přestalo sloužit.

– A sakra, sakra, opakuje Gigi a neskrývá dojetí.

– Znal jste ho? ptám se, abych něco řekla.

– A sakra, sakra, zopakuje ještě jednou bezdomovec, ti nejlepší musejí odejít jako první!

– Měl pěkný život, odvážím se říct, ačkoli jsem vyvedena z míry tím, jaký směr události nabraly.

– Pani Michelová, odpoví Gigi, takoví chlapi jako on už dneska nejsou. Sakra, povídá ještě, bude mi chybět, chlapík jeden.

– Dal vám někdy něco, třeba na Vánoce?

Gigi se na mě podívá, popotáhne a odplivne si na zem.

– Nic, asi pětník za celejch dvacet let, co jste si myslela? Ale o tom se bavit nebudem, byl to skvělej charakter. Takoví už dneska nejsou, ne, ne, takoví už nejsou.

Ten krátký rozhovořme hodně rozrušil. Když jsem pobíhala v obchodě mezi regály, měla jsem Gigiho plnou hlavu. Nikdy jsem nepřičítala chudým lidem k dobru vznešenou duši jenom proto, že jsou chudí a potýkají se s nespravedlnostmi života. Ale stejně jsem si myslela, že je spojuje nenávist k zámožným majitelům realit. Gigi mě vyvedl z omylu a naučil mě toto: jestli je na světě něco, co chudí opravdu nenávidí, pak jsou to ostatní chudí lidé.

Nakonec to zas až tak absurdní není.

Nesoustředěně procházím v obchodě uličkami, a když přijdu k pultu se sýry, koupím parmazán na strouhání a pěkný kousek soumaintrainu.

18

Rjabinin

Když mám z něčeho pocit úzkosti, uchýlím se do svého doupěte. Nemusím nikam cestovat. Postačí, když vyrazím do krajiny své literární paměti. Protože co může být vznešenější zábavou, zábavnější společností a příjemnějším vytržením z reality než literatura?

Stojím před stánkem s olivami a myslím na Rjabinina. Proč na Rjabinina? Protože Gigi nosí staromódní redingot s dlouhými šosy a knoflíky vzadu v pase, a ten mi Rjabinina připomněl. Rjabinin je obchodník se dřevem z Anny Kareninové, který nosí podobný kabát. Přichází k venkovskému šlechtici Levinovi uzavřít obchod s moskevským šlechticem Štěpánem Oblonským. Obchodník se zaklíná všemi svatými, že Oblonskij na onom obchodě vydělá, zatímco Levin ho obviňuje z toho, že připravil jeho přítele o les, který má třikrát větší hodnotu. Scéně předchází dialog, v němž se Levin ptá Oblonského, zda spočítal stromy ve svém lese.

– Jak bych mohl spočítat stromy? zasmál se šlechtic, to je jako spočítat zrnka písku!

– Rjabinin je určitě spočítané má, odvětí na to Levin.

Tuto scénu mám velmi ráda. Také proto, že se odehrává v Pokrovsku na ruském venkově. Ach, ten ruský venkov… Má takové zvláštní kouzlo končin, které jsou divoké a zároveň bytostně poutají člověka k zemi, z níž jsme všichni vzešli… Nejkrásnější scéna Anny Kareninovése odehrává v Pokrovsku. Zasmušilý a melancholický Levin se pokouší zapomenout na Kitty. Je jaro a on vyrazí s vesničany kosit louku. Práce mu zprvu připadá velmi tvrdá. Brzy prosí o milost, a tu starý vesničan, který vede celý šik sekáčů, dá pokyn k odpočinku. Pak kosení pokračuje. Levin opět padá únavou,

ale stařec podruhé pokládá kosu. Odpočinek. A celý šik se dá opět do pohybu. Čtyřicet sekáčů postupuje směrem k řece, zatímco slunce pomalu stoupá nad obzor. Je čím dál větší horko a Levinovy paže a ramena jsou zalité potem. Nicméně díky přestávkám a dalším porcím kosení se jeho pohyby, zpočátku bolestivé a neohrabané, pomalu stávají čím dál plynulejšími. Jeho záda náhle zkropí blažená svěžest. Letní déšť. Jeho pohyby pozvolna získávají na lehkosti a zbavují se břímě myšlenek. Dostává se do lehkého transu, jenž dodává jeho mechanickému a vědomému konání dokonalost pohybu. Nepřemýšlí, nepočítá. A kosa se najednou pohybuje jakoby sama od sebe a Levin si užívá tohoto stavu zapomnění v pohybu, jenž mu přináší báječnou rozkoš, jíž nemohl dosáhnout silou vůle.

A tak je to s mnoha jinými okamžiky štěstí v našem bytí. Když odhodíme zátěž rozhodování a přemýšlení a vydáme se brázdit svá vnitřní moře, můžeme sledovat své rozmanité jednání, jako by šlo o činnost někoho jiného, a obdivovat její vůlí neovládanou dokonalost. Jaký jiný důvod by ostatně mohlo mít toto moje psaní? Proč bych jinak psala směšný deník stárnoucí domovnice, pokud by psaní v sobě nemělo cosi ze sekáčského umění? Řádky se stanou svými vlastními demiurgy a já pozoruji na papíře věty, které zázračně unikají mé vlastní vůli a navzdory mně samé se bezděčně zapisují na papír, a já se díky nim učím, co jsem nevěděla a ani si nedovedla představit. V takových chvílích si užívám tohoto bezbolestného početí, oné neúmyslné zjevnosti. Bez námahy a sebemenší jistoty sleduji, jak mě k mému upřímnému a radostnému překvapení vede pero a unáší mě pryč.

Za plného vědomí struktury sebe samé vstupuji do sebezapomnění, jež hraničí s extází. Vychutnávám si bohorovný klid svého vědomí v roli pozorovatele.

Když pak Rjabinin nastoupí zpět do kočáru, otevřeně si svému příručímu stěžuje na chování obou ctihodných pánů.

– A co kup, Michaile Ingaťjiči? zeptá se ho mladík.

– Ujde…, odpoví obchodník.

Abychom to zkrátili, co se týká zdání a postavení v myšlení lidí… Počtář zrnek písku, zručný komediant a skvostný manipulátor Rjabinin se vůbec nezajímá o předsudky, které jsou spojeny s jeho

osobou. Narodil se jako inteligentní vyděděnec společnosti, sláva ho proto neláká. Na cesty ho pudí pouze vidina zisku a představa, že bude moci ve vší slušnosti obrat pány, kteří vládnou hloupému systému, jenž jím pohrdá, ale nedokáže ho zastavit. A tak jsem obyčejnou chudou domovnicí, která se smířila s chybějící okázalostí

– přesto však jsem anomálií směšného systému, jemuž se dennodenně tiše vysmívám v hloubi svého nitra, kam nemůže nikdo proniknout.

Hluboká myšlenka č. 8

Zapomeň na budoucnost A ztratíš

Přítomnost

Dneska jsme byli v Chatou za babičkou Josseovou (taťkovou maminkou), která je už dva týdny v domově důchodců. Když se tam stěhovala, tak tam s ní byl jenom taťka a teď jsme tam jeli všichni. Babička už nemůže žít sama ve velkém domě v Chatou: je skoro slepá, má artrózu, není schopná skoro nic udržet v ruce, nemůže moc chodit, a když je sama, tak se bojí. Její děti (taťka, strýček Francois a teta Laura) se snažili situaci vyřešit pomocí soukromé ošetřovatelky, ale ani ta u ní nemohla být čtyřiadvacet hodin denně. A navíc všechny babiččiny kamarádky už jsou taky v domově důchodců, takže se zdá, že je to nejlepší řešení.

Ten babiččin domov důchodců, to je teda něco! Docela by mě zajímalo, kolik taková luxusní umírárna stojí. Babiččin pokoj je velký a světlý, je v něm hezký nábytek, hezké závěsy, má to malý salonek a koupelnu s mramorovou vanou. Mamka s Kolombínou se rozplývaly nad mramorovou vanou, jako by to pro babičku něco znamenalo, že je vana z mramoru, když má prsty z betonu… Navíc, mramor je hnus. Taťka skoro nic neříkal. Vím, že se cítil provinile, že dal svou matku do domova důchodců. „Takže si ji teda k sobě brát nebudeme,” pronesla mamka, když si oba mysleli, že je neslyším (ale já slyším všechno, obzvláště to, co není určeno mně). „Ne, Solange, jistěže ne…” odpověděl tatínek tónem, který chtěl říct: „Udělám to, i když s tím nesouhlasím, a řeknu odevzdaně ‚Ne, ne‘, jak to má říct oddaný manžel, a udržím si tak svou roli.” Tenhle tatínkův tón moc dobře znám. Znamená totiž: „Vím, že jsem zbabělec, ale taky vím, že se mi to nikdo neodváží říct.” No, netrvalo to ani moc dlouho: „Ty jsi opravdu zbabělec,” prohlásila mamka a naštvaně hodila hadrem do dřezu. Je zajímavé, že vždycky když se rozzlobí, musí něčím hodit.

Jednou málem hodila Ústavou. „Nechtělo se ti do toho stejně jako mně,” pokračovala, vyndala hadr z dřezu a mávala s ním taťkovi před nosem. „Ale už je to zařízené,” řekl taťka, což byla zbabělecká věta o síle deset.

Já jsem ale ráda, že k nám babička nešla bydlet. Ačkoli na dvou stech metrech Čtverečních by to nebyl žádný velký problém. Stejně si ale myslím, že by staří lidé měli mít právo na trochu úcty. A je jasné, že v domově důchodců je s úctou amen. Když tam člověk jde, tak si může rovnou říct: „Už jsem hotový/á, už nic neznamenám, všichni – včetně mě – už čekají jenom na jedno: na smrt, na ten smutný konec nudy.” Důvod, proč jsem nechtěla, aby k nám babička šla bydlet, je ten, že babičku nemám ráda. Je to zlá bába a zlá byla už zamlada. To je podle mého taky veliká nespravedlnost: vezměte si třeba nějakého už hodně starého sympatického topenáře. Ten člověk vždycky dělal jenom dobré věci, uměl dávat lásku, přijímat ji a navazovat citlivé lidské vztahy. Žena mu zemřela, děti jsou na mizině, ale samy mají spoustu dětí, které musí živil a vychovávat. Navíc bydlí někde na druhém konci Francie. Toho dají do domova důchodců někde poblíž jeho rodné vesnice, kam za ním děti můžou přijet na návštěvu maximálně dvakrát do roka. Je to domov důchodců pro chudé, kde jsou společné pokoje, hnusné jídlo a kde se personál potýká s jistotou, že jednoho dne je potká stejný osud a dostane se jim stejně špatné péče a zacházení. Teď si vezměte moji babičku, která v životě nedělala nic jiného, než že pořádala jeden večírek za druhým, intrikovala, pokrytecky se usmívala a rozmařile utrácela. A uvažte, že ona má právo na nádherný pokoj, soukromý salonek a svatojakubské mušle k obědu. Je snad odměnou za lásku konec života bez práva na naději v odporném kutlochu? A je snad odměnou za citovou podvyživenost mramorová vana v předraženém luxusním hnízdečku?

Já nemám ráda babičku a ona zase nemá ráda mě. Naopak zbožňuje Kolombínu, která jí to bohatě oplácí. Mám tím na mysli, jak si jde za dědictvím s naprosto dokonale odtažitým výrazem slečny-co-vůbec-ale-vůbec-netouží-po-dědictví. Myslela jsem si, že ten den v Chatou bude pěkná pruda – a bingo: Kolombína s mamkou se mohly pominout z mramorové vany, taťka se tvářil jako boží umučení, vychrtlí staroušci upoutaní na lůžko, se kterými jezdili po

chodbách se všemi těmi hadičkami a infuzemi, jedna bláznivá ženská („Alzheimer,” prohlásila moudře Kolombína – vážně, nekecám!), která mně říkala „zlatíčko Klárko” a hned potom začala křičet, že chce okamžitě svého psa, a málem mi vypíchla oko svým tlustým diamantovým prstenem, a dokonce jsme zažili i jeden pokus o útěk! Klienti, kteří jsou ještě schopní pohybu, mají okolo zápěstí takový elektronický náramek. Když se pokusí opustit vyhrazený prostor domova, na vrátnici to začne pípat a personál se vyhrne ven, aby polapil uprchlíka, který se po urputných sto metrech přirozeně nechá chytit s hlasitými protesty, že přece není v gulagu, chce zavolat ředitele a podivně šermuje rukama, dokud ho neposadí na kolečkové křeslo. Paní, co si dala tenhle sprint, se po obědě převlékla: jako útěkové oblečení zvolila puntíkované šaty se spoustou volánů, což se na přelézání plotů jistě velmi hodí. Takže ve čtrnáct hodin – po vaně, svato-jakubských mušlích a útěku hodném Edmonda Dantese – jsem byla na pokraji zoufalství.

Najednou jsem si ale vzpomněla, že jsem se rozhodla být konstruktivní a ne destruktivní. Rozhlédla jsem se kolem sebe a snažila se najít něco pozitivního a přitom se nepodívat na Kolombínu. Nic jsem nenašla. Samí lidé čekající na smrt, kteří nevědí, co mají dělat… A pak se stal zázrak a Kolombína, ano, Kolombína mi nabídla řešení. Když jsme se s babičkou rozloučili a slíbili jí, že se zase brzy ukážeme, odcházeli jsme pryč a moje sestra řekla: „Tak to vypadá, že se tu babička docela dobře zabydlela. A na takové ty věci okolo… na to zkusíme hodně rychle zapomenout.” Neberme v potaz to „zkusíme hodně rychle”, což bylo hloupé, ale zaměřme se na to podstatné: hodně rychle zapomenout.

Právě naopak, na tohle se zapomenout nesmí. Nesmíme zapomínat na staré lidi s těly, která jim vypověděla službu, na staré lidi těsně před smrtí, na které mladí nechtějí moc myslet (a proto je v tichosti a bez pohoršení svěřují do péče domovů důchodců). Nesmíme zapomínat na to, že v těch posledních hodinách, které si můžeme užít, není žádná radost a že ke konci přijde nuda, zahořklost a rutina. Nesmíme zapomenout na to, že tělo hyne, že přátelé umírají, že vás všichni opustí a na konci zůstane jenom samota. A taky není možné zapomínat, že tihle staří byli také někdy mladí a také byli ve věku, kdy je vám konečnost života k smíchu. Ale dneska vám je

dvacet a hned zítra osmdesát. Kolombína si myslí, že můžeme

„zkusit zapomenout”, protože perspektiva stáří je pro ni ještě hodně daleko. Je to pro ni, skoro jako by to vlastně nikdy ani nemělo přijít. Ale já jsem pochopila hodně brzo, že život neprobíhá v žádném čase. Jen se podívejte na dospělé okolo mě, pořád spěchají, stresují se z neúspěchů, touží po dnešku a zapomínají na budoucnost… To, že nevěříme budoucnosti, ale znamená, že si neumíme vybudovat přítomnost, a když neumíme budovat přítomnost, tak si namlouváme, že se to naučíme zítra, a to je v háji, protože ze zítřka se vždycky stane dnešek, že jo?

Hlavní je na to prostě nezapomenout. Musíme žít s tou jistotou, že jednou zestárneme a že to nebude ani hezké, ani dobré, ani veselé. A musíme si říct, že záleží právě na dnešku: budovat něco dneska, za každou cenu a ze všech sil. Mít pořád v hlavě domov důchodců, abychom se mohli každý den překonávat a nenechali dnešek zemřít. Musíme krok za krokem zdolávat svůj vlastní Everest a dělat to tak, aby v každém kroku byla trocha věčnosti.

Budoucnost slouží k tomuhle: budovat přítomnost na skutečných plánech živých lidí.

O GRAMATICE

1

Infinitezimální počet

Dnes ráno mi Jacinta Rosenová přišla představit nového majitele bytu Arthensových.

Jmenuje se Kakuro Něco. Nerozuměla jsem jí úplně dobře, protože paní Rosenová neustále mluví, jako by měla v puse švába, a přesně v té chvíli se navíc otevřela výtahová mříž, kterou prošel pan Pallieres (otec), oblečený celý v černém. Krátce nás pozdravil a odkráčel roztržitým krokem uspěchaného průmyslníka.

Novým obyvatelem je muž tak okolo šedesátky, který působí velmi příjemně a vypadá velmi japonsky. Je trochu menší, štíhlý a má sice vrásčitou, ale velmi pěknou pleť. Z celé jeho osobnosti vyzařuje klid, ale cítím v něm také rozhodnost, veselost a dobrou vůli.

V téhle chvíli bez mrknutí oka snáší hysterické kdákání Jacinty Rosenové. Člověk by řekl, že je to slepice před horou zrní.

– Dobrý den, madam, byla první a jediná slova, která zazněla francouzsky a bez jakéhokoli přízvuku.

Vzala jsem na sebe roli polodebilní domovnice. Jde o nového obyvatele, jehož síla zvyku ještě nedovedla k neochvějnému přesvědčení o mé nejapnosti. Musím mu věnovat speciální pedagogickou péči. Omezím se proto na několik astenických ano, ano, která jako odpověď na hysterický výbuch Jacinty Rosenové rozhodně postačí.

– Ukázala byste panu Něco (Šu?) společné prostory?

– Mohla byste panu Něco (Pšu?) vysvětlit roznášku pošty?

– Malíři přijdou v pátek. Mohla byste na ně počkat? Pan Něco (Opšu?) přijde mezi desátou a půl jedenáctou.

Atd.

Pan Něco nedává najevo žádnou netrpělivost, spořádaně čeká a mile se na mě usmívá. Myslím, že je všechno v pořádku. Musíme jen počkat, až se paní Rosenová unaví a já se budu moci vrátit do svého hájemství.

A najednou to přijde.

– Rohožka, kterou měli Arthensovi přede dveřmi, není vyčištěná.

Můžete na tomhle pomoct? zeptá se slepice.

Proč se musí komedie pokaždé proměnit v tragédii? Samozřejmě že se někdy i mně stane, že řeknu něco nesprávně, ale já to používám jako zbraň.

– To byl nějakej ten infarkt, zeptala jsem se Chabrota, abych odvedla pozornost od svých vytříbených způsobů.

Nejsem natolik citlivá, aby mě drobné odchýlení od normy připravilo o rozum. Musíme povolit ostatním to, co dovolujeme sami sobě. Mimochodem, Jacinta Rosenová a šváb v její puse se narodili v řadových domcích se špinavými schodišti v Bondy, a tak pro ni dokážu chovat jisté ohledy, které nestrpím u paní-mohla-byste-čárka- uložit.

Ale stejně přišla ta tragédie: nadskočila jsem při můžete na tomhle pomoct naprosto ve stejném okamžiku jako pan Něco. Naše pohledy se setkaly. Jsem si naprosto jistá, že od této infinitezimální časové jednotky, kdy jsme se stali pokrevními jazykovými bratry ve společném utrpení, které nás zasáhlo, rozechvělo naše těla a zviditelnilo naše rozčarování, se na mě pan Něco díval poněkud jiným pohledem.

Pohledem číhajícího lovce. Najednou na mě promluví.

– Vy jste rodinu Arthensových znala? Slyšel jsem, že to byla velmi zvláštní rodina, povídá.

– Ne, odpovídám a držím se na svých pozicích, nijak zvlášť jsem je neznala, byla to rodina jako všechny ostatní tady.

– Ano, šťastná rodina, přidá se paní Rosenová, která viditelně znervózněla.

– To víte, všechny šťastné rodiny jsou si navzájem podobné, utrousím, abych to už měla za sebou. Na to se totiž opravdu nedá nic říct.

– Ale každá nešťastná rodina je nešťastná po svém, řekne pan

Něco a podívá se na mě velmi zvláštním pohledem. Je sice nový, ale já se tetelím radostí.

Ano, přísahám. Tetelím se radostí – ale jenom uvnitř, v podvědomí. Jde to ze mě samo, je to silnější než já, jsem toho plná.

Neštěstí navíc nechodí nikdy samo. Lev si vyčíhl právě tuto chvíli, aby proklouzl mezi našima nohama a cestou se přátelsky otřel o nohu pana Něco.

– Mám dvě kočky, povídá. Mohl bych vědět, jak se ta vaše jmenuje?

– Lev, odpoví za mě Jacinta Rosenová a všechno utne, chytí ho za ruku, poděkuje mi, aniž by se na mě podívala, a vede nového obyvatele k výtahu. Ten jí neuvěřitelně taktně položí ruku na předloktí a jemně ji zastaví.

– Děkuji, paní Michelová, poděkuje mi a nechá se odvléct majetnickou drůbeží.

2

V okamžiku milosti

Víte, co je to podvědomí? Psychoanalytici je získali jako výdobytek svých zákeřných manévrů se skrytým vědomím. Ve skutečnosti je to naprosto zbytečná teorie. Podvědomí je tím nejevidentnějším projevem síly naší vědomé vůle, která ve chvíli, kdy se naše emoce postaví na odpor, využije všech možných lstí, aby dosáhla svých cílů.

– Musíme věřit tomu, že jsem chtěla, aby mě někdo odhalil, povídám Lvovi, který se vrátil na své území, a já bych přísahala, že spolu s celým vesmírem spřádá plány, jak naplnit mou touhu.

Všechny šťastné rodiny jsou si navzájem podobné, každá nešťastná rodina je nešťastná po svém je první věta z Anny Kareninové, kterou jsem – jako každá správná domovnice – rozhodně neměla důvod číst. Stejně jako jsem neměla důvod tetelit se radostí při druhé části věty v tom okamžiku milosti, když jsem neměla vědět, že je od Tolstého. Protože i když mají obyčejní lidé cit pro literaturu, aniž by o tom věděli, nemůže žádná domovnice předstírat, že se pohybuje ve výšinách, do nichž vzdělaní lidé takovou literaturu kladou.

Celý den trávím přesvědčováním sama sebe, že jsem vyplašená úplně zbytečně a že pan Něco, jenž disponuje dostatečně naditou peněženkou, aby si mohl pořídit čtvrté patro, bude rozhodně přemýšlet o jiných věcech než o parkinsonovsky se třesoucích zaostalých domovnicích.

Najednou, kolem sedmé hodiny večer, zazvoní u mých dveří nějaký mladý muž.

– Dobrý den, povídá a zcela bezchybně vyslovuje každou hlásku.

Jmenuji se Paul N’Guyen a jsem osobním tajemníkem pana Ozua.

Podává mi vizitku.

– Tady je číslo mého mobilního telefonu. U pana Ozua budou pracovat řemeslníci a neradi bychom vás zatěžovali zbytečnými starostmi. Kdyby byly jakékoli problémy, zavolejte mi a já co nejrychleji dorazím.

Možná jste si už všimli, že v jednoaktovkách bývají momenty, v nichž nejsou žádné dialogy, zpravidla vyznačovány pomlčkami, které přejímají roli replik.

Mělo by tu teď být něco jako:

– Těší mě. A potom:

– Jistě, budu na to myslet.

Ale nic takového tu rozhodně není.

Oněměla jsem, aniž bych se o to jakkoli snažila. Dokonce si uvědomuji, že mám otevřenou pusu, ale žádný zvuk z ní nevychází. Dokonce mě mrzí, že onen pohledný mladík je nucen pozorovat sedmdesátikilovou ropuchu, která se jmenuje Renée.

V podobné situaci se hrdina obvykle zeptá:

– Mluvíte francouzsky?

Ale Paul N’Guyen se na mě usmívá a čeká.

Za cenu herkulovského úsilí se mi podaří něco říct. Nejdřív je to pouze něco jako:

– Grmblll.

On však stále s obdivuhodným sebezapřením čeká.

– Pan Ozu? podaří se mi nakonec ze sebe vysoukat hlasem, který zní, jako by promluvil Yul Brynner.

– Ano, pan Ozu, řekne. Vy jste nevěděla, jak se jmenuje?

– Ano, soukám ze sebe, nerozuměla jsem dobře. Jak se to píše?

– O, z, u, hláskuje, přesně jak slyšíte.

– Aha, povídám, výborně. To je japonské jméno?

– Přesně tak, paní Michelová, odpoví mi. Pan Ozu je z Japonska.

Vlídně se rozloučí, já ze sebe vydám jedno chrčivé dobrý večer přeju, zavřu dveře, svalím se do křesla a vší silou tam přimáčknu Lva.

Pan Ozu. Říkám si, jestli to není nějaký hloupý sen – časová smyčka, podlé spolčení událostí, souhra náhod –, z něhož se nakonec probudím v noční košili a s obézní kočkou u nohou za chrchlání

rádia France Inter.

Avšak dobře víme, že snění a bdění nemají stejnou povahu, a tak jsem prozkoumáním smyslových receptorů s naprostou jistotou mohla potvrdit, že jsem úplně vzhůru.

Pan Ozu! Syn toho filmového režiséra? Synovec? Vzdálený bratranec?

Panejo!

Hluboká myšlenka č. 9

Když znepřátelené ženě nabídneš Mandlové pusinky od Laduréeho Nemysli si

Ze uvidíš Něco víc.

Ten pán, co koupil byt po Arthensových, je Japonec! Jmenuje se Kakuro Ozu! To je přesně moje krevní skupina. Škoda, že se to stalo až teď, chvíli před tím, než umřu! Dvanáct a půl roku v kulturní bídě, a když se na obzoru objeví Japonec, tak musím balit kufry… To je teda nespravedlnost!

Ale něco pozitivního se na tom najít dá: je tady a bude tady. Navíc jsme spolu včera vedli hodně zajímavou konverzaci. Musím taky říct, že všichni lidi z domu se z pana Ozua můžou zbláznit. Mamka nemluví o ničem jiném a taťka ji dokonce poslouchá, ačkoli normálně při tom jejím blablabla o událostech v domě myslí vždycky na něco jiného. Kolombína mi šlohla moji příručku japonštiny a – věc v dějinách domu číslo 7 na ulici Crenelle nevídaná – paní de Brogliová přišla k někomu z domu na čaj. Bydlíme v pátém patře přímo nad bývalým bytem Arthensových a v poslední době se tam pořád něco předělává – a musí to být gigantické přestavby! Bylo hnedka jasné, že se pan Ozu rozhodl všechno předělat. Všichni teď slintají po tom, aby ty změny viděli. Zkrátka ve světě fosilií, kde už drobný pohyb kamínku po stráni útesu má na svědomí sérii srdečních zástav, se někdo rozhodl vyhodit do povětří celou horu! A paní de Brogliová tak umírala touhou alespoň nakouknout do čtvrtého patra, až se jí podařilo nechat se mamkou pozvat k nám, když se s ní minulý týden potkala dole v hale. A víte, jakou si našla záminku? To je vážně dost legrační. Paní de Brogliová je manželka státního rady de Broglie z prvního. Pan rada vstoupil do Státní rady za prezidenta Ciscarda a je tak konzervativní, že nepozdraví nikoho, kdo je

rozvedený. Kolombína o něm říká, že to je „starej fašoun”, protože nikdy nečetla nic o francouzském právu, a taťka ho považuje za dokonalý příklad sklerózy politického myšlení. Jeho manželka tomu obrazu taky odpovídá: kostýmek, perlový náhrdelník, pevně sevřené rty a fůra vnoučat, co se všichni jmenují Crégoire nebo Marie. Až doteď mamku tak maximálně pozdravila, protože mamka je socialistka, barví si vlasy a nosí boty na vysokém podpatku. Ale minulý týden se na nás vrhla, jako by jí šlo o život. Byly jsme dole v hale a vracely se z nákupů a mamka měla hodně dobrou náladu, protože sehnala lněný ubrus v barvě motouzu za dvě stě čtyřicet euro. Nejdřív jsem si myslela, že mám sluchovou halucinaci. Po obvyklém „Dobrý den, paní Josseová,” povídá paní de Brogliová mamce: „O něco bych vás chtěla poprosit.” Už jenom tohle jí šlo hodně těžce přes pusu. „Ale jistě,” povídá s úsměvem mamka (důvodem je ubrus a antidepresiva). „Víte, moje milá snacha, Étiennova manželka, na tom není úplně dobře, myslím, že bude zřejmě potřebovat nějakou terapii.” „Ano,” odpoví mamka a usmívá se čím dál víc. „Ano, ehm, víte, nějakou psychoanalýzu nebo něco takového.” Paní de Brogliová se tváří jako šnek uprostřed Sahary, ale pořád se docela drží. „Ach ano, jistě, chápu,” povídá mamka, „a jak vám mohu být nápomocná, paní de Brogliová?” „Ehm, zaslechla jsem, že znáte tenhle… jak to jenom… tenhle přístup… tak bych si o tom s vámi ráda pohovořila, víte…” Ani tohle mamku nedokáže připravit o dobrou náladu: ubrus z motouzového lnu, představa, že bude moct někoho unavovat svými psycho-analytickými moudry, a paní de Brogliová předvádějící svůj šavlový tanec – zkrátka opravdu báječný den! Mamka nemohla odolat, protože dobře věděla, kam paní de Brogliová míří. Mohla sice vedle intelektuální obratnosti použít také svůj selský rozum, ale stejně by jí to neudělala. Dobře totiž věděla, že se blíží den, kdy se de Brogliovi začnou zajímat o psychoanalýzu a kdy gaullisté budou zpívat Intemocionálu. Věděla, že její náhlý úspěch se jmenuje „páté patro se nachází přímo nad čtvrtým”. Proto se rozhodla zachovat velkodušně, aby paní de Brogliové předvedla celou svou dobrotu a otevřenou duši socialistky. Nejprve si ale dovolila trochu ji potrápit. „Ale s radostí, paní de Brogliová. Mám se za vámi večer zastavit, abychom to probraly?” zeptala se. Paní de Brogliová se zatvářila, jako by najednou trpěla

zácpou, takový protiútok nečekala. Rychle se však oklepala a jako skutečná dáma prohlásila: „Ale to ne, to ne, přeci kvůli tomu nebudete chodit až k nám dolů, já přijdu k vám.” Mamka dosáhla svého drobného zadostiučinění a dál už nic nenamítala. „Budu dnes odpoledne doma, povídá mamka, mohla byste přijít třeba kolem páté hodiny na čaj.”

Čajový dýchánek byl báječný. Mamka připravila všechno tak, jak má být: čajový servis od babičky, zdobený zlatem, zelenými motýlky a růžičkami, mandlové pusinky od Laduréeho a dokonce tmavý cukr (což je hodně levicová záležitost). Paní de Brogliová, která strávila dobrou čtvrthodinu procházením po patře pod námi, byla lehce na rozpacích, ale vypadala docela spokojeně. A taky trochu překvapeně. Myslím, že si to u nás představovala jinak. Mamka jí přehrála celou skladbu dobrého vychování a společenské konverzace, včetně odborného hodnocení dobrých kaváren. Pak lehce naklonila hlavu a soucitně prohlásila: „Tak vy si děláte starosti o snachu?” „Ehm, ach, ano,” povídá návštěva, která málem zapomněla na záminku, pod níž se nechala pozvat, a snažila se vymyslet něco, co by řekla. „Ehm, víte, trpí depresemi,” to byla jediná věc, která ji napadla. Mamka tedy přeřadila na vyšší rychlost. Po všech těch okolcích byl čas začít skládat účty. Paní de Brogliová měla právo na kompletní kurz freudismu, opepřený hrstkou pikantních historek o sexuálních zvycích mesiáše a jeho apoštolů (s pitomou pasáží o Melanii Kleinové) a vyšperkovaný několika poznámkami o Francouzské laické misii a o laickém přístupu k francouzskému školství. Hotovo. Paní de Brogliová se zachovala jako správná křesťanka. S obdivuhodným stoickým klidem čelila útoku a byla rozhodnutá si takto alespoň částečně odpykat svůj hřích velké zvědavosti. Obě odcházely spokojené, i když každá ze zcela odlišných důvodů. Večer u jídla mamka říkala: „Paní de Brogliová je sice bigotní katolička, ale dokáže být velice šarmantní.”

Pan Ozu zkrátka zajímá každého. Venuše Saint-Niceová řekla Kolombíně (která ji nesnáší a říká jí „svatá nána od prasat”), že prý má dvě kočky a ona že se děsně těší, až je uvidí. Jacinta Rosenová neustále komentuje, když někdo přichází do čtvrtého patra nebo z něho odchází a pokaždé ji to přivádí do transu. A mě taky zajímá, ale z úplně jiných důvodů. Povím vám, co se stalo.

Nastoupila jsem s panem Ozuem do výtahu a na deset minut jsme se zasekli mezi druhým a třetím patrem, protože nějaký trouba špatně zavřel mříž, ale pak si to rozmyslel, nejel výtahem a šel dolů pěšky. V takovém případě je potřeba počkat, dokud si toho někdo nevšimne nebo, když to trvá hodně dlouho, zavolat na někoho ze sousedů, ale musíte se přitom snažit křičet potichu, což vůbec není jednoduché. My jsme nekřičeli. Měli jsme aspoň čas se vzájemně představit a seznámit se. Všechny ženské v domě by se klidně upsaly ďáblu, aby mohly být na mém místě. Já jsem ale byla spokojená, protože moje silné japonské já bylo ohromně nadšené z toho, že mluví s opravdovým Japoncem. Nejvíc se mi ale líbilo to, o čem jsme si povídali. Nejdřív mi řekl: „Tvoje maminka mi říkala, že se ve škole učíš japonštinu. Jak jsi daleko?” Mimochodem jsem si všimla, že mamka zase žvanila, aby se udělala zajímavou. Takže jsem mu japonsky odpověděla: „Ano, pane, umím trochu japonsky, ale ne moc dobře.” A on mi na to japonsky řekl: „Chceš, abych ti opravoval přízvuk?” a hned to přeložil do francouzštiny. To mě hodně potěšilo. Hodně lidí by třeba řeklo: „No, ty ale krásně mluvíš, bravo, to je skvělé!” a já přitom musím mít přízvuk jako nějaký neotesanec z Horní Dolní. Japonsky jsem odpověděla: „Ano, pane, děkuji.” On mi opravil výslovnost jedné přehlásky a pak mi (zase japonsky) ještě řekl: „Říkej mi Kakuro.” Japonsky jsem odpověděla: „Ano, Kakuro-san,” a on se začal smát. Potom se naše konverzace (francouzsky) vyvinula hodně zajímavě. Zeptal se mě: „Hodně mě zajímá naše domovnice, paní Michelová. Chtěl bych vědět, jaký na ni máš názor.” Znám spoustu lidí, kteří se mě pokoušejí tahat za nos, a přitom se tváří jakoby nic. Ale on to myslel upřímně. „Myslím, že je jiná, než si o ní lidé myslí,” dodal.

Už nějakou dobu o ní taky mám jisté pochybnosti. Když se na ni podíváte zdálky, vypadá jako domovnice. Ale zblízka… zblízka… no, tam už je něco zvláštního. Kolombína ji nesnáší a považuje ji za lidský odpadek. I když pro Kolombínu jsou lidskými odpadky všichni, kdo neodpovídají jejím kulturním normám. A pro Kolombínu tvoří kulturní normu společenský vliv plus halenky od Agn?s B. Paní Michelová… jak to říct… Je z ní cítit inteligence. A přitom se snaží… teda je jasně vidět, že dělá všechno možné, aby hrála domovnici a aby vypadala hloupá. Ale já jsem ji sledovala,

když mluvila s Jeanem Arthensem, když za Dianinými zády mluvila s Neptunem, když pozorovala ženské od nás z domu, které kolem ní procházejí a ani nepozdraví. Paní Michelová se pohybuje s elegancí ježka: zvenku je obrněná ostny jako pořádná pevnost, ale mám pocit, že uvnitř je stejně ušlechtilá jako ježci. To jsou totiž neprávem opomíjená zvířátka. Plaší samotáři, a přitom strašně elegantní.

Sice tady něco tvrdím, ale přiznávám, že nejsem jasnovidec. Nic moc se vlastně nestalo, viděla jsem to stejné co ostatní: domovnici, která mívá většinou špatnou náladu. Nedávno se ale něco stalo a je docela zvláštní, že otázka pana Ozua přišla zrovna teď. Před dvěma týdny převrhnul Antoine Pallieres paní Michelové nákupní tašku, právě když otevírala dveře. Antoine Pallieres je syn obchodníka Pallierese ze šestého, což je chlapík, který dává taťkovi morální kázání o tom, jak vládnout Francii, a přitom prodává zbraně mezinárodním zločincům. Jeho syn je méně nebezpečný, protože je to naprostý pitomec, ale člověk nikdy neví: škodlivost je někdy rodinné stříbro. Takže Antoine Pallieres převrhnul paní Michelové tašku. Vysypala se z ní řepa, nudle, bujóny Kub a mýdlo Marseille. A když jsem překračovala tašku, která ležela převrácená na zemi, tak jsem koutkem oka zahlédla nějakou knížku. Říkám koutkem oka zahlédla, protože paní Michelová okamžitě vyrazila všechno posbírat. Dívala se na Antoina hodně rozzlobeně (ten evidentně nehodlal pohnout ani prstem), ale také s mírnými obavami. On nic neviděl, ale já jsem ani nepotřebovala víc času na to, abych poznala, co to bylo za knížku nebo aspoň jaký typ knížky měla paní Michelová v tašce, protože takových má Kolombína na stole spousty od té doby, co dělá filozofii. Byla to knížka od nakladatelství Vrin, které se specializuje naprosto a výhradně na filozofii pro vysokoškoláky. Co asi dělá domovnice s takovou knížkou od Vrina v tašce? Tak tuhle otázku jsem si na rozdíl od Antoina Pallierese položila.

„Taky si to myslím,” povídá pan Ozu a z obyčejných sousedů jsme najednou přešli na rovinu mnohem bližších vztahů. Jako bychom byli spiklenci. Vyměnili jsme si názory na paní Michelovou, pan Ozu mi řekl, že se vsází, že je to utajená vzdělaná princezna, a než jsme se rozešli, slíbili jsme si, že budeme dál pátrat.

Moje hluboká myšlenka na dnešní den zní: poprvé jsem potkala

někoho, kdo se zajímá o lidi a kdo vidí dovnitř. Může to vypadat banálně, ale já si myslím, že to má hloubku. Nikdy nevidíme dál než za svoje jistoty a ještě horší je, že už se je ani nesnažíme poznávat. Jenom se potkáváme, aniž bychom se poznávali v trvalých zrcadlech jistot. Kdybychom si to uvědomili, kdybychom si byli vědomi faktu, že v druhých nikdy nevidíme nikoho jiného než sebe sama a že jsme sami jako na poušti, museli bychom se z toho zbláznit. Když mamka nabízela paní de Brogliové pusinky od Laduréeho, vyprávěla sama sobě příběhy ze svého života a nechávala ochutnat zase jenom svou chuť. Když taťka pije kafe a čte noviny, pozoruje v zrcadle sám sebe jako za pomoci Couéovy metody pozitivního myšlení. Když Kolombína mluví o Mariánových přednáškách, nadává na svůj vlastní odraz. A když lidé procházejí kolem domovnického bytu, tak vidí jenom prázdno, protože to nejsou oni.

Já děkuji osudu, že mi dopřál to štěstí nahlédnout dovnitř sebe samé a někoho potkat.

3

Pod kůží

Uběhlo několik dní.

Jako každé úterý za mnou přišla Manuela. Ještě než za sebou zavřela dveře, zaslechla jsem, jak se Jacinta Rosenová baví s mladou paní Meurissovou před výtahem, z něhož se linou tóny hudby.

– Můj syn říká, že Číňani jsou nepřístupní!

Šváb v puse se nezapře, pročež paní Rosenová neříká: Číňani, ale: Čuňani.

Vždycky jsem toužila podívat se do Čuni. Rozhodně to musí být zajímavější nezjet do Číny.

– Propustil baronku – oznamuje mi Manuela s radostí ve tváři i v očích – a ostatní taky.

Zatvářím se naprosto nevinně.

– Kdo? zeptám se.

– Přece pan Ozu! vyhrkne Manuela a vyčítavě se na mě podívá.

Nelze přehlédnout, že posledních čtrnáct dní to v domě hučí především úpravami, které pan Ozu provádí v bytě po zesnulém Pierru Arthensovi. Do zkamenělého místa, uvězněného v ledovcích moci a nečinnosti, přišel nový obyvatel a podle jeho příkazů se začaly dít šílené věci. Do domu přicházelo tak ohromující množství řemeslníků, že se i Neptun vzdal snahy všechny si je očuchat. Příchod pana Ozua zvedl vlnu vzrušení spojenou s panikou. Snahy o zachování a udržení tradic a následné zavrhování všeho, co by zdálky či zblízka evokovalo nové bohatství – ať už šlo o okázalost dekoratérských prací, nákup hi-fi techniky nebo o přemíru objednávaného jídla –, ještě posilovaly touhy pevně rozvěšené na šňůrách uvnitř všech nudících se zaslepených duší. Bylo to něco nového! Čtrnáct dní pulzovalo číslo 7 v ulici Grenelle rytmem

příchodů a odchodů malířů, truhlářů, instalatérů, elektrikářů, dodavatelů nábytku, koberců, elektroniky a také stěhováků, jež pan Ozu zcela zjevně povolal k tomu, aby od základů přebudovali čtvrté patro, a všichni v domě si to toužili prohlédnout. Josseovi a Pallieresovi přestali jezdit výtahem a našli si novou zálibu – procházet se neustále po schodech ve čtvrtém patře, kterým – jak také jinak – museli přeci projít, když chtěli jít z bytu ven a stejně tak při návratu domů. Stalo se to objektem společné chtivosti. Bernadetta de Brogliová vymyslela plán, aby mohla zajít na čaj k Solange Josseové, ačkoli je socialistka, a Jacinta Rosenová se ochotně nabídla, že zanese Sabině Pallieresové balíček, který jí ke mně přišel a který jsem jí – šťastná, že jsem se té povinnosti zbavila – s pokryteckou přetvářkou ráda svěřila.

Byla jsem jediná, kdo se panu Ozuovi pečlivě vyhýbal. Dvakrát jsme se potkali dole na chodbě, ale pokaždé ho někdo doprovázel, a tak mě pouze mile pozdravil a já jeho pozdrav stejně mile opětovala. Nic neprozrazovalo nějaké postranní úmysly, byla to jenom zdvořilost a lhostejná přívětivost. Nicméně stejně jako dokážou děti pod kůží slušnosti odhalit skutečný materiál, z něhož jsou lidé uhněteni, ozval se náhle můj vnitřní radar s varováním, že mě pan Ozu velmi pečlivě pozoruje.

Všechny záležitosti, které vyžadovaly kontakt se mnou, však obstarával jeho sekretář. Klidně bych se vsadila, že jedním z důvodů fascinace, kterou u místních vyvolal příchod pana Ozua, byl právě Paul N’Guyen. Je to nejpohlednější mladý muž, jakého znám. Z Asie, odkud pocházel jeho vietnamský otec, zdědil vystupování a poklidnou tajemnost. Z Evropy a od své matky (Rusky bělošského původu) získal vysokou postavu, slovanské tváře a jasné oči s lehounkými vráskami. Snoubila se v něm mužnost s vybranými způsoby. V jeho osobě se uskutečnila syntéza mužské krásy a orientální křehkosti.

O jeho původu jsem se dozvěděla jednou pozdě odpoledne, kdy byl velmi zaměstnán stěhováním nábytku a pak u mě zazvonil, aby mě informoval o tom, že ráno dorazí další várka dodavatelů. Pozvala jsem ho na čaj a on bez okolků přijal. Vedli jsme spolu velmi vybranou nonšalantní konverzaci. Koho by mohlo napadnout, že tak mladý, pohledný a schopný muž bude zároveň tak dalek jakéhokoli

snobismu? Vypadal skoro jako antičtí bohové, jak si je zpravidla představujeme, ale ty byste nikdy nemohli spatřit, jak neúnavně a s klidem organizují práci a dokážou všechno dotáhnout do konce. Když odcházel a vřele mi děkoval, uvědomila jsem si, že jsem v jeho přítomnosti úplně zapomněla skrývat, kým doopravdy jsem.

Vrátím se ale ke zprávě dne.

– Propustil baronku a ostatní taky.

Manuela nijak neskrývá své nadšení. Když Anna Arthensová odjížděla z Paříže, zapřísahala se Violettě Grelierové, že ji doporučí u nového majitele. Pan Ozu respektoval přání vdovy, jež mu s těžkým srdcem nemovitost prodala, a souhlasil s tím, že si s příslušnými lidmi promluví a prodiskutuje s nimi situaci. Grelierovi mohli pod ochrannou rukou Anny Arthensové najít dobré místo v nějakém jiném domě s dobrou pověstí, ale Violetta v sobě živila bláhovou naději, že by chtěla – dle svých vlastních slov – zůstat tam, kde strávila nejkrásnější léta svého života.

– Odejít by bylo stejné jako umřít, svěřila se jednou Manue le.

Neříkám že i pro vás, má drahá. To si musíte rozhodnout sama.

– Rozhodnout se sama, tramtadadá, povídá Manuela, která se od té doby, co na mou radu zhlédla muzikál Sever a jih, považuje za Scarlett ďArgenteuilovou. Ona odchází a já zůstávám.

– Pan Ozu vás najal? ptám se

– To byste nikdy neuhodla, povídá. Najal mě na dvanáct hodin a platí mě jako princeznu!

– Dvanáct hodin, říkám. Jak to uděláte?

– Nechám plavat paní Pallieresovou, odpoví mi na vrcholu blaha.

Nechám plavat paní Pallieresovou.

A protože skutečně dobrých věcí je potřeba si patřičně užít, tak opakuje:

– Ano, ano, nechám plavat paní Pallieresovou.

Chvilku si v tichosti vychutnáváme ten příval dobrodiní.

– Udělám trochu čaje, řeknu a prolomím naši blaženost. Bílého

čaje, abychom to oslavily.

– Málem jsem zapomněla, povídá ještě Manuela, přinesla jsem tohle.

A vytáhne z tašky krabičku zabalenou v hedvábném papíře krémové barvy.

Rozvážu modrou sametovou stužku. Uvnitř je směs oříšků v hořké čokoládě, zářících jako temné diamanty.

– Platí mi dvaadvacet euro na hodinu, povídá Manuela, položí na stůl šálky a opět se posadí, ačkoli předtím musí zdvořile požádat Lva, jestli by se neráčil přesídlit někam jinam. Dvaadvacet euro! Věřila byste to tomu? Ostatní mi platí osm, deset, jedenáct. Ta misqara Pallieresová mi platí osm euro a ještě nechává pod postelí válet svoje špinavé kalhotky.

– On bude třeba pod postelí nechávat špinavé trenýrky, povídám s úsměvem.

– Ne, ne, to není ten typ člověka, zamyslí se nečekaně Manuela. Doufám, že to všechno budu umět. Protože ono je tam nahoře spousta zvláštních věcí, víte. Budu muset zalívat a rosit všechny ty bonzácky.

Manuela mluví o bonsajích pana Ozua. Když je přenášeli dole přes chodbu, tak se mi zdály hodně veliké. Ty jejich vzrostlé a odhalené kmeny, které vzbuzují dojem, jako by je někdo mučil, na mě obvykle moc dobře nepůsobí. S těmi šelestícími listy ale vypadaly, jako by přicházely z jiného věku a dýchly na mě představou vzdáleného lesa.

– Nikdy by mě nenapadlo, co všechno ti návrháři dělají, po kračuje Manuela. Všechno rozmlátili, aby to předělali!

Pro Manuelů byl bytový návrhář éterická bytost, která rozmisťuje na drahých pohovkách polštáře a pokaždé poodstoupí o dva kroky zpět, aby se pokochal výsledky své práce.

– Obrovskými palicemi vymlátili celé stěny, vyhrkla na mě asi před týdnem, když celá zadýchaná brala schody po čtyřech a v ruce měla obrovské koště. – Víte… Ono je to teď moc krásné. Byla bych ráda, kdybyste se tam mohla jít podívat.

Jak se jmenují ty jeho kočky? ptám se, abych odbočila a zbavila Manuelů nebezpečných rozmarů.

– No, ty jsou taky úžasné, povídá a konsternované hledí na Lva. Jsou takové hubeňoučké a pohybují se úplně potichu a dělají takhle.

Naznačí rukou jakési podivné vlnění.

– Víte, jak se jmenují? zeptám se znovu.

– Kočička se jmenuje Kitty, ale zapomněla jsem, jak se jmenuje kocourek, povídá.

Kapka studeného potu láme rekord v rychlosti stékání po mé páteři.

– Levin? pomůžu jí.

– Ano, povídá, to je ono. Levin. Jak to víte? Zamračí se na mě.

– Není to snad ten revolucionář?

– Ne, povídám, ten revolucionář se jmenuje Lenin. Levin je postava z jednoho slavného ruského románu. Kitty je žena, do které je zamilovaný.

– Nechal vyměnit všechny dveře, pokračuje Manuela, která se o slavné ruské romány příliš nezajímá. Teď jsou posunovací. A víte, že je to mnohem praktičtější? Zajímalo by mě, proč se to tak nedělá normálně. Ušetřilo by se hodně místa a navíc to nedělá takový hluk.

Má pravdu! Manuela zase jednou prokázala dokonalý smysl pro syntézu, který na ní tolik obdivuji. Navíc ve mně její vsedni poznámka vzbudila ještě další slastný pocit, který však má zcela jiné důvody.

4

Zlom a plynulost

Dva důvody, oba spojené s Ozuovými filmy.

První spočívá v samotných posuvných dveřích. Od jeho prvního filmu Chuť zeleného čaje v misce rýže jsem byla fascinovaná japonským životním prostorem a posuvnými dveřmi, které žádným způsobem neatakují prostor a tiše kloužou po neviditelných kolejničkách. Když totiž otevíráme dveře my, velmi nehezkým způsobem místnosti proměňujeme. Útočíme na celou jejich extenzitu a nešetrně do nich prolamujeme otvor ve špatném poměru k celku. Když se nad tím zamyslíte, není nic ošklivějšího než otevřené dveře. Do místnosti, v níž se nacházejí, proniknou jako parazitní krajinný zlom a zničí tak jednotu prostoru. Ve vedlejší místnosti vznikne prohlubeň, nemístně rozšklebená puklina ztrácející se na konci zdi, jež by raději zůstala celistvá. V obou případech narušuje prostor a jedinou náhradou je možnost jí procházet. To však lze zajistit i jinými prostředky. Posuvné dveře těmto úskalím unikají a navíc doplňují prostor. Nijak nemění jeho rovnováhu, umožňují však jeho proměnu. Když se otevřou, oba prostory spolu komunikují, aniž by se vzájemně urážely. Když se zavřou, navrátí každému prostoru jeho integritu. K rozdělení i spojení dochází bez vnějších rušivých vlivů. Život v Japonsku je klidnou procházkou, zatímco u nás se prezentuje jako dlouhá řada rušivých útoků.

– To je pravda, povídám Manuele, je to praktičtější a není to tak násilné.

Druhý důvod má spojitost s myšlenkovými asociacemi, které mě od posuvných dveří dovedly k ženským nohám. V Ozuových filmech je nespočet záběrů, kdy herec otevře dveře, vejde do místnosti a zuje si boty. Především ženy mají pro tuto sérii pohybů výjimečný talent.

Vstoupí, nechají popojet dveře podél stěny a udělají dva rychlé krůčky, jimiž se dostanou k vyvýšené části prostoru, jež označuje obývací prostor. Aniž by se sehnuly, zují si boty bez tkaniček a ladným plynulým pohybem nohou se otočí a najednou stojí na vyvýšeném pódiu, na něž vystoupily pozadu. Sukně se mírně zavlní, kolena pokrčí, jak to vyžaduje pohyb nahoru, a celé tělo energicky a bez viditelného úsilí následuje pootočené nohy, které pokračují v procházce, jež byla zvláštním způsobem přerušena, jako by kotníky byly svázány pouty. A ačkoli spoutané pohyby obvykle evokují opak, drobné krůčky rozkmitané nepochopitelným rytmem dodávají kráčejícím ženským nohám pečeť uměleckého díla.

Když kráčíme my, obyvatelé západního světa, tak se pokoušíme – neboť to žádá naše kultura – obnovit plynulost pohybu prováděného bez trhaných gest, protože se domníváme, že v tom spočívá podstata našeho života: razance bez překážek, viditelné zobrazení plynulosti, absence přerývek a zlomů, životní energie, jež vše dovrší. Vzorem nám je běžící gepard. Všechny jeho pohyby jsou harmonicky spojené, není možné oddělit jeden od druhého. Běh velké šelmy se nám jeví jako jediný dlouhý pohyb, jenž symbolizuje hlubokou dokonalost života. Ale když japonské ženy svými cupitavými krůčky narušují přirozené pohyby a my musíme v duši zakoušet útrapy při pohledu na konání popírající naši přirozenost, projeví se v nás naopak zvláštní pocit štěstí, jako by se ono narušení stalo zdrojem extáze a zrnkem krásy. V této urážce posvátného rytmu života, v protikladném přístupu, v dokonalosti zrozené z protikladu nacházíme paradigma skutečného Umění.

Navzdory tomu, že přirozenost velí pohybu, aby byl souvislý, nepřirozené podněty, které ho vedou k nesouvislosti a viditelné odchylce, z něj učinily estetické dílo.

Protože Umění je život. Ale v jiném rytmu.

Hluboká myšlenka č. 10

Gramatika Rovina vědomí Cesta ke kráse

Ráno si vždycky najdu chvíli čas a poslouchám v pokoji hudbu. Hudba hraje v mém životě hodně velkou roli. Umožňuje mi přetrpět… ehm… to, co se přetrpět musí: sestru, mamku, školu, Achilla Grand-Ferneta atd. Hudba není jenom potěšení pro uši, jako třeba gastronomie pro břicho nebo malířství pro oči. To, že si po ránu pouštím hudbu, není vůbec nijak originální: udává to ale náladu celému dni. Je to vlastně úplně jednoduché, ale nedá se to tak snadno vysvětlit: myslím si totiž, že si můžeme svoji náladu vybírat, protože naše vědomí má několik rovin a my k nim máme přístup. Například proto, abych napsala nějakou hlubokou myšlenku, musím se dostat do jedné speciální roviny, jinak bych ze sebe žádné myšlenky ani slova nedostala. Na jednu stranu na sebe musím zapomenout, ale na druhou stranu se musím šíleně soustředit. Ale ona to není záležitost

„vůle”, je to mechanismus, který buď je, nebo není aktivovaný, jako když se škrábete na nose nebo děláte kotrmelec dozadu. Pro aktivování toho mechanismu je nejlepší nějaká hudební skladba. Třeba abych si odpočinula, pustím si něco, co ve mně probudí takovou náladu, že budu mít odstup od všech věcí a ony se mě nebudou dotýkat nebo je budu pozorovat, jako bych se dívala na film: to je rovina „detašovaného” vědomí. Pro tuhle rovinu je to většinou jazz anebo (účinněji a s delším trváním) Dire Straits (ať žijou MP3).

Dneska ráno jsem před cestou do školy poslouchala Glenna Millera. Ale moc dlouho mi to nevydrželo. Když se to potom stalo, ztratila jsem naprosto odstup. Bylo to při hodině francouzštiny s paní Maigreovou. To je dáma pěkně při těle a má ráda růžovou. Já růžovou miluju. Myslím si, že je to neprávem podceňovaná barva.

Dělají se v ní věci pro mimina a pro ženy, co se hodně malují, ale přitom je to jemná a vybraná barva, která se často objevuje v japonské poezii. Ale růžová a paní Maigreova, to jde dohromady jako marmeláda a prasata. Dneska ráno jsme ji měli na francouzštinu. Už to je samo o sobě dost velký děs. Francouzština s paní Maigreovou se skládá z celé řady technických cvičení, které se dělají na gramatiku nebo při čtení textů. S ní by si člověk snad začal myslet, že všechny texty byly napsané proto, abychom v nich mohli označit postavy, vypravěče, místo, zápletku, čas vyprávění atd. Myslím, že ji nikdy v životě ani nenapadlo, že text je napsaný hlavně proto, aby ho někdo četl a aby vzbuzoval u čtenáře emoce. Představte si, že nám třeba nikdy nepoložila otázku: „Líbila se vám ta knížka/ten text?” A přitom je to jediná otázka, která může dát smysl zkoumání role vyprávění nebo výstavby příběhu… A to si myslím, že v nižších ročnících gymnázia jsou studenti literatuře mnohem otevřenější než maturanti nebo vysokoškoláci. Vysvětlím to: když nám (v našem věku) bude někdo něco vykládat se zájmem a vezme to za správný konec (láska, vzpoura, touha po novém atd.), tak má všechny předpoklady uspět. Třeba pan profesor Lermit, co ho máme na děják, nás dostal, když nám dvě hodiny promítal fotky lidí, co jim uřezali ruce a rty, aby nám vysvětlil, co je to islámské právo a co se stane, když někdo třeba něco ukradne nebo když kouří. A přitom to nebyl žádnej drasťák. Bylo to úchvatný a všichni dávali pozor celou jeho přednášku, kde nás varoval před šílenýma lidma, a vůbec to nemyslel jenom proti islámu. Takže kdyby si paní Maigreova třeba dala trochu práce a procítěně s námi přečetla pár veršů z Racina („Říkat si den co den, že nikdy, nikdy více, už Titus nevyzná lásku své Berenice”), tak by viděla, že i adolescent na zakladce je dostatečné zralý na milostnou tragédii. Ve vyšších ročnících gymnázia je to už těžší: dospělost už vystrkuje růžky a člověk začíná mít manýry velkého světa. Ptá se, jakou roli a jaké místo ve hře zaujme. Něco je nenávratně pryč a do akvárka už není daleko.

A tak když jsem dneska ráno při obvykle trapné hodině literatury bez literatury a hodině gramatiky bez gramatiky nabyla zřetelný pocit, že je něco hodně špatně, tak jsem to už nemohla vydržet. Paní Maigreová rozebírala adjektiva v přívlastku pod záminkou, že naše práce byly naprosto otřesné, protože „to byste měli být schopní

zvládnout už ve druhé třídě”. „To snad ani není možné, abysme tady měli žáky, kteří nejsou schopní zvládnout gramatiku,” doplnila ještě a dívala se především na Achilla Crand-Femeta. Nemám sice Achilla ráda, ale když se tentokrát zeptal, tak jsem byla na jeho straně. Zdálo se mi, že je to k věci. Navíc když profesorka gramatiky není schopná použít správný slovesný tvar, tak mě to šokuje. Jako uklízeč, který zapomene vymést prach pod nábytkem. „K čemu ale ta gramatika je?” zeptal se. „To byste měli vědět,” odpověděla paní učitelka já-jsem-přece-placená-za-to-abych-vás-učila. „To teda nevíme, odpověděl tentokrát naprosto upřímně Achilles, nikdo se nám to nenamáhal vysvětlit.” Paní Maigreová si dlouze povzdechla, což mělo asi znamenat „že zrovna já mám štěstí na tak hloupé otázky”, a odpověděla: „Gramatika slouží k tomu, abyste uměli dobře mluvit a psát.”

Myslela jsem, že dostanu infarkt. Něco tak nejapného jsem fakticky ještě neslyšela. Tím nechci říct, že to je špatně, chci prostě říct, že to je opravdu nejapné. Říkat adolescentům, kteří už dávno umí mluvit a psát, že gramatika je právě k tomuhle, to je jako byste někomu říkali, že si musí přečíst vývoj WC v dějinách, aby se naučil dobře čurat a kadit. To postrádá smysl! Kdyby nám třeba na příkladech ukázala, že musíme o jazyce znát určité množství věcí, abychom ho mohli dobře využívat, proč ne, to by pro začátek stačilo. Třeba že když umíme správně utvořit všechny slovesné tvary, uchrání nás to před velkými hrubkami, které by nás mohly zesměšnit, takže bychom se při nějaké společenské události museli stydět („Přichodila bych k vám dřív, ale vezmula jsem to špatnou cestou”). Nebo třeba k tomu, abyste správně napsali pozvánku na taneční zábavičku do zámku ve Versailles, se vám hodí znát shodu přídavného jména s podstatným. Ušetří vás to potom třeba tohohle:

„Drahý přátelé, přišly byste dnes večer do Versailles? Potěšilo by mě to. Markýza de Grand-Fernet.” Ale paní Maigreová si myslí, že gramatika není na nic jiného… My jsme ale uměli časovat slovesa dřív, než jsme věděli, že vůbec něco takového existuje! A jestli by nám tohle vědomí mohlo v něčem pomoci, tak by to rozhodně nehrálo žádnou velkou roli.

Já si ale myslím, že gramatika je přístupovou cestou ke kráse. Když mluvíme, čteme nebo píšeme, tak poznáme, že jsme řekli

krásnou větu nebo že nějakou ještě hezčí větu čteme. Jsme schopní poznat hezký slovní obrat a ocenit pěkný styl. Ale když se zabýváme gramatikou, tak máme přístup i k jiné dimenzi krásy jazyka. Zkoumat gramatiku znamená dostávat se pod slupku, sledovat, jak je jazyk vystavěný, vidět ho jistým způsobem v celé jeho nahotě. Právě v tom je to kouzlo, protože si říkáme: „Tohle je hezky vystavěné a tohle je pěkná bída!” „Jak je to pevné, promyšlené, bohaté a vybroušené!” Právě to vědomí, že slova jsou různého druhu a že je musíme poznávat, abychom je mohli díky jejich kombinačním možnostem skládat, mě vzrušuje. Myslím, že není nic hezčího než – například – ta základní jazyková myšlenka, že existují podstatná jména a slovesa. Když je máte, máte jádro toho, co chcete říct. To je úžasné, ne? Podstatná jména, slovesa…

Je možné, že k tomu, abychom odhalili veškerou krásu jazyka, kterou gramatika skrývá, potřebujeme speciální stav vědomí? Já mám pocit, že to dokážu naprosto bez jakéhokoli úsilí. Myslím, že jsem už ve dvou letech, když jsem poslouchala, jak mluví dospělí, okamžitě pochopila, z čeho se jazyk skládá. Hodiny gramatiky pro mě byly vždycky jenom zpětné syntézy nebo, řekněme, terminologická upřesnění. Jak je teda ale možné, že se děti naučí mluvit a psát tím, že se učí gramatiku, pokud je něco neosvítí jako mě? To je záhada. Všechny paní Maigreové na světě by se zatím radši měly zamyslet nad tím, jakou hudební skladbu musí pouštět svým žákům, aby je uvedly do gramatického transu.

Tak jsem paní Maigreové řekla: „Ale vůbec ne, má to naprosto opačný efekt, omezuje nás to!” Ve třídě zavládlo naprosté ticho, protože já většinou neříkám vůbec nic a taky proto, že jsem odporovala paní profesorce. Nejdřív se na mě dívala hodně překvapeně, pak nasadila rozzlobený výraz, jako všichni učitelé, když cítí, že se pro ně situace vyvíjí špatně a že jejich odfláknuté výkladečky o adjektivech v přívlastku se mohou zvrtnout v hodnocení jejich pedagogických metod. „A copak vy o tom víte, slečno Josseová?” zeptala se hodně jízlivě. Všichni zadrželi dech. Když premiantka třídy není spokojená, je to pro pedagogický sbor špatná zpráva, obzvláště pokud je pěkně vypasený. Dneska ráno to byl zkrátka thriller i cirkus v jednom: všichni čekali, jaký bude výsledek souboje, a doufali, že to bude pěkně krvavá bitka.

„No, povídám, když čtete Jakobsona, tak je jasné, že gramatika musí být účel a nejenom cíl: je to přístup ke struktuře a ke kráse jazyka, nejenom něco, co nám má sloužit k tomu, abychom si dokázali poradit ve společnosti.” „Něco! Něco!” opakovala s vytřeštěnýma očima. „Pro slečnu Josseovou je gramatika něco!”

Kdyby mě poslouchala, tak by pochopila, že pro mě to právě není jenom to něco. Ale myslím, že odkaz na Jakobsona ji dokonale vyvedl z míry. A to nemluvím o tom, že se všichni dobře bavili, včetně Cesmíny Martinové, i když nepochopili nic z toho, co jsem říkala, ale chápali, že nad naší tlustou profesorkou francouzštiny se objevil mráček ze Sibiře. Máte pravdu, že jsem od Jakobsona vlastně nic nečetla. Můžu být super nadaná, jak chci, ale stejně mám radši komiksy nebo beletrii. Ale jedna mamčina známá (profesorka na univerzitě) včera o Jakobsonovi mluvila (zatímco do sebe obě v pět odpoledne ládovaly camembert a zapíjely to lahví červeného vína). Tohle mě dneska ráno dokonale probralo.

V té chvíli, kdy jsem cítila, že smečka dohnala svou kořist, mi jí najednou bylo líto. Bylo mi paní Maigreové líto. Lynčování nemám ráda. Na důstojnosti to nikomu nepřidá. A navíc bych nechtěla, aby se někdo začal vrtat v mých znalostech Jakobsona a pojal přitom podezření na skutečnou hodnotu mého IQ.

Tak jsem zařadila zpátečku a už nic neříkala. Vyfasovala jsem dvě hodiny po škole a paní Maigreová si zachránila svou pedagogickou kůži. Ale když jsem odcházela ze třídy, tak jsem cítila, jak mě hodně znepokojeně sleduje až ke dveřím.

Cestou domů jsem si řekla: nešťastní chudí duchem, kteří nepoznají ani uchvácení jazykem, ani jeho krásu.

5

Příjemný pocit

Ale Manuela nemá smysl pro chůzi japonských žen a žene se do jiných končin.

– Rosenová má jenom jeden stolek, protože nemá dvě stejné lumpy, povídá.

– Opravdu? zeptám se zaraženě.

– Ano, je to tak, odpoví mi. Rosenovi totiž mají všechno dvakrát, protože mají strach, aby jim něco nechybělo. Znáte tu oblíbenou historku paní Rosenové?

– Ne, povídám okouzlena tím, jak vysoko nás konverzace za vedla.

– Za války její dědeček, který ve sklepě schovával spoustu zajímavých věcí, zachránil celou rodinu tím, že pomohl jednomu Němci, který potřeboval nit, aby si mohl přišít knoflík na uniformu. Kdyby dědeček neměl nit, tak finito – a celá rodina taky. A věřte nebo ne, ve skříních i ve sklepě měl všechno dvojmo. Myslíte, že byl kvůli tomu taky šťastnější? Myslíte, že je v pokoji lépe vidět, když tam jsou dvě stejné lampy?

– O tom jsem nikdy nepřemýšlela, povídám. Je ale pravda, že si interiér bytu zdobíme mnoha zbytečnými věcmi.

– Čím třeba? ptá se Manuela.

– Třeba opakováním jako u Arthensů. Lampy a vázy postavené na krbu po dvou, stejná křesla po obou stranách pohovky, dva vypracované noční stolky, sady podobných nádobek v kuchyni…

– Teď jste mi to připomněla s tou lampou, pokračuje Manuela. U pana Ozua takové věci nejsou. Musím říct, že je to příjemný pocit.

– Jak příjemný? ptám se. Svraští čelo a chvíli přemýšlí.

– Příjemný jako po svátcích, když se člověk hodné nají. Na ty

chvíle myslím, když jsou všichni pryč… Jdeme s manželem do kuchyně, já uvařím čerstvý zeleninový vývar, nakrájím úplně najemno čerstvé žampiony a společně si dáme žampionovou polívku. Člověk má pocit, jako kdyby právě skončila bouřka a všechno se zklidnilo.

– Teď už se nebojíme, že nám něco bude chybět. Radujeme se z přítomné chvíle.

– Člověk cítí, že je to takové přirozené, jen tak jíst.

– Můžeme se radovat z toho, co máme, a nic tomu nestojí v cestě.

Jeden pocit za druhým.

– Přesně, člověk toho nemá moc, ale víc si to užije.

– Kdo může jíst víc věcí najednou?

– Ani chudák pan Arthens.

– Já mám na dvou nočních stolcích dvě stejné lampičky, povídám najednou, když si to uvědomím.

– To já taky, řekne Manuela. Pokývá hlavou.

– Možná jsme nemocné z toho, že toho máme moc. Vstane, obejme mě a vrátí se k Pallieresovým ke své práci moderního otroka. Po jejím odchodu sedím s prázdným šálkem od čaje. Zůstal tu jeden oříšek v čokoládě. Labužnicky ho chroupám předními zuby jako myš. Když změníte způsob kousání, máte dojem, jako byste ochutnali úplně jiné jídlo.

Přemýšlím. Vychutnávám si podivně nemístný charakter naší konverzace. Věděli jste, že posluhovačky a domovnice spolu ve volných chvílích vzájemně probírají otázky kulturního smyslu interiérových dekorací? Asi byste se divili, o čem spolu obyčejní lidé mluvívají. Mají raději příběhy než teorie, anekdoty než koncepce, obrázky než myšlenky. To jim však nebrání ve filozofování. Copak je naše civilizace natolik pohlcena nicotou, že už žijeme v soustavné obavě z nedostatku? Opravdu si umíme užít své jmění a city pouze tehdy, když jsme přesvědčeni, že si jich budeme moci užívat i nadále? Japonci možná vědí, že si rozkoš můžeme vychutnat pouze při vědomí její pomíjivosti a neopakovatelnosti. Možná jsou schopni spřádat své životy z toho, co je skryto za tímto vědomím.

Běda! Pochmurné a věčné opakování mě opětovně vytrhává z mého rozjímání – nuda se jednoho dne zrodila z jednotvárnosti –, někdo zvoní.

6

Wabi

Je to poslíček, který žvýká zřejmě nějakou žvýkačku pro slony, soudě podle amplitudy pohybu, který při této Činnosti vykonává jeho čelist.

– Paní Michelová? zeptá se. Vrazí mi do ruky balíček.

– Mám něco podepsat? ptám se. Ale už je pryč.

Je to hranatý předmět zabalený v pevném balicím papíře a ovázaný provázkem. Podobný se používá k zavazování pytlů s bramborami nebo když si doma přivážete na provázek korkovou zátku, abyste si pohráli s kocourem a nabídli mu jedinou sportovní aktivitu, na niž je ochoten přistoupit. Balíček se šňůrkou mi ale také připomíná Manuelů a její balení do hedvábného papíru, protože ačkoli papír odkazuje spíše k hrubšímu světu než k vytříbené mondénnosti, tak v péči, jež byla věnována samotnému balení, je něco podobného a hluboce dokonalého. Je dobré si uvědomit, že ty nejvznešenější koncepty se rodí z těch nejbanálnějších věcí. Krása spočívá v přiměřenosti – to je krásná myšlenka, jež vyšla z rukou žvýkajícího poslíčka.

Když se nad tím vážně zamyslíme, tak zjistíme, že estetika není nic jiného než iniciace na Cestu Přiměřenosti, což je jistý druh Cesty Samuraje užité k nahlížení autentických forem. Všichni v sobě máme ukotvené povědomí o tom, co je přiměřené. Toto povědomí nám v každém okamžiku našeho bytí umožňuje zjistit, co má jakou hodnotu, a v těch vzácných okamžicích, kdy je vše v harmonii, si díky němu můžeme daný moment užít s patřičnou intenzitou. Nemluvím přitom pouze o tom typu krásy, jež je výhradní doménou

Umění. Lidé, které stejně jako mě inspiruje velikost malých věcí, ji dokáží vysledovat až k samé podstatě. Tam z nich po odložení všedního oděvu vytryskne určitý řád všedních záležitostí a jistota, že je to přesně tak, jak má být, a přesvědčení, že je to tak správně.

Rozvážu provázek a roztrhnu papír. Je to kniha, pěkné vydání svázané v modré kůži s hrubým vzorem, který je hodně wabi. V japonštině wabi znamená „očištěnou podobu krásy, jemnou kvalitu skrytou za zdáním hrubosti”. Nevím vlastně, co to přesně znamená, ale tahle vazba je neoddiskutovatelně wabi.

Nasadím si brýle a jdu luštit název.

Hluboká myšlenka č. 11

Břízy

Naučte mě, ze nejsem nic A ze si zasloužím žít

Mamka včera u večeře prohlásila (jako by to byl důvod k tomu, aby šampaňské teklo proudem), že je to přesně deset let, co začala se svou „analýzou”. Všichni budou zajisté souhlasit, že je to ú-žas-né! Jenom psychoanalýza může konkurovat křesťanství v lásce k dlouhodobému utrpení. Mamka už totiž neříká, že je to také deset let, co bere antidepresiva. Zjevně to nemá žádnou souvislost. Já jsem přesvědčená, že antidepresiva nebere proto, aby se jí ulevilo od úzkostných stavů, ale proto, aby mohla vydržet psychoanalýzu. Když vypráví o svých sezeních, tak by člověk nejradši mlátil hlavou do zdi. Ten člověk dělá v pravidelných intervalech „hmm” a k tomu vždycky zopakuje konec věty („Šla jsem s matkou k Lenótreovým”:

„Hmm, k Lenótreovým?” „Mám moc ráda čokoládu”: „Hmm, čokoládu?”). To bych mohla být klidně od zítřka taky psychoanalytička. Kromě toho ji tahá na přednášky „Freudiánské společnosti”, které navzdory tomu, co se o nich obecně soudí, nejsou úplně na nic, ale chtějí něco říct. Fascinace inteligencí je něco fascinujícího. Pro mě to samo o sobě nemá žádnou hodnotu. Inteligentních lidí jsou mraky. Na světě je hodně pitomců, ale taky hodně výkonných mozků. Řeknu asi úplnou banalitu, ale inteligence sama o sobě nemá žádnou hodnotu a není vůbec zajímavá. Někteří nadprůměrně inteligentní lidé zasvětili svůj život například otázkám sexuálního života andělů. Ale hodně inteligentních lidí má v sobě naprogramovanou chybu: považují inteligenci za cíl. Mají v hlavě jedinou myšlenku: být inteligentní, což je hodně hloupé. A když berete inteligenci jako cíl, tak funguje docela zvláštně: důkaz, že existuje, nespočívá v důvtipu a jednoduchosti myšlenek, ale v obskurním vyjadřování. Kdybyste viděli literaturu, kterou mamka

nosí ze svých „sezení”… Tam se pořád symbolizuje, ruší se forkluze, subsumuje se realita za vydatné pomoci matémů a pochybné syntaxe. Jsou to samý kecy! Dokonce ani texty, které čte Kolombína, nejsou tak směšné (teď zrovna pracuje na Vilému Ockhamovi, což je františkán ze čtrnáctého století). Tudíž: je rozhodně lepší být učeným mnichem než postmoderním vědátorem.

Dneska je vůbec nějaký freudiánský den. Odpoledne jsem jedla čokoládu. Miluju čokoládu a je to rozhodně to jediné, co máme s mamkou a sestrou společného. Když jsem se zakousla do tabulky oříškové čokolády, tak jsem najednou cítila, že mi vypadl zub. Šla jsem se podívat do zrcadla a zjistila, že jsem opravdu přišla o další exemplář ze své ústní dutiny. Letos v létě se mi v Quimperu na tržišti zamotala noha do nějakého provazu, spadla jsem a ulomila se mi půlka tohohle zubu, který se od té doby čím dál víc viklal. Vypadl mi zub a mě to rozesmálo, protože jsem si vzpomněla najeden mamčin sen, který se jí pravidelně zdá: padají jí zuby, nejdřív černají a pak jeden po druhém vypadávají. A psychoanalytik jí na to řekl: „Víte, freudián by vám řekl, že to je sen o smrti.” Docela zvláštní, ne? To už není ani naivní interpretace (vypadávající zuby = smrt, deštník = penis). Jako by už kultura nebyla dostatečně silná na to, aby přišla s něčím, co nemá nic společného s reálnou podstatou věcí. To je prostředek k nastolení intelektuální nadřazenosti („freudián bývám řekl”) nad moudrým nadhledem, nicméně navenek se to jeví jako mluvící papoušek.

Naštěstí jsem dneska byla u Kakura, a tak jsem se z toho mohla vzpamatovat. Pili jsme spolu čaj a jedli moc dobré jemné dortíky s kokosem. Zastavil se u nás, aby mě pozval na návštěvu, a říkal mamce: „Potkali jsme se ve výtahu a vedli jsme spolu velice zajímavý rozhovor.” „Ehm, ano?” povídá překvapeně mamka. „Tak to máte štěstí, s námi ta naše holka skoro vůbec nemluví.” „Nechceš přijít na čaj, abych ti představil své kočky?” zeptal se Kakuro, načež si mamka okamžitě oddechla, že to nenabralo jiné pokračovaní, a ochotně souhlasila. V duchu už viděla moderní gejšu, kterou k sobě pozve bohatý Japonec. Musím také říct, že jeden z důvodů, proč jsou z pana Ozua všichni kolektivně fascinovaní, spočívá v tom, že je opravdu hodně bohatý (jak to vypadá). Šla jsem k němu na čaj a seznámit se s kočkami. Nejsem si už úplně jistá těmi našimi, ale

Kakurovy kočky rozhodně dekorativní jsou. Vysvětlila jsem Kakurovi svůj pohled na věc a on mi odpověděl, že věří ve vyzařování a cítění dubu, a přirozeně tedy i koček. Pokračovali jsme definicí inteligence a on se mě zeptal, jestli si může moji definici zapsat do svého zápisníku: „Není to posvátný dar, je to jediná zbraň primátů.”

A pak jsme se zase dostali k paní Michelové. Myslím, že se její kocour jmenuje Lev a že je to kvůli Tolstému. Shodli jsme se, že když domovnice čte Tolstého a knížky od Vrinu, není to úplně obvyklé. Kakuro má taky konkrétní důvody se domnívat, že má ráda Annu Kareninovou, a rozhodl se, že jí jeden výtisk pošle. „Počkáme si, jak bude reagovat,” povídá.

To ale není moje dnešní hluboká myšlenka. Ta se zrodila na základě jedné věty, kterou řekl Kakuro. Mluvili jsme o ruské literatuře, kterou já vůbec neznám. Kakuro mi vysvětlil, že na Tolstého románech má rád to, že to jsou „romány univerza”, a také to, že se odehrávají v Rusku, v zemi, kde jsou na každém poli břízky a kde se v době napoleonských válek musela šlechta naučit znovu rusky, protože předtím mluvili jenom francouzsky. No, tohle je sice spíš už téma pro dospělé, ale na Kakurovi je milé to, že všechno dělá s ohromnou slušností. Je moc příjemné ho poslouchat, i když je člověk někdy trochu mimo a nerozumí všemu, o čem mluví. Kakuro totiž vždycky mluví opravdu s vámi, obrací se přímo na vás. Je to poprvé, co jsem se setkala s někým, koho zajímám, když se mnou mluví. Nevyžaduje, abyste mu všechno odkývali nebo abyste pořád něco říkali, dívá se na druhého s výrazem: „Kdo jsi? Chceš se mnou mluvit? Jsem rád, že jsi tu se mnou.” To jsem měla na mysli, když jsem mluvila o té slušnosti – člověka, který tomu druhému dává zažít pocit toho, že je tady taky. Fajn, ze začátku mě velké Rusko slavných Rusů zrovna nebralo. Mluvili francouzsky? Kdysi! Já taky a přitom nemusím být mužik. Na druhou stranu jsem sice nejdřív nechápala proč, ale měla jsem slabost pro břízy. Kakuro vyprávěl o ruském venkově a ohebných, šumících břízách a já se cítila tak lehká, lehoučká…

Když jsem o tom pak trochu přemýšlela, tak jsem částečně pochopila ten náhlý pocit radosti, když Kakuro mluvil o ruských břízách. Mělo to podobný účinek, jako když se mluví o stromech, o

jakýchkoli stromech: lípa na dvoře statku, dub za starou stodolou, velké jilmy, které už jsou pokácené, borovice pokroucené větrem na pobřeží, kde hodně fouká, atd. Když umíme milovat stromy, je v tom tolik lidskosti, tolik nostalgie po našem prvotním okouzlení, tolik síly cítit se nepatrně v lůně přírody… ano, to je přesně ono: stromy a jejich nevšímavá majestátnost a láska, kterou k nim máme, nás učí na jednu stranu chápat, jací jsme směšní, neohrabaní paraziti, kteří se hemží na povrchu země, a na druhou stranu z nás dělají bytosti hodné života, protože jsme schopní rozpoznat krásu, která nám není nijak zavázána.

Kakuro mluvil o břízách a já zapomněla na všechny psychoanalytiky a inteligentní lidi, kteří neumějí nic jiného než být inteligentní. Najednou jsem cítila, že mnohem lépe dokážu vnímat jejich nesmírnou krásu.

LETNI DÉŠŤ

1

V utajení

Nasadila jsem si brýle a jdu luštit název. Lev N. Tolstoj: Anna Kareninová.

A k tomu lístek:

Milá paní Michelová,

S úctou k Vašemu kocourovi, Srdečně

Kakuro Ozu

Člověka vždycky potěší, když vyjde najevo, že jeho paranoia neměla žádný důvod.

Ale já viděla dobře. Jsem odhalena! Zmocňuje se mě panika.

Mechanicky se zvednu a zase se posadím. Znovu si pročítám vzkaz.

Něco se ve mně stěhuje – ano, nevím, jak jinak to popsat. Mám podivný pocit, jako by se ve mně jeden vnitřní modul zaměnil za jiný. Nikdy se vám to nestalo? Pocítíte vnitřní úpravy, jejichž původ nejste schopni identifikovat. Nicméně je to duchovní i prostorové zároveň – jako stěhování.

S úctou k Vašemu kocourovi.

S nehranou nevěřícností poslouchám drobný záchvěv smíchu, takové kdáknutí, které vychází z mého vlastního hrdla.

Je to děsivé, ale divné.

Nebezpečný impulz – u toho, kdo žije ilegálním životem, jsou všechny impulzy nebezpečné – mě posílá pro papír, obálku,

(oranžovou) propisku Bic a já začínám psát:

Dekuji, to nemuselo být. Domovnice

S opatrností Siouxe vyjdu na chodbu – nikde nikdo – a zastrčím psaníčko do schránky pana Ozua.

Rázným krokem se vrátím zpět do svého bytu, neboť tam není živé duše, a s pocitem úspěšně splněného úkolu se vyčerpáním svalím do křesla.

Zachvátí mě silný pocit hlouposti. Hlouposti.

Tenhle hloupý nápad má hodně daleko k tomu, aby tu štvanici utnul, ale spíše ji stonásobně rozproudí. Tohle byla veliká strategická chyba! To zpropadené podvědomí mi začíná lézt na nervy.

Takové jednoduché: Nerozumím, podpis domovnice, by možná mělo větší smysl.

Nebo třeba: Spletl jste se, tady vám vracím vás balíček.

Bez cirátů, stručně a jasně: Chybný adresát.

Záludně a jednoznačně: Neumím číst.

Ještě útrpněji: Můj kocour neumí číst.

Opatrně: Děkuji, ale novoroční dárky se dávají v lednu.

A nebo třeba úředně: S omluvou vráceno.

A místo toho se upejpám, jako bychom byli v nějakém literárním salonu.

Děkuji, to nemuselo být.

Vystřelím z křesla a hrnu se ke dveřím. Běda, třikrát běda!

Okénkem vidím Paula N’Guyena, jak s poštou v ruce kráčí směrem k výtahu.

Jsem ztracená.

Teď mám jedinou možnost: dělat mrtvého brouka.

Ať se stane, co se stane, nejsem tady, nic nevím, neodpovídám, nepíšu, o nic se nesnažím.

Uběhly tři dny. Snažím se sama sebe přesvědčit o tom, že když na

to nebudu myslet, nebude to existovat. Nedokážu na to přestat myslet. A to jsem přitom jednou dokázala zapomenout nakrmit Lva, takže se z něj stala němá kočkovitá výčitka.

A pak, kolem desáté hodiny, na mě někdo zazvoní.

2

Velké dílo smyslu

Otevírám.

Přede dveřmi stojí pan Ozu.

– Dobrý den, paní Michelová, povídá mi, jsem rád, že vás moje zásilka neuvedla do rozpaků.

Samým překvapením ničemu nerozumím.

– Ale ne, ne, odpovídám a cítím, jak se potím jako dveře od chlíva. Ehm, nikoli, jistě že ne, pokračuji pateticky rozvlekle. Děkuji, pěkně děkuji.

Mile se na mě usměje

– Paní Michelová, nepřišel jsem, abyste mi děkovala.

– Ne? povídám a vybavím si, co to znamená „nechat umřít se slovy na rtech”. Tohle umění sdílím s Faidrou, Berenikou a nebohou Didonou.

– Přišel jsem vás pozvat k sobě zítra na večeři, povídá. Měli bychom alespoň příležitost pohovořit si o našich společných zájmech.

– Ehm, vyjádřím se poměrně stručně.

– Večeře v sousedském kruhu, zcela neformální, upřesní.

– V sousedském kruhu? Ale já jsem domovnice, snažím se argumentovat, ačkoli mám v hlavě velký zmatek.

– Je možné mít několik rolí zároveň, odpoví. Panenko Maria Sedmibolestná, co mám dělat? Vždycky existuje nějaká snadná cesta, ale po takových já odmítám kráčet. Nemám děti, nedívám se na televizi, nevěřím v Boha. Všechny tyto věci lidi uchvacují, protože s nimi je život jednodušší. Děti pomáhají člověku odložit bolestivý úkol podívat se sám sobě do tváře a vnoučata ten odklad ještě prodlužují. Televize odvádí pozornost od vysilující nutnosti plánovat

budoucnost z nicoty našeho povrchního bytí; tím, že klame zrak, snímá z našeho ducha břemeno tvorby velkého díla tohoto smyslu. A Bůh v nás savcích tiší obavy a neúnosnou perspektivu, že naše radosti jednoho dne skončí. Bez budoucnosti, bez potomků a bez pixelů, které by narušovaly kosmické vědomí absurdity, ale s jistotou konce a v předstihu připravena na nicotu věřím, že dokážu říct, že jsem si nevybrala snadnou cestu. Ale aspoň jsem se snažila.

– Dekuji, ale už mám něco domluveného, by byla procedura vřele doporučená.

Existuje ještě několik slušných variant.

– To je velice milé, ale mám jednání na ministerstvu (málo uvěřitelné).

– To je ale škoda, zítra odjíždím do Megéve (fantaskní).

– Lituji, ale mám nějaké rodinné povinnosti (arci lživé).

– Můj kocour je nemocný, nemohu ho nechat samotného

(sentimentální).

– Jsem nemocná, raději bych zůstala doma (nestydaté).

Připravila jsem se in fine, že řeknu: Děkuji, ale mám tento týden hosty, když tu najednou průzračná laskavost, s níž přede mnou pan Ozu stojí, rozevře oslepující průrvu v čase.

3

Mimo čas

V kouli padají vločky.

Před očima mé paměti se na stole slečny učitelky, která nás učila předtím, než jsme dostali pana učitele Servanta, začíná zhmotňovat skleněná kulička. Když jsme si to zasloužili, mohli jsme ji za odměnu otočit vzhůru nohama a držet ji v dlani, dokud poslední vločka nedopadla k nohám chromované Eiffelovy věže. Nebylo mi ještě ani sedm let, a už jsem věděla, že pomalá monotónnost droboučkých vatových částeček představuje to, co naše srdce zažívá ve chvílích největší rozkoše. Běh času se zpomalí, čas diktuje, tanec se zvěčňuje v neslyšných dotecích, a když dopadla poslední vločka, věděli jsme, že jsme právě prožili něco mimo čas a že to je znamení velkých vnuknutí. Jako dítě jsem se častokrát ptala sama sebe, jestli budu moci podobné chvilky ještě prožít a jestli si v srdci uchovám pomalou majestátnost tance vloček, která dokázala člověka vytrhnout z pochmurně frenetického běhu času.

Tak takové to je, když se člověk cítí zcela obnažený? Tělo je zbaveno veškerého oděvu, ale duch je stále oděn mnohými ozdobami. Pozvání pana Ozua však ve mně vyvolalo pocit naprosté obnaženosti celé duše, kdy svatozář z vloček působila mému srdci slastné spáleniny.

Podívám se na něho.

A vrhnu se do temných, ledových, hlubokých vod, které se nacházejí báječně mimo dosah času.

4

Pavučinky

– Proč ale, proč, pro lásku boží? ptám se hned odpoledne Manuely.

– Jak to proč? povídá a připravuje čajový servis. Vždyť je to přece moc dobře!

– To si děláte legraci, hlesnu.

– Teď se na to musíte dívat hlavně prakticky, řekne. Takhle tam jít nemůžete. S tímhle účesem to nepůjde, pokračuje a hodnotí mě odborným okem.

Napadlo vás někdy, že Manuela přemýšlí o účesech? Z aristokratky srdce se stala proletářka účesů. Vlasy má nakrepované, natočené, nadýchané a jemné jako pavučinky; zkrátka účes podle Manuely musí být buď hotová architektura, nebo nemá být vůbec žádný.

– Zajdu ke kadeřníkovi, povídám ve snaze předejít něčemu neuváženému.

Manuela na mě podezřívavě pohlédne.

– Co si vezmete na sebe? zeptá se.

Kromě všedního, pravého domovnického oblečení mám pouze jedny naftalínem napuštěné svatební šaty v podobě šlehačkového dortu a jeden takový černý smuteční pytel, který nosím velmi zřídka na nějaký ten pohřeb, když mě někdo pozve.

– Vezmu si ty svoje černé šaty, povídám.

– Ty pohřební? zeptá se zdrceně Manuela.

– Ale já jiné nemám.

– Tak je budeme muset koupit.

– Ale vždyť je to jenom večeře.

– Taky si myslím, odpoví dueňa dřímající v Manuele. Ale vy se snad neoblékáte, když jdete k někomu na večeři?

5

Krajky a pentličky

A hned jsou tu komplikace: kde šaty koupit? Většinou si oblečení objednávám poštou, včetně bot a spodního prádla. Od obchodů mě vždy spolehlivě odradí představa, že si za dohledu anorektické mladice budu zkoušet něco, co na mě stejně bude vypadat jako pytel. Bohužel je evidentně příliš pozdě doufat, že by objednávka mohla být doručena včas.

Můžete mít jenom jednu přítelkyni, ale pečlivě si ji vyberte. Druhý den ráno se Manuela objeví v mém bytě.

Přináší s sebou vak na oblečení a vítězoslavně mi ho podává.

Manuela je o dobrých patnáct centimetrů vyšší než já a o deset kilo lehčí. V její rodině znám jedinou ženu, jejíž postava by mohla odpovídat té mojí: její pochybnou tchyni Amálii, která vášnivě zbožňuje krajky a pentličky, ačkoli to rozhodně není osoba s romantickou duší. Z jejích prýmkařských ozdob v portugalském styluje cítit rokoko: žádná kreativita ani lehkost, pouze delirium hromadění, díky němuž šaty připomínají krajkové košilky a obyčejné košile pořádají závody v girlandách.

Takže zajisté dokážete pochopit, jak jsem byla napjatá. Večeře, která se zatím zdála být křížovou cestou, se mohla změnit ve frašku.

– Budete vypadat jako filmová hvězda, řekla Manuela pouze. Pak se v ní ozval soucit: Dělám se legraci. A vytáhla z vaku světlé šaty, které vypadaly, že jsou zbaveny jakýchkoli kudrlinek.

– Kde jste to sebrala? vyzvídám.

Na pohled vypadají, že mají i správnou velikost. Na pohled vypadají také docela draze. Vlněné gabardénové šaty jednoduchého střihu, s košilovým límečkem a knoflíky vpředu. Střídmé a elegantní. Podobné, jako nosí paní de Brogliová.

– Včera večer jsem byla u Marie, řekne Manuela naprosto bez jakékoli souvislosti.

Maria je portugalská švadlena, která bydlí vedle mé zachránkyně. Ale je víc než jen pouhá její krajanka. Maria a Manuela spolu vyrostly ve Faru, vzaly si dva ze sedmi bratrů Lopesových a společně je následovaly do Francie, kde svůj hrdinský čin završily povitím dětí takřka ve stejné době, pouze pár týdnů po sobě. Došly tak daleko, že mají společnou kočku a sdílejí chuť pro vybrané cukrovinky.

– Chcete naznačit, že jsou to šaty někoho jiného? zeptám se.

– Hmmmjo, odpoví Manuela a jemně přitom špulí rty. Ale stěžovat si určitě nebude. Ta paní minulý týden umřela. A než si někdo uvědomí, že měla u švadleny Šaty… tak to stihnete jít na večeři k panu Ozuovi desetkrát.

– To jsou šaty po mrtvé paní? opakuji zděšeně. To si přece nemůžu vzít.

– Proč ne? ptá se Manuela a mračí se. Je to lepší, než kdyby byla naživu. Jen si představte, kdybyste je ušpinila. Musela byste s nimi do čistírny, hledat nějakou výmluvu a podobné starosti.

Manuelin pragmatismus má v sobě něco galaktického. Možná bych se jím měla inspirovat a pochopit, že smrt vlastně nic není.

– Morálně to přece nemůžu udělat, protestuji.

– Morálně? zeptá se Manuela a vysloví to, jako by to bylo něco nechutného. Co to s tím má co společného? Copak jste je ukradla? Nebo jste někomu ublížila?

– Ale patří někomu jinému, povídám, nemůžu si je přivlastnit.

– Ale ona je mrtvá! vykřikne Manuela. A nekradete, jen si je půjčujete na večer.

Když Manuela začne rozvádět sémantické nuance, není už takřka o co dál bojovat.

– Maria mi povídala, že to byla velmi milá dáma. Dala jí do konce nějaké šaty a kabát z palpaky. Nemohla je už obléknout, protože ztloustla, a tak Marii řekla: nemohla byste je užít vy? Vidíte, že to byla hodná a milá dáma.

Palpaka je druh lamy, která dává hodně drahou vlnu a má na hlavě ozdobu ve tvaru papáji.

– Když já nevím…, povídám už trochu mírněji. Mám pocit, jako bych okradla mrtvolu.

Manuela se na mě zoufale podívá.

– Půjčujete si, nekradete. Co by s těmi šaty ta nebohá paní asi dělala?

Na to se nedá nic říct.

– Musím k paní Pallieresové, změní Manuela nadšeně téma.

– Vychutnám si tu chvíli s vámi, povídám.

– Jdu tam, prohlásí a zamíří ke dveřím. A vy běžte ke kadeřníkovi. Ještě se vrátím, abych se na vás podívala.

Chvíli si šaty pochybovačně prohlížím. Krom jisté zdrženlivosti ohledně toho, že bych si měla vzít šaty po mrtvé dámě, mám ještě obavu, že na mně budou vypadat jaksi nepatřičně. Violettě Grelierové náleží hadr na podlahu, stejně jako Pierru Arthensovi hedvábný kapesník a mně neforemná šatová zástěra s fialovým nebo modrým potiskem.

Vyzkouším si je.

A uvědomím si, že jsem Manuele ani nepoděkovala.

Deník pohybů světa č. 4

Sbor je nádherný

Včera odpoledne byl koncert školního sboru. Na naší škole v nóbl čtvrti máme pěvecký sbor. Nikdo si z toho nedělá srandu, všichni se tam snaží dostat, ale jsou tam super přísná kritéria výběru: náš profesor hudby, pan Trianon, si zpěváky do sboru pečlivě vybírá. Důvodem úspěchu sboru je on sám. Je mladý, hezký a umí secvičit stejně dobře starou jazzovou klasiku i nejnovější hitovky, které slyší na hodině. Všichni chtějí být mezi jeho jedenatřicítkou a sbor vystupuje před ostatními žáky. Pozvaní jsou jenom rodiče členů sboru, protože jinak by tam bylo moc lidí. Už tak je tělocvična narvaná k prasknutí a je tam bouřlivá atmosféra.

Takže včera jsme všichni vyrazili klusem směr tělocvična pod vedením paní Maigreové, protože v úterý odpoledne máme jako první hodinu francouzštinu. Pod vedením paní Maigreové je docela silný výraz: dělala, co mohla, snažila se držet tempo a funěla přitom jak vorvaň. Takže jsme všichni dorazili do tělocvičny, všichni jsme si tam líp nebo hůř posedali – já jsem musela zepředu, zezadu, ze stran i seshora (ze stupínků) přetrpět stereo debilní rozhovory (mobil, móda, mobil, kdo s kým, mobil, pitomí profesoři, mobil, večírek u Cesmíny) a pak konečně nastoupil za potlesku publika sbor. Byli oblečení v červená a bílé, kluci měli motýlky a holky dlouhé šaty na ramínka. Pan profesor Trianon se postavil na stupínek zády k publiku, zvednul takové to ukazovátko s blikajícím červeným světýlkem na konci, všichni se ztišili a začalo to.

Pokaždé je to zázrak. Když sbor začne zpívat, všechno najednou zmizí. Zmizí všichni lidi, všechny starosti, všechny nenávisti a lásky, všechny zmatky, všechny sprosté věci v průběhu školního roku, všechny důležité i malicherné školní záležitosti, profesoři, všichni žáci, zmizí celý ten život, který tady ve škole vedeme, křik, slzy, smích, souboje, zvraty, zklamané naděje i nečekané příležitosti. Běh

života se ponoří do zpěvu. Najednou se objeví pocit spříznění, hluboké solidarity, možná snad i lásky. A to všechno umenšuje ošklivost všedního dne v dokonalém souznění. Taky zpěváci mají úplně jiný výraz v obličeji: už nevidím Achilla Crand-Ferneta (který má moc pěkný tenor), ani Deboru Lemeurovou, ani Ségolene Rachetovou, ani Charlese Saint-Sauveura. Vidím lidské bytosti, které se oddávají zpěvu.

Pokaždé je to stejné – chce se mi brečet, mám úplně stažený krk a snažím se dělat, co můžu, abych se ovládla, ale občas je to dost na hraně: sotva se udržím, abych nepopotáhla. A když zpívají nějaký kánon, tak se raději dívám do země, protože to je moc emocí najednou: je to krásné, spojuje nás to a přináší nám to úžasné společné porozumění. Už nejsem sama sebou, stávám se částí křehkého celku, k němuž náležejí také ostatní. A vždycky se sama sebe ptám, proč to nemůže být pravidlem všedního dne a musí to být jenom výjimečné chvíle se sborem.

Když sbor dozpívá, všichni tleskají. Publikum má nadšený výraz a zpěváci ze sboru září radostí. Je to nádherné.

Vlastně se ptám, jestli ten skutečný pohyb světa nespočívá v hudbě.

6

Přistřihnutí

Věřili byste tomu, že jsem nikdy nebyla u kadeřníka? Když jsem odešla z venkova do města, zjistila jsem, že existují dvě povolání, která mi připadají zcela nesmyslná, neboť zajišťují něco, co by si přece mohl každý udělat sám. Ještě dnes mám občas potíže s tím, abych nepovažovala květináře a kadeřníky za příživníky žijící z toho, že využívají přírodu, která patří všem, nebo že za pomoci všemožných udělátek a voňavých vodiček provádějí, činnost, kterou si zvládnu udělat sama v koupelně za pomoci dobře nabroušených nůžek.

– Kdo vás takhle ostříhal? zeptala se s opovržením kadeřnice, kterou jsem s heroickým odhodláním pověřila úkolem vytvořit z mého vrabčího hnízda ochočený útvar.

Nad ušima mi zvedla dva prameny vlasů neporovnatelné délky a zamávala s nimi.

– Jistě, na nic se neptám, prohlásí s jistým znechucením, čímž mě zachrání od potupy, že bych se musela přiznat. Lidi už nemají k ničemu úctu, já to tady vidím každý den.

– Chtěla bych to jenom přistřihnout, povídám.

Nevím sice, co to přesně znamená, ale je to běžná replika z televizních seriálů, které běží po poledni a jsou plné přehnaně nalíčených žen, které chodí často ke kadeřníkovi nebo do posilovny.

– Přistřihnout? Tady není co přistřihovat! povídá. To se musí celé předělat, paní!

Kriticky zkoumá mou lebku a lehce si přitom pohvízdne.

– Máte pěkné vlasy, to se musí nechat. Něco by se z toho ur čitě

udělat dalo.

Nakonec se z mé kadeřnice vyklubala hodná dívka. Poté co

pominulo její prvotní rozhořčení – a protože je dobré být věrný společenskému scénáři, na nějž jsme přísahali –, se o mě postarala velice příjemně a s radostí.

Co jiného si má člověk počít se záplavou vlasů, než je na všech stranách ostříhat, když přerostou – to bylo mé dosavadní krédo ohledně úpravy vlasů. Sochat v materii, dokud nezíská nějaký tvar, to je od nynějška mou stěžejní koncepcí kadeřnické péče.

– Máte opravdu krásné vlasy, prohlásí kadeřnice, když si zjev ně spokojeně prohlíží hotové dílo. Jsou husté a jemné. Neměla byste je svěřovat jen tak někomu.

Může nás jedno ostříhání natolik proměnit? Při pohledu do zrcadla nemohu sama sobě uvěřit. Černá přilba, která rámovala můj již zmiňovaný nepříliš pohledný obličej, se proměnila v lehkou vlnku dovádějící okolo mé tváře, která najednou nepůsobí tak ošklivě. Vypadám teď tak nějak… ctihodně. Připadám si jako jako římská matrona.

– Je to… úžasné, povídám a přemýšlím, jak tuhle neočekávanou šílenost skrýt před zraky obyvatel domu.

Nemůžu dopustit, aby tolik let neviditelnosti přišlo vniveč kvůli jedinému účesu.

Vracím se domů a plížím se těsně podél zdi. Díky nesmírnému štěstí nikoho nepotkám. Ale mám dojem, že Lev se na mě dívá nějak divně. Když se k němu přiblížím, stáhne uši dozadu, což je známka hněvu nebo překvapení.

– Tak dobrá, povídám mu, ty mě teda nemáš rád? – ještě než si všimnu, že zuřivě očichává všechno kolem sebe.

Umytá hlava. Šampon. Je ze mě cítit avokádo a mandle.

Připlácnu si na hlavu šátek a jdu se věnovat spoustě úžasných činností, jejichž vrcholem je pečlivé cídění mosazných tlačítek u výtahu.

Najednou je třináct hodin padesát minut.

Za deset minut se z nicoty schodiště vynoří Manuela, aby vykonala inspekci, zda je práce řádně hotova.

Nemám příliš času o tom všem přemýšlet. Sundám si šátek, spěšně ze sebe svléknu oblečení, vezmu si na sebe bezové šaty po mrtvé paní a už někdo klepe na dveře.

7

Vyparáděná jako panenka

– Fíha! A sakra, prohlásí Manuela.

Onomatopoické slovo a tak familiérní výraz v Manueliných ústech, která jsem nikdy neslyšela pronést tak triviální výrok. To je jako kdyby se papež zapomněl a řekl kardinálům: Tak kde je, sakra, ta zatracená mitra?

– Nesmějte se mi, povídám.

– Já a smát se? řekne. Renée, vypadáte báječně! A z návalu emocí se musí posadit.

– Opravdová dáma, dodá ještě. A právě to mi dělá starosti.

– Budu vypadat legračně, když půjdu večeřet takhle vyparáděná jako panenka, řeknu a dál připravuji čaj.

– Ale ne, povídá, to je úplně normální. Na večeři se člověk oblékne. Všichni to považují za normální.

– Ale s tímhle, řeknu a přitom si sáhnu na hlavu. Utrpím opět stejný šok, když nahmatám cosi vzdušného.

– Vy jste si dala něco na hlavu, když jste přišla, máte to vzadu úplně splácnuté, povídá Manuela. Zamračí se na mě a vytáhne z tašky balíček v červeném hedvábném papíře.

– Koblihy, povídá.

Ano, pojďme k něčemu jinému.

– Takže? zeptám se.

– Kdybyste to viděla, povzdechne si. Myslela jsem, že dostane infarkt. Řekla jsem jí: Paní Pallieresová, je mi líto, ale už k vám nebudu moci docházet. Podívala se na mě, jako by to nechápala. Musela jsem jí to zopakovat ještě dvakrát! Pak se posadila a povídá: Co si ale počnu?

Manuela posmutní a odmlčí se.

– Kdyby řekla třeba: Co si bez vás počnu? Měla štěstí, že jsem jí dohodila Julii. Moc nechybělo, abych jí řekla: Paní Pallieresová, můžete si dělat, co budete chtít, jděte si třeba do pr…

Do prdele s mitrou, říká papež.

Julie je jedna z mnoha Manueliných sestřenic. Rozumím tomu, co měla na mysli. Manuela touží po změně, ale tak bohatá žíla, jako je číslo 7 na ulici Grenelle, musí zůstat v rodině – a tak Julii jednoho krásného dne uvede na své místo a dá jí náležité instrukce.

Panebože, co si ale bez Manuely počnu?

– Co si bez vás počnu? povídám jí a směju se. Najednou máme obě dvě v očích slzy.

– Víte, co si myslím? zeptá se Manuela a velkým červeným kapesníkem s toreadorským motivem si utírá z tváří slzy. To, že jsem pustila paní Pallieresovou, je znamení. Přijdou změny k lepšímu.

– Zeptala se vás proč?

– To je na tom to nejlepší, povídá Manuela. Nedovolila si. Dobré vychování je někdy na škodu.

– Ale rychle se to dozví, poznamenám.

– To ano, špitne Manuela s radostí v srdci. Ale víte co? povídá ještě. Za měsíc mi přijde říct: Ta vaše Julie je hotová perla! Vy umíte člověku podat pomocnou ruku! Ach, ti bohatí lidé… Do prdele!

Fucking mitra, rozčilí se papež.

– Ať se stane cokoli, povídám, my dvě jsme přítelkyně. S úsměvem se na sebe podíváme.

– Ano, řekne Manuela. Ať se stane cokoli.

Hluboká myšlenka č. 12

A teď otázka Po osudu

A jeho raných dílech Pro někoho

A pro jiné nikoli

Jsem z toho docela zmatená: když zapálím náš byt, tak riskuju, že by to mohlo poškodit ten Kakurův. A komplikovat život jedinému dospělému, který si podle mě zaslouží úctu, by bylo dost nevhodné. Ale zapálit byt je můj plán, na kterém zatím trvám. Dneska jsem zažila hodně strhující setkání. Šla jsem ke Kakurovi na čaj a byl tam jeho tajemník Paul. Kakuro nás pozval, mě a Rozálku, když nás potkal dole na chodbě společně s mojí mamkou. Rozálka je moje nejlepší kamarádka. Dva roky už spolu chodíme do stejné třídy a hnedka od začátku nám to bylo jasné. Nevím, jestli máte ponětí, co to je chodit v prestižní pařížské čtvrti na druhý stupeň, ale upřímně řečeno, nijak si nezadáme se severními čtvrtěmi v Marseille. Možná je to dokonce ještě horší, protože tam, kde jsou peníze, tam jsou taky drogy – a ne zrovna málo a ne jen jeden druh. Mamčini kamarádi (ex-revolucionáři z osmašedesátého) mě vždycky pobaví, když vzpomínají na tu svoji trávu a na vodní dýmky. U nás na škole (a to jsme dokonce veřejná škola – taťka dělal ministra) si můžete koupit všechno: Lsd, extázi, koks, speed atd. Když si někdy vzpomenu, že byla doba, kdy puberťáci čichali na záchodě lepidlo, tak mi to připadá dost neuvěřitelné. Moji spolužáci si dávají extázi, jako když člověk normálně jí bonbony. A nejhorší je, že kde jsou drogy, tak tam je i sex. Jen se nedivte: dneska spolu děcka spí hodně brzo. Už někteří šesťáci (no, není jich sice moc, ale pár by se jich našlo) spolu něco měli. To je dost smutný. Tak za prvé si myslím, že sex je stejně jako láska něco posvátného. Nejmenuju se sice de Brogliová, ale kdybych žila po pubertě, tak bych na to ve svém srdci přísahala. A za

druhé, když si puberťák hraje na dospelýho, tak stejně zůstane puberťákem. Představa, že když se na večírku odvážete a s někým se vyspíte, tak se z vás stane dospělej, je stejně hloupá jako věřit, že převlek z vás udělá třeba indiána. A za třetí je to stejně zvláštní pojetí života, když se chcete stát dospělým tím, že budete napodobovat to, co je na dospělosti největší katastrofa… Když jsem viděla, jak se moje matka sjíždí antidepresivama a práškama na spaní, tak mě to proti podobným věcem spolehlivě naočkovalo. No a nakonec, puberťáci se snaží stát se dospělýma tím, že se opičí po dospělých, kteří vlastně ale zůstali dětma a snaží se před životem utéct. To je totální patos! Představte si, že bych byla taková Cesmína Martinova, největší pin-up girl z naší třídy. Vlastně ani nevím, co bych celé dny dělala kromě toho, že bych brala drogy. Ta má svůj osud už teď napsaný na čele. Až se v patnácti bohatě vdá jenom proto, aby se bohatě vdala, tak ji manžel začne podvádět, protože bude u jiných žen hledat to, co mu jeho dokonalá, chladná a malicherná manželka nikdy nebude schopná dát – říkejme tomu třeba lidské a sexuální teplo. Veškerou energii tak bude soustředit na dům a děti, z nichž (nevědomá pomsta) udělá svoje vlastní klony. Svoje dcery bude oblíkat a fintit jako luxusní štětky a hodí je napospas prvnímu nápadníkovi, který se namane, a své syny předurčí k tomu, aby dobyli svět stejně jako jejich otec a podváděli svoje manželky s obyčejnýma holkama. Myslíte, že plácám nesmysly? Když se podívám na Cesmínu Martinovou a vidím ty její dlouhé blond vlasy, velké modré oči, kostkované minisukýnky, super přiléhavá tílečka a dokonalý pupík, tak vás můžu ujistit, že to vidím tak zřetelně, jako by se to už stalo. Teď po ní slintají všichni kluci ze třídy a ona má pocit, že tyhle pubertální mužné pocty její ideální ženské vyprázdněnosti jsou uznáním jejího kouzla osobnosti. Myslíte, že jsem zlá? Vůbec ne, když to vidím, tak mě to hodně trápí. Je mi jí líto, opravdu líto. Takže jak jsem se poprvé viděla s Rozálkou… Rozálka je původně z Afriky a říká se jí Rozálka proto, že se tak jmenují její oblíbené květiny. Její maminka je Francouzka a tatínek je z Nigérie. Pracuje na Quai ďOrsay na ministerstvu zahraničí, ale vůbec se nepodobá ostatním diplomatům, které známe. Je obyčejný. Zdá se, že to, co dělá, ho baví. Vůbec není cynický. A má krásnou dceru: Rozálka je ztělesněná krása: její barva, úsměv, snové vlasy. A

pořád se směje. Když jí první den Achilles zazpíval: „Černoušek Bubu má velkou hubu”, oplatila mu to stejnou mincí a ještě se u toho smála: „Ententýky dva špalíky, běloch letěl z elektriky, boule byla veliká, jako celá Afrika.” Právě to na Rozálce obdivuju: nemá to nijak promyšlené ani logicky prokombinované, ale je neuvěřitelně pohotová. To je obrovský dar! Já jsem hodně nadaná intelektuálně, Rozálka je mistr v pohotovosti a přesnosti. Strašně ráda bych byla jako ona. Já vždycky vymyslím tu správnou odpověď až po pěti minutách a přehrávám si ten dialog v hlavě. Když k nám přišla Rozálka poprvé na návštěvu, tak Kolombína řekla: „Rozálka, to je hezké jméno, ale hodí se spíš pro babičku,” tak jí to Rozálka okamžitě vrátila: „Aspoň to není jméno pro loutku.” Kolombína jenom zůstala stát s otevřenou pusou. To byla slast! Musela pak o té skvělé odpovědi ještě hodiny přemýšlet a určitě si říkala, že to byla jenom nějaká náhoda – ale pěkně drsná, to teda jo! Stejné to bylo, když jí mamčina velká kamarádka Jacinta Rosenová řekla: „To určitě nemůže být snadné, česat takové vlasy,” (Rozálka má hřívu jako lev v savaně), odpověděla jí: „Já nerozumět, co bílá paní povídat.”

Naším nejoblíbenějším konverzačním tématem s Rozálkou je láska. Co to je? Jak člověk miluje? Kdo? Kdy? Proč? Máme na to různé názory. Je zajímavé, že Rozálka má intelektuální pojetí lásky, zatímco já jsem nenapravitelná romantická. Ona vidí v lásce výsledek racionálního výběru (typu www.nasetouhy.com), já ji považuji za vodítko napjatých rozkoší. Na jedné věci se ale shodujeme: láska nemůže být nikdy prostředek, musí to být cíl.

Jiným naším oblíbeným konverzačním námětem je předvídání lidských osudů. Cesmína Martinova: opuštěná a podváděná manželem, svou dceru provdá za bankéře, poradí synovi, aby podváděl svou ženu, a skončí svůj život v Chatou v pokoji za osm set euro měsíčně. Achilles Grand-Fernet: stane se z něj závislák na heroinu, ve dvaceti půjde na léčení, převezme tatínkův podnik na výrobu plastikových sáčků, vezme si odbarvenou blondýnu, zplodí jednoho schizofrenického syna a jednu anorektickou dceru, stane se alkoholikem a v pětačtyřiceti umře na rakovinu jater. Atd. A jestli chcete znát můj názor, tak nejhorší není to, že tuhle hru hrajeme, nejhorší je, že to není hra.

Pořád ale chci mluvit o tom našem setkání dole v hale: Rozálka,

mamka, já a Kakuro, který povídá: „Dnes odpoledne za mnou přijde na návštěvu moje praneter, nechcete se k nám připojit?” Mamka hned odpoví: „Ale ano, ano, jistě!” Člověk by nestihl říct ani uf. Myslí si totiž, že už se blíží čas, kdy bude moci sama zajít na návštěvu o patro níž. Tak jsme šly. Kakurova praneter se jmenuje Yoko. Je to dcera jeho neteře Élisy, která je zase dcera jeho sestry Mariko. Je jí pět. A je to ta nejhezčí holčička na světě. Naprosto okouzlující! Pořád si něco prozpěvuje, štěbetá, chichotá se a na lidi kolem sebe se dívá stejně laskavýma očima jako její strýček. Hráli jsme na schovku, a když ji Rozálka našla schovanou v kuchyni, tak se tak moc smála, až se počurala do kalhot. Potom jsme jedli čokoládové dortíky a společně si povídali. Kakuro nás poslouchal a přitom se na nás mile díval velkýma očima (a čokoládu měl skoro až na obočí).

Když jsem ji pozorovala, říkala jsem si: „Bude stejná jako ostatní, až vyroste?” Snažila jsem se představit si ji za deset let – znuděnou ve vysokých botách a s cigaretou v puse – a pak ještě zase za dalších deset let – jak v aseptickém bytě čeká na děti a hraje si na hodnou japonskou matku a manželku. Ale nějak mi to nešlo dohromady.

Cítila jsem se hodně šťastná. Poprvé v životě jsem se setkala s někým, jehož život pro mě nebyl předvídatelný, s někým, jehož životní dráhy zůstávají otevřené, s někým, kdo je plný svěžesti a možností. Říkala jsem si: „Jo, Yoko, tak tebe bych chtěla vidět vyrůstat,” a věděla jsem, že to není pouhá iluze spojená s jejím mládím, protože žádné dítě, které mají známí mých rodičů, na mě nikdy takhle nezapůsobilo. Taky jsem si řekla, že Kakuro byl určitě taky takový, když byl malý, a zajímalo mě, jestli se na něj někdo v té době díval tak, jak se já teď dívám na Yoko – kdy s radostí a zvědavostí čekám na motýla, který se má vyklubat ze své kukly. Sice nebude vědět, co znamenají motivy na jeho křídlech, ale bude jim plně důvěřovat.

Tak jsem si položila otázku: Proč? Proč ona a proč ne ostatní?

A pak ještě jednu: A co já? Mám i já svůj osud napsaný na čele?

Já přece chci umřít, protože tomu věřím.

Ale jestli v našem vesmíru existuje možnost stát se tím, čím dosud nejsme… budu to umět zachytit a udělat ze svého života jinou zahradu než zahradu svých předků?

8

Pekelná hrůza

V sedm hodin se víc mrtvá než živá vydávám do čtvrtého patra a modlím se, abych nikoho nepotkala.

Na chodbě nikdo není. Na schodišti nikdo není.

Na patře u pana Ozua nikdo není.

Tichá poušť, která jako by mě zasypávala, plní mé srdce temnými předtuchami a přepadá mě neodolatelná chuť utéct. Má obskurní domovnická lóže se náhle zdá být rozkošným hnízdečkem a prozářeným útočištěm. Dostávám záchvat nostalgie při vzpomínce na Lva rozvaleného před televizí, která mi najednou nepřipadá tak nespravedlivá. Koneckonců co můžu ztratit? Můžu se otočit, sejít po schodech a vrátit se do svého bytu. Nemůže být nic jednoduššího. Na rozdíl od této večeře, která hraničí s absurditou, v tom není nic, co by postrádalo smysl.

Mé myšlenky náhle přeruší nějaký hluk v pátém patře přímo nad mou hlavou. Strachem se začnu okamžitě potit – je to obrovská úleva! –, a bez rozmyslu zběsile tisknu tlačítko zvonku.

Ani nemám čas, aby se mi rozbušilo srdce: dveře se otevřou. Vítá mě pan Ozu s širokým úsměvem na tváři.

– Dobrý večer, paní Michelová! zahlaholí. Člověk by řekl, že je to opravdu nehraná radost.

Pekelná hrůza, hluk na pátém podlaží se stává zřetelným: někdo zavírá dveře.

– Dobrý večer, dobrý, řeknu a málem svého hostitele porazím, jak se hrnu dovnitř.

– Dovolte mi, abych vám pomohl, řekne pan Ozu a stále se široce usmívá.

Podám mu svou kabelku a přelétnu očima obrovskou vstupní halu.

Můj pohled se na něčem zarazí.

9

Matně zlaté pozadí

Přímo naproti dveřím visí obraz ozářený paprskem světla.

Upřesním situaci: já, Renée, ve věku padesáti čtyř let, s kuřími oky na nohou, narozená v bahně a předurčená v něm také zemřít, jdu na večeři k bohatému Japonci, jemuž dělám domovnici – a to všechno kvůli jediné chybičce, kvůli citaci z Anny Kameninové, která mi uklouzla. Já, Renée, plachá a vyděšená až do morku kostí a vědoma si toho, že omdlívám kvůli této nepatřičnosti a kvůli rouhačské povaze mé přítomnosti zde na tomto místě, které je sice prostorově snadno dosažitelné, nicméně symbolizuje svět, do nějž nepatřím a jenž se střeží domovnic. Já, Renée, jakoby nedopatřením namířím svůj pohled přímo za záda pana Ozua do paprsku světla dopadajícího na malý obrázek v tmavém dřevěném rámu.

Museli bychom probrat veškerou krásu Umění, abychom mohli vysvětlit náhlé zemdlení mého vědomí nepatřičnosti situace ve prospěch náhlé mdloby estetické. Nepoznávám už sama sebe. Dívám se za pana Ozua a jsem zcela pohlcena tím, co vidím.

Je to zátiší, které zobrazuje stůl prostřený k svačině s ústřicemi a chlebem. V popředí leží na stříbrném talířku zpola oloupaný citron a nůž se zdobenou rukojetí. V zadním plánu jsou dvě zavřené ústřice, je vidět nachový lesk jejich škeblí a také cínový talíř, na němž je bezpochyby pepř. Mezi nimi je položená sklenička, kousek chleba s bílou střídou a nalevo pak velká sklenice vyboulená do tvaru převrácené kopule, stojící na široké kulaté nožce a zdobená skleněnými kapkami. Sklenice je do půlky naplněná průzračnou, zlatavou tekutinou. Chromatická škála jde od žluté po ebenovou. Pozadí je matně zlaté, jakoby zašpiněné.

Jsem zanícenou milovnicí zátiší. Napůjčovala jsem si v knihovně

všechna díla z fondů výtvarného umění a prostudovala jsem všechny knihy s touto tematikou. Byla jsem v Louvru, v Musée ďOrsay, v Muzeu moderního umění a viděla jsem – bylo to zjevení a okouzlení v jednom – Chardinovu výstavu v Petit Palais v roce 1979. Ale ani celé Chardinovo dílo se nevyrovná mistrovství holandských malířů sedmnáctého století. Zátiší Pietera Claesze, Willema Claesze-Hedy, Willema Kalfa a Osiase Beerta jsou mistrovskými díly svého žánru. Jsou to takové skvosty, že bych za ně – bez diskuse – dala celé italské quattrocento.

A tohle je – také bez diskuse – nepochybně Pieter Claesz.

– Je to kopie, pronese kdesi za mnou pan Ozu, na něhož jsem úplně zapomněla.

Opět jsem se kvůli tomu muži musela vzpamatovat. Oklepala jsem se.

Snažím se dát dohromady a chystám se říct něco jako:

– Je to moc pěkné, vskutku mistrovské dílo.

Se znovunalezenou jistotou se na sebe opětovně chystám vzít roli nechápavé hlídačky, a proto přemýšlím o odpovědi typu:

– Co všechno dneska nedokážou lidi udělat (v odpovědi na: je to kopie).

A chystám se také zasadit osudový úder, který navždy prozradí mou neschopnost a podezření pana Ozua se z něj už nevzpamatuje:

– Ty skleničky jsou nějaké divné. Otočím se.

Slova:

– Kopie čeho?, která se náhle zdají být nejvhodnější, se mi vzpříčí v hrdle.

Namísto toho řeknu:

– Je to nádherné.

10

V čem se shodují?

Odkud se bere okouzlení, jež pociťujeme před některými díly? Obdiv se zrodí na první pohled, a i když se pak obrníme umíněnou trpělivostí, abychom odhalili jeho příčiny, a zjistíme, že všechna jeho krása je výsledkem virtuozity, jež se projevuje až po podrobném zkoumání práce štětcem, který si dokázal podmanit světlo a stín a rekonstruovat a zvýraznit tvary a plochy – křehkou průzračnost sklenice, složitou zrnitost škeblí, sametový lesk citronu –, tak to nijak nerozptýlí ani nevysvětlí mystérium prvotního okouzlení.

Je to stále se opakující zázrak: mistrovská díla jsou vizuálními objekty, jež v nás vzbuzují jistotu nadčasové vyrovnanosti. Je zjevné, že některé formy se všemi zvláštnostmi, jež jim jejich tvůrci propůjčili, procházejí dějinami Umění a jako filigrány geniality jedinců vytvářejí množství faset univerzálního génia. A to je zjevně skutečnost velmi znepokojivá. V čem se shodují Claesz, Rafael, Rubens a Hopper? Navzdory rozmanitosti námětů, materiálu a technik, navzdory bezvýznamnosti a efemérnosti svých existencí odsouzených k pobytu v jednom jediném čase a jediné kultuře, navzdory jedinečnosti pohledu, který dovoloval vidět každému pouze to, co mu dovolilo utrpení jeho vlastní nouze, navzdorv tomu všemu pronikla genialita velkých malířů do samého nitra onoho mystéria a v různých podobách z něj vynesla na povrch stejnou vznešenou formu, kterou hledáme ve všech uměleckých dílech. V čem se shodují Claesz, Rafael, Rubens a Hopper? Pouhým okem u nich vidíme – aniž bychom ji museli hledat – formu, která dokáže podnítit pocit souladnosti, neboť se každému jeví jako sama esence Krásy, a to bez jakýchkoli variací, výhrad, srovnávání s jinými a bez jakéhokoli úsilí. Ze zátiší s citronem, jež nelze zredukovat na dokonalost formy,

přímo tryská pocit souladu, pocit, že je to rozmístěné tak, jak to má být, což dovoluje vnímat sílu jednotlivých předmětů a jejich vzájemných vztahů, při pohledu na ně cítit jejich jednotu a jejich magnetická pole, jež je přitahují a odpuzují jako nepopsatelné pouto, které jim dodává sílu. Je to jakási tajemná a nevysvětlená vlna, jež se zrodila z napětí a vyrovnanosti dané sestavy. Tím, jak je z rozložení předmětů a jídel cítit jejich vzájemný soulad, se dosahuje univerzality v jedinečnosti: nadčasovosti dokonalé formy.

11

Bytí mimo čas

K čemu slouží Umění? Aby nám přinášelo krátkou, ale pronikavou iluzi kamélie, přičemž v čase otevírá emoční skulinu, jež zřejmě nemůže být omezována živočišnou logikou. Jak se Umění rodí? Je zplozeno schopnostmi ducha, který dokáže opracovávat smyslovou sféru. Co pro nás Umění činí? Tvaruje a zviditelňuje naše emoce, čímž jim dodává věčnou skrýš, v níž setrvávají všechna díla, jež napříč svými jednotlivými formami dovedou oživit univerzalitu lidskými vjemy.

Věčná skrýš… Jaký nepřítomný život sugerují tato jídla, číše, koberce a sklenice našim srdcím? Za okraji obrazu probíhá zřejmě zmatený a nudný život, onen nekonečně marný životaběh znavený plány – uvnitř však spočívá hojnost zastaveného okamžiku vytrženého z času lidského dychtění. Lidské dychtění! Nikdy nemůžeme přestat toužit – a to nás povznáší a ubíjí zároveň. Touha! Unáší nás i trýzní a každý den nás vede na bitevní pole, na němž jsme včera prohráli, ale bojiště ozářené dnešním sluncem se opět zdá být vhodným místem k dobývání. Ačkoli zítra již máme zemřít, nutí nás budovat a stavět impéria odsouzená obrátit se v prach, jako by vědomí našeho budoucího skonu a pádu nemělo žádný vliv na touhu po dnešní tvorbě. Touha nás dokáže nabudit k tomu, abychom chtěli něco, co nemůžeme nikdy vlastnit, a nad ránem nás vyvrhne do trávy poseté mrtvolami. Až do chvíle smrti nás bez ustání zásobuje plány, na které se okamžitě vrháme znovu, jakmile je dokončíme. Neustále po něčem toužit je ale tak úmorné… Brzy se proto uchýlíme k rozkoším bez námahy, začneme snít o stavech blaženosti, které nezačínají ani nekončí, v nichž už krása nebude ani cílem, ani plánem, ale stane se samozřejmostí naší přirozenosti. Takovým

stavem je Umění. Měla bych tedy umět vytvořit takový obraz? Musím toužit po oněch jídlech, abych se na ně mohla dívat? Někde jinde a jindy po těchto jídlech někdo toužil a kochal se onou krystalickou průzračností a radoval se z toho, že svým jazykem polaskal hedvábnou slanost ústřice s citronem. Musela to být tato touha, zahalená ve stovce jiných, aby pomohla odhalit tisíc dalších. Musel tu být ten nápad připravit a vychutnat si hostinu ústřicových ulit. Někdo jiný musel mít ve skutečnosti ten úmysl, aby obraz získal svou podobu.

Když se však na zátiší díváme, když si ho vychutnáváme, aniž bychom museli zažít krásu zvýrazněnou nyní v podobě nehybných věcí, prožíváme to, po čem jsme dříve ani nemohli toužit, pozorujeme, co jsme dříve ani nemohli chtít, něžně milujeme to, co jsme si dříve nemohli dopřát. Zátiší v sobě ztělesňuje kvintesenci samotného Umění – onu jistotu nečasovosti. A to také proto, že představuje krásu, jež promlouvá k naší touze, nicméně je ukotvena v někom jiném. Proto, že souzní s naší rozkoší, aniž by nabourala jakýkoli z našich životních plánů. Proto, že se nám oddává bez jakéhokoli úsilí, aniž bychom po něm museli úporně toužit. V němé scéně bez života a bez pohybu se zhmotňuje čas zbavený plánování, dokonalost vytržená z plynutí času a odpojená z vodítka lačného chtění. Rozkoš bez toužení, bytí mimo čas, krása bez vůle.

Neboť Umění je emoce bez touhy.

Deník pohybů světa č. 5

Pohne se nepohne se

Dneska mě mamka vzala ke svému psychologovi. Důvod: schovávám se. Řekla mi tohle: „Drahoušku, ty moc dobře víš, jak nás rozčiluje, když se takhle schováváš. Myslím, že bude dobré, když si o tom promluvíš s panem doktorem Theidem; hlavně po tom, co jsi nedávno řekla.” Tak za prvé: doktor Theid je doktorem jenom v chorém mozku mojí mamky. Není o nic víc doktor a o nic víc vzdělanější než já, ale v mamce vzbuzuje nevýslovné potěšení, když mu může říkat „doktore”, především vzhledem k jeho ambicím ji vyléčit, což mu ale evidentně trvá už docela dlouho (deset let). Je to bývalý levičák, který konvertoval k psychoanalýze po několika nepříliš divokých letech studia v Nanterre a po šťastném setkání s jedním významným představitelem Freudiánské společnosti. A za druhé: nevím, v čem je problém. „Schovávám se.” To není pravda. Snažím se izolovat tak, aby mě nikdo nemohl najít. Chtěla bych jenom zvládnout v klidu dopsat svoje Hluboké myšlenky a svůj Deník pohybů světa. A k tomu si to jenom potřebuju v klidu srovnat v hlavě a nechci, aby mě přitom otravovaly pitomosti mojí sestry, bláboly z rádia nebo z přehrávače, nebo aby mě vyrušovala mamka tím, že mi přijde říct: „Je tu babička, drahoušku, běž ji pozdravit,” což je jedna z nejmíň inspirativních vět, které znám.

Když se taťka snaží tvářit rozzlobené a zeptá se mě: „Tak proč se teda schováváš,” tak jsem většinou zticha. Co bych taky měla říct?

„Protože mi lezete na nervy a protože chci před smrtí ještě dopsat jedno velkolepé dílo”? To by rozhodně nešlo. A tak jsem se to posledně pokusila vtipně rozehrát a zkomplikovat. Zatvářila jsem se trochu zmateně, podívala se na taťku a pohřebním hlasem jsem řekla:

„Kvůli všem těm hlasům, co mám v hlavě.” A sakra: bylo to jako bojový poplach za války! Taťkovi mohly vylézt oči z důlků, Kolombína s mamkou se okamžitě přihnaly, když jim to šel říct, a

všichni na mě mluvili zároveň: „Drahoušku, to nebude tak zlý, z toho tě dostaneme” (taťka), „Zavolám okamžitě doktoru Theidovi” (mamka), „Kolik těch hlasů slyšíš?” (Kolombína) atd. Mamka měla zase svůj velký den – byla rozpolcená mezi obavami a nadšením: co kdyby moje dcera byla Případ pro vědu? Je to sice hrozné, ale byla by to sláva! Když jsem viděla, jak jsou pobláznění, tak jsem řekla:

„Ale ne, dělala jsem si srandu.” Ale musela jsem to ještě několikrát zopakovat, než mě vůbec slyšeli a potom ještě než mně uvěřili. A vůbec si nejsem jistá, jestli jsem je přesvědčila. Takže mamka pro mě dneska domluvila schůzku s Dr. T. a ráno jsme tam šly.

Nejdřív jsme čekaly v moc pěkné čekárně, kde byly různě staré časopisy: několik deset let starých čísel National Geografiku a navrchu pěkně na očích ležela poslední Elle. Pak přišel Dr. T Vypadal jako na fotce (v jednom časopise, který mamka každému ukazovala), ale byl opravdový – byl barevný a byl cítit: kaštanová barva a dýmka. Docela pěkný padesátník, který o sebe pečuje (hlavně o vlasy), oholený, opálený (tipuju Seychely), svetr, kalhoty, boty, náramkové hodinky: všechno bylo kaštanové, ve stejném tónu, skoro přesně jako opravdový kaštan. Nebo jako listí na podzim. A k tomu ta prvotřídní vůně dýmky (světlý tabák: med a sušené ovoce). OK, řekla jsem si, jdeme na to, vždyť to bude jenom krátké povídání na podzimní téma pěkně u krbu jako mezi lidmi, co se uměli narodit, vytříbená, konstruktivní konverzace, třeba to bude dokonce i půvabné (tohle adjektivum zbožňuju).

Mamka tam šla se mnou. Posadily jsme se do dvou křesel před jeho pracovním stolem, on se posadil za stůl do velkého otáčecího křesla s legračníma ušima, trochu jako ze Star Treku. Zkřížil si ruce na břiše, podíval se na nás a povídá: „Jsem rád, že vás obě vidím.”

Takže to nezačalo vůbec dobře. Docela mně to zvedlo mandle. Naučená věta prodejce v supermarketu, který chce prodat oboustranný zubní kartáček panince s dcerunkou, schovávajícím se za nákupním vozíkem. To by člověk u psychologa snad ani nečekal. Rozčilení mě ale rychle přešlo, když jsem si uvědomila báječnou skutečnost – totiž že mám svůj Deník pohybů světa. Dobře jsem se rozhlédla, pořádně se soustředila a řekla si: ne, to není možné. Aleje, ale je! Bylo to možné! Neuvěřitelné! Byla jsem naprosto unesená, že jsem skoro ani neposlouchala mamku, jak vypráví o všech svých

trápeníčkách (moje dcera se schovává, moje dcera nám dělá starosti, když nám povídá, že slyší hlasy, moje dcera s námi nemluví, máme obavy, že moje dcera…) a pořád dokola opakuje „moje dcera” – snad dvěstěkrát, ačkoli jsem seděla patnáct centimetrů od ní. Když na mě najednou promluví, tak to se mnou cukne.

Musím vám ještě něco vysvětlit. Věděla jsem, že Dr. T. žije, protože kolem mě prošel, posadil se a mluvil. Ale jinak mohl být klidně mrtvý: nehýbal se. Jakmile se zanořil do svého obrovského křesla, přestal se hýbat: chvěly se mu jenom rty, ale taky velice úsporně. Ale jinak: naprosto nehybný, totálně bez pohybu. Většinou když člověk mluví, tak nepohybuje jenom rty, zpravidla to s sebou přináší i další pohyby: obličejových svalů, jemné pohyby rukou, krku, ramen; a i když člověk nemluví, tak je stejně hodně těžké zůstat naprosto bez pohybu: vždycky se někde něco chvěje, mrkají oční víčka, nepozorovatelně se pohnou nohy apod.

Ale u něj: nic! Nadá! Prdlajs! Nothing! Živá socha! Teda!

„Takže, milá slečno, promluvil na mě a já sebou trhla, co na to řekneš?” Horko těžko jsem si rovnala myšlenky, protože mě naprosto fascinovala jeho nehybnost. Neměla jsem moc času najít nějakou odpověď. Mamka se na křesle vrtěla, jako kdyby měla hemeroidy, ale Dr. se na mě díval bez mrknutí oka. Řekla jsem si: „Musím ho donutit, aby se pohnul, musím ho donutit, aby se pohnul; určitě musí být něco, co ho rozhýbe.” Tak jsem řekla: „Budu mluvit jenom v přítomnosti svého advokáta,” a doufala, že to zabere. Totální propadák: ani pohyb. Mamka si povzdechla jako svatej na mučení, ale chlapík zůstal naprosto bez pohybu. Teď to začínalo být zajímavé. Pohne se, nepohne se? Rozhodla jsem se, že nasadím do boje všechny svoje síly. „Dobře víš, poznamenal, že tady nejsme u soudu, hmm.” Já jsem si říkala: jestli se mi podaří donutit tě, aby ses pohnul, tak to za to stojí, ne, rozhodně to nebude ztracený den!

„Dobrá, prohlásila socha, moje milá Solange, promluvil bych si s touto mladou dámou o samotě.” Moje milá Solange vstala, vrhla na něj pohled oddaného kokršpaněla, odešla z místnosti a dělala přitom spoustu zbytečných pohybů (nepochybně proto, aby se to kompenzovalo).

„Tvoje maminka si o tebe dělá starosti,” zaútočil a přitom se mu zdárně podařilo skoro vůbec nepohnout dolním rtem. Chvíli jsem

přemýšlela, ale pak jsem zjistila, že taktika provokací má jen malou šanci na úspěch. Chcete se popasovat se svým psychoanalytikem v jeho umění sebeovládání? Provokujte ho jako puberťák svoje rodiče. Rozhodla jsem se mu tedy říct mnohem vážněji: „Myslíte, že to má něco společného s forkluzí Jména Otce?” Myslíte, že to s ním hnulo? Ani náhodou. Zůstal nebojácně nehybný. Ale měla jsem dojem, že jsem v jeho očích něco zahlédla, jakési zachvění. Rozhodla jsem se po tom jít. „Hmm, pronesl, myslím, že nerozumíš tomu, co říkáš.” –

„Ale ano, rozumím, odpovím já, ale něčemu přece u Lacana nerozumím – jaký je přesně jeho vztah ke strukturalismu?” Pootevřel pusu, aby mohl něco říct, ale já byla rychlejší. „No a potom taky ty matémy. Všechna ta jádra jsou docela zmatená. Vy té topologii trochu rozumíte? Všichni přece ale už docela dlouho vědí, že je to spíš takový podvod, ne?” Tady jsem zaznamenala jistý posun. Neměl ani čas zavřít pusu, takže mu zůstala otevřená. Pak se vzpamatoval a na jeho nehybné tváři se objevil výraz typu: „Tak ty si se mnou chceš hrát, holčičko?” Ale ano, chci si s tebou hrát, ledový kaštánku. Tak jsem čekala. „Vím, že jsi velmi inteligentní dívka,” povídá (hodnota této informace zprostředkované Mojí milou Solange: šedesát euro za půl hodiny). „Ale člověk může být velice inteligentní a zároveň nemít nic, rozumíš, být hodně vědoucí i hodně nešťastný.” Nekecám. To máš z Kačera Donalda? zeptala jsem se málem. Najednou jsem měla chuť vybuchnout. Seděla jsem před chlápkem, co naši rodinu už celých deset let stojí šest set euro měsíčně, přičemž výsledek je předem jasný: tři hodiny denně zalévání kytek a úctyhodná spotřeba předepsaných léků. Cítila jsem, jak ve mně stoupá jízlivá nálada. Naklonila jsem se nad stůl, připravila si hodně hluboký hlas a řekla jsem: „Tak podívej, Chlapíku přimrzlý na místě, uzavřeme spolu takovou dohodu. Ty mi dáš pokoj a já ti na oplátku nezničím ten tvůj tristní podnik a nebudu o tobě mezi pařížskými politiky a obchodníky šířit žádné špatné řeči. A věř mi, že jestli chceš poznat, jak jsem inteligentní, tak to si radši nepřej.” Podle mého to nemohlo zabrat. Nevěřila jsem tomu. Člověk by musel být opravdu slaboch, aby uvěřil takové snůšce nestoudností. Ale neuvěřitelné vítězství: po tváři milého doktora Theida přeběhl stín nejistoty. Myslím, že mi to uvěřil. To je skvělé: jestli je totiž na světě něco, co bych nikdy neudělala, tak je to říkat o někom věci, které by mu uškodily. Můj

republikánský otec mi naočkoval virus zodpovědnosti, a byť mi to může připadat stejně absurdní jako všechno ostatní, tak se tomu podřizuji. Ale chudák doktor, který mohl posuzovat naši rodinu jenom podle mamky, usoudil, že výhrůžka je reálná. A hotový zázrak: pohyb! Mlasknul jazykem, rozpojil ruce, položil jednu ruku na stůl a praštil dlaní do své podložky z kozí kůže. Bylo to zoufalé gesto, mělo však i zastrašovací funkci. Potom vstal a veškerá jeho přívětivost a vlídnost zmizela. Šel ke dveřím, zavolal mamku, nakecal jí něco o mém skvělém duševním zdraví a že se to všechno brzo srovná a poslal nás pryč od svého podzimního krbu.

Nejdřív jsem byla se sebou docela spokojená. Donutila jsem ho, aby se pohnul. Ale jak den ubíhal, tak jsem se cítila čím dál sklíčeněji. Protože to, co se stalo potom, když se pohnul, nebylo ani moc pěkné, ani moc slušné. Já vím, že dospělí nosí rozkošné a úžasně moudré masky a že pod nimi jsou oškliví a tvrdí. Vím, že do nich stačí na světle lehce šťouchnout, aby spadly, ale když se to stane takhle násilně, dělá se mi z toho špatně. Když praštil rukou do stolu, tak to znamenalo: „Výborně, ty víš, jaký jsem, tak s tou komedií můžeme přestat, plácneme si na tu tvoji mizernou nabídku a teď okamžitě vystřel z mého koberce.” Tak tohle mě mrzí, tohle mě vážně mrzí. Já vím, že svět je ošklivý, ale nechci to vidět.

Takže ano, opusťme tenhle svět, ve kterém to, co se hýbe, odkrývá to, co je ošklivé.

12

Lehká vlna naděje

Je zbytečné vyčítat fenomenologům jejich autismus bez koček. Já zase zasvětila svůj život hledání bezčasí.

Kdo však hledá věčnost, sklízí samotu.

– Ano, povídá, když vezme do ruky mou kabelku, taky si to myslím. Je velmi střídmé a přitom je v něm obrovská harmonie.

U pana Ozua je všechno obrovské a krásné. Manuelino vyprávění mě připravilo na japonský interiér, ale ačkoli tu jsou posuvné dveře, bonsaje, husté černé koberce s šedým lemováním a další předměty asijského původu – nízký tmavý lakovaný stolek nebo majestátní řada oken s bambusovými roletami, které tím, že jsou vytažené různě vysoko, dodávají pokoji levantskou atmosféru –, tak je tu také pohovka s křesly, stolečky, lampy a knihovny evropského typu. Je to velice… elegantní. A naopak – přesně jak už si všimla Manuela i Jacinta Rosenová – nic tu nepřebývá. Není to již prázdné a okleštěné, jak jsem si to představovala, když jsem si převedla interiéry Ozuových filmů do luxusnější podoby, ale přitom je to do určité míry totožné s jistou strohostí oné nám cizí civilizace.

– Pojďte dál, zve mě pan Ozu, nezůstaneme přece tady. To by bylo příliš obřadné. Budeme večeřet v kuchyni. Ostatně vařil jsem sám.

Všimla jsem si, že má na sobě jablíčkově zelenou zástěru a pod ní svetřík s límečkem ve světle kaštanové barvě a béžové plátěné kalhoty. Na nohou pak má obyčejné boty z černé kůže.

Cupitám za ním do kuchyně. Sakryš. V takové klícce bych vařila dennodenně i pro Lva. Nic tu není obyčejné. Tady by i z plechovky Whiskasu vznikla delikatesa.

– Na svou kuchyni jsem hrdý, řekne bez okolků pan Ozu.

– Taky máte na co, odpovím bez špetky sarkasmu. Všechno je bílé a dřevo přírodní. Jsou zde dlouhé pracovní plochy a velké poličky na nádobí plné talířů a misek z modrého, bílého a černého porcelánu. Uprostřed je trouba, varné desky, trojdílný dřez a barový pult s pohodlnými židličkami. Na jednu z nich jsem se posadila, abych viděla na pana Ozua, který se ještě věnoval něčemu na plotně. Postavil přede mě lahvinku teplého saké a dva nádherné kalíšky z modrého, na povrchu jakoby rozpraskaného porcelánu.

– Nevím, jestli znáte japonskou kuchyni, povídá mi.

– Moc dobře ne, odpovím mu.

Osvěží mě lehká vlna naděje. Možná jste si všimli, že jsme spolu sice doposud prohodili sotva dvacet slov, nicméně mám pocit, že se s panem Ozuem znám dlouho. Stojí tu přede mnou v jablíčkově zelené zástěře, po hypnotické holandské epizodce, kterou nikdo nekomentoval a která je zařazena v kapitole zapomenutých věcí.

Večer by klidně mohl být pouhým zasvěcením do asijské kuchyně. Do háje s Tolstým a se všemi podezřeními: nový obyvatel domu, pan Ozu, který se příliš nezajímá o místní hierarchii, pozval domovnici na exotickou večeři. Budou spolu rozprávět o suši a sójových nudlích.

Může snad být normálnější a obyčejnější situace? A přesně v té chvíli se přihodilo neštěstí.

13

Malý močový měchýř

Nejprve se musím přiznat, že mám malý močový měchýř. Jak jinak by se totiž dalo vysvětlit, že mě už jediný šálek čaje neprodleně vyšle na malou stranu a že celá čajová konvice mě donutí to zopakovat vícekrát úměrně svému objemu? Manuela je v tomhle směru hotový velbloud: dokáže v sobě udržet to, co vypije, celé hodiny, a může tak chroupat oříšky v čokoládě, aniž by opustila svou židli, zatímco já mnohokrát pateticky odcházím na toaletu a zase se vracím. Jenomže to jsem doma na svých šedesáti metrech čtverečních. Toaleta není nikdy daleko a navíc je stále na stejném, velmi dobře známém místě.

Nyní se můj močový měchýř rozhodl ozvat, a protože si jsem velmi dobře vědoma několika litrů čaje, které jsem vypila během odpoledne, musím vyslyšet volání jeho omezené samosprávy.

Jak se ale na tohle má člověk ve vyšší společnosti zeptat?

– Kde máte hajzlík! mi překvapivě nepřijde zrovna vhodné. Naopak:

– Mohl byste mi, prosím, ukázat, kudy se jde na onu místnost? je sice kultivované v tom smyslu, že se snaží danou věc přímo nepojmenovat, nicméně to hraničí s neporozuměním a z toho pramenícími mnohonásobně většími rozpaky.

– Potřebuji se vyčurat, je střídmě informativní, ale neříká se to u stolu a už vůbec ne před někým, koho neznáme.

– Kde jsou toalety? tak v tom cítím jistý problém. Je to chladný dotaz, který zavání venkovskou restaurací.

Líbí se mi toto:

– Kde jsou záchodky? protože v tomto plurálu je cítit cosi z dětství a je v něm stopa domečku na konci zahrady. Je zde však

nesmazatelná konotace, která evokuje nepěknou vůni.

Najednou mnou projede záblesk geniality.

– Ramen se připravuje z čínských nudlí a vývaru, ale Japonci ho s oblibou jedí v poledne, říká pan Ozu a zvedá do vzduchu impozantní množství těstovin, které právě zchladil studenou vodou.

– Prosím vás, kde najdu WC? je jediná odpověď, kterou jsem mu schopná poskytnout.

Přiznávám, že je to lehce kostrbaté.

– Jistě, omlouvám se, neukázal jsem vám to, praví naprosto přirozeně pan Ozu. Dveře za vámi a potom druhé dveře na chodbě vpravo.

Nemohlo by být všechno takhle jednoduché? Je jasné, že nemohlo.

Deník pohybů světa č. 6

Kalhotky, nebo Van Gogh?

Dneska jsme byly s mamkou nakupovat ve slevách na ulici Saint-Honoré. Fakt peklo. Před každým obchodem byla fronta. A doufám, že víte, jaký typ obchodů na ulici Saint-Honoré najdete: chce to hodně odvahy, abyste si koupili šátek nebo rukavice, které i po slevě stojí jako obraz od Van Cogha. Je to dost děsný! Ale ty ženský do toho jdou s děsnou vášní. A taky s jistou neelegancí.

Ale nemůžu si na dnešní den zas tak úplně stěžovat, protože jsem si mohla poznamenat zase jeden hodně zajímavý, ačkoli bohužel hodně málo estetický pohyb. Zato to ale bylo hodně intenzivní, to zas jo! A docela zábavný. Nebo možná tragický, to si nejsem úplně jistá. Od té doby, co jsem začala tenhle deník psát, tak se už pár věcí změnilo. Začala jsem s myšlenkou, že objevím harmonii v pohybech světa a zatím jsem se dostala k uhlazeným dámám, které se perou o krajkové kalhotky. No, dobrá… Myslím hlavně, že jsem tomu nevěřila. Ačkoli po práci si člověk trochu zábavy zaslouží…

Jak se to seběhlo: s mamkou jsme vešly do jednoho obchodu s jemným spodním prádlem. Jemné prádlo – to je docela zajímavý název, ne? Jinak je to co? Husté prádlo? No, každopádně to má znamenat sexy prádlo: rozhodně tam neseženete staré dobré bavlněné bombarďáky, jaké nosila babička. A protože je to na ulici Saint-Honoré, tak je to sexy a trendy spodní prádlo s ručními krajkami, hedvábnými šňůrkami a s košíčky z česaného kašmíru. Nemusely jsme sice venku stát frontu, ale možná by to bylo lepší, protože vevnitř byla hlava na hlavě. Měla jsem pocit, jako bychom vlezly do pračky. A nejlepší na tom bylo, že mamka okamžitě upadla do transu, když se začala prohrabávat kalhotkami podezřelých barev (černo-červené nebo petrolejově modré). Já jsem zatím přemýšlela, kam se můžu zdekovat a v klidu počkat, dokud si nevybere (chabá naděje) bavlněné pyžamo, a tak jsem vyrazila dozadu ke zkušebním

kabinkám. Nebyla jsem sama: byl tam nějaký pán – jediný muž široko daleko –, který se tvářil stejně zoufale jako Neptun, když mu unikl Athénin zadek. To je horší stránka toho „miluji tě, drahoušku”. Nebožák se nechá naverbovat na rozvernou seanci se zkoušením sexy prádla a ocitne se na nepřátelském území, kde mu třicet samiček v transu šlape po nohou a vraždí ho pohledy, ať se snaží odklidit své překážející mužské tělo kamkoliv. A jeho roztomilá přítelkyně se zatím proměnila v zuřivou mstitelku, která je kvůli tangám v barvě fuchsií ochotná vraždit.

S pochopením jsem se na něj podívala, ale odpověděl mi pohledem štvané zvěře. Ze svého místa jsem měla neodolatelný výhled na celý obchod a na mamku, která se právě rozplývala nad nějakou mini mini mini podprsenkou s bílou krajkou (to by ještě šlo), ale také s obrovskými fialovými kytkami. Mojí matce je čtyřicet pět let, má pár kilo navíc, ale velkých fialových kytek se nebojí; naopak střídmost a vkus jednobarevné béžové látky ji paralyzuje a děsí. Takže mamka s obtížemi sundala z ramínka jednu kytičkovanou minipodprsenku, o které si myslela, že bude mít správnou velikost, a o tři poličky níž se chopila jedněch kalhotek ze stejné sady. Rázně za ně zatáhla, ale najednou se zamračila: na druhé straně kalhotek byla nějaká jiná paní, která je tahala na druhou stranu a taky se mračila. Podívaly se na sebe, podívaly se na ramínka, aby zjistily, že právě tyhle kalhotky jsou poslední přeživší jedinec dnešních slev, a připravovaly se na boj, aby se vzájemně pokořily.

Tady jsou předpoklady zajímavého pohybu: kalhotky, které stojí sto třicet euro, nejsou ve skutečnosti nic víc než pár centimetrů ultra jemné krajky. Musíte se tedy na protivníka usmát, dobře je držet a škubnout směrem k sobě, ale nesmíte je roztrhnout. Řeknu vám to naprosto na rovinu: jestli v našem vesmíru platí fyzikální zákony, pak to je nemožné. Po několika vteřinách bezvýsledného snažení se dámy rozžehnaly s Newtonem, ale nevzdaly to. Válka musela pokračovat jinými prostředky, tedy na diplomatické úrovni (jeden z oblíbených taťkových citátů). A právě to zapříčinilo ten zajímavý pohyb: bylo zapotřebí tvářit se, jako že vůbec nevím, že v ruce pevně držím nějaké kalhotky, a dělat, jako že si o ně ve vší slušnosti říkám. A tak najednou ani mamka, ani ta druhá paní nemají pravou ruku, ve které drží kalhotky. Prostě jako by vůbec neexistovala. Jako by se

mamka s tou paní bavila o kalhotkách na ramínku, které se nikdo vůbec nesnaží si silou přivlastnit. Kam se poděla pravá ruka? Frrr! Uletěla! Zmizela! Uvolnila místo diplomatickým jednáním!

Jak ale každý ví, kde jsou síly vyrovnané, diplomacie selhává. Silnější nikdy nepřistoupí na diplomatickou nabídku slabšího. V tomto případě vyjednavačky, které unisono začínaly s „Ale já myslím, že jsem byla rychlejší než vy, madam”, k žádnému kloudnému výsledku nedospěly. Když jsem za mamkou přišla, tak zrovna byly u „Já je nepustím”, takže si můžete lehce představit, že bitva byla dost tvrdá.

Mamka ale zjevně prohrála: když jsem za ní přišla, vzpomněla si, že je matkou od rodiny s dobrou pověstí a že není vhodné – aniž by přede mnou ztratila veškerou důstojnost –, aby její levá ruka vystřelila do obličeje té druhé paní. Znovu v sobě objevila schopnost ovládat pravou ruku a kalhotky pustila. Výsledek nákupů: jedna odešla s kalhotkami, druhá s podprsenkou. Doma při večeři měla mamka vražednou náladu. Když se taťka zeptal, co se stalo, odpověděla mu: „Když jsi ten poslanec, tak bys měl dávat větší pozor na úpadek mravů a slušnosti.”

Vraťme se ale k tomu zajímavému pohybu: dvě mentálně zcela zdravé ženy v jednom okamžiku úplně zapomněly na jednu část svého těla. Tím došlo k něčemu, co stálo za to sledovat: jako by v realitě byla jakási prasklina, černá díra, která se otevírá v časoprostoru jako v opravdové sci-fi. Záporný pohyb, duté gesto nebo něco takového.

A tak jsem si řekla: když se člověk může tvářit, že nemá pravou ruku, může se taky tvářit, že nevidí druhého člověka? Je možné mít záporné srdce a dutou duši?

14

Jedna rolička

První fáze operace proběhla dobře.

Našla jsem na chodbě druhé dveře vpravo, aniž bych se pokusila otevřít sedmero jiných, protože můj měchýř je opravdu malý. S jistým ulehčení jsem konstatovala, že ostych ještě zcela nevymizel. Bylo by stejně slušné zeptat se pana Ozua na záchodky. Záchodky by ale nemohly být bílé jako sníh, ode zdi až po záchodovou mísu s neposkvrněným otvorem, na nějž se člověk téměř bojí usednout, aby jej neušpinil. Všechna tato bělost je však temperována, aby samotné konání nebylo příliš nemocniční. Před průmyslovým chladem je místo chráněno jemnou, lehkou, hebkou, uhlazenou a chlácholivou slunečně žlutou barvou koberce. Ze všech těchto pozorování pramení můj velký obdiv pro pana Ozua. Prostá čistota bílé bez jakéhokoli mramoru a zdobení (což je rozšířená slabost bohatých lidí, kteří trvají na tom, aby vše obyčejné bylo pompézní) a jemná hebkost slunečního koberce jsou ve vztahu k WC takřka dokonale sladěné prvky. Co očekáváme, když sem jdeme? Světlo, abychom nemysleli na temné hlubiny, které se spolčují, a něco na zemi, abychom mohli svůj úkol splnit a nemuseli se trápit tím, že nám bude – obzvláště v noci – zima na nohy.

Toaletní papír je také kandidátem na svatořečení. Myslím, že takovéto projevy bohatství jsou mnohem průkaznější, než když člověk vlastní kupříkladu Maserati nebo kabriolet Jaguar. To, co činí toaletní papír na lidské zadnici, prohlubuje propast mezi společenskými vrstvami mnohem výrazněji než mnohá vnějšková okázalost. U pana Ozua je papír tenký, jemný, vlhčený a decentně parfémovaný, a proto mu zadní část našeho těla bude skládat hold, ačkoli je to partie, jež je v tomto ohledu velmi vybíravá. Kolik jedna

taková rolička stojí? ptám se sama sebe a stisknu polohovací tlačítko splachování se dvěma lotosovými kvítky, protože můj močový měchýř má navzdory své omezené samostatnosti poměrně velký objem. Jedna kytička mi přišla málo, tři zase zavánějí plýtváním.

A v tom se to stane.

Do uší mě udeří příšerný hluk a doslova mě přibije na místě. Nejděsivější je, že nejsem schopna identifikovat jeho zdroj. Splachování to není, to skoro ani není slyšet. Ozývá se to někde nahoře a padá to na mě svrchu. Srdce mi bije na poplach. Znáte určitě tři varianty, jak čelit nebezpečí: fight, flee nebo freeze. Já tedy freeze. Ráda bych klidně i flee, ale najednou nedokážu ani odemknout dveře. Vytvářím si v duchu nějaké hypotézy? Asi ano, ale nejsou zrovna nijak oslnivé. Stiskla jsem špatné tlačítko? Odhadla jsem špatně množství? Ty jsi ale domýšlivá, Renée, taková pýcha, dva lotosové kvítky na tak malicherný příspěvek? Trestá mě snad za to nebeská spravedlnost ohlušujícím hlukem bijícím do uší? Užívala jsem si snad příliš – chlípnost – rozkoše z konání na tomto místě, jež k tomu svádí, zatímco bychom ho měli považovat za nečisté? Nechala jsem se unést závistí, když jsem toužila po královsky prvotřídní kvalitě, a jsem snad vinna bez jakýchkoli pochyb tímto smrtelným hříchem? Zacházely snad moje manuálně upracované, nešikovné prsty z nevědomého hněvu špatně s jemnou mechanikou tlačítka s lotosy a rozpoutaly kataklyzma ve vodovodní instalaci, které může skončit zřícením čtvrtého patra?

Stále se ze všech sil snažím prchnout, ale mé ruce nejsou schopny vykonat, co jim přikazuji. Drtím měděný knoflík, který by mě při správné manipulaci měl osvobodit, nic takového se však neděje.

V té chvíli jsem zcela přesvědčena, že jsem se buďto zbláznila, nebo se dostala do nebe, protože doposud neidentifikovatelný zvuk se stal zřetelnějším a zcela nepochopitelně se podobá Mozartovi.

Abych byla přesná, jedná se o podobu s Confutatis z Mozartova

Requiem.

Confutatis maledictis, Flammis acribus addictis! zpívají krásné lyrické hlasy.

Zbláznila jsem se.

– Paní Michelová, je všechno v pořádku? zeptá se hlas za dveřmi. Je to hlas pana Ozua nebo – a to je pravděpodobnější – svatého Petra

u brány do očistce.

– Nemůžu, říkám, nemůžu otevřít dveře!

Snažím se všemi možnými prostředky přesvědčit pana Ozua o své hlouposti. Takže to je jasné.

– Možná jste otočila knoflík špatným směrem, pomáhá mi vyrovnaným hlasem svatý Petr.

Zkoumám chvíli tuto informaci, která si s jistými obtížemi razí cestu k závitům, jež by ji měly zpracovat.

Otočím knoflíkem na druhou stranu. Dveře se odemknou.

Confutatis okamžitě utichne. Mé tělo zaplaví slastná sprcha ticha.

– Já…, říkám panu Ozuovi, protože je tu pouze on, já jsem… Vlastně jsem se… Znáte Requiem!

Měla jsem kocourovi dát jméno Negramot.

– Vsadil bych se, že jste se musela leknout, povídá. Měl jsem vás předem varovat. To je japonský nápad, který dcera chtěla přinést i sem. Když spláchnete, začne hrát hudba. Je to takové… hezčí, víte?

Vím, že stojíme v chodbě před záchodem a nacházíme se v situaci, která naprosto rozmetá veškeré kánony směšnosti.

– Aha, povídám, no… byla jsem docela překvapená (a vynechám všechny své hříchy, které v tento slavný den vypluly na povrch).

– Nejste první, povídá přívětivě pan Ozu a po jeho horním rtu přeběhne, to snad ne, stín úsměvu.

– Requiem… na záchodě… to je poněkud… překvapivá volba, odpovídám a snažím se znovu získat ztracenou rozvahu. Okamžitě mě ale vyděsí směr, který nabrala naše konverzace, a přitom stále ještě stojíme proti sobě na chodbě, kýváme rukama a nevíme, jak z toho ven.

Pan Ozu se na mě podívá. Já se podívám na něho.

Uvnitř mé hrudi se něco s drobným, neobvyklým křupnutím prolomí. Jako by se rychle otevřela a zase zavřela nějaká záklopka. Nemohoucně pak pozoruji lehké chvění, které rozhýbalo mé tělo. A zdá se mi, že jako naschvál vidím, jak zárodek podobných záchvěvů hýbe rameny muže, který stojí přede mnou.

Díváme se na sebe a váháme.

Poté z úst pana Ozua vyjde tichý a milý zvuk typu hu, hu, hu.

Cítím, že stejně tlumené, ale nepotlačitelné hu, hu, hu se dere rovněž mým hrdlem.

Oba uděláme tiché hu, hu, hu a nevěřícně na sebe hledíme. Poté hu, hu, hu pana Ozua zesílí.

Mé hu, hu, hu se mění na poplašný signál.

Stále se pozorujeme a z plic vyrážíme čím dál tím uvolněnější hu, hu, hu. Pokaždé, když se utiší, podíváme se na sebe a opět začneme s novou várkou.

Kolik času jsme strávili křečovitým smíchem před dveřmi na WC? Nevím. Ale jeho délka nás připravila o všechny síly. Vydáme ze sebe tedy ještě několik vyčerpaných hu, hu, hu a pak se vrátíme (spíše z únavy než z přesycení) k vážnému tónu.

– Pojďme zpátky do pokoje, řekne pan Ozu, který jako první přetnul cílovou pásku znovu chyceného dechu.

15

Velmi civilizovaná divoška

– S vámi se člověk nenudí, byla první věc, kterou mi pan Ozu řekl, když jsme se vrátili do kuchyně a když jsem se opět pohodlně uvelebila na svou židličku a usrkávala vlažné saké, které mi nepřišlo nijak zvláštní.

– Jste nevšední člověk, dodal ještě a poslal ke mně bílou misku naplněnou raviolkami, které nevypadaly ani uvařené, ani zapečené, ale něco mezi tím. Vedle položil misku se sójovou omáčkou.

– To je gyoza, upřesňuje ještě.

– Naopak, odpovídám, myslím, že jsem naprosto obyčejná. Jsem domovnice. Můj život je jedna ukázková banalita.

– Domovnice, která čte Tolstého a poslouchá Mozarta, povídá.

Nevěděl jsem, že to ve vaší branži bývá zvykem.

A mrkne na mě. Bez zbytečných okolků se usadí po mé pravici a pustí se hůlkami do své porce.

Nikdy v životě jsem se necítila tak dobře. Jak bych vám to jenom řekla? Poprvé v životě pociťuji naprostou důvěru, ačkoli nejsem sama. Ani s Manuelou, které jsem se svěřila s celým svým životem, nezakouším takový absolutní pocit bezpečí, jež se rodí z jistoty, že si spolu rozumíme. Svěřovat se s životními osudy není totéž co dát někomu svou duši. A jestliže mám ráda Manuelů jako svou sestru, tak s ní nemohu sdílet to, co dává málo smyslu a budí ve mně silné pohnutí, když mé nepatřičné bytí převrací řád vesmíru.

Ochutnám hůlkami gyozu plněnou koriandrem a kořeněným masem, zažiji omračující pocit uvolnění a povídám si s panem Ozuem, jako bychom se znali již dlouhá léta.

– Člověk se musí nějak zabavit, povídám, já chodím do městské knihovny a půjčuji si tam, co můžu.

– Máte ráda holandské malířství? zeptá se mě, a aniž by čekal na odpověď, pokračuje: Kdybyste dostala na vybranou, zda byste měla zachránit dílo holandského, nebo italského mistra, které byste zachránila?

Chvíli se špičkujeme v hrané slovní při, v níž se ke své radosti mohu zapálit pro Vermeerův štětec, nicméně poměrně brzy se utvrdíme ve vzájemné shodě.

– Myslíte, že je to svatokrádež? zeptám se.

– Ale v žádném případě, paní Michelová, odpovídá a kavalírsky pohupuje nebohou raviolkou zleva doprava nad svou miskou, rozhodně nikoli, myslíte, že bych si nechal udělat kopii Michelangela a vystavil si ji doma v hale?

– Ty nudle si musíte namočit v té omáčce, dodá a postaví přede mne proutěný košík s nudlemi a nádhernou modrozelenou misku, z níž je cítit vůně… burských oříšků. To je „žalu ramen”, pokrm ze studených nudlí s mírně nasládlou omáčkou. Musíte mi říct, jak vám to chutná.

A podává mi velký lněný ubrousek.

– Hrozí vedlejší ztráty, dávejte si pozor na šaty.

– Děkuji, odpovím.

A neptejte se mě proč, ještě dodám:

– Nejsou moje.

Zhluboka se nadechnu a řeknu:

– Víte, já už dlouho žiju sama a nikam nechodím. Obávám se, že jsem trochu… divoška.

– Ale velmi civilizovaná divoška, odpoví mi a směje se. Chuť nudlí namočených v burákové omáčce je nebesky čistá. Totéž bych ale nemohla odpřisáhnout o Mariiných šatech. Není jednoduché ponořit metr dlouhé nudle do poněkud hustší omáčky a vpravit do úst, aniž by člověk nenapáchal nějakou škodu. Pan Ozu sice dokáže nudle pojídat velmi zručně, přesto však při tom vydává jisté zvuky. Necítím se proto nijak zahanbená a snaživě srkám dlouhé těstoviny.

– Řekněte mi upřímně, povídá pan Ozu, nepřipadá vám to úžasné? Váš kocour se jmenuje Lev, moje kočky zase Kitty a Levin, oba máme rádi Tolstého a holandské malíře a bydlíme na stejném místě. Jaká je pravděpodobnost, že se něco takového přihodí?

– Nemusel jste mi posílat to nádherné vydání, povídám, to

opravdu nemuselo být.

– Milá paní Michelová, odpovídá pan Ozu, udělalo vám to radost?

– Víte, povídám, udělalo mi to velikou radost, ale zároveň mě to trochu vyděsilo. Víte, snažím se být diskrétní, nechtěla bych, aby lidem tady došlo…

– … jaká opravdu jste? doplní mě. Proč?

– Nechci, aby z toho byla nějaká aféra. Nikdo nechce mít domovnici, která si o sobě moc myslí.

– Ale to přece není pravda, vy máte vkus, skvěle vám to myslí a máte spoustu skvělých vlastností!

– Ale jsem přece domovnice, povídám. A navíc nemám školy, nepatřím do jejich světa.

– To je teda věc, řekne naprosto stejným způsobem (věřili byste tomu?) jako Manuela, což mě rozesměje.

Pan Ozu tázavě pozvedne obočí.

– To je oblíbený výraz mé nejlepší přítelkyně, vysvětluji.

– A co vaše nejlepší přítelkyně říká na vaši… diskrétnost. Tak o tom opravdu nic nevím!

– Znáte ji, povídám, je to Manuela.

– Aha, paní Lopesová? zeptá se. To je vaše přítelkyně?

– Moje jediná přítelkyně.

– Je to skvělá žena, řekne pan Ozu, naprostá aristokratka. Vidíte, nejste sama, kdo popírá společenské normy. Kde je tedy chyba? K čertu, žijeme přece v jednadvacátém století, ne?

– Co dělali vaši rodiče? zeptám se a trochu mě rozčiluje ta malá míra soudnosti.

Pan Ozu se zřejmě domnívá, že společenské přehrady zmizely spolu se Zolou.

– Můj otec byl diplomat. Matku jsem nepoznal, zemřela brzy poté, co jsem se narodil.

– To je mi líto, povídám.

Jeho ruka udělá gesto, které má znamenat: to už je dávno.

Pokračuji ve svém tématu.

– Vy jste syn diplomata, já jsem dcera chudých venkovanů. Už to, že s vámi dnes večeřím, se zrovna nesluší.

– Ale stejně se mnou večeříte.

A s velkým úsměvem dodá:

– Což mě velice těší.

Rozhovor dál přirozeně a v dobré náladě pokračuje. Postupně se dostaneme na: Jasudžira Ozua (vzdáleného příbuzného), Tolstého a Levina kosícího s venkovany trávu kdesi v lukách, na exil a nesmiřitelnost kultur a ještě na spoustu dalších témat, která s velkou chutí probereme od hlavy k patě a přitom si vychutnáváme poslední pídě nudlí a především pak zarážející podobnost svých myšlenkových pochodů.

V jednu chvíli mi pan Ozu řekne:

– Byl bych rád, kdybyste mi říkala Kakuro, bude to přirozenější.

Vadilo by vám, kdybych vás oslovoval Renée?

– Ale vůbec ne, povídám – a myslím to upřímně. Odkud se bere ta náhlá snadnost našeho spolčení?

Saké, které mi jemně otupilo mozek, učinilo tuto otázkou velmi málo ožehavou.

– Znáte azuki? zeptá se mě Kakuro.

– Hory v Kjótu…, odpovím a usmívám se nad tou vzpomínkou na nekonečno.

Prosím? diví se Kakuro.

– Hory v Kjótu mají fialovou barvu fazolí azuki, povídám a snažím se mluvit zřetelně.

– To je z nějakého filmu, že? zeptá se Kakuro.

– Ano, ze Sester Munekatových, je to úplně na konci.

– Ach, ano, kdysi jsem ten film viděl, ale už si ho příliš nevybavuji.

– Nepamatujete si kamélii na mechu chrámu? zeptám se.

– Nepamatuji, řekne. Ale mám docela chuť se na ten film znovu podívat. Nechtěla byste se na něj někdy podívat se mnou?

– Mám doma kazetu, povídám, ještě jsem ji nevrátila do knihovny.

– Třeba tento víkend? zeptá se Kakuro.

– Máte video?

– Mám, řekne s úsměvem.

– Tak jsme domluvení, řeknu. Ale něco vám navrhnu: pustíme si ho v neděli při odpoledním čaji a já přinesu něco sladkého.

– Takový obchod přijímám, odpoví Kakuro.

A večer pokračuje dál. Stále si povídáme a nestaráme se ani o jednotu témat, ani o čas a popíjíme ovocný čaj, který má zvláštní chuť po mořských řasách. Nikoho nemůže překvapit, že musím znovu navštívit sněhobílý otvor a sluneční koberec. Tentokrát zvolím tlačítko s jedním lotosem a s klidem zasvěcenců přestojím útok Confutatis. Kakuro Ozu má dvě vlastnosti, které vás mohou přivést do rozpaků a ohromit zároveň. Mísí se v něm dětské nadšení a upřímnost s pozorností a nesmírně moudrou vlídností. Na něco takového nejsem zvyklá. Zdá se mi, že se na svět dívá se zvídavou shovívavostí, zatímco jiné lidské bytosti, které znám, ke světu přistupují buď s nedůvěřivou vlídností (Manuela), s bezelstnou upřímností (Venuše), nebo s arogantní krutostí (zbytek světa). Spojení touhy, jasnozřivosti a šlechetnosti představuje doposud neznámý chutný koktejl.

Zrak mi padne na hodinky. Jsou tři hodiny.

Vyskočím.

– Panebože, povídám, víte, kolik je hodin?

Podívá se na hodinky a s jistými obavami v očích na mě pohlédne.

– Zapomněl jsem, že musíte ráno brzo pracovat. Já jsem v důchodu, tak se o to nestarám. Půjde to?

– Ale ano, jistěže ano, povídám, ale stejně bych se potřebovala trochu vyspat.

Zamlčela jsem skutečnost, že navzdory svému pokročilému věku (starší lidé toho většinou mnoho nenaspí) spím jako poleno a potřebuji nejméně osm hodin spánku, aby mi to ráno alespoň trochu myslelo.

– Tak na viděnou v neděli, povídá mi Kakuro ve dveřích svého bytu.

– Moc vám děkuju, řeknu, prožila jsem velice hezký večer a jsem vám za to vděčná.

– To já bych vám měl poděkovat, povídá, už dlouho jsem se tak nezasmál a s nikým si tak dobře nepopovídal. Nechcete doprovodit dolů?

– Ne, děkuji, to není nutné.

Na schodech se vždycky může potulovat nějaký ten Pallieres.

– Tak v neděli, povídám, a třeba se do té doby ještě potkáme.

– Děkuji, Renée, řekne ještě jednou s velkým dětským úsměvem.

Zavřu za sebou dveře svého bytu, otočím se, spatřím Lva, jak leží na křesle u televize a odfukuje jak parní mašina, a uvědomím si něco nemyslitelného: poprvé v životě jsem našla přítele.

16

Takže

Takže letní déšť.

17

Druhé srdce

Na ten letní déšť si vzpomínám.

Den za dnem procházíme svým životem, jako bychom procházeli tunelem.

Nezapomenout na drůbky pro kocoura… neviděla jste moji koloběžku už potřetí mi ji ukradli… je noc vypadá to že hodně prší… akorát to stihneme začíná to v jednu… nechtěla by sis sundat kabátek… šálek hořkého čaje… odpolední klid… možná jsme nemocní z toho množství… zalívat všechny ty bonzáčky… všechny ty prostopášné naivky… podívej sněží… jak se ty kytky jmenujou… chudinka zlatíčko čurala úplně všude… podzimní obloha je tak smutná… dny končí tak brzo… proč jsou ty odpadky cítit až do dvora… víte všechno přijde včas… ne nijak zvlášť jsem je neznala… byla to rodina jako všechny ostatní tady… skoro jako nákyp z fazolí azuki… můj syn říká že Cuňani jsou nepřístupní… jak se jmenují jeho kočky… mohla byste u sebe uložit balíky z čistírny… Vánoce a všechny ty koledy a nákupy okolo člověka unavují… kdo si chce dát jeden oříšek tomu se musí prostřít celý ubrus… z nosu mu teče nudle no teda… už je docela teplo a to ještě není ani deset… nakrájím úplně najemno čerstvé žampiony a společně si dáme žampionovou polívku… nechává válet svoje špinavé kalhotky pod postelí… ten koberec se bude muset vyčistit…

A pak – letní déšť…

Víte, co to je – letní déšť?

Nejprve protrhne letní oblohu čirá krása, našeho srdce se zmocní uctivé obavy, člověk se uprostřed vší té vznešenosti cítí směšně, křehce a přitom naplněný majestátností věcí, ohromený, uchvácený a nadšený štědrostí světa.

Pak jdete tunelem a najednou vstoupíte do místnosti plné světla. Jiná dimenze právě zrozené jistoty. Tělo přestane být schránkou, duše se usídlí na oblacích, získá sílu vody, novým zrozením se ohlašuje příchod šťastných dní.

Pak přijde déšť – jako slzy, když jsou kulaté, silné a vzájemně propojené a nechávají za sebou dlouhou pláž smáčenou rozbroji – déšť, který smyje usazený prach a lidským duším dává nekonečný dech.

Některé letní deště se v nás usadí jako druhé srdce, jež bije unisono s naším vlastním.

18

Něžná nespavost

Po dvou hodinách něžné nespavosti v klidu usínám.

Hluboká myšlenka č. 13

Kdo věří tomu Že lze dělat med

Bez sdílení osudu včel?

Každý den si říkám, že se moje sestra už nemůže propadnout hlouběji do bahna své mrzkosti, a každý den jsem překvapená, že to dokáže.

Dneska odpoledne po škole nebyl nikdo doma. Vzala jsem si v kuchyni oříškovou čokoládu a šla si ji sníst do obýváku. V klidu si ležím na pohovce, jím čokoládu a přemýšlím o své další hluboké myšlence. Napadá mě, že by to mělo být o čokoládě nebo spíš o způsobu, jakým ji jím. Základní otázka by byla: co je na čokoládě dobré? Samotná její podstata, nebo technika, jakou ji zuby zpracovávají?

Mohlo mně to sice nakrásně připadat zajímavé, ale stejně mi to nebylo nic platné, protože se – dřív než měla v plánu – domů vrátila moje sestra a hned mně začala otravovat život vyprávěním o Itálii. Od té doby, co byla s Tiberovými rodiči v Benátkách (v hotelu Danieli), nemluví o ničem jiném. Nejhorší bylo, že v sobotu šli s Crinpardovými na večeři k jejich známým, kteří vlastní velké pozemky v Toskánsku. Stačí jenom říct „Toskánsko” a Kolombína omdlívá (a mamka jakbysmet). Můžu vám říct, že Toskánsko není země zaslíbená. Existuje jenom proto, aby v takových lidech jako Kolombína, mamka nebo Crinpardovi vyvolávala mrazení při pomyšlení na tamní majetek. Toskánsko jim patří stejně jako Kultura, Umění a podobné věci, které se můžou psát s velkým písmenem.

Na toskánské téma bych si mohla dovolit přispět písničkou o oslech, olivovém oleji, světle zapadajícího slunce, dolce vita a bůhvíjakém dalším kýči. Ale díky tomu, že se mi jako vždycky podařilo diskrétně znehybnět, tak si na mně Kolombína nemohla

svou historku otestovat. Teprve když skončila, všimla si, že ležím na pohovce. Dokonale mi ale znechutila téma mé nové hluboké myšlenky.

Na pozemcích přátel Tiberových rodičů jsou úly, které ročně zvládnou vyprodukovat metrák medu. Ti Toskánci si najali včelaře, který dělá všechnu práci, a oni tak můžou obchodovat s medem značky „statek Flibaggi”. Je jasné, že to není kvůli penězům. Ale med ze „statku Flibaggi” se považuje zajeden z nejlepších na světě, a tak to přispívá k prestiži majitelů (jsou to rentiéři), protože šéfkuchaři ve špičkových restauracích ho používají naprosto do všeho… Kolombína s Tiberem a jeho rodiči mohli ochutnat jejich med i víno a ona teď neustále mluví o rozdílu mezi tymiánovým a rozmarýnovým medem. Dělá jí to moc dobře. Až do téhle chvíle jsem to její vyprávění poslouchala jen na půl ucha a myslela přitom na „chroupání čokolády” a říkala si, že kdyby to tím taky skončilo, tak by mně to udělalo velkou radost.

Ale něco takového u Kolombíny nehrozí. Najednou zase nasadila ten svůj ošklivý výraz a začala mi vyprávět o tom, jak se včely chovají. Samozřejmě jim tam poskytli podrobný výklad a Kolombínin chabý mozeček byl zvláště zasažen pasáží o svatebních rituálech královen a trubců. Naopak ji skoro nepoznamenaly informace o neuvěřitelné organizaci života v úlech, ačkoli já si myslím, že to zajímavé je. Zvlášť když si člověk představí, že tenhle hmyz má propracovaný kódovaný jazyk, který trochu zpochybňuje fakt, že verbální inteligence je specificky lidská schopnost. To ale Kolombínu vůbec nezajímá, ačkoli nesměřuje za diplomem z oboru zinkování plechů, ale připravuje se na diplomku z filozofie. Sexualita těch malých zvířátek ji ale pobavila.

Jenom vám to stručně shrnu: když je včelí královna připravená, vydá se na svatební let a následuje ji celé mračno trubců. První, který k ní doletí, s ní kopuluje a potom zemře, protože jeho kopulační orgán se zaklíní v královně. Ona mu ho vlastně amputuje, a tím ho zabije. Druhý, který k ní doletí, musí nejdřív nožičkama vytáhnout kopulační orgán toho prvního a tak to, samozřejmě, pokračuje s dalšími deseti patnácti trubci, kteří naplní její spermatickou komůrku a v dalších čtyřech pěti letech jí umožní vyprodukovat až dvě stě tisíc vajíček ročně.

Tak tohle mi Kolombína vyprávěla se žlučovitým výrazem ve tváři a šperkovala své povídání vtípky typu: „Ona může jenom jednou, tak si jich aspoň dopřeje hned patnáct naráz!” Kdybych byla na Tiberově místě, tak by se mi moc nelíbilo, kdyby moje holka každému na potkání vyprávěla tuhle historku. Protože proč bychom si tady mezi čtyřma očima nezahráli trochu na psychology: když vzrušená dívka vypráví o tom, že jedna samička potřebuje patnáct samečků k tomu, aby ji uspokojili, a že je za odměnu vykastruje a zabije, tak to přirozeně vyvolává řadu otázek. Kolombína je přesvědčená, že to z ní udělá předsudků-zbavenou- nezamindrákovanou-holku-která-mluví-o-sexu-naprosto-otevřeně.

Kolombína ale zapomíná, že mi to vypráví jenom proto, aby mě šokovala, a neuvědomuje si, že její slova mají i nějaký obsah, který vůbec není nepodstatný. Za prvé: pro někoho, kdo je jako já přesvědčený o tom, že člověk je zvíře, není sexualita choulostivé téma, ale vědecká záležitost. A za druhé: jenom přede všemi připomínám, že si Kolombína myje ruce třikrát denně a stěžuje si při sebemenším podezření na neviditelný chlup ve sprše (viditelné chlupy jsou ještě méně pravděpodobné). Nevím proč, ale mám dojem, že to má hodně blízko k sexualitě včelích královen.

Hlavně je ale šílené, jak lidi vysvětlují přírodu, a přitom věří tomu, že jí můžou uniknout. Kolombína vypráví tu historku tímhle způsobem jenom proto, že si myslí, že se jí to netýká. Dojemnému vyvádění trubců se otevřeně vysmívá jenom proto, že je přesvědčená, že s nimi nemůže sdílet stejný osud. Já ale nevidím vůbec nic vtipného ani šokujícího na svatebním letu včelí královny a na osudu trubců, protože cítím, že se těmto zvířatům velice podobáme, ačkoli naše zvyky a chování se liší. Žít, jíst, množit se, splnit úkol, pro který jsme byli zrozeni: je pravda, že to sice nemá žádný smysl, ale je to tak. Ta arogance lidí, kteří si myslí, že můžou ovládnout přírodu a uniknout svému biologickému osudu… ta jejich zaslepenost vůči krutosti a násilí ve svém vlastním způsobu života, milování, rozmnožování, válčení s těmi, kdo jim jsou podobní…

Myslím, že můžeme udělat jen jedinou věc: najít úkol, kvůli kterému jsme se narodili, a co nejlépe ho splnit, dát do toho všechny síly, nesnažit se dělat nemožné a nemyslet si, že je v naší živočišné přirozenosti cokoli nadpřirozeného. Jenom tak můžeme získat pocit,

že ve chvíli, kdy si pro nás přijde smrt, budeme dělat něco tvůrčího. Svoboda, rozhodování, vůle – to všechno jsou přeludy. Myslíme si, že jsme schopni vyrobit med, aniž bychom museli sdílet osud včel. Ale i my jsme obyčejné včelky předurčené k tomu, aby splnily svůj úkol a umřely.

PALOMA

1

Bystré

Toho dne v sedm hodin ráno na mě někdo zvoní.

Potřebuji chvilku, abych se vyhrabala z prázdna. Po dvou hodinách spánku zřejmé nebudu nijak příjemná na onu lidskou bytost, která na mě opakovaně zvoní. Obléknu si šaty, obuji boty, rukou prohrábnu podivně načechrané vlasy, ale nic z toho ve mně neprobudí přílišný altruismus.

Otevřu dveře a přímo přede mnou stojí Kolombína Josseová.

– Ehm, povídá, prodírala jste se dopravní zácpou? Nemůžu uvěřit tomu, co slyším.

– Je sedm hodin, povídám. Dívá se na mě.

– Já vím, odpoví.

– Domovnice začíná pracovat v osm, konstatuji s nesmírným úsilím.

– Jak v osm? zeptá se poněkud šokovaně. Copak máte úřední hodiny?

Ne, domovnická lóže je chráněná svatyně, která nezná společenský pokrok ani mzdové předpisy.

– Ano, řeknu, neboť nejsem schopna pronést jediné slovo navíc.

– Aha, řekne lehce otráveně. Totiž, já jsem přišla…

– … a přijdete později, oznámím, zavřu jí dveře před nosem a zamířím k varné konvici.

Za sklem ji slyším křičet: „No to je teda vrchol,” naštvaně se otočí a zuřivě mačká tlačítko u výtahu.

Kolombína Josseová je starší dcera Josseových. Kolombína Josseová je specifický druh blonďaté bradavice, která se obléká jako cikánská zlodějka. Jestli něco opravdu nesnáším, pak je to právě tahle perverznost bohatých lidí, kteří se oblékají jako nuzáci –

zmačkaná a zplihlá látka, šedá vlněná čepice, boty jak od bezdomovců a košile s květinovým vzorem pod sepraným svetrem. Nejenže to je ošklivé, ale navíc to uráží. Není nic opovrženíhodnějšího, než když bohatí lidé pohrdají touhami chudých.

Naneštěstí je Kolombína Josseová zároveň dobrá studentka. Letos na podzim nastoupila na univerzitu a začala studovat filozofii.

Připravím si čaj a toasty s mirabelkovou marmeládou a snažím se ovládnout vztek, který mi rozklepal ruku. Dovnitř mé hlavy se vloudila bolest. Rychle se osprchuji, obléknu, připravím Lvovi obyčejné žrádlo (zbytek měkké vepřovice a mozeček), jdu na dvůr, vyvezu popelnice, vytáhnu Neptuna z přístěnku na popelnice a v osm hodin se vracím zpátky do kuchyně. Rozmanité činnosti mě unavily, ale ani trochu neuklidnily.

Josseovi mají ještě mladší dceru. Paloma je velice tichá, skoro neviditelná dívka, které si málokdy všimnu, ačkoli chodí každý den do školy. A právě ji vyslala Kolombína přesně v osm hodin jako svého mluvčího.

Pěkně zbabělý manévr!

Nebohé děcko (kolik jí je? jedenáct? dvanáct let?) stojí rovně jako pravítko na rohožce před mými dveřmi. Zhluboka se nadechnu – hlavně nepřenést na nevinnou hněv, který vyvolala hanebnice – a pokusím se o nenucený úsměv.

– Dobré ráno, Palomo, povídám.

V očekávání toho, co přijde, si žmoulá lem růžové vesty.

– Dobrý den, odpoví tenkým hláskem.

Opatrně si ji prohlížím. Jak mi to mohlo uniknout? Některé děti mají vzácnou schopnost, že dokáží dospělé úplně zmrazit. Nic v jejich chování neodpovídá standardům jejich věku. Jsou příliš vážné, příliš zamyšlené, příliš neproniknutelné a zároveň strašlivě bystré. Ano, bystré. Když se teď na Palomu pozorněji zadívám, zřetelně rozpoznávám břitký důvtip, ledovou moudrost, o níž jsem neměla ani potuchy, protože se mi zdálo nemožné, že by někdo tak všední jako Kolombína mohl mít za sestru soudce Lidstva.

Moje sestra Kolombína mě posílá, abych vám vyřídila, že by jí měl přijít dopis, na kterém jí hodně záleží, povídá Paloma.

Samozřejmě, řeknu a dávám si pozor, abych nijak nepřitvrdila ve

svém vyjadřování. Chovám se tak, jako když dospělí hovoří ke svým dětem, což je ve své podstatě známkou stejně velkého pohrdání, jako když bohatí nosí šaty chudých.

– Prosí vás, jestli byste jí to mohla přinést k nám domů, pokračuje Paloma.

– Ano, řeknu.

– Tak jo, řekne Paloma. A zůstane stát.

Začíná to být docela zajímavé.

Stojí tam a klidně mě pozoruje. Ani se nepohne, paže má volně podél těla, pusu lehce pootevřenou. Má ledabylé culíky, brýle s růžovými obroučkami a obrovské jasné oči.

– Můžu ti nabídnout čokoládu? zeptám se, neboť mi došly nápady.

Přikývne a stále zůstane neochvějně nehybná.

– Pojď dál, povídám, právě jsem si udělala čaj.

A nechám dveře od bytu otevřené, abych nemohla být obviněna z únosu.

– Radši bych si taky dala čaj, nevadilo by vám to? zeptá se.

– Ne, samozřejmě že ne, odpovím trochu překvapeně a začínám si uvědomovat, že některé postřehy se začínají propojovat: soudce Lidstva, pěkné obraty, prosba o čaj.

Posadí se na židli, komíhá nohama a přitom mě sleduje, jak nalévám jasmínový čaj. Postavím ho před ni a přisednu si se svým šálkem.

– Dělám si ho každý den a sestra si o mně myslí, že jsem blbá, prohlásí, když se znalecky napije. Sestra tráví celé večery s kamarády, co kouří, pijou a baví se jako lidi z předměstí, protože si myslí, že se o jejich inteligenci nedá pochybovat.

To má hodně blízko ke stylu bezdomovců.

– Poslala mě sem místo sebe, protože je zbabělec a srab, pokračuje Paloma a stále mě pozoruje svýma obrovskýma jasnýma očima.

– Tak se aspoň můžeme seznámit, řeknu mile.

– Mohla bych se zase někdy zastavit? zeptá se a v jejím hlase je cítit prosebný tón.

– Ale jistě, odpovím, ráda tě uvidím. Jenom se obávám, že se

tady budeš nudit, nemám tu asi moc věcí, které by tě bavily.

– Ráda bych byla jenom v klidu, opáčí.

– Nemáš klid doma ve svém pokoji?

– Ne, odpoví, nemám klid, když všichni vědí, kde jsem. Dřív jsem se schovávala. Ale teď už jsou všechny moje schovávačky prozrazené.

– Víš, mě taky pořád někdo vyrušuje. Nevím, jestli tady budeš moct v klidu přemýšlet.

– Můžu zůstat třeba tady (ukáže na křeslo před zapnutou televizí se ztlumeným zvukem). Lidi budou chodit za vámi, mě rušit nebudou.

– Ráda bych, řeknu, ale budeme se muset nejdřív zeptat tvé maminky, jestli s tím souhlasí.

Manuela, která chodí na půl devátou, nakoukne otevřenými dveřmi dovnitř. Zrovna mi chce něco říct, když si všimne Palomy, jak sedí s kouřícím šálkem čaje v rukou.

– Jen pojďte dál, říkám jí, pěkně si spolu popovídáme. Manuela nazdvihne obočí, což v portugalštině znamená:

Co tady dělá? Neznatelně pokrčím rameny. Manuela svraští rty a neví, co si má počít.

– Tak jak? zeptá se, protože nedokáže déle čekat.

– Stavíte se za chvilku? řeknu s velikým úsměvem na tváři.

– Aha, řekne, když si všimne mého úsměvu, jistě, výborně, ano, zastavím se, jako obvykle.

Pak se podívá na Palomu a řekne:

– Dobrá, za chvilku jsem zpátky. A velice slušně dodá:

– Na shledanou, slečno.

– Na shledanou, řekne Paloma a poprvé se usměje – ten malý, obyčejný, úporně dobytý úsměv potěšil mé srdce.

– Měla by ses teď vrátit domů, povídám. Rodiče o tebe budou mít starost.

Zvedne se a šouravým krokem míří ke dveřím.

– Je vidět, povídá mi, že jste hodně inteligentní. Jsem zmatená a nedokážu nic říct.

– Našla jste si dobrou skrýš.

2

Neviditelno

Obálka, kterou poslíček doručil pro Její Veličenstvo Kolombínu z Trhanova, je otevřená.

Naprosto otevřená. Nikdy nebyla zalepená. Záložka obálky je stále ozdobena bílým ochranným proužkem, široce se rozevírá a jako starý škrpál odhaluje strukturu vrstev přitisknutých k sobě.

Proč si někdo nedal tu práci, aby ji zavřel? ptám se a vytvářím si v hlavě hypotézu o důvěře v poctivost poslíčků a domovnic, nebo spíše předpoklad, že je obsah obálky nebude zajímat.

Přísahám při všech svatých, že je to poprvé, a snažně prosím, abyste vzali v potaz veškeré okolnosti (krátká noc, letní déšť, Paloma atd.).

Obezřetně vytáhnu z obálky svazek stránek.

Kolombína Josseová, Důkaz potentia dei absoluta, diplomová práce, školitel prof. Marian Univerzita Paříž I – Sorbonna.

K první stránce je sponkou připevněn lístek:

Milá Kolombíno Josseová,

Zde jsou mé poznámky. Díky za zásilku. Uvidíme se zítra v Saulchoir.

Srdečně

J. Marian

Jak jsem se dozvěděla z úvodu, jedná se o středověkou filozofii. Vlastně je to diplomová práce o františkánském mnichovi, filozofovi a logikovi Vilému Ockhamovi ze čtrnáctého století. Pokud jde o Saulchoir, tak to je knihovna „náboženských a filozofických věd”,

která se nachází ve XIII. pařížském obvodě a je spravována dominikány. Mají tam významné fondy středověké literatury a vsadím se, že i kompletní patnáctisvazkové dílo Viléma Ockhama v latině. Jak to vím? Inu, před pár lety jsem tam byla. Proč? Jen tak. Na mapě Paříže jsem objevila tuto knihovnu, která – jak se zdálo – je veřejně přístupná. Šla jsem tam ze zvědavosti a jako sběratelka. Procházela jsem se uličkami mezi regály. Nebylo tam příliš mnoho lidí. Potkávala jsem tam výhradně postarší, velmi vzdělané pány a pochybně vypadající studenty. Stále mě fascinuje zaujetí, s nímž jsme – my lidé – schopni věnovat spoustu energie hledání ničeho a rozvíjení zbytečných a absurdních myšlenek. Když jsem s jedním mladým diplomandem diskutovala o řecké patristice, ptala jsem se ho, jak se může tolik mladých ničit ve službách ničeho. Když o tom budete přemýšlet, pak prvotními zájmy primátů jsou sex, teritorium a hierarchie. Uvažování o smyslu modlitby u svatého Augustina se vám pak bude jevit jako poměrně malicherné. Můžeme přirozeně argumentovat tím, že člověk hledá smysl, který sahá za hranice jeho primárních tužeb. Já však opáčím, že je to pravda (co jiného dělá literatura?) i lež zároveň: smysl je taky touha, stejná touha, která vede k vrcholu svého naplnění, a ta k dosažení svého cíle užívá toho nejúčinnějšího prostředku – porozumění. Hledání smyslu a krásy není znakem povýšenosti lidské povahy, která uniká své zvířeckosti a snaží se ve světle ducha hledat ospravedlnění svého bytí. Je to ostrá zbraň ve službách obyčejných materiálních cílů. A když je zbraň považována za objekt, tak je to důsledkem specifického nervového vedení, jež nás odlišuje od ostatních živočichů a umožňuje nám přežít díky tvůrčímu nástroji, jímž je inteligence. Ta nám nabízí možnosti neopodstatněné komplexnosti, neužitečného myšlení a nefunkční krásy, je to jako systémová chyba, příčina bez příčiny v našem křehkém algoritmu, nadbytečná odbočka využívaná pouze při vyčerpání všech dostupných prostředků.

Ale i když se naše hledání nerozlévá těmito směry, stejně zůstává nutností, jež nás nezbavuje naší animálnosti. Literatura má například funkci pragmatickou. Jako každé Umění má poslání umožnit uskutečnění našich životních úkolů. Pro bytost podobnou lidské, která svůj osud formuje na základě uvažování a reflexe, má vědomí z ní pramenící povahu nepřijatelně odhalené střízlivosti. Víme, že jsme

živočichy obdařenými zbraněmi k přežití, a ne bohy formujícími svět k obrazu svému. Potřebujeme něco, abychom svou moudrost dokázali snést, něco, co by nás ochránilo před smutnou a věčnou horečkou biologických osudů.

A proto jsme vynalezli Umění coby jeden z prostředků, který živočichy v nás využívají ke svému boji o přežití.

Pravda nemá nic raději než jednoduchost pravdy – to je poučení, které by si Kolombína Josseová měla odnést ze svých středověkých studií. Vytváření konceptuálních brykulí ve službách ničeho je však

– jak se zdá – jedinou dovedností, kterou si z toho odnesla. To je jeden ze zbytečných záseků a nestydaté plýtvání. Včetně poslíčka a mé osoby zatažené do této akce.

Zběžně přelétnu stránky opatřené minimálním množstvím poznámek, což zjevně ukazuje na některou z finálních verzí, a jsem zcela konsternována. Musím slečně přiznat rukopis, který se dokáže zdatně ohánět, ačkoli je v něm znát jistá mladickost. Ale skutečnost, že střední vrstvy se do úmoru dřou, aby mohly svým úsilím a daněmi financovat tak zbytečné a pochybné snažení, mně nedovolí ani vydechnout. Sekretářky, řemeslníci, zaměstnanci, nižší funkcionáři, taxikáři a domovnice musejí nést důsledky každodenních úmorných rán. Dobře zajištěná francouzská mládež rozmařile plýtvá výsledky jejich černé práce, která je obětována na oltář směšného studia.

Nicméně je to velmi vzrušující: Existují universalie, nebo pouze jednotlivosti? Pokud jsem to dobře pochopila, tak toto je otázka, jíž Vilém zasvětil celý svůj život. Domnívám se, že je to fascinující otázka: je každá věc samostatnou entitou? A kdy to, co je podobné něčemu jinému, je pouhou iluzí, pouhým jazykovým produktem, který operuje se slovy a pojmy, s obecnostmi, jež zahrnují více jednotlivých věcí. Nebo ještě: existují skutečně obecné formy, na nichž se podílejí jednotlivé věci a jež nejsou prostými jazykovými produkty? Když říkáme stůl, když vyslovíme slovo stůl, když vytvoříme pojem stolu, pojmenováváme pouze ten konkrétní stůl, nebo skutečně odkazujeme k existenci univerzálního stolu, který tvoří podstatu všech jednotlivě existujících stolů? Je idea stolu skutečná, nebo náleží výhradně do sféry naší mysli? A proč jsou si některé věci podobné? Vytváříme jazykem umělou kategorii z důvodů pohodlnosti lidské mysli, která operuje s obecnými pojmy?

Nebo existuje obecná forma, na níž závisí všechny specifické formy a podoby?

Pro Viléma jsou věci jednotlivostmi, realismus univerzálií odmítá. Existují pouze jednotlivé reálné věci, obecný je samotný duch a je složitě jednoduché předpokládat existenci druhových skutečností. Jsme si tím ale jistí? Včera večer jsem se ptala, co mají společného Rafael s Vermeerem. Okem rozpoznáme shodu formy, na níž se podílejí oba dva – oběma jde o Krásu. Já osobně se domnívám, že je nutné, aby existovala nějaká realita takovéhoto typu. Aby nebyla pouhým východiskem z nouze pro lidského ducha, který třídí, aby porozuměl, a rozlišuje, aby chápal: protože není možné třídit to, co k tomu není vhodné. Nelze seskupit to, co seskupitelné není. Nelze poskládat to, co k sobě nepatří. Stůl se nikdy nestane Pohledem na Delft. Lidská mysl nikdy nemůže vytvořit tak nesourodou věc, stejně jako nemůže postihnout hluboké spříznění holandského zátiší a italské Madony s dítětem. Všechno, každý stůl má povahu podstaty, která mu dává tvar. Každé umělecké dílo má povahu univerzální formy, která jediná mu může poskytnout svou pečeť. Tuto univerzalitu přirozeně nemůžeme vnímat přímo: to je také jeden z důvodů, proč tolik filozofů ohrnuje nos nad tím, když někdo považuje podstatu za reálnou, protože já také nejsem schopná vidět, zda obraz představuje či nepředstavuje univerzální formu

„stolu”, když daný obraz není podstatou samotné Krásy. A přitom… přitom tam je. Máme ho před očima: každý obraz holandských mistrů je jejím vtělením, jejím pronikavým zjevením, jež nemůžeme pozorovat jinak než skrze jednotlivosti. Díky nim ale získáváme přístup k věčnosti, k nadčasovosti nejvyšší formy.

Věčnost je neviditelno, které vidíme.

3

Spravedlivá křížová výprava

A vy si myslíte, že tohle všechno naši kandidátku na intelektuální slávu zajímá?

Kdepak!

Kolombína Josseová nemá pro Krásu ani pro osudy obrazů stolu žádné předpoklady. Ockhamovy teologické úvahy zkoumá výhradně skrze významově oproštěné internetové bláboly. Pozoruhodná je vůdčí myšlenka celého jejího snažení: jde o to, že se snaží z Ockhamových filozofických tezí udělat důsledek jeho pojetí Božího jednání a léta jeho filozofického snažení odkazuje kamsi do sféry druhotných odnoží jeho teologického myšlení. Je to hvězdná úvaha, opojná jako špatné víno a především velmi objevná vzhledem k fungování univerzity: pokud chceš udělat kariéru, vezmi si okrajový a exotický text (Logickou sumu Viléma Ockhama), který není příliš prozkoumaný, napadni jeho doslovný smysl a najdi v něm významy, jichž si nevšiml ani sám autor (neboť každý ví, že naprostá neznalost základní koncepce je působivější než všechny vědomé záměny), deformuj ho tak, aby vypadal jako zcela originální tvrzení (logická analýza je založena na absolutní Boží moci, její filozofická východiska se v úvahu neberou), spal všechny své modly (ateismus, víru v Rozum oproti rozumu víry, lásku k moudrosti a další hračičky, které mají v oblibě socialisté) a věnuj rok svého života této nedůstojné hříčce na účet společnosti, kterou budeš budit v sedm hodin a budeš kvůli ní posílat poslíčka ke svému školiteli.

K čemu slouží inteligence, když nemá čemu sloužit? Vůbec nemluvím o falešné služebnosti velkých státnických zvrhlíků, kteří

dávají pyšně na odiv značku své cti: to je vnějškové ponižování, jež je pouhou marností a pohrdáním. Etienne de Broglie na sebe každé ráno okázale bere skromnost velkého služebníka, což mě dlouhodobě přesvědčuje o pýše této kasty. Privilegia s sebou naopak přinášejí skutečné povinnosti. Když patříte do úzkého uzavřeného kroužku elit, pak máte povinnost sloužit s příslušnou odměnou v podobě slávy a plynulého přísunu hmotného zabezpečení, jež získáváte výměnou za to, že jste na očích. Jsem stejná jako Kolombína Josseová? Jsem studentkou prestižní univerzity, která má před sebou otevřenou budoucnost? Musím se starat o pokrok Lidstva, o řešení základních problémů přežití, o blaho a povznesení lidského druhu, o šíření Krásy ve světě nebo o spravedlivou křížovou výpravu za filozofickou autenticitu. To není žádné omšelé poslání, člověk má na výběr. Poleje tu široké. Na pole filozofie člověk nevstupuje jako do semináře, s krédem na zbrani a jediným voláním osudu. Budete se zabývat Platónem, Epikurem, Descartesem, Spinozou, Kantem, Hegelem nebo třeba Husserlem? Estetikou, politikou, morálkou, epistemologií, metafyzikou? Budete se věnovat učení, vytváření děl, vědě, Kultuře? Na tom nezáleží. Ve všech případech je podstatný záměr: vychovávat k přemýšlení, přispívat k obecnému zájmu, nebo naopak šířit scholastiku, jejímž cílem je pouze zachování sebe sama a vedlejší funkcí pak autoreprodukce neplodných elit – čímž se Univerzita stává sektou.

Hluboká myšlenka č. 14

Jdi k Angelině Aby ses poučila Proč auta hoří

Dneska se stalo něco ohromně zajímavého! Šla jsem k paní Michelové, abych jí od Kolombíny vyřídila, jestli by k nám mohla přinést balíček, který sestře přijde. Šlo vlastně o její diplomovou práci o Vilému Ockhamovi. Byla to verze, kterou měl její školitel přečíst a poslat zpátky se svými poznámkami. Divné bylo, že se Kolombína nechala od paní Michelové vyhodit, protože na ni zazvonila v sedm hodin ráno a požádala ji, aby jí přinesla ten balíček. Paní Michelová jí prý odsekla (domovnice pracuje od osmi) a Kolombína přiletěla domů jako šílená fúrie a nadávala, že domovnice je stará mrcha, která si o sobě myslí, no, co si o sobě vlastně myslí? Mamka si najednou vzpomněla, že v civilizovaných zemích se domovnice nemohou obtěžovat v kteroukoli denní či noční dobu (možná by bylo lepší, kdyby to Kolombíně připomněla předtím, než šla dolů), ale to moji sestřičku nijak neuklidnilo a pořád dál vykřikovala, že i když přišla ve špatnou dobu, tak to domovnici rozhodně nedává žádné právo prásknout jí dveřmi před nosem. Mamka to nechala být. Kdyby byla Kolombína moje dcera (Darwin mě toho ušetří), tak bych jí jednu vlepila.

O deset minut později vešla Kolombína s medovým úsměvem do mého pokoje. To se nedalo vydržet! Mnohem radši bych byla, kdyby na mě křičela. „Palomo, zlatíčko, mohla bys pro mě, prosím tě, něco udělat?” cukrovala. „Ne,” odpověděla jsem. Zhluboka se nadechla a zjevně zalitovala, že nejsem její osobní otrok. To by mě mohla aspoň zbičovat. Rozhodně by to tak bylo lepší. Ta bestie mě štve. „Ale mám jeden návrh,” dodala jsem. „Vždyť ani nevíš, co chci,” odsekla pohrdavým tónem. „Chceš, abych šla za paní Michelovou,” řekla jsem. Zůstala stát s otevřenou pusou. Tak dlouho si říkala, že jsem

pitomá, až tomu nakonec sama uvěřila. „OK, ale měsíc si nebudeš v pokoji pouštět nahlas hudbu.” „Týden,” povídá Kolombína. „Nikam nejdu,” řekla jsem. „OK,” řekla Kolombína, „tak běž za tou bestií a řekni jí, aby mi přinesla balíček od Mariana, až ho dostane.” Pak práskla dveřmi a odešla.

Tak jsem šla k paní Michelové a ona mě pozvala na čaj.

Chvíli jsem ji testovala. Nic moc jsem neříkala. Dívala se na mě docela divně, jako by mě viděla poprvé. O Kolombíně neřekla ani slovo. Kdyby to byla opravdová domovnice, tak by určitě řekla něco jako: „Jasně, ale ta vaše sestra si nesmí myslet, že jí to všechno jako projde.” Místo toho mi ale nabídla čaj a příjemně si se mnou povídala, jako bych byla skutečně živá bytost.

V bytě měla puštěnou televizi. Nedívala se na ni. Dávali reportáž o mladých lidech, kteří zapalují auta na předměstích. Když jsem ty záběry viděla, tak mě napadlo: co vede mladého člověka k tomu, aby zapálil auto? Co mu běží v hlavě? Pak mě napadlo: a co já? Proč chci já zapálit náš byt? Novináři mluvili o nezaměstnanosti a bídě, ale já mluvím o egoismu a přetvářce v rodině. Ale to jsou jen hlouposti. Vždycky byla nezaměstnanost, bída a rodiny na houby. A nikdo po ránu hromadně nezapaloval auta ani byty! Tak jsem si nakonec řekla, že to nejsou ty pravé důvody. Proč člověk zapálí auto? Proč chci zapálit náš byt?

Na svou otázku jsem našla odpověď, až když jsem šla nakupovat s tetou Helenou (mamčina sestra) a sestřenkou Sofií. Šlo o to koupit dárek pro mamku k narozeninám, které budeme slavit příští neděli. Vyrazily jsme pod záminkou, že jdeme do Dapperova muzea, ale šly jsme do obchodů s doplňky a dekoracemi ve II. a VIII. pařížském obvodě. Měli jsme v plánu pořídit držák na deštníky a také koupit můj dárek.

S držákem na deštníky to trvalo nesnesitelně dlouho. Zabralo to tři hodiny, i když podle mého byly všechny, které jsme viděly, naprosto stejné. Buďto měly nemožné poklice, nebo to byly rádoby starožitné železné krámy. A všechny nehorázně drahé. Nepřipadá vám někdy divné, že držák na deštníky může stát dvě stě devadesát devět euro? Právě tolik Helena zaplatila za pochybné něco ve

„starobylé kůži” (podle mého: kůže vyhřebelcovaná železným kartáčem!) s hrubě sešitými švy, jako bychom bydleli někde ve stáji.

Já jsem mamce koupila v jednom asijském obchůdku krabičku na prášky na spaní z černého lakovaného dřeva. Třicet euro. Už to mi přišlo hodně drahé, ale Helena se mě zeptala, jestli k tomu nechci přidat ještě něco, protože měla pocit, že to není nic moc. Helenin manžel je gastroenterolog a můžu vám říct, že na planetě lékařů nepatří gastroenterologové k těm nejchudším… Mám ale Helenu a Clauda docela ráda, protože jsou… no, nevím, jak bych to přesně řekla… takoví úplní. Jsou spokojení se svým životem, myslím, že si nehrají na něco, co nejsou. A mají Sofii. Moje sestřenice Sofie trpí trisomií. Nejsem z těch, kteří by se rozplývali nad mentálně postiženými dětmi, jak je v naší rodině dobrým zvykem (dělá to i Kolombína). Obvyklé prohlášení je toto: jsou sice postižení, ale jsou tak zajímaví, tak citliví, tak dojemní! Mně osobně Sofiina přítomnost není nijak příjemná: slintá, křičí, zlobí se, vymýšlí si hlouposti a ničemu nerozumí. Ale to neznamená, že bych nesouhlasila s Helenou a Claudem. Oni sami říkají, že je to těžké a že jsou to galeje mít trisomické dítě, ale mají ji rádi a myslím, že se o ni starají velice dobře. To jim dodává celistvost charakteru, takže, takže je mám docela ráda. Když vidíte mamku, jak se snaží hrát si na dobrou moderní ženu, nebo Jacintu Rosenovou, jak si hraje na rodačku-z- dobré-společnosti, tak to z Heleny, která si vůbec na nic nehraje a je spokojená s tím, co má, dělá mnohem sympatičtějšího člověka.

Zkrátka a dobře po tom cirkusu s držákem na deštníky jsme si šly dát zákusek a čokoládu k Angelině, což je čajovna na ulici de Rivoli. Mohli byste říct, že snad ani nemůže být nic vzdálenějšího tematice mladých lidí z předměstí, kteří zapalují auta. Ale je to přesně naopak! U Angeliny jsem viděla něco, co mi umožnilo pochopit hodně jiných věcí. U stolku vedle nás byla nějaká dvojice s dítětem. Byl to bělošský pár s asijským dítětem. Chlapeček se jmenoval Theo. Helena si s nimi chvíli povídala. Spojovalo je téma dětí. To byl hlavní důvod, proč se spolu začali vůbec bavit. Dozvěděli jsme se, že Theo je adoptovaný a že si ho před rokem a čtvrt přivezli z Thajska, kde jeho rodiče a všechny sourozence zabila vlna tsunami. Rozhlížela jsem se kolem sebe a říkala si: jak to zvládne? Přece jen jsme byli u Angeliny: všichni okolo byli slušně oblečení, vybranými způsoby se ládovali nehorázně drahými dortíky a rozhodně tu byli jenom proto, aby… no proto, že tohle místo něco

znamená, že patří k určitému světu, že k němu patří určité názory, kódy, plány, že má svou historii atd. Je to tak nějak symbolické. Když si dáte čaj u Angeliny, tak jste ve Francii, ve světě bohatých, ve světě hierarchizovaném, racionálním, karteziánském a civilizovaném. Jakto jenom nebohý Theo zvládne? První měsíce svého života prožil v rybářské vesničce kdesi v Thajsku, ve východním světě, jemuž vládnou hodnoty a čisté emoce, které mají své symbolické místo. Možná se účastnil venkovských oslav, při nichž se uctíval bůh deště a kde se děti koupaly v magických pověrách. A najednou je ve Francii, v Paříži, u Angeliny. Bez jakéhokoli přechodného stadia byl vhozen do odlišné kultury a ocitl se na místě, kde se pro něj všechno změnilo. Z Asie do Evropy, z chudého světa do světa bohatých.

Najednou jsem si řekla: Theo možná bude mít později chuť zapalovat auta. Protože to je gesto hněvu a frustrace a možná že největším výrazem frustrace a hněvu není nezaměstnanost, bída nebo absence budoucnosti: možná je to pocit, že nemáte svou vlastní kulturu, protože jste vklíněni mezi dvě kultury, mezi dva nekompatibilní systémy znaků. Jak můžete existovat, když nevíte, kde jste? Co když bude jednou potřebovat sblížit kulturu thajských rybářů s pařížskou smetánkou? Syna imigrantů s představiteli starého konzervativního národa? A tak člověk zapálí auto. Protože když nemáte vlastní kulturu, tak nejste civilizovaná bytost: jste divoké zvíře. A divoké zvíře pálí, zabíjí, loupí.

Vím, že to není nijak hluboké, ale hluboká myšlenka mě napadla potom, když jsem si položila otázku: a co já? Jaký je můj kulturní problém? Mezi jaké nekompatibilní představy jsem vklíněna já? V čem jsem divokým zvířetem?

A najednou mě osvítilo tohle: vzpomněla jsem si na mamčinu děsivou péči o květiny, na Kolombíniny fobické záchvaty, na taťkovu úzkost z toho, že dal babičku do domova důchodců a na spoustu podobných věcí. Mamka je přesvědčená, že je možné ovlivnit osud jedním stříknutím, Kolombína si myslí, že se zbaví fobie tím, že si bude mýt ruce, a taťka se domnívá, že bude potrestán za to, že je špatný syn, který opustil svou matku. Všichni vlastně mají magické rituální představy, jakousi primitivní víru. Ale na rozdíl od thajských rybářů ji nejsou schopni naplnit, protože jsou

vzdělaní-bohatí-karteziánští-Francouzi.

A já, já jsem možná největší obětí tohoto protikladu, protože z nějakého neznámého důvodu jsem nesmírně citlivá ke všemu, co spolu neladí. Jako bych měla naprosto absolutní sluch na všechny ty kiksy a rozpory. Na tyhle a všechny další… Najednou nevidím žádnou jistotu, ani v jedné z protikladných rodinných kultur.

Možná jsem symptomem rodinných protikladů, a proto musím zmizet, aby se rodina mohla uzdravit.

4

Základní poučka

Než přišla Manuela ve dvě hodiny od de Brogliů, stihla jsem ještě vrátit diplomku zpátky do obálky a doručit ji k Josseovým.

Při této příležitosti se mi naskytla možnost zajímavé konverzace se Solange Josseovou.

Určitě si pamatujete, že pro obyvatele domu jsem omezenou domovnicí, jež se pohybuje na samé hranici jejich pomíjející představivosti. V tomto směru není Solange Josseová výjimkou, nicméně si vzala za manžela socialistického poslance, tak se aspoň snaží.

– Dobrý den, povídá mi, když otevře dveře a bere si obálku, kterou jí podávám.

A teď přijde snaha.

– Víte, pokračuje, Paloma je velmi excentrické děvče. Pozoruje mě, aby si ověřila, že onomu výrazu rozumím.

Nasadím neutrální výraz, který patří k mým nejoblíbenějším. Umožňuje široké spektrum možných interpretací. Solange Josseová je socialistka, ale v lidi nevěří,

– Měla jsem na mysli, že je poněkud zvláštní, říká a výraz ně přitom artikuluje, jako by hovořila s nedoslýchavým člověkem.

– Je velice milá, odpovím a vnesu do konverzace trochu filantropický ráz.

– Ano, ano, povídá Solange Josseová a nasazuje tón, kterým chce dosáhnout svého cíle, ale nejprve musí překonat překážky, jež jí klade nevzdělanost toho druhého. Je to milá holka, ale někdy se chová trochu podivně. Například se velice ráda schovává. Dokáže zmizet na celé hodiny.

– Ano, povídám, říkala mi to.

V porovnání s mlčením je to poněkud riskantní strategie. Jistější je mlčet, nic nedělat a ničemu nerozumět. Ale myslím, že jsem schopná setrvat v roli a nezradit svou přirozenost.

– Aha, ona vám to řekla?

Solange Josseová má najednou poněkud nejistý hlas. Jak má chápat to, že domovnice rozumí tomu, co jí Paloma řekla? Tato otázka, aktivizující veškeré její kognitivní kapacity, ji lehce vyvádí z míry. Na tváři se jí objeví nepřítomný výraz.

– Ano, říkala mi to, odpovídám s jistým (objektivně nepopiratelným) talentem k lakonickému vyjadřování.

Za Solange Josseovou zahlédnu Ústavu, která se pohybuje omezenou rychlostí a tváří se blazeovaně.

– Ach, pozor na kočku, povídá.

A vyjde na chodbu a zavře za sebou dveře. Nenechat kočku utéct na chodbu a nenechat domovnici vstoupit dovnitř – tak zní základní poučka manželek socialistů.

– Zkrátka, pokračuje, Paloma mi říkala, že by za vámi ráda čas od času zašla. Ona pořád o něčem hloubá, nejradši se někde povaluje a nic nedělá. Abych byla upřímná, byla bych ráda, kdyby to dělala doma.

– Aha, povídám.

– Ale občas, pokud by vám to nevadilo… Aspoň bych věděla, kde je. Přivádí nás to k šílenství, když ji musíme pořád někde hledat. Kolombína má práce nad hlavu a příliš se jí nezamlouvá, když musí trávit spoustu času tím, že burcuje celý svět a hledá svou sestru.

Pootevře dveře a ujistí se, že Ústava již opustila chodbu.

– Nebude vám to vadit? zeptá se a myslí při tom už zase na něco jiného.

– Ne, povídám, nebude mi to vadit.

– Tak to je moc dobře, moc dobře, povídá Solange Josseová, jejíž pozornost je zjevně zaměřena k něčemu naléhavému a mnohem důležitějšímu. Děkuji, děkuji, je to od vás moc milé.

A znovu zavře dveře.

5

Protiklad

Tím mohu pro dnešek zakončit své domovnické povinnosti a poprvé mám chvilku, abych mohla přemýšlet. Včerejší večer se mi vrací a má zvláštní příchuť. Je v něm něco oříškového, ale mísí se to s nejasnou úzkostí. Snažím se od toho odstřihnout tím, že se věnuji zalévaní květin na všech patrech domu. Tuto Činnost považuji za naprostý protiklad lidské inteligence. Minutu před druhou dorazí Manuela. V tváři má výraz Neptuna ve chvíli, kdy zdálky zkoumá slupky z kedlubny.

– Tak co? zopakuje svou otázku a podává mi madlenky v kulatém proutěném košíčku.

Budu ještě jednou potřebovat vaše služby, povídám.

– Anó? zeptá se a nezáměrně dá důraz na „nó”. Ještě nikdy jsem neviděla Manuelů tak vzrušenou.

– Půjdu k němu v neděli na čaj a měla bych přinést zákusky,

řeknu.

– Ooooch, pronese nadšeně Manuela, zákusky! A okamžitě přejde do pragmatické roviny:

– Musím vám připravit něco, co vydrží. Manuela pracuje jenom do soboty do poledne.

– V pátek večer vám udělám bábovku, prohlásí po krátkém rozmýšlení.

Bábovka je německý recept a je to poněkud syté.

Ale Manuelina bábovka je zároveň božský nektar. Všechno, co je v Alsasku těžké a vysušené, se v jejích rukou proměňuje ve voňavé mistrovské dílo.

– Budete mít čas? zeptám se.

– Ale jistě, řekne nazdařbůh, na bábovku pro vás budu mít čas

vždycky!

A tak jí všechno vyprávím: příchod, zátiší, saké, Mozart, gyoza, žalu, Kitty, sestry Munekatovy a všechno ostatní. Můžete mít jen jednu přítelkyni, ale pečlivě si ji vyberte.

– Jste báječná, řekne Manuela, když skončím se svým vyprávě ním. Jsou tu samí pitomci, a když se přistěhuje první pořádný Muž, tak pozve na návštěvu zrovna vás.

Zhltne jednu madlenku.

– Ale! vykřikne najednou a v jejím výkřiku je silný přídech:

„Chale!” Udělám vám ještě taštičky s náplní whisky.

– To ne, povídám, nemůžete si přidělávat tolik práce, Manuele… ta bábovka bude stačit.

– Přidělávat si práci? odpoví. Ale Renée, vždyť jste pro mě za ty roky udělala tolik dobrého!

Chvíli přemýšlí, loví ve vzpomínkách.

– A co tady dělala Paloma? zeptá se.

– No, povídám, přišla si odpočinout od své rodiny.

– Aha, povídá Manuela, chudinka! Je jasné, že s takovou sestrou…

Manuela má na Kolombínu naprosto jednoznačný názor. Nejraději by jí spálila ty nuzácké hadry a poslala ji dělat kulturní revoluci.

– Mladý Pallieres slintá pokaždé, když ji vidí, dodá ještě. Ale ona si ho skoro ani nevšimne. Měl by si vzít na hlavu igelitový pytlík do koše. Kdyby tak všechny slečny z domu byly jako Venuše…

– To je pravda, Venuše je velice milá, povídám.

– Ano, řekne Manuela, je to hodná holka. Neptun měl v úterý

průjem a víte, že ho vyléčila?

Takový průjem, to není nic pěkného.

– Já vím, řeknu, dohodly jsme se na novém koberci do haly.

Přivezou ho zítra. To je dobře, tady ten už je hrozný.

– No, povídá Manuela, a ty šaty si můžete nechat. Dcera té paní řekla Marii, ať si všechno nechá, a Maria mi řekla, abych vám vyřídila, že vám ty šaty dá.

– Ach, řeknu, to je velmi milé, ale nemůžu to přijmout.

– Ale nezačínejte zase, povídá rázně Manuela. V každém případě budete platit čistírnu. Podejte mi to, tipuju to na pěknou meruňku.

Meruňka je možná slušný výraz pro merendu.

– Dobrá, tak za mě Marii poděkujte, řeknu, opravdu si toho vážím.

– Takhle se mi to líbí, řekne. To víte, že ano, poděkuju jí za vás. Někdo dvakrát krátce zaklepe na dveře.

6

Haba kopus

Je to Kakuro Ozu.

– Dobrý den, dobrý den, povídá a jde dovnitř. Ach, dobrý den, paní Lopesová, dodá, když spatří Manuelů.

– Dobrý den, pane Ozu, odpoví hodně nahlas Manuela. Manuela je velmi energická žena.

– Dáváme si čaj, přidáte se k nám? zeptám se.

– Ale jistě, velice rád, odpoví Kakuro a chopí se židle. A když si všimne Lva, pokračuje: To je ale pěkný kousek! Minule jsem si ho pořádně neprohlédl. Klidně by mohl dělat sumo!

– Vezměte si madlenku, jsou merendové, povídá Manuela a hned košíček hbitě přisune ke Kakurovi.

Merendové je pravděpodobně hříšné označení pro meruňkové.

– Děkuji, řekne Kakuro a vezme si.

– Je výborná! pronese, když polkne. Manuela se na židli tetelí blahem.

– Přišel jsem se zeptat na váš názor, řekne Kakuro po čtyřech madlenkách. Přeme se s přítelem v otázce evropské ho prvenství v rovině kulturní, pokračuje a půvabně na mě mrkne.

Manuela, která by možná měla být trochu shovívavější k mladému Pallieresovi, sedí s otevřenou pusou.

– On se přiklání na stranu Anglie, já jsem pro Francii. Tak jsem řekl, že znám někoho, kdo by nás mohl rozsoudit. Mohl bych vás požádat o to, abyste se stala rozhodčí v našem sporu?

Ale já nejsem nestranný soudce, řeknu a posadím se. Nemůžu hlasovat.

– Ne, ne, ne, říká Kakuro, nebudete hlasovat. Jenom mi odpovíte na jednu otázku: které jsou dva největší vynálezy anglické a

francouzské kultury? Paní Lopesová, jestli chcete, tak mohu dnes odpoledne dát do pléna i váš názor, dodá.

– Angličané…, začne Manuela, která je ve výborné formě. Ale pak se zarazí. Nejdřív vy, Renée, řekne, když si uvědomí, že by měla být opatrnější, a vzpomene si, že je přece jenom Portugalka.

Chvíli přemýšlím.

– Za Francii: jazyk osmnáctého století a zrající sýr.

– A Anglie? ptá se Kakuro.

– S Anglií je to jednoduché, povídám.

– Pouding? navrhuje Manuela, přičemž vyslovuje tak, jak to píšu. Kakuro se z plna hrdla zasměje.

– A co dalšího? řekne.

– No, rustbif, řekne s velmi britským přízvukem.

– Ha, ha, směje se Kakuro. V tom s vámi souhlasím! Jaké jsou vaše návrhy, Renée?

– Habeas corpus a trávník, řeknu a směju se.

A protože se všichni smějeme, tak Manuela špatně rozuměla a slyšela „haba kopus”, což sice nic neznamená, ale i tak je to vtipné.

Právě v tu chvíli někdo zaklepe.

Šílené! Ještě včera domovnická lóže nikoho nezajímala a dnes se stala centrem světové pozornosti.

– Dále, řeknu bez rozmýšlení uprostřed našeho rozhovoru. Ve dveřích se objeví Solange Josseová.

Všichni tři se na ni díváme s tázavým výrazem v očích, jako bychom byli hosté na nějakém večírku, které obtěžuje nevychovaná servírka.

Otevře ústa, ale okamžitě si to rozmyslí.

Ve výšce zámku na dveřích se objeví Palomina hlava. Vzpamatuji se a vstanu.

– Můžu vám tady tak na hodinku nechat Palomu? zeptá se paní Josseová, která se už také vzpamatovala, ale je jasné, že její zvědavoměr explodoval.

– Dobrý den, řekne Kakurovi, který vstal a podal jí ruku.

– Dobrý den, odpoví přívětivě Kakuro. Dobrý den, Palomo, rád tě vidím. Milá paní Josseová, tady bude v dobrých rukou, můžete nám ji tu nechat.

Jak se s někým elegantně rozloučit v jedné lekci.

– Ehm… ano… jistě… děkuji, řekne Solange Josseová a začne pomalu couvat ven. Stále je trochu přešlá.

Zavřu za ní dveře.

– Dáš si šálek čaje? zeptám se.

– Ráda, odpoví.

Opravdová princezna mezi stranickými kádry. Naliju jí půl šálku jasmínového čaje a Manuela ji začne vykrmovat posledními madlenkami, které ještě stačila zachránit.

– Co podle tebe vynalezli Angličané? zeptá se Kakuro Palomy.

Pokračuje tak ve své kulturní anketě.

Paloma se hluboce zamyslí.

– Klobouk jako symbol psychorigidity, řekne.

– Skvěle, řekne Kakuro.

Zjišťuji, že jsem možná Palomu dlouhodobě podceňovala a že v této oblasti budu muset ještě značně zapracovat. A protože osud klepe vždycky třikrát a protože všichni spiklenci musejí být jednoho dne odhaleni, znovu někdo klepe na dveře mého bytu a vyruší mě z přemýšlení.

Paul N’Guyenje prvním člověkem, který nedává najevo žádné překvapení.

– Dobrý den, paní Michelová, pozdraví mě a pak ještě řekne: Dobrý den vám všem.

– Ach, Paule, řekne Kakuro, definitivně jsme zdiskreditovali Anglii!

Paul se pousměje.

– Výborně, řekne. Volala vaše dcera. Bude volat znovu za pět minut.

Podá mu mobilní telefon.

– Rozumím, řekne Kakuro. Milé dámy, musím se rozloučit.

Ukloní se.

– Na shledanou, proneseme jednohlasně jako dívčí sbor.

– Tak, řekne Manuela, dobrá věc se podařila.

– Jaká? ptám se.

– Snědly se všechny madlenky. Smějeme se.

Zasněně se na mě podívá a usmívá se.

– To je neuvěřitelné, co? řekne. Ano, je to neuvěřitelné.

Renée má teď dva přátele a už není tak nepřístupná a tvrdá. Když Manuela odešla, schoulila se Paloma do kocourova křesla u televize, vážně se na mě podívala a zeptala se:

– Myslíte, že má život smysl?

7

Temná noční obloha

Paní v čistírně na mě minule rozezleně zaútočila.

– Takové skvrny na tak kvalitních šatech, reptala, když mi po dávala azurově modrý lístek.

Dnes ráno podávám papírový obdélníček jiné ženě. Je mladší a méně probuzená. Nekonečně dlouho se prohrabuje mezi stojany s tyčemi a nakonec mi podá pěkné švestkově modré lněné šaty, zabalené do průhledného igelitu.

– Děkuji, řeknu po krátkém zaváhání a chopím se jich.

Do seznamu mých podlých činů je třeba přidat kapitolu o uloupení šatů, které mi nepatří, výměnou za šaty po mrtvé, jíž jsem je ukradla. V mém chvilkovém zaváhání se zhmotnilo zlo. Kdyby bylo důsledkem výčitek spjatých se samou podstatou vlastnictví, mohla bych žádat o prominutí svatého Petra. Ale obávám se, že se jedná pouze o výsledek času nutného k vyhodnocení možného užitku, který mi bude plynout z mého špatného skutku.

V jednu hodinu mi Manuela přinesla bábovku.

– Chtěla jsem přijít dřív, ale paní de Brogliová mě po oku pozorovala.

Pro Manuelů je po očku příliš jemným jazykovým detailem, než aby se jím zabývala.

Bábovka, spočívající na hedvábném papíře v barvě temné noční oblohy, je báječný cukrářský výrobek, jehož recept si kuchařka upravila podle svého. Taštičky s náplní whisky jsou tak nadýchané, až se člověk bojí, aby je nerozmačkal. A mandlové rohlíčky mají krásnou karamelovou polevu. Už teď se mi sbíhají sliny.

– Děkuju, Manuelo, řeknu, ale budeme jenom dva, to přece víte.

– Tak to abyste se do toho hned pustila, povídá.

– Ještě jednou díky, vážně, řeknu, musela jste s tím strávit spoustu času.

– Blablabla, povídá Manuela. Všechno jsem dělala z dvojité dávky a Fernando vám za to jenom děkuje.

Deník pohybů světa č. 7

Zlomený stonek, který jsem kvůli vám milovala

Zajímalo by mě, jestli jsem se nezačala transformovat v kontemplativní estétku. Zdá se mi, že je v tom velká zenová tendence a trochu něčeho ronsardovského.

Vysvětlím to. Je to poněkud speciální „pohyb světa”. Není to tentokrát žádný fyzický pohyb. Ale dneska ráno při snídani jsem si jednoho pohybu všimla. The pohyb. Dokonalost pohybu. Včera (bylo pondělí) přinesla paní Crémontová, která u nás uklízí, mamce kytici růží. Paní Crémontová byla v neděli u své sestry, která má malou zahrádku v Suresnes. Jednu z posledních, které tam zbyly. A tak přinesla kytici prvních letošních růží – byly žluté a měly krásnou sytou jarní barvu. Podle paní Crémontové se tahle odrůda jmenuje

„The Pilgrim”, „Poutník”. To mi přišlo docela fajn. Rozhodně je to elegantnější, poetičtější a ne tak umělé, jako když se růže jmenují třeba „Madame Figaro” nebo „Proustova láska” (to jsem si nevymyslela). Takže vraťme se zpátky k tomu, že paní Crémontová přinesla mamce růže. Obě spolu mají takový vztah jako mívají progresivně smýšlející ženy z vyšší společnosti se svými hospodyněmi, ačkoli mamka si myslí, že ona je zvláštní případ: je to starý, mírně socialisticko-paternalistický vztah (nabídnout kávu, slušně zaplatit, nic nevyčítat, darovat staré oblečení a vyřazený nábytek, zajímat se o děti a na oplátku máte nárok na kytici růží a kaštanovo-béžový háčkovaný přehoz na postel). Ale tyhle růže… to bylo něco jiného.

Zrovna jsem snídala a prohlížela jsem si kytici, která ležela na kuchyňské lince. Myslím, že jsem na nic nemyslela. Možná právě proto jsem si toho všimla. Možná že kdybych byla zaujatá něčím jiným, kdyby v kuchyni nebylo ticho, kdybych tam nebyla sama, tak bych nedokázala být tak vnímavá. Ale já byla sama, v klidu a nikde nikdo. A tak jsem to mohla k sobě nechat přijít.

Ozval se takový slabý zvuk, jako když lehký větřík udělá hodně hodně hodně tiše „ššššš”. Bylo to poupě, které s kouskem odlomeného stonku dopadlo na linku. Ve chvíli, kdy se jí poupě dotklo, tak to udělalo „pfff”. Bylo to takové ultrazvukové „pfff”, které slyší jenom myši nebo lidi ve chvíli, když je všude hodně hodně hodně ticho. Ruka se lžičkou mi zůstala viset ve vzduchu a já byla naprosto uchvácená. Bylo to nádherné. Ale co na tom vlastně bylo nádherné? Na to jsem nemohla přijít: bylo to opravdu poupě na ulomeném stonku, které dopadlo na linku? Opravdu?

Pochopila jsem to, když jsem se šla podívat zblízka na nehybně ležící poupě, které už dopadlo. Je to něco, co má souvislost s časem, a ne s prostorem. Jasně, samozřejmě je krásné, když růžové poupě elegantně spadne na zem. Je to umělecký zážitek: taky se toho spousta takového vytvořilo! Ale to nevysvětluje The pohyb. Pohyb, to, co považujeme za prostorovou záležitost…

Ale když jsem pozorovala, jak tohle poupě se stonkem padá, tak jsem nějak intuitivně na tisícinu vteřiny vytušila, co je podstatou Krásy. Ano, já, dvanáctiapůlletý usmrkanec, jsem měla to nevídané štěstí, že dnes ráno nastaly zároveň všechny nutné podmínky: otevřená mysl, ticho v domě, krásné růže, padající poupě. Proto jsem si taky vzpomněla na Ronsarda, i když jsem tomu nejdřív úplně dobře nerozuměla: protože je to otázka času a růží. Protože krásné je to, co vnímáme, když se to děje. Je to pomíjející seskupení věcí ve chvíli, kdy vidíme krásu i smrt zároveň.

Ajajaj, řekla jsem si. Takhle by tedy měl člověk vést svůj život? Stále v rovnováze mezi krásou a smrtí, mezi pohybem a jeho zanikáním?

To by mohlo být ono, proč žít: sledovat okamžiky, které umírají.

8

Šťastnými doušky

A už je tady neděle.

Ve tři hodiny odpoledne vyrazím na cestu do čtvrtého patra. Švestkové šaty jsou poněkud větší – výhodná koupě pro dnešní bábovkový den – a mé srdce je sevřené jako kotě stočené do klubíčka.

Mezi třetím a čtvrtým patrem se málem srazím se Sabinou Pallieresovou. Už několik dní si vždy, když mě potká, s ostentativním zájem zkoumavě prohlíží můj nadýchaný účes. Musíte ocenit, že jsem se rozhodla svůj nový zjev před světem neskrývat. Ale tato dotěrnost mi nedělá dobře, ačkoli se snažím nemít žádné předsudky. Naše nedělní setkání nijak nevybočilo ze zajetých kolejí.

– Dobrý den, řeknu a pokračuji ve zdolávání schodů. Odpoví mi strohým pokývnutím hlavy. Přitom zkoumá mou lebku, zhodnotí můj účes a zůstane stát na jednom schodě. Otřese mnou závan paniky a naruší regulaci mého pocení, které ohrožuje mé kradené šaty nemilosrdnými svatozářemi.

– Mohla byste, když už jdete nahoru, zalít kytky na patře? vy padne z ní zoufale.

Mám to zopakovat? Je neděle.

– To jsou zákusky? zeptá se nečekaně.

Nesu na tácu Manuelina dílka zahalená modrým hedvábem. Všimnu si, že moje šaty jej částečně zakrývají. Takže odsuzující pohled madam Pallieresové není zapříčiněn ani tak mým pochybným oblečením, jako spíše mlsným jazykem člověka nižšího společenského postavení.

– Ano, neočekávaná dodávka, řeknu.

– Aha, tak ji využijte k tomu, abyste zalila květiny, řekne a

uraženě pokračuje dolů.

Dorazím do čtvrtého patra a s jistými obtížemi zazvoním, neboť v ruce držím ještě kazetu. Kakuro však hbitě otevře a okamžitě mi odebere překážející tác.

– No ne, povídá, měla jste pravdu, už se mi začaly sbíhat sliny.

– Poděkujte Manuele, říkám a následuji ho do kuchyně.

– To je opravdu domácí? zeptá se, když zbaví bábovku modrého hedvábného obalu. To je skutečná perla.

Najednou si uvědomím, že hraje hudba. Není příliš hlasitá a zní z neviditelných reproduktorů, které přenášejí hudbu do celé kuchyně.

Thy hand, lowest soul, darkness shades me, On thy bosom let me rest.

When I am laid in earth May my wrongs create No trouble in thy breast.

Remember me, remember me, But ah! Forget my fate.

Je to smrt Didony z Purcellovy opery Dido a Aeneas. A jestli chcete slyšet můj názor: je to nejkrásnější pěvecké dílo na světě. Nejenže je krásné, má v sobě také vznešenost a neuvěřitelné kouzlo intenzity spoutaných tónů. Jako by je k sobě vázala neviditelná síla a jako by se nořily jedny do druhých a přitom byly stále zřetelné a srozumitelné. Dotýká se samé hranice možností lidského hlasu, takřka v rovině animálního nářku. Má však v sobě krásu, jíž křičící zvířata nemohou nikdy dosáhnout. Krásu, jež se rodí z narušené artikulace hlásek a z pečlivé snahy, kterou musíme v obyčejném slovním vyjadřování vynakládat na to, abychom rozlišovali jednotlivé zvuky.

Rozrušovat rytmus a rozpouštět zvuky. Umění je život, který probíhá v jiném rytmu.

– Pusťme se do toho! vybídne Kakuro, když připraví na velký

černý podnos šálky, konvici, cukr a papírové ubrousky.

Vydám se před ním do chodby a podle jeho instrukcí otevírám třetí dveře vlevo.

– Máte video? zeptala jsem se Kakura Ozua.

– Mám, odpověděl mi s prorockým úsměvem.

Třetí dveře vlevo vedou do miniaturního kinosálku. Je zde bílé plátno, spousta tajuplných lesklých přístrojů, tři řady (v každé po pěti místech) opravdových sedaček z kina, potažených temně modrým sametem, úplně vpředu dlouhý nízký stolek a zdi a strop jsou potaženy tmavou hedvábnou látkou.

– Je to totiž moje práce, řekne Kakuro.

– Vaše práce?

– Přes třicet let jsem do Evropy dovážel špičkovou hi-fi techniku pro ty nejluxusnější podniky. Je to velmi lukrativní obor – ale pro mě je to skvělá zábava, neboť mě fascinují všechny elektronické vymoženosti.

Sednu si do měkce čalouněného křesla a film začíná.

Jak mám popsat ty chvíle nesmírné radosti? V příjemném příšeří sledujeme na velkém plátně Sestry Munekatovy, záda se noří do měkkých opěradel, ukusujeme bábovku a šťastnými doušky usrkáváme horký čaj. Čas od času Kakuro film zastaví a společně komentujeme: zlomené hole, kamélie na mechu chrámu a lidský osud v těžkém životě. Dvakrát jdu pozdravit svého přítele jménem Confutatis a zase se vracím do šálku jako do vyhřátého hnízdečka.

Je to bytí v čase mimo čas… Kdy jsem poprvé pocítila takovéto šťastné odevzdání se, k němuž jsou zapotřebí dva? Klid, který zakoušíme, když jsme sami, a naše vlastní jistota v osamocené vyrovnanosti není ničím v porovnání s tím, když toho druhého necháte jít, přijít, mluvit a když jste s ním spřízněni… Kdy jsem poprvé pocítila takovéto šťastné uvolnění v přítomnosti nějakého muže?

Dnes. Dnes je to poprvé.

9

Sanae

Když jsem se v sedm hodin po čaji a příjemném povídání rozhodla, že se rozloučím, všimla jsem si na nízkém stolku vedle pohovky zarámované fotografie nádherné ženy.

– To byla moje žena, řekne opatrně Kakuro, když si všimne, že si ji prohlížím. Zemřela před deseti lety. Rakovina. Jmenovala se Sanae.

– To mi je líto, řeknu. Byla… byla to krásná žena.

– Ano, řekne, nádherná. Nastane krátké mlčení.

– Mám dceru, která žije v Hongkongu, dodá ještě, a dvě vnoučata.

– Musí vám chybět, povídám.

– Poměrně často tam jezdím. Mám je moc rád. Vnuk se jmenuje Jack (jeho tatínek je Angličan), je mu sedm a dnes ráno mi do telefonu říkal, že včera chytil svou první rybu. To je zpráva týdne, nemyslíte?

Opět mlčení.

– Vy jste také vdova, jestli se nemýlím, řekne Kakuro, když mě vyprovází na chodbu.

– Ano, řeknu, ovdověla jsem před patnácti lety. Něco v krku se mi sevřelo.

– Můj manžel se jmenoval Lucien. Taky rakovina… Stojíme přede dveřmi a posmutněle se na sebe díváme.

– Dobrou noc, Renée, řekne Kakuro.

A s náznakem znovunalezené veselosti ještě dodá:

– Byl to nádherný den.

Nadzvukovou rychlostí na mě padne obrovský splín.

10

Temná mračna

– Jsi naprostý idiot, říkám si, když ze sebe svlékám modré šaty a všimnu si lesklé skvrnky od whisky na knoflíkové dírce. Co sis myslela? Jsi jenom obyčejná domovnice. Není možné přátelit se s někým, kdo patří do jiné společnosti. Co si o sobě myslíš, náno pitomá?

– Co si o sobě myslíš, náno pitomá? opakuji si večer, když se umývám a když pak po krátké bitvě s neústupným Lvem uléhám do postele.

Před zavřenýma očima mi tančí krásný obličej Sanae Ozuové. Cítím se jako stará věc, jíž někdo náhle připomněl neutěšenou realitu.

Usnu. Mé srdce je ale neklidné.

Druhý den ráno si připadám jako po flámu.

Následující týden uběhne jako mávnutím kouzelného proutku. Kakuro se několikrát spontánně zjevil a dal mi na vybranou (zmrzlina, nebo sorbet? Atlantik, nebo Středozemní moře?) a já jsem si užívala jeho osvěžující přítomnosti navzdory temným mračnům, která mlčenlivě křižovala mé srdce. Manuela se smála, když objevila mé modré šaty, a v kocourově křesle se zabydlela Paloma.

– Až vyrostu, budu domovnice, prohlásila před svou matkou, která se na mě nyní dívá káravým pohledem plným opatrnosti, když svého potomka svěřuje do mé péče.

– Bůh tě chraň, odpovím a tvářím se na paní Josseovou co nejpříjemněji. Z tebe bude princezna.

Ke svým novým brýlím a poněkud bojovnému vzhledu dívky-

která-bude-domovnicí-navzdory-všemu-všem-a-hlav-ně-navzdory- své-matce přidala sladce růžové tričko prvotřídní kvality.

– Co to tu smrdí? zeptá se Paloma.

Nějak mi v koupelně nefunguje odpad a smrdí to tam jako na veřejných záchodcích. Před šesti dny jsem volala instalatéra, ale netvářil se zrovna nadšeně z toho, že by měl přijít.

– Odpady, řeknu a nemám ani trochu chuť dál toto téma rozvíjet.

– To je odvrácená strana liberalismu, prohlásí, jako bych já nic neřekla.

– Ne, povídám, ucpal se odpad.

– Přesně o tom mluvím, povídá Paloma. Proč ten instalatér nepřišel?

– Protože měl jiné zákazníky?

– Ale vůbec ne, odsekne. Správná odpověď je: protože ho k tomu nic nenutilo. A proč ho k tomu nic nenutilo?

– Protože nemá konkurenci, povídám.

– No vidíte, prohlásí vítězoslavně Paloma. Není tu dostatečná kontrola. Příliš mnoho odpadů a příliš málo instalatérů. Já osobně bych byla pro kolchozy.

Běda, náš vzrušující dialog přeruší ťukání na dveře mého bytu.

Je to Kakuro s nějakým malým slavnostním já-nevím-čím. Vejde dovnitř a všimne si Palomy.

– Dobrý den, slečno, řekne. Mám raději přijít později, Renée?

– Jestli se vám to hodí, řeknu. Jak se vám daří?

– Výborně, odpoví.

Pak se osmělí a odhodlaně se vrhne do vody:

– Nechtěla byste se mnou zítra povečeřet?

– Ehm, řeknu a cítím, že se mě zmocňuje velké rozrušení z toho, že…

Roztříštěné pocity z minulých dní jako by náhle získaly jasné obrysy.

– Chtěl bych vás vzít do jedné své oblíbené restaurace, pokračuje s výrazem psa čekajícího na kost.

– Do restaurace? řeknu a zmocňuje se mě čím dál tím silnější vzrušení.

Nalevo ode mne šustí Paloma jako myška.

– Podívejte, řekne Kakuro, který je poněkud na rozpacích.

Upřímně vás prosím. Mám… mám zítra narozeniny a byl bych rád, kdybyste mi dělala společnost.

– Aha, řeknu, neboť na víc se nezmůžu.

– V pondělí odjíždím za dcerou, abychom to oslavili s rodinou, to ano, ale… ale zítra… kdybyste chtěla…

Na chvíli se odmlčí a s nadějí v očích se na mě podívá. Zdá se mi to? Nebo se Paloma snaží na chvíli zadržet dech? Zavládne krátká chvíle ticha.

– Víte, odpovím, opravdu je mi to moc líto. Nemyslím, že by to byl dobrý nápad.

– Ale proč? zeptá se Kakuro, kterého to viditelně vyvedlo zmíry.

Je to od vás moc milé, říkám a snažím se ovládnout hlas, aby se mi nezlomil. Jsem vám velice vděčná, ale raději ne. Děkuji. Určitě máte přátele, se kterými to budete moci oslavit.

Kakuro se na mě zaraženě podívá.

– Já…, podaří se mu nakonec říct, já… ano, to jistě, ale… vlast ně… popravdě řečeno… bych moc rád… nevím.

Zamračí se.

– Vlastně, řekne, tomu nerozumím.

– Bude to tak lepší, řeknu, věřte mi.

Pomalu ho směřuji ke dveřím a cestou ještě řeknu:

– Jsem si jistá, že budeme mít ještě spoustu příležitostí si po povídat.

Při couvání si osahává prostor za sebou a připomíná chodce, který ztratil cestu.

– Škoda, řekne, udělalo by mi to radost. Stejně…

– Na shledanou, řeknu a opatrně mu zavřu dveře před nosem.

11

Déšť

To nejhorší je pryč, říkám si.

Když v to nepočítám osud sladkého růžového bonbónku: otočím se a přímo proti mně stojí Paloma.

Vůbec se netváří spokojeně.

– Můžu vědět, na co si to hrajete? zeptá se mě tónem, který mi připomíná mou poslední učitelku paní Billotovou.

– Na nic si nehraju, říkám slabým hlasem a je mi jasné, že se chovám jako malé dítě.

– Máte na zítřek v plánu něco důležitého? zeptá se.

– To ne, řeknu, ale to není kvůli tomu…

– A můžu teda vědět proč?

– Myslím, že to není správné, řeknu.

– A proč ne? naléhá můj stranický kádrovák. Proč?

Copak to vím?

A v té chvíli – bez jakékoli předchozí výstrahy – se začne snášet déšť.

12

Sestry

Ten déšť…

V mé zemi přes zimu prší. Nepamatuji si slunečné dny: pouze déšť, kaluže bláta, chlad, vlhko, které se lepí na oblečení, na vlasy, a dokonce na oheň. Nikdy to úplně nepřejde. Kolikrát jsem si od té doby vzpomněla na ty deštivé večery? Kolikrát se mi za těch více než čtyřicet let zdálo o chvíli, která mi v dnešním deštivém dni opět vytanula na mysli?

Ten déšť…

Mé sestře dali jméno po naší starší sestře, která se narodila mrtvá. Bylo to jméno, které už nosila jedna mrtvá tetička. Lisa byla krásná už jako dítě. Poznala jsem to, ačkoli mé oči ještě zdaleka neuměly rozeznávat formy krásy, byly však schopné postřehnout její zárodky. A protože se u nás doma skoro nemluvilo, tak to nikdy nikdo neřekl nahlas. Ale v sousedství se o tom mluvilo hodně, a když šla moje sestra okolo, tak lidé s oblibou její krásu komentovali. „Tak krásná a tak chudá, to je pěkně krutý osud,” glosovala situaci hokynářka, když jsme šly kolem do školy. Já jsem byla ošklivá a neduživá. Držela jsem se sestřičky za ruku a Lisa kráčela s hlavou vztyčenou lehkým krokem svou cestou a nechala je, ať si vedou všechny ty pohřební řeči, které každý rád přidal k lepšímu.

V šestnácti letech odešla do města hlídat děti dojedná bohaté rodiny. Celý rok jsme ji neviděli. Vrátila se domů na Vánoce s podivnými dárečky (kořeněný chléb, pestrobarevné stužky, pytlíčky s levandulí) a vypadala jako královna. Našla by se snad růžovější, živější a dokonalejší tvář než ta její? Poprvé nám někdo vyprávěl

svůj příběh a my jsme jí viseli na rtech. Byli jsme lační po tajuplných zjeveních, jež nám evokovala slova vycházející z úst venkovské dívenky, z níž se stala chůva v bohaté rodině. Mluvila o neznámém světě plném nádhery a lesku, kde ženy řídí auta a vracejí se večer do bytů plných různých přístrojů, které dělají práci místo lidí a nebo informují o dění ve světě, když zmáčknete knoflík…

Když si na to vzpomenu, tak si teprve uvědomím, v jaké bídě jsme tehdy žili. Bydleli jsme sice asi jen padesát kilometrů od města a měli jsme to dvanáct kilometrů do jednoho městečka, ale žili jsme jako na hradě – žádné pohodlí, žádná naděje, a tak v nás přetrvávalo vnitřní přesvědčení, že zůstaneme navždy venkovskými balíky. Samozřejmě že i dnes v některých zastrčených vesničkách existuje hrstka starousedlíků, kteří se nezajímají o moderní život. Ale my jsme tehdy byli mladá aktivní rodina, když nám Lisa popisovala zářící, vánočně vyzdobené ulice, ve městě a odkrývala nám svět, o němž jsme neměli ani potuchy.

Pak Lisa zase odjela. Několik dalších dní jsme spolu ještě ze setrvačnosti trochu mluvili. Otec po několik večerů komentoval vyprávění své dcery. „No, je to všechno nějaký složitý a divný.” A poté na nás opět padlo mlčení jako mor na nebožáky.

Když si na to vzpomenu… Ten déšť, všichni ti mrtví… Lisa nosila jméno dvou zesnulých lidí. Na mě připadla pouze jedna mrtvá, dostala jsem jméno po babičce z matčiny strany, která zemřela nedlouho před tím, než jsem se narodila. Bratři nosili jména bratranců zabitých ve válce a matka dostala své jméno po sestřenici, která zemřela při porodu a kterou matka skoro vůbec neznala. Žili jsme beze slov ve světě mrtvých, až pak se jednoho listopadového večera Lisa vrátila z města domů.

Pamatuji si ten déšť… Bubnování kapek na střeše, stékající potůčky vody, bahnitý oceán přede dveřmi statku, černé nebe, vítr, hořká pachuť nekonečného vlhka, jež trápilo naše těla i naše životy: nevědomé a bez touhy po vzpouře. Seděli jsme namačkaní u kamen, když tu najednou matka vstala, což celou naši smečku vyvedlo z míry. Sledovali jsme, jak kráčí ke dveřím hnána vpřed jakýmsi temným puzením. Otevřela dveře.

Ten déšť, ach, ten déšť… Ve dveřích stála Lisa. Nehýbala se,

vlasy měla přilepené k obličeji, šaty zmáčené, boty zabahněné a upřeně se dívala před sebe. Jak to matka mohla vědět? Tato žena se nikdy nepokusila pochopit, že nás miluje, a to proto, aby nám neublížila. Ani gestem, ani slovem nedala nic najevo. Tato tvrdá, negramotná žena rodila děti, stejně jako ryla půdu na poli nebo krmila slepice. Byla tak úsporná, že nás nikdy neoslovila jménem, které nám dala. Myslím, že si je dokonce ani nepamatovala. Jak jenom tahle žena mohla vědět, že její polomrtvá dcera stojí beze slova a bez hnutí přede dveřmi v proudech deště a bez zaklepání čeká, až někdo otevře a pustí ji do tepla?

Srdce, které vytuší nebezpečí, jiskřička empatie, která v člověku zůstane, i když se jeho život omezil na zvířecí přežívání. Je toto mateřská láska? Lucien mi říkal: matka, která miluje své děti, vždycky pozná, když jim hrozí nebezpečí. Já osobně té interpretaci příliš nevěřím. Ke své matce, která jí vlastně ve skutečnosti ani nebyla, už skoro nic necítím. Bída a nouze ubíjí: pokosí v nás veškeré schopnosti dorozumět se s druhými a nechá nás vyprázdněné a oproštěné od citů, abychom dokázali překonat temnotu přítomnosti. Já těm hezkým řečem nevěřím. V matčině intuici nebyla žádná mateřská láska, to se pouze její zlá předtucha stala skutečností. Je to jakási vrozené vědomí, jež sídlí kdesi hluboko v srdci a které chudým lidem, jako jsme byli my, připomíná, že když večer prší, vždy se objeví zneuctěná dcera, jež se vrátila domů zemřít.

Lisa se dožila alespoň toho, že porodila dítě. Novorozeně, jak všichni očekávali, za tři hodiny zemřelo. Moji rodiče tu tragédii považovali za věc natolik přirozenou, že je to takřka vůbec nedojalo, a přijali to – nachlup stejně –, jako by jim umřelo kůzle. Získala jsem tak dvojí jistotu: že silní žijí a slabí umírají a že radosti i utrpení jim jsou přidělovány podle společenského postavení. A stejně jako byla Lisa krásná a chudá, já byla inteligentní a chudá, a kdybych se snažila využít svých schopností na úkor svého postavení, čekal by mě podobný trest. A protože člověk nemůže popřít to, čím je, rozhodla jsem se pro cestu skrytosti: budu muset zamlčet, kdo jsem, a nikdy se nesmím zaplést s tím druhým světem.

Z té, která mlčí, jsem se stala tou, která žije v utajení.

Najednou si uvědomím, že sedím doma v Paříži, ve své kuchyni,

přímo uprostřed onoho druhého světa, v němž jsem si vystavěla neviditelné hnízdo, a přitom jsem si dávala pozor, abych se s ním nezapletla. Uvědomím si, že pláču a že mě za ruku drží dívenka s neuvěřitelně vlídným pohledem. Hladí mě po prstech a já si uvědomuji, že jsem o všem mluvila: o Lise, o matce, o dešti, o pošlapané kráse. A vlastně také o železné ruce osudu, která mrtvým matkám dává mrtvě narozené děti, aby je oživila. Pláču a po tváři mi stékají teplé, velké a dlouhé potůčky slz. Jsem zmatená, avšak nepochopitelně šťastná z toho, že Palomin smutný a přísný pohled se proměnil ve vřelé hlubiny, z nichž pramení mé slzy.

– Panebože, řeknu, když se trochu uklidním, panebože, jen se podívej, Palomo, jak jsem pitomá!

– Paní Michelová, odpoví mi, víte, že jste mi vrátila naději?

– Naději? pateticky popotáhnu.

– Ano, řekne, vypadá to, že se osud dá změnit.

A ještě dlouho sedíme a mlčky se držíme za ruce. Stala jsem se přítelkyní krásné dvanáctileté duše, k níž cítím velkou vděčnost. Mým pocitům nemůže uškodit ani nepatřičná nesouměrnost našeho věku, nesoulad společenských podmínek, ani okolnosti, za nichž k tomu došlo. Když si Solange Josseová přijde svou dceru vyzvednout, díváme se na sebe pohledem přítelkyň, jejichž přátelství nic nezničí, a rozloučíme se s jistotou dalších společných setkání. Když zavřu dveře, posadím se do křesla u televize, držím si ruku na hrudi a sama sebe překvapím tím, že nahlas říkám: tak možná právě tohle je život.

Hluboká myšlenka č. 15

Chceš-li se uzdravit Uzdrav

Ostatní

A směj se či plač

Nad šťastnými veletoči osudu

Víte co? Zajímalo by mě, jestli jsem o něco nepřišla. Jako někdo, kdo má špatné známosti a pak se obrátí na dobrou cestu, když potká někoho lepšího. Moje špatné známosti jsou mamka, Kolombína, taťka a všichni okolo. Ale dneska jsem potkala někoho opravdu dobrého. Paní Michelová mi vyprávěla o svých problémech: utíká před Kakurem, protože má trauma ze smrti své sestry Lisy, kterou svedl a opustil nějaký synáček z dobré rodiny. Od té doby má tuhle taktiku: pokud nechceš umřít, nebratříčkuj se s bohatými.

Když jsem paní Michelovou poslouchala, něco mě napadlo: co je větší trauma? Sestra, která umřela, protože ji někdo opustil, nebo trvalé následky tohohle činu: strach ze smrti, která přijde, když nezůstanete na místě, které vám náleží? Se sestřinou smrtí se paní Michelová mohla vyrovnat, ale je možné vyrovnat se s tím, když si člověk vymyslí svůj vlastní trest?

Ale hlavně jsem cítila ještě něco jiného. Byl to úplně nový pocit, a když o něm teď píšu, tak mě to dojímá. Teď jsem musela na dvě minuty odložit pero, protože jsem brečela. Co jsem tedy cítila: když jsem poslouchala paní Michelovou a viděla ji plakat, ale hlavně když jsem cítila, jak jí dělá dobře, že mi o tom všem může vyprávět, tak jsem něco pochopila: pochopila jsem, že trpím, protože nemůžu nikomu kolem sebe pomáhat. Pochopila jsem, že se vlastně zlobím na taťku, mamku a hlavně na Kolombínu, protože jim nemůžu pomoct a že pro ně nemůžu nic udělat. Jejich choroba je příliš pokročilá a já jsem na to příliš slabá. Vidím sice jejich příznaky, ale nejsem schopná je vyléčit, a jsem z toho stejně nemocná jako oni, ale

sama to nevidím. A když jsem držela paní Michelovou za ruku, tak jsem si uvědomila, že jsem taky nemocná. Přitom je jasné, že se nemůžu vyléčit tím, že budu trestat ty, kteří mně nemůžou pomoct. Budu muset ještě přehodnotit ten plán s požárem a sebevraždou. Ale musím se vám přiznat: už vlastně ani nemám chuť umřít, mám chuť potkat se zase s paní Michelovou, s Kakurem, s jeho neodhadnutelnou praneteří Yoko a požádat je o pomoc. Jasně že za nimi nepřijdu a neřeknu jim na plnou pusu: please, help me, jsem malá holka a chci spáchat sebevraždu. Mám ale chuť nechat ostatní, aby mi mohli pomáhat: vždyť jsem vlastně malá nešťastná holka, a i když jsem hodně inteligentní, tak to na celé věci skoro nic nemění, nemyslíte? Malá nešťastná holka, která v nejhorší chvíli dostala šanci a mohla zažít několik šťastných setkání. Mám snad morální právo nechat si tuhle příležitost utéct?

Tak. Já vlastně nevím. Je to docela tragická situace. Jsou tu lidé, kteří za něco stojí, tak si to užij, ne! to bych si nejradši řekla. Ale stejně to nakonec skončí smutně! Skončí to v dešti! Už ani nevím, co si o tom mám myslet. Na okamžik jsem si myslela, že jsem našla svoje poslání. Pochopila jsem, že se můžu uzdravit, když budu léčit ostatní – teda ty, kteří jsou „vyléčitelní”, ty, kteří se ještě dají zachránit – namísto toho, abych se užírala tím, že nemůžu pomoct ostatním. Měla bych se snad stát lékařkou? Nebo spisovatelkou? A není to jedno?

Za kolik Kolombín, za kolik smutných Tiberů vlastně vydá jedna jediná paní Michelová?

13

Na stezkách pekelných

Paloma odešla a já celá zmatená ještě dlouho zůstávám sedět v křesle.

Pak seberu veškerou svou odvahu a vytočím číslo Kakura Ozua. Po druhém zazvonění zvedne telefon Paul N’Guyen.

– Dobrý den, paní Michelová, řekne, co pro vás mohu udělat?

– Ehm, řeknu, ráda bych mluvila s Kakurem.

– Není tu, řekne mi, má vám zavolat, až se vrátí?

– Ne, to ne, řeknu, neboť se mi ulevilo, že můžu jednat skrze prostředníka. Mohl byste mu vyřídit, že pokud nezměnil názor, tak bych s ním zítra ráda povečeřela?

– S radostí, řekne Paul N’Guyen.

Zavěsím a znovu se zanořím do křesla, kde strávím další půlhodinu v nesourodých, leč veselých myšlenkách.

– Moc pěkně vám to tu zrovna nevoní, řekne tichý mužský hlas za mými zády. Tady se něco opravuje?

Otevřel dveře tak potichu, že jsem to ani nepostřehla. Je to tmavovlasý mladík s poněkud nezdravě vypadajícími vlasy. Má na sobě novou džínovou bundu a pozoruje mě velkýma mírnýma psíma očima.

– Jeane? Jean Arthens? zeptám se a nemůžu uvěřit svým očím.

– No jo, řekne a nakloní hlavu na stranu jako kdysi.

Ale to je vše, co zůstalo z bývalého vraku spálené lidské duše. Jean Arthens, jenž byl kdysi tak blízko pádu do propasti, se zjevně rozhodl vydat novou cestou.

– Vypadáte výborně! povídám a usměju se, jak nejlépe do vedu. Úsměv mi mile opětuje.

– Dobrý den, paní Michelová, řekne, moc rád vás vidím. Daří se

vám dobře, že, dodá ještě a ukáže přitom na můj účes.

– Děkuju, odpovím. Ale co vás sem přivedlo? Nedáte si čaj?

– No…, řekne a ozve se v něm špetka dávného váhání, ale ano, rád.

Uvařím čaj a on se zatím usadí na židli a pozoruje Lva, kterýsi ho prohlíží se zjevnou nevrlostí.

– Ten váš kocour pěkně ztloustnul, ne? prohlásí bez sebemenší záludnosti.

– To ano, odpovím, není to žádný sportovec.

– Nesmrdí to náhodou on? zeptá se a opatrně ho očichá.

– Ne, ne, povídám, mám nějaké problémy s odpadem.

– Asi vám přijde divné, že jsem se tady takhle najednou objevil, řekne. Navíc když jsme spolu nikdy moc nemluvili… ačkoli… já jsem toho vůbec moc nenamluvil, když… když tady ještě byl otec.

– Opravdu vás ráda vidím. A hlavně mě těší, že se vám vede dobře, řeknu a myslím to zcela upřímně.

– Máte pravdu…, řekne, vrátil jsem se z dlouhého výletu. Oba ve stejnou chvíli usrkneme doušek horkého čaje.

– Vyléčil jsem se, teda aspoň doufám, že jsem vyléčený, řekne. Jestli se teda člověk vůbec může úplně vyléčit. Už ale nic neberu a brát nebudu. Potkal jsem jednu milou holku, je to skvělá holka, to vám teda řeknu (oči se mu rozzáří, Jean lehce popotáhne a podívá se na mě), a taky jsem si našel fajn práci.

– Co děláte? zeptám se.

– Dělám v nautice.

– To jsou věci do lodí?

– Přesně tak, je to tam fajn. Člověk tam má pocit, jako by byl na dovolené. Lidi k vám chodí a vyprávějí o svých lodích a o moři, o tom, kam pojedou a tak. To se mi líbí. A taky jsem rád, že něco dělám, víte.

– A co přesně tam děláte?

– Pomáhám, s čím je potřeba – dělám ve skladu, rozvážím zboží. Časem se tam člověk rozkouká. Teď už mi občas svěří i nějakou tu zajímavější práci: opravuju plachty, navijáky, dávám dohromady seznamy lodní výstroje.

Cítíte poezii toho výrazu? Lodě potřebují výstroj, vojáci zas výzbroj. A pokud nesdílíte mé jazykové okouzlení z takovýchto

drobných nuancí, tak vám nabízím tuhle modlitbu: pozor na čárky.

– Ale vy taky vypadáte hodně ve formě, řekne a hezky se na mě podívá.

– Ano? řeknu. No, víte, je tu pár změn, které mi prospěly.

– Víte, pokračuje, nepřišel jsem si sem prohlídnout byt ani se podívat za lidma z domu. Vlastně si ani nejsem jistý, jestli by mě poznali. Ale přišel jsem proto, pokračuje, že si nemůžu vzpomenout na něco, co mi hodně pomohlo, už když jsem byl nemocný, a potom, když jsem se léčil.

– A můžu vám v tom být nějak nápomocná?

– Ano, protože právě vy jste mi tehdy řekla, jak se jmenují ty kytky. Ty, co rostou tam na tom záhonku (ukáže prstem směrem do dvora). Jsou to takové ty hezké bílé a červené kytičky. Myslím, že jste je tam dokonce sázela, ne? No a já jsem se vás jednou zeptal, co jsou zač, ale nebyl jsem schopný si zapamatovat jejich jméno. Jsou moc hezké. Když mi bylo zle, tak jsem na ně často myslel a dost mi to pomáhalo. A když jsem teď šel okolo, tak jsem si řekl: zajdu za paní Micheíovou, jestli by mi to nemohla říct.

Trochu rozpačitě sleduje, co já na to.

– Musí vám to připadat divné, že? Doufám, že jsem vás tím svým vyprávěním o kytkách nevyděsil.

– Ale ne, povídám, vůbec ne. Kdybych věděla, jak vám pomáhají… tak bych je vysázela všude!

Zasměje se jako dítě, jako šťastné dítě.

– Víte, paní Michelová, vlastně mi to zachránilo život. A to je skoro zázrak! Mohla byste mi říct, jak se jmenujou?

Ano, andílku, mohla. Na stezkách pekelných, v záplavách, ve chvílích, kdy se zastaví dech i srdce, všude svítá naděje: jsou to kamélie.

– Ano, řeknu. Jsou to kamélie.

Dívá se na mě vytřeštěnýma očima. Pak mu po tváři sjede slzička jako malému děcku, které se ukryje v bezpečí.

– Kamélie…, řekne a ztrácí se v myšlenkách, které patří jen a jen jemu. Ano, kamélie, opakuje a znovu se na mě podívá. To je ono. Kamélie.

Cítím, že i po mé tváři kane slza. Podám mu ruku.

– Jeane, ani nevíte, jak jsem šťastná, že jste dneska přišel, řeknu.

– Opravdu? zeptá se překvapeně. Ale proč? Proč?

Protože jedna kamélie dokáže změnit náš osud.

14

Z tunelu do pekla

Co je to za válku, kterou vedeme, ačkoli víme, že nás čeká porážka? Ráno co ráno jsme znaveni bitvami, které nás čekají, a vydáváme se na cestu každodenním strachem, na cestu nekonečným tunelem k poslední hodince, jejíž délku nám vyměřil sám osud. Ano, andílku, takový je všední den: pošmourný, prázdný a utopený v bolesti. Stezky pekelné mu nejsou cizí: jednoho dne se na ně dostaneme a dlouho na nich musíme setrvat. Z tunelu do pekla: pády přicházejí bez bolesti a bez překvapení. Dennodenně smutně pokračujeme krok za krokem v putování tunelem. Kráčíme cestou k chmurnému zatracení.

Prochází tunelem? Jak se člověk může znovu narodit, když se propadl na dno? Jak může získat nové zorničky do sežehnutých očí? Kde začíná válka a kde končí boj?

Stačí jedna kamélie.

15

Na zpocených ramenou

V osm hodin večer dorazil k mým dveřím Paul N’Guyen s rukama plnýma balíčků.

– Pan Ozu se ještě nevrátil – má nějaké potíže na ambasádě s vízy

–, ale požádal mě, abych vám předal tohle, povídá se ši rokým úsměvem ve tváři.

Odloží balíčky a podá mi lístek.

– Děkuji, řeknu. Nedáte si něco?

– Děkuji, řekne, mám toho ještě poměrně hodně. Ale nechám si vaše pozvání na příště.

A znovu se na mě usměje. Je v tom cosi nesmírně vřelého a vyzařuje z toho štěstí, které mi dělá dobře.

Když zůstanu v kuchyni sama, sednu si k balíčkům a otevřu obálku.

„Pojednou mezi prací ucítil na horkých, zpocených ramenou příjemný chládek, aniž věděl, co to je a odkud.

Když mužici brousili, vzhlédl na nebe.

Přihnal se nízký, těžký mrak a prudce se rozpršelo.” Přijměte, prosím, jen tak těchto pár dárků.

Kakuro.

Levin kosí louku a na jeho ramena se snáší letní déšť… Chytím se rukou za srdce. Jsem dojatá jako ještě nikdy v životě. Otevřu jeden z balíčků.

Hedvábné šaty perleťově šedé barvy s nízkým límečkem a

černým saténovým páskem.

Hedvábná purpurová štola, lehká a přitom pevná jako vánek.

Lodičky na nízkém podpatku z tak jemné černé kůže, že se jimi pohladím po tváři.

Prohlížím si šaty, štolu i lodičky.

Slyším Lva, jak venku škrábe na dveře a mňouká, abych ho pustila domů.

Pomalu a tiše začnu plakat. A na srdci se mi chvěje kamélie.

16

Něco musí skončit

Druhý den v deset hodin dopoledne někdo zaklepe na dveře. Je to hubeňour oblečený celý v černém, na hlavě má modrou vlněnou čepici a na nohou vojenské boty, které určitě chodily už po Vietnamu. Však je to taky Kolombínin přítel a mistr světa ve vynechávání zdvořilostních frází. Jmenuje se Tiber.

– Hledám Kolombínu, řekne Tiber.

Všimněte si, prosím, jak je tato věta směšná. Když Romeo řekne:

„Hledám Julii,” zní to rozhodně mnohem vznešeněji.

– Hledám Kolombínu, konstatuje Tiber, který se nebojí ni čeho kromě mytí vlasů, což vyjde najevo, když si sundá svou pokrývku hlavy, a to nikoli ze slušnosti, ale proto, že je docela teplo.

Máme přece květen, ne?

– Paloma mi říkala, že je tady, řekne. A ještě dodá:

Sakra, ta mě štve.

Palomo, ty se musíš ale výborně bavit!

Promptně ho vyprovodím ven a ponořím se do svých roztodivných myšlenek.

Tiber… Slavné jméno pro tak zoufalou existenci… Připomenu si text Kolombíny Josseové a tiché uličky v knihovně Saulchoir… pak se mi myšlenky zatoulají do Říma… Tibera… Najednou mě překvapí obličej Jeana Arthense, znovu vidím jeho otce a tu jeho děsivou, směšnou vázanku… Boje a světy… Můžeme si být tak podobní, a přitom žít v natolik odlišných světech? Je možné, že sdílíme stejné nadšení, ačkoli nejsme stejného původu, stejné krve a nemáme stejný cíl? Tiber… Abych pravdu řekla, cítím se unavená… unavená všemi bohatými, všemi chudými… unavená celou tou fraškou… Lev

seskočí z křesla a otírá se mi o nohu. Tenhle kocour, jehož obezita je zapříčiněna pouze láskou, má ušlechtilou duši a vycítí bloudění té mé. Unavené, ano, unavené…

Něco musí skončit, něco musí začít.

17

Utrpení příprav

V osm hodin večer jsem připravena.

Šaty a boty mají přesně mou velikost (42 a 37).

Štola má římský rozměr (60 cm na šířku, 2 m na délku).

Vlasy jsem si 3x umyla a vysušila fénem značky Babyliss o výkonu 1600 wattů a rozčesala si je 2x do všech stran. Výsledek je překvapující.

Posadila jsem se 4x a také jsem 4x vstala, což znamená, že v této chvíli stojím a nevím, co mám dělat.

Třeba si sednout.

Ze skříně, ze dna šuplíku s prádlem jsem vyndala 2 náušnice, které jsem zdědila po své příšerné tchýni Yvettě. Jsou to staré visací stříbrné náušnice se 2 granáty vybroušenými do tvaru hrušky. Než se mi povedlo si náušnice správně připevnit, podnikla jsem 6 pokusů o jejich nasazení, a tak musím přežít pocit, jako by mi na vytahaných ušních lalůčcích visely 2 vypasené kočky. Po 54 letech bez šperků takové utrpení příprav rozhodně nečekáte. Rty jsem si natřela 1 vrstvou rtěnky v barvě „temná karmínová”, kterou jsem si koupila před 20 lety na svatbu jedné sestřenice. Letitost těchto nejapností v situaci, kdy udatné životy hynou každým dnem, mě nikdy nemohla zmást. Patřím mezi 8% světové populace, která dokáže zklidňovat své rozrušení tím, že se noří do čísel.

Kakuro 2x zaklepe na dveře mého bytu. Otevřu.

Sluší mu to. Má na sobě oblek: antracitově šedé sako s důstojnickým límečkem a ozdobnými prýmky ve stejném barevném tónu a rovně střižené kvalitní kalhoty. Na nohou má mokasíny z jemné kůže, které připomínají luxusní pantofle. Je to velice…

euroasijské.

– Vypadáte báječně! řekne.

– Děkuju, řeknu dojatě, ale vám to taky sluší. Všechno nejlepší k narozeninám!

Usměje se na mě. Opatrně za sebou zavřu dveře a dám si pozor, aby Lev neproklouzl ven. Kakuro ke mně napřáhne paži a já na ni položím svou chvějící se ruku. Jen aby nás nikdo neviděl, ozve se ve mně cosi, co se staví na odpor. To ve mně promluvila Renée žijící v utajení. I když jsem za sebou spálila všechny strachy, stejně ještě nejsem připravena plnit stránky novin ulice Grenelle.

Koho překvapíme?

Dřív než se nadějeme, otevřou se vstupní dveře, k nimž pomalu kráčíme.

Je to Jacinta Rosenová a Anna-Helena Meurissová. Do háje! Co teď?

Už jsme u nich.

– Dobrý večer, dámy, zatrylkuje Kakuro a pevně mě vede nalevo, abychom kolem nich rychle prošli. Dobrý večer, milé dámy, poněkud nás tlačí čas, tak nám dovolte vás jen pozdravit a my hned pokračujeme dále.

– Dobrý večer, pane Ozu, zaštěbetají udiveně ženy a obě se najednou otočí stejným směrem, aby si nás mohly prohlédnout.

– Dobrý večer, madam, řeknou (mně), usmějí se a ukáží přitom celý svůj chrup.

Nikdy jsem neviděla tolik zubů najednou.

– Příjemný večer, madam, zacukruje Anna-HelenaMeurissová a lačně mě pozoruje, když procházíme dveřmi.

– To ano, rozhodně ano! zašveholí Kakuro a nohou přidrží dveře.

– To je děs, řekne, kdybychom se s nimi zastavili, tak by to bylo určitě na hodinu.

– Ony mě nepoznaly, říkám.

Zmateně se zastavím uprostřed chodníku.

– Ony mě nepoznaly, zopakuji.

Také Kakuro se zastaví. Stále mám ruku na jeho paži.

– Protože vás vlastně nikdy neviděly, řekne mi. Já bych vás poznal kdykoli a kdekoli.

18

Tekoucí voda

K tomu, abyste si položili otázku o vidění, vám stačí jediná zkušenost s oslepnutím za plného světla nebo s viděním ve tmě. Proč vidíme? Při nastupování do taxíku, který Kakuro zavolal, stále myslím na Jacintu Rosenovou a Annu-Helenu Meurissovou, které ve mně viděly to, co ve mně vidět mohly (když jsem v hierarchizovaném světě zavěšená do pana Ozua). S nevídanou silou mě zasáhne přesvědčení, že pohled je jako dlaň, která se snaží zachytit tekoucí vodu. Ano, oko si všimne, ale nezkoumá, uvěří, ale nepátrá, přijme, ale nehledá – netouží, nedychtí, nesnaží se vydat na křížovou výpravu.

A když se taxi ponoří do rodícího se soumraku, začnu vzpomínat.

Vzpomínám na Jeana Arthense a na jeho oči rozzářené kaméliemi.

Vzpomínám na Pierra Arthense a jeho jízlivě zaslepený žebravý zrak.

Vzpomínám na dychtivé ženy s lačným, slepotou stíženým pohledem.

Vzpomínám na Gigiho a jeho mrtvé slabé oční bulvy, jež jsou schopny vidět pouze pád.

Vzpomínám na Luciena, který nedokázal vidět, když bylo šero příliš velké.

Vzpomínám také na Neptuna, jehož oči jsou jako čenich, který nikdy nelže.

A ptám se sama sebe, zda já vidím dobře.

19

Třpytí se

Viděli jste Black Rain?

Protože jestli jste neviděli Black Rain – nebo alespoň Blade Runner – pak pro vás bude hodně složité pochopit, proč jsem při příchodu do této restaurace měla dojem, že jsem se ocitla ve filmu Blade Runner Ridleyho Scotta, kde je scéna s hadí ženou v baru, kde Deckard mluví s Ráchel skrze videotelefon ve zdi. Ve filmu Black Rain je zase barová scéna s call-girls, kde má blonďatá Kate Capshawová odhalená celá záda. Světlo tam proniká průsvitnými okny a průzračný jas katedrál rámuje temnotu Pekel.

– Miluju světlo, říkám Kakurovi, když usedám ke stolu. Zavedli nás ke klidnému boxu, který je zalit slunečním světlem, na jehož okraji se koupou třpytivé stíny. Jak se může stín třpytit? Zkrátka se třpytí. Tečka.

– Viděla jste Black Rain? zeptá se Kakuro.

Nikdy bych nevěřila, že by mezi dvěma bytostmi mohla existovat taková shoda chutí a psychických pochodů.

– Ano, řeknu, minimálně dvanáctkrát.

Atmosféra je zářivá, jiskřivá, vznešená, tichá a krystalická. Je to skvělé.

– Uděláme si suši orgie, řekne Kakuro a spokojeně rozloží ubrousek. Snad se nebudete zlobit, že jsem už předem objednal. Rád bych vám ukázal, jak podle mne vypadá nejlepší japonská kuchyně v Paříži.

– Vůbec se nezlobím, řeknu a vyvalím oči, neboť číšníci před nás postavili láhev saké a celou plejádu krásných misek, naplněných nejrůznějšími kousky zeleniny, které vypadají, že jsou naložené já-nevím-v-čem a určitě to všechno bude skvěle chutnat.

Pustíme se do toho. Lovím naloženou okurku, která jako nakládaná okurka jenom vypadá a na jazyce se rozplývá a má skvostnou chuť. Kakuro svými červenohnědými hůlkami zlehka nadzvedne kousek… mandarinky? rajčete? manga? a s nesmírnou zručností ho nechá zmizet. Okamžitě se vrhnu na stejnou misku.

Je to sladká mrkev pro bohy gurmetů.

– Tak všechno nejlepší k narozeninám! řeknu a pozvednu svou sklenku saké.

– Děkuju, moc vám děkuju! řekne a přiťukne si se mnou.

– To je chobotnice? zeptám se, když odhalím kousek vroubkovaného chapadla v misce se šafránově žlutou omáčkou.

Právě přinesli dvě masivní dřevěná prkénka bez okrajů, přeplněná syrovými rybami.

– Sušimi, řekne Kakuro. Tady máte taky chobotnici. Ponořím se do rozjímání nad tím dílem. Je to vizuálně tak krásné, až to bere dech. Neobratnými hůlkami sevřu kousek šedobílého masa (Kakuro mi ochotně vysvětlí, že je to kanibala), odhodlám se prožít extázi a ochutnám.

Co nás vede k tomu, že hledáme věčnost v pomíjivosti neviditelných jsoucen? Tenhle bělostný kousek je kouskem věčnosti, na nějž se dá sáhnout.

– Renée, osloví mě Kakuro, jsem šťastný, že můžu oslavit narozeniny ve vaší společnosti. Ale mám ještě jeden podstatnější důvod, proč s vámi chci povečeřet.

Ačkoli se neznáme ani tři týdny, začínám chápat, co k tomu Kakuravede. Francie, nebo Anglie? Vermeer, nebo Carravagio? Vojna a mír, nebo milá Anna?

Vložím si do úst další kousek lehounkého sušimi (že by tuňák?).

Je docela velký, asi by potřeboval rozkrojit.

– Opravdu jsem vás původně pozval na oslavu svých narozenin, ale mezitím jsem získal jisté podstatné informace. Chci vám říct něco velmi důležitého.

Veškerá moje pozornost je zaměřena na tuňáka, a tak nejsem pořádně připravena na to, co bude následovat.

– Vy nejste svoje sestra, řekne Kakuro a dívá se mi zpříma do očí.

20

Národ Gagauzů

Dámy.

Dámy, jež jste byly bohatým, sympatickým pánem pozvány na večeři do luxusní restaurace, chovejte se vždy se stejnou elegancí. Když vás někdo překvapí, když vás rozruší, když vás vyvede z míry, je třeba si zachovat stále stejně vytříbenou rozvahu a na překvapivá slova reagovat se slušností, jaká se v takovýchto situacích očekává. Místo toho – protože jsem křupan, který se neurvale cpe sušimi, jako by to byly brambory – zakašlu a začnu skytat. S hrůzou si uvědomím, že se mi v krku vzpříčil kousek věčnosti a s gorilím úsilím se jej snažím vykašlat. U okolních stolků zavládne během mého kašlání ticho, dokud se mi při posledním melodicky znějícím výbuchu nepodaří viníka vypudit a lapit ho do ubrousku.

– Mám to zopakovat? zeptá se Kakuro, který se tím – sakra! – baví.

– Já… chmo… chmo…, zakašlu.

Chmo chmo je tradiční zpívaná odpověď při modlitbě příslušníků národa Gagauzů

– Takže… chmo… chmo…, pokračuji se vší parádou. A pak ještě navýsost zdvořile dodám:

– Cho?

– Řeknu vám to ještě jednou, aby to bylo úplně jasné, říká s nezměrnou trpělivostí, kterou míváme s dětmi nebo (spíše) s prostoduchými lidmi. Renée, vy nejste svoje sestra.

Stále se na něho pouze hloupě dívám:

– Zopakuji vám to ještě naposledy a doufám, že se neudusí te dalším kouskem suši za třicet euro, pronese jakoby mimo chodem a s poněkud zdvořilejší naléhavostí: nejste svoje sestra, můžeme zůstat přáteli. A čímkoli budeme chtít.

21

Spousta šálků čaje

Tum tum tum tum tum tum tum

Look, if you had one shot, one opportunity, To seize everything you ever wanted

One moment

Would you capture it or just let it slip?

To je Eminem. Přiznávám, že coby proroku současných elit se mi občas přihodí, že si ho poslechnu, když už není možné déle nevědět, že Dido zemřela.

Ale je to velké zmatení. Důkaz?

Tady je.

Remember me, remember me But ah forget my fate

Kus za třicet euro Would you capture it Or just let it slip?

To mi běží hlavou jako komentář. Vždy mě překvapuje, jakým zvláštním způsobem mi do hlavy vlezou hudební skladby (a to ani nepřipomínám jisté Confutatis., věrného přítele domovnic s malým močovým měchýřem). Letmo, ale upřímně si uvědomím, že to, co zvítězilo, je tentokrát takzvané medley.

A pak začnu plakat.

V Hospůdce u přátel v Puteaux by host, který se nejdřív málem

udusí a pak s kouskem masa v ubrousku začne plakat, znamenal dobré povyražení. Ale zde, ve slunečním chrámu, kde se sušimi prodává na kusy, má moje počínání zcela opačný účinek. Zaplaví mě vlna mlčenlivých výčitek. Popotahuji, vzlykám, teče mi z nosu a musím si vystačit s již použitým ubrouskem, abych osušila stigmata svých emocí a pokusila se zamaskovat to, co zajímá celé veřejné mínění.

Musím to oplakat. Paloma mě zradila.

Mým nitrem defilují pláčem oživené vzpomínky. Vidím celý svůj pokoutný život samotářského ducha, veškerou svou poutničkou Četbu, listopadový déšť smáčející krásný Lisin obličej, kamélie navrátivší se z pekel a spočinuvší na mechu chrámu, spoustu šálků čaje v přátelském teple, krásná slova z dívčiných úst, zátiší, která byla tak wabi, věčná podstata odrážející zvláštní paprsky, nečekaně přicházející konejšivé letní deště, vločky tančící monotónně v srdci a nakonec čistá Palomina tvář ve starobylém japonském rámu. Pláču, z očí mi nezadržitelně kanou krásné velké vlahé slzy štěstí, zatímco všichni okolo nás zmizeli a zbyla pouze vzpomínka na pohled muže, v jehož společnosti cítím, že někým doopravdy jsem. Tento muž mě bere něžně za ruku a v jeho úsměvu se zračí všechna vřelost světa.

– Děkuju, podaří se mi se ze sebe vysoukat.

– Můžeme být přáteli, řekne. Anebo čímkoli budeme chtít.

Remember me, remember me And ah envy my fate

22

Tráva na pastvě

Teď už vím, co člověk musí prožít předtím, než umře. Tedy: můžu vám to říct. Před smrtí člověk musí prožít, jak se déšť promění ve světlo.

V noci jsem nespala. Po mých vznešených citových výlevech (a jim navzdory) byla večeře báječná: vytříbená, spiklenecká a plná dlouhého a rozkošného mlčení. Kakuro mě doprovodil domů a u dveří mi dlouze políbil ruku. Pak jsme se beze slova, jen s prostým elektrizujícím úsměvem na tváři rozloučili.

Celou noc jsem nespala. Víte proč?

Samozřejmě že to víte.

Samozřejmě že si všichni můžou domyslet všechno to ostatní, tedy ono zemětřesení, které od základů převrátí náhle rozmrzající existenci. V hlavince hloupé padesátnice začne něco hlodat. To něco se jmenuje: „Anebo čímkoli budeme chtít.”

V sedm hodin rázně vstanu, jako by mě vymrštila nějaká pružina a odhodím nebohého kocoura na druhou stranu postele. Mám hlad. Mám hlad v pravém slova smyslu (obrovský krajíc chleba prohýbající se pod vrstvou másla a mirabelkové zavařeninou dokáže jen zvýšit můj obrovský apetit) a také v přeneseném smyslu: nemůžu se dočkat, jak to bude pokračovat dál. Chodím dokola po kuchyni jako šelma v kleci, nestarám se o kocoura, který mi nevěnuje sebemenší pozornost, dám si druhou porci chleba-másla-zavařeniny, chodím sem a tam, uklízím věci, které by snad ani neměly existovat, a připravuji se na své třetí setkání s pekařským výrobkem.

V osm hodin se najednou uklidním.

Bez výstrahy mě zvláštním způsobem zaplaví nesmírně silný

pocit klidu. Co se to stalo? Nějaká mutace. Jiné vysvětlení mě nenapadá. Někomu vyraší žábry, já jsem zasažena moudrostí.

Radši si sednu na židli a život znovu nabere svůj normální směr.

Směr pramálo vzrušující: uvědomím si, že jsem stále domovnice a že v devět hodin mám být v ulici du Bac, kde potřebuji koupit prostředek na čištění mědi. „V devět hodin” je však smyšleně přesný údaj: řekněme, že bych tam měla zajít během dopoledne. Ale když jsem si včera plánovala svůj dnešní program, řekla jsem si: „Zajdu tam na devátou.” Vezmu si tedy tašku a kabelku a vydám se mezi lidi shánět roztok, jímž se leští ozdoby v domech bohatých lidí. Venku je krásný jarní den. Zdálky vidím Gigiho, jak se vymotává ze svých kartonů. Už kvůli němu jsem ráda za ty jarní dny, které ohlašují svůj příchod. Letmo si vzpomenu na bezdomovcův obdiv k arogantnímu papeži gastronomie a sama pro sebe se usměju. Tomu, kdo je šťastný, se musí třídní boj jevit jako druhořadý, říkám si a sama jsem překvapená, jakým směrem se ubírá mé změněné vědomí.

A pak se to stane: Gigi najednou zavrávorá. Jsem už jen nějakých patnáct kroků od něho. Znepokojeně se zamračím. Zakymácí se ze strany na stranu jako loď, kterou zboku nabrala vlna. Vidím mu do obličeje, vidím jeho zmatený pohled. Co se děje? zeptám se skoro nahlas a vy razím rychlým krokem za nešťastníkem. V tuhle hodinu Gigi obvykle opilý nebývá. Navíc snáší alkohol stejně dobře jako kráva trávu na pastvě. Nejhorší je, že ulice je skoro prázdná. Jsem jediná, kdo si všiml jeho škobrtnutí. Gigi udělá několik neobratných kroků směrem do ulice, pak se zastaví, a když jsem od něho sotva na dva metry, začne sprintovat, jako by ho honili všichni čerti. A pak to pokračuje.

A stejně jako kdokoli jiný bych byla raději, kdyby na tohle pokračování nikdy nedošlo.

23

Moje kamélie

Umírám.

S jistotou blížící se prozřetelnosti vím, že umírám, že tohoto nádherného jarního rána umřu na rohu ulice du Bac, neboť jistý bezdomovec jménem Gigi zatančil svůj tanec svatého Víta a bez rozmyslu se vrhl do prázdné vozovky, aniž by se staral o lidi či o Boha.

Ačkoli vozovka tak úplně prázdná nebyla. Odhodila jsem tašku i kabelku a utíkala ke Gigimu. A pak do mě něco narazilo.

Až ve chvíli, kdy jsem začala padat, po chvilce zmatenosti a naprosté nechápavosti a ještě předtím, než mě zdrtila bolest, jsem si teprve všimla toho, co do mě narazilo. Ležím na zádech a mám neodolatelný výhled na bok dodávkového auta s věcmi z čistírny. Snažilo se mi vyhnout tím, že strhlo řízení na levou stranu, ale už bylo pozdě: dostala jsem plný zásah pravým předním blatníkem. „Čistírna Malavoin”, hlásá modré logo na malém bílém užitkovém voze. Kdybych mohla, s chutí bych se tomu zasmála. Cesty Boží jsou tak vypočitatelné, když se je člověk pokusí prokouknout… Myslím na Manuelů – do konce svých dnů si bude vyčítat tuto smrt, která nemůže být ničím jiným než trestem za dvojí krádež, na níž jsem se její vinou také podílela… Zachvátí mě bolest. Tělesná bolest, jež žhne, vzdouvá se a propojuje se v ní síla, která není jakoby nikde, a přitom proniká všude tam, kde ji mohu cítit; ale také bolest v duši, protože jsem si vzpomněla na Manuelů, kterou nechávám samotnou a už ji nikdy neuvidím. A protože mi to působí palčivou bolest v srdci.

Říká se, že v okamžiku smrti se člověku před očima promítne celý jeho život. Moje otevřené oči už ale nejsou schopny rozpoznat ani dodávku, ani jeho řidičku (je to ta mladá dívka z čistírny, která mi vydala modré lněné šaty a nyní pláče a nadává tak, že to musí každého pohoršit), ani kolemjdoucí, kteří se ke mně po srážce seběhli a něco nesmyslného mi povídali. Před mýma otevřenýma očima, které už nevidí nic z toho světa, defilují obličeje těch, které mám ráda, a každému z nich věnuji bolestivou vzpomínku.

První na řadě je ale čumák. Ano, moje první myšlenka míří za kocourem. Ne že by byl ze všech nejdůležitější, ale proto, že než přijdou skutečná muka a opravdová sbohem, potřebuji si být jistá dalším osudem svého čtyřnohého přítele. Sama pro sebe se usměji při vzpomínce na velký vypasený žok, jenž mi v posledních deseti letech byl partnerem v mém vdovském životě a v mé samotě. Úsměv je to lehce posmutnělý a zároveň něžný. Z pohledu smrti se blízkost domácích zvířat a jejich každodenní přítomnost náhle nejeví již tak všedně. Do Lva se vepsalo deset let mého života a já odhaduji, do jaké míry se v těch legračních a povrchních kočkách, jež lhostejně a vyrovnaně procházejí naším bytím, ukládají dobré a radostné okamžiky a šťastné chvíle třebas i pod klenbou neštěstí. Sbohem, milý Lve, řeknu si sama pro sebe a loučím se tak se životem, jemuž jsem nevěřila, že by mě mohl dovést až sem.

Ve své mysli si pak představím osud svého kocoura v rukou Venuše Saint-Niceové a zhluboka si oddechnu, neboť jsem si jistá, že ona se o něj velmi dobře postará.

A teď se mohu věnovat ostatním. Manuelo.

Má přítelkyně Manuelo.

Na prahu smrti ti konečně budu tykat.

Vzpomínáš na ty šálky čaje v hedvábném hávu našeho přátelství? Vlastně je to deset let čaje a vykání a na jeho konci teplo na mé hrudi a zmatené vyznání kdoví komu nebo čemu, možná životu, za to, že mi dopřál to štěstí být tvou přítelkyní. Víš, že právě s tebou mě

napadaly ty nejhezčí myšlenky? Musím umřít, abych si to konečně uvědomila… Naše čajové hodinky, dlouhé vznešené chvíle odpočinku, velká obnažená žena bez šperků a bez majetku – bez toho bych, Manuelo, byla obyčejnou domovnicí, ale tys mě nakazila (vznešenost v srdci je totiž nakažlivá) a udělala jsi ze mě ženu, která byla schopna přátelství… Dokázala bych jinak proměnit svou přirozenou touhu v rozkoš z Umění? Uměla bych se zapálit pro modrou keramiku, šelestění listí, uvadlé kamélie a další věčné radosti tohoto století, drahocenné perly v neustávajícím říčním proudu, kdybys týden co týden se mnou neobětovala své srdce při našem posvátném čajovém rituálu?

Už teď mi chybíš… Dnes ráno jsem pochopila, co to znamená umřít: ve chvíli našeho skonu jsou to ti ostatní, kdo umírají, protože já tu stále jsem, ležím na poněkud studené silnici a směju se umírání. Dnešní ráno nedává o moc větší smysl než ráno včerejší. Jenom už neuvidím ty, které mám ráda, a jestli tohle je smrt, tak to je ta tragédie, o které se mluví.

Manuelo, sestro moje, kéž osud dá a já nejsem pro tebe tím, čím jsi ty pro mě: obranou před neštěstím, hradbou proti všednosti. Žij dál a vzpomínej na mě v dobrém.

Ale to, že tě už nikdy neuvidím, je pro mé srdce krutým mučením.

Tebe, Luciene, vidím v očích své paměti na zažloutlé fotografii v medailonku. Usmíváš se a hvízdáš si. Vnímal jsi také, ještě než se naše pohledy vnořily do strašných temnot, mou smrt a ne tu svou? Co zbylo ze společného života, když léta, která jsme spolu strávili, jsou už dávno mrtvá? Dnes cítím zvláštní pocit, jako bych tě zradila. Svou smrtí jako bych tě skutečně zabila. Jako důkaz nestačí, že jsme si vzdálení. Je třeba zabít ty, kteří přežívají jenom díky nám. A proto se směješ, hvízdáš si a já se najednou taky usmívám. Luciene… Milovala jsem tě a teď jdi, zasloužím si odpočinek. Budeme poklidně spát na malém hřbitůvku v našem rodném kraji. V dálce se bude ozývat řeka. Chytají se tam podmořanky a také hrouzci. Chodí si tam hrát děti a křičí na celé kolo. A večer při západu slunce je tam slyšet klekání.

A vy, Kakuro, vy jste mě naučil uvěřit kaméliím… Dnes na vás myslím jenom letmo, za pár týdnů člověk nepozná vše. Krom toho, co jste pro mě udělal, vás skoro ani neznám: jste pro mne nebeským dobrodincem, zázračným balzámem chránícím před danostmi osudu. Mohlo z toho být něco jiného? Kdo ví… Nebudu zastírat, že se mi z této nejistoty svírá srdce. Co když ano? Co kdybyste mě dál rozesmíval, bavil, rozplakával a spřízněním nepravděpodobné lásky smýval postupně ze všech těch minulých let špínu viny, a navrátil tak Lise její ztracenou čest? Škoda… Ztrácíte se nyní v temné noci. Ve chvíli, kdy vás již znovu neuvidím, musím přiznat, že nedokážu najít odpověď nato, co je osud…

Je to smrt? Je to utrpení? Kolik času ještě máme? Věčnost. Ale to nikdy nepoznám.

Palomo, holčičko moje.

K tobě se obracím naposledy. Palomo, holčičko moje.

Neměla jsem děti, protože se to zkrátka nestalo. Jestli jsem tím trpěla? Ne. Ale kdybych měla dceru, tak bys to byla ty. A ze všech svých sil se přimlouvám za to, aby tvůj život dosáhl do výšin, které hodláš zdolat.

Navíc je to jako osvícení.

Opravdové osvícení: vidím tvou vážnou a čistou tvář, tvé brýle s růžovými obroučkami, vidím, jak si žmouláš lem své vesty, jak se díváš zpříma do očí a jak hladíš kocoura, jako by uměl mluvit. Najednou se rozpláču. Někde uvnitř pláču štěstím. Co vidí Čumilové, kteří se sklánějí nad mým rozbitým tělem? Nevím.

Ale uvnitř září slunce.

Jak se určuje hodnota života? Jednou mi Paloma řekla, že důležité není to, že člověk umře, ale to, co dělá ve chvíli, kdy umírá. Co dělám já ve chvíli, kdy umírám? ptám se a ve svém horoucím srdci mám hned připravenou odpověď.

Co dělám? Co jsem dělala?

Někoho jsem potkala a byla připravena ho milovat.

Po čtyřiapadesáti letech emoční a morální vyprahlosti, lehounce oživené Lucienovou něhou, který byl však spíš jen odevzdaným

stínem, po čtyřiapadesáti letech života v ústraní a po němých vítězstvích uvnitř osamoceného ducha, po čtyřiapadesáti letech nenávisti ke světu a společenské třídě, v níž jsem viděla jediné možné východisko ze svých malicherných frustrací, po čtyřiapadesáti letech ničeho, kdy jsem nikoho nepotkala a nikdy s nikým nebyla:

Stále tuje Manuela. A také Kakuro.

A Paloma, která se stala mou duchovní sestrou. Moje kamélie.

Ráda bych si s vámi dala ještě poslední šálek čaje.

Mými představami najednou proběhne rozpustilý kokršpaněl s plandajícíma ušima a vyplazeným jazykem. Je to hloupé… ale rozesměje mě to. Sbohem, Neptune. Jsi jen hloupý pes, ale musíme věřit tomu, že smrt nám sebere trochu sil. Takže to budeš možná zrovna ty, na koho si vzpomenu naposledy. A jestli to má všechno nějaký hlubší smysl, tak mi naprosto uniká.

Ale ne. Hele! Poslední obrázek.

To je ale zvláštní… Už nevidím žádné tváře…

Je asi léto. Sedm hodin. Zvony venkovského kostelíka právě bijí. Vidím svého otce, jak se shrbenými zády a upracovanýma rukama okopává červnové pole. Slunce se sklání nad obzor. Otec se narovná, otře si rukávem čelo a vrací se domů.

Padla.

Bude devět hodin. Spokojeně umírám.

Poslední hluboká myšlenka

Co dělat

Tváří v tvář nicotě Neshledat

Věčnost

V načmáraných poznámkách

Dneska ráno umřela paní Michelová. Na rohu ulice du Bac ji srazila dodávka, co patří jedné čistírně oděvů. Nemůžu uvěřit tomu, že píšu tahle slova.

Řekl mi o tom Kakuro. Jeho tajemník Paul šel náhodou zrovna kolem po ulici. Zdálky tu nehodu viděl, ale když se dostal na místo, už bylo pozdě. Chtěla pomoct jednomu bezdomovci, který se jmenuje Gigi a přespává na rohu ulice du Bac. Byl úplně namol. Rozběhla se k němu a té dodávky si nevšimla. Tu řidičku myslím museli odvézt do nemocnice, protože utrpěla těžký šok.

Kakuro u nás zazvonil asi v jedenáct. Řekl, že by se mnou chtěl mluvit, vzal mě za ruku a řekl: „Nemůžu tě před tou bolestí nijak ochránit, Palomo, musím ti říct, co se stalo: Renée měla před chvílí vážnou nehodu. Je mrtvá.” Plakal. Hodně silně mi stiskl ruku. „Bože, ale kdo je Renée?” zeptala se zděšeně mamka. „Paní Michelová,” odpověděl jí Kakuro. „Ach tak!” oddychla si mamka. Docela znechuceně se od ní otočil. „Palomo, musím teď zařídit spoustu nepříliš veselých věcí, ale sejdeme se později, domluveno?” řekl mi. Přikývla jsem a taky jsem mu hodně stiskla ruku. Lehce po Japonsku pozdravil, drobně se uklonil. Byli jsme domluvení. A bylo nám tak smutno.

Když odešel, tak jsem se hlavně chtěla vyhnout mamce. Otevřela pusu, ale já jsem jí rukou jasně naznačila něco jako: „Ani to nezkoušej.” Trochu si povzdechla, ale nešla ke mně a nechala mě jít do mého pokoje. Tam jsem se zhroutila do klubíčka na postel. Za půl hodiny mamka opatrně zaklepala na dveře. Řekla jsem: „Ne.” Nijak nenaléhala.

Od té chvíle uběhlo deset hodin. Za tu dobu se v domě stala spousta věcí. Stručně to shrnu: když se to dozvěděla Venuše Saint-Niceová, okamžitě vyrazila k bytu paní Michelové (dveře přišel otevřít zámečník), aby si vzala Lva k sobě. Myslím, že by to tak paní Michelová… myslím, že by to tak Renée sama chtěla. To mě docela uklidnilo. Paní de Brogliová se pod Kakurovým vrchním velením ujala řízení operací. Je zvláštní, jak mi ta stará bába najednou přišla docela sympatická. Řekla mamce (své nové přítelkyni): „Byla tady dvacet sedm let. Bude nám chybět.” Taky uspořádala sbírku na květiny a slíbila, že se zkusí zkontaktovat s její rodinou. Měla Renée vůbec nějakou rodinu? To já nevím, ale paní de Brogliová to zkusí.

Horší to bylo s paní Lopesovou. Té to řekla paní de Brogliová, když k ní přišla v deset hodin uklízet. Prý zůstala dvě vteřiny stát jako opařená s otevřenou pusou a nemohla to pochopit. Pak omdlela. Když se po čtvrthodině probrala, tak jenom opakovala: „Promiňte, promiňte,” pak si nasadila na hlavu šátek a odešla domů.

Je to strašně smutné.

A já? Co jsem cítila já? Já tady sice vyprávím historky z domu číslo 7 na ulici Crenelle, ale jinak nejsem zrovna odvážná. Mám strach jít sama do sebe a podívat se, co se ve mně děje. Taky se trochu stydím. Myslím, že jsem chtěla umřít a nechat Kolombínu a mamku a taťku trpět, protože jsem zatím nikdy opravdu netrpěla. Nebo spíš: trpěla jsem, ale nikdy mě to nebolelo, a teď najednou vypadají všechny moje plány jako srandičky bezproblémového, zajištěného puberťáka. Bylo to jenom plané rozumování bohaté holčičky, která se chtěla udělat zajímavou.

Ale teď mě poprvé něco opravdu zabolelo. A hodně. Dostala jsem pěstí do břicha, mám vyražený dech, zlomené srdce a zvedá se mi žaludek. Byla to duševní bolest, která se nedala vydržet. Napadlo mě, jestli tahle bolest vůbec někdy přejde. Bolelo to tak moc, že se mi chtělo křičet. Ale nekřičela jsem. Bolest cítím pořád, ale už můžu chodit a mluvit. Je to pocit naprosté bezmoci a absurdity. Tak jak to teda je? Všechny možnosti najednou zmizely? Život plný plánů, sotva načaté rozhovory, zdaleka nenaplněné touhy – copak už nic z toho není, všechno zmizelo, nedá se už vůbec nic dělat a člověk se nemůže nikdy vrátit zpátky?

Poprvé v životě jsem pochopila, co to znamená nikdy. No, je to

hrozné. Člověk to slovo použije stokrát za den, ale přitom vlastně ani nevíme, co říkáme, dokud se nesetkáme se skutečným „už nikdy”. A navíc vždycky trpíme iluzí, že to, co přijde, je v naší moci. Nic nám nepřipadá definitivní. Sice jsem si v minulých týdnech říkala, že se už brzo zabiju, ale copak jsem tomu opravdu věřila? Pomohlo mi toto rozhodnutí pochopit, co to znamená „nikdy”? Naprosto ne. Myslela jsem si, že můžu o životě rozhodovat. A mám pocit, že to, že se zabiju a že už „nikdy nic nebude”, byla jenom prázdná slova. Ale když umře někdo, koho máme rádi… můžu vám říct, jaké to je, a už vím, že to hodně hodně hodně moc bolí. Je to jako ohňostroj, který náhle skončí a na všechno padne tma. Cítím se sama a nemocná. Bolí mě srdce a každý pohyb mě stojí gigantické úsilí.

A pak se něco stalo. V tak smutném dni je to skoro neuvěřitelné. Kolem páté hodiny jsme s Kakurem šli dolů do bytu paní Michelové (chce se mi říkat Renée), protože chtěl zanést nějaké její šaty do nemocniční márnice. Kakuro u nás zazvonil a zeptal se mamky, jestli by se mnou mohl mluvit. Ale já jsem uhádla, že to je on: a byla jsem u dveří. Samozřejmě že jsem chtěla jít s ním. Nastoupili jsme do výtahu a oba jsme mlčeli. Vypadal unaveně. Byl spíš unavený než smutný. Řekla jsem si: takhle se projevuje smutek ve tváři moudrých lidí. Neukazuje se; jenom působí dojmem velké únavy. Vypadám taky unaveně?

Takže jsme s Kakurem šli dolů do domovnického bytu. Když jsme ale procházeli přes dvůr, tak jsme se oba najednou zastavili: někdo začal hrát na piano a bylo jasně slyšet, co hraje. Byl to Erik Satie, teda aspoň myslím, ale nejsem si úplně jistá (rozhodně to byla nějaká klasika).

Na tohle téma nemám žádnou opravdu hlubokou myšlenku. Jak bych taky mohla přijít na nějakou pořádnou myšlenku, když moje spřízněná duše leží v nemocniční chladíme. Vím ale, že jsme se oba najednou zastavili, zhluboka se nadechli a nechali slunce, aby nás hřálo do tváří. Poslouchali jsme hudbu, která zněla odněkud seshora.

„Myslím, že Renée by se tenhle okamžik líbil,” řekl Kakuro. A ještě několik minut jsme tam zůstali a poslouchali hudbu. Souhlasila jsem s ním. Ale proč?

Když o tom teď večer přemýšlím (srdce a žaludek mě pořád bolí),

tak si říkám, že právě tohle je možná život: spousta beznaděje, ale také chvíle krásy, ve kterých čas neubíhá stejně. Je to, jako by se v notách udělala nějaká závorka v čase, jako by se čas zastavil, jako by se člověk ocitl jinde, jako by to bylo vždy v nikdy.

Ano, to je ono, vždy v nikdy.

Nebojte se, Renée, nezabiju se a nic nepodpálím. A ode dneška pro vás budu hledat vždy v nikdy. Krásu na světě.