Kultura (1) - Pomysli na Fleba

Iain Menzie Banks

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

„Všichni budeme v pořádku. Všichni budeme naprosto v pořádku.“ Tak se to říká těm, které vedeme do boje a možná i na smrt. Ať už se válčí pěstními klíny, anebo fúzními bombami. Říká to i Chameleon jménem Bora Horza Gobuchul před nebezpečnou akcí v tunelech pod Scharovým světem, kde se ukrývá uprchlý Mozek vládnoucí možná vědomostmi důležitými pro válku. A v galaxii opravdu válka zuří, vede ji Kultura a Idirská říše, explodují obrovské orbitální konstrukty a mrtví se počítají na miliardy. Bez konejšení se neobejdete: především proto, že ve skutečnosti v pořádku nebude nic a nikdo.

Pomysli na Fléba je úvodní román série Kultura od fenomenálního autora fantastiky Iaina M. Bankse, který je právě tak velkolepým vesmírným dobrodružstvím, jako bolestnou úvahou o křehkosti a smrtelnosti.

Iain Banks

Pomysli na Fléba

Román z cyklu Kultura

Consider Phlebas

Copyright © Iain M. Banks, 1987

Czech edition © Martin Královec – Planeta9, 2018

Translation © Richard Podaný, 2018

ISBN 978-80-906-9858-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-907-3711-2 (ePDF)

ISBN 978-80-907-3710-5 (ePUB)

ISBN 978-80-906-9859-8 (Mobi)

Svádění od víry je horší než zabití.

Korán, 2.191

Ty u kormidla, křesťane či žide,

ó štíhlý, krásný, který hledíš k návětrné straně

pomysli na Fléba, jejž obdivovali tak jako tebe lidé.

T. S. Eliot: Pustina. IV

(Přeložil Jiří Valja)

Věnováno památce Billa Hunta

PROLOG

Ta loď dokonce ani neměla jméno. Neměla lidskou posádku, protože tovární plavidlo, v němž ji zkonstruovali, bylo už dávno evakuováno. Z téhož důvodu neměla ani systémy podpory života nebo ubytovací prostory. Neměla číslo třídy ani označení flotily, protože to byl kříženec sestavený z kusů různých válečných plavidel; a jméno neměla proto, že továrnímu plavidlu nezbyl na podobné vymyšlenosti čas.

Doky loď sestavily ze svých vypleněných skladů s díly, jak to nejlépe šlo, i když většina zbrojních, energetických a senzorických systémů byla vadná, překonaná nebo zralá na generálku. Tovární plavidlo vědělo, že jeho vlastní zkáza je nevyhnutelná, ale přece jen byla drobná možnost, že jeho poslední výtvor snad bude mít dost rychlosti a štěstí, aby unikl.

Jeden dokonalý, nesmírně cenný komponent ale tovární plavidlo přece jen mělo, a tím byl nesmírně výkonný – i když ještě syrový a necvičený – Mozek, kolem kterého zbytek lodi vybudovalo. Pokud by loď dopravila Mozek do bezpečí, připadalo by továrnímu plavidlu, že si vedlo dobře. Nicméně tu byl i další důvod – vlastně skutečný důvod –, proč mateřské doky své bojové dítě nepojmenovaly; myslely si, že mu chybí ještě něco dalšího: naděje.

Loď opustila konstrukční prostory továrního plavidla ve chvíli, kdy podstatná část montáže ještě nebyla dokončena. Usilovně zrychlovala, její kurz kreslil čtyřrozměrnou spirálu skrze vichřici hvězd, o kterých věděla, že tam čeká jen nebezpečí, pak přešla do hyperprostoru na opotřebovaných motorech z repasovaného plavidla jedné třídy, dívala se senzory z plavidla jiné třídy, poškozenými v boji, jak její rodiště mizí za zádí, a provedla zkoušky zastaralých zbrojních soustav kanibalizovaných z ještě jiné lodní třídy. Uvnitř trupu válečné lodi, ve vysokém vakuu úzkých, neosvětlených, nevytápěných prostor, se konstrukční drony ze všech sil snažily instalovat nebo dokončit instalaci senzorů, dismitorů, generátorů pole, disruptorů štítu, laserových polí, plazmových komor, skladů bojových hlavic, manévrovacích zařízení, opravářských systémů a tisíců dalších významnějších i méně významných komponent, bez nichž se funkční bojová loď neobejde. Loď se sunula rozlehlými prázdnými prostorami mezi hvězdnými soustavami – a jak tovární drony dokončovaly práci, její vnitřní struktury se postupně měnily a ona byla uspořádanější a ne tak chaotická.

Několik desítek hodin po začátku prvního letu, právě když testovala navigační skener tím, že se zaměřovala zpátky, na trasu, kterou urazila, zaregistrovala loď jedinou mohutnou anihilační explozi daleko vzadu, kde bývalo tovární plavidlo. Dívala se, jak se nějakou dobu rozvíjí a šíří květ radiace, potom přesunula skenerové pole přímo dopředu a nahnala do už tak přetížených motorů ještě víc energie.

Loď dělala, co jen šlo, aby se vyhnula boji; držela se co nejdál od tras, které by pravděpodobně zvolila nepřátelská plavidla; jakýkoli náznak, že se někde nalézá nějaká loď, brala jako potvrzené zachycení přítomnosti nepřítele. Zároveň kličkovala a uhýbala a proplétala se a stoupala a klesala, ale také tak rychle, jak to jen šlo, a tak přímo, jak se jen odvážila, letěla přes ten úsek galaktického ramene, kde se narodila, ke kraji obří úžiny a k relativně prázdnému prostoru za ní. Na protější straně, na okraji dalšího ramene, možná najde bezpečí.

A právě když dorazila k té první hranici, kde se hvězdy tyčí jako třpytivé útesy na pokraji prázdnoty, právě tehdy ji dohnali.

Flotila nepřátelských plavidel, kterou náhodou zavedl kurz poblíž prchající lodi, detekovala její rozeklaný trup a její hlučné emise a začala ji stíhat. Loď vletěla útočníkovi přímo do cesty a byla bezmocná. Méně vyzbrojená, pomalejší, zranitelná; téměř okamžitě věděla, že nemá šanci ani způsobit protivníkovi jakékoli škody.

A tak se sama zničila, odpálila celou zásobu bojových hlavic, které nesla, a osvobodila náhlý poryv energie, který na sekundu a jen v samotném hyperprostoru zastínil světlo žlutého trpaslíka v nedaleké soustavě.

Okamžik před tím, než se samotná loď výbuchem proměnila v plazmu, většina z tisícovek explodujících bojových hlavic rozmístěných v pravidelném vzoru po okolí vytvořila vně se šířící sféru radiace, jíž se zdálo být nemožné jakkoli uniknout. Ve zlomku vteřiny, který celá šarvátka trvala, ke konci nastalo několik milióntin vteřiny, kdy bitevní počítače nepřátelské flotily krátce analyzovaly čtyřrozměrné bludiště expandující radiace a zjistily, že existovala jedna neskutečně složitá a nepravděpodobná úniková cesta ven ze soustředných slupek rozpínajících se energií, jež se nyní mezi hvězdnými soustavami otevíraly jako okvětní plátky jakési obrovité květiny. Nicméně to nebyla taková trasa, aby ji Mozek nějaké nevelké, starobylé bojové lodě dokázal naplánovat, vytvořit a aby po ní byl s to letět.

A když zaznamenali, že Mozek lodi se vydal přesně po té trase skrze zástěnu anihilace, už bylo pozdě, nešlo mu zabránit, aby padal hyperprostorem k malé, chladné planetě, čtvrté od jediného žlutého slunce nedaleké soustavy.

Také bylo pozdě dělat cokoli se světlem explodujících bojových hlavic, které bylo uskupeno do primitivní šifry, jež popisovala osud plavidla a status a pozici uprchlého Mozku a jež byla čitelná pro kohokoli, kdo zachytí nereálné světlo šíří se rychle galaxií. Co však bylo nejhorší ze všeho – kdyby jejich konstrukce něco podobného umožňovala, elektronické mozky by se patrně zděsily –, ona planeta, ke které Mozek dospěl po cestě skrze štít explozí, nepatřila mezi ty, které by mohli prostě napadnout, zničit je, dokonce tam nemohli ani přistát; byl to Scharův svět poblíž oblasti pustého prostoru mezi dvěma rameny galaxie, jíž se říká Záliv mrzutosti, a také to byla jedna ze zapovězených Planet mrtvých.

1. SORPEN

Hladinu už měl u horního rtu. I když tiskl hlavu vší silou ke kamenné stěně cely, nos tak tak že udržel nad vodou. Neuvolní si ruce včas; utone.

V cele byla tma, smrad a teplo, jemu stékal pot přes obočí a pevně sevřená víčka, byl stále, dál a dál v transu a v koutku duše se snažil uvyknout představě vlastní smrti. Ale bylo tu ještě něco jiného, bzučelo to v tiché místnosti jako neviditelný hmyz, odmítalo to odejít a nebylo to k ničemu, jen to obtěžovalo. Byla to věta, irelevantní a zbytečná a tak stará, že zapomněl, kde ji slyšel nebo četl, a motala se mu stále dokola v hlavě, jako když mícháte mramorovou kuličkou uvnitř džbánu:

Džinmotové z Bozlenu dvě zabíjejí dědičné rituální asasíny nejbližších příbuzných nového Ročního krále tak, že je utopí v slzách kontinentálního empataura v jeho období smutku.

V jednu chvíli, krátce poté, co začalo jeho utrpení a on byl v transu zatím jen zčásti, ho napadlo, co by se stalo, kdyby se pozvracel. Bylo to v době, kdy z palácových kuchyní – asi o patnáct nebo šestnáct podlaží výš, pokud to spočítal správně – vyslali odpad do spletitého potrubí vedoucího do žumpové cely. Ta klokotající vodnatá břečka uvolnila nějaké hnijící jídlo, které tu zbylo po posledním ubožákovi, jenž se utopil ve svinstvu a odpadu, a právě v tom okamžiku měl pocit, že se možná pozvrací. Bylo téměř uklidňující spočíst si, že na okamžik jeho smrti by to nemělo skoro žádný vliv.

A potom ho napadlo – v tom stavu nervózní frivolnosti, který někdy postihuje ty, kdo jsou ve smrtícím ohrožení, ale nemohou než čekat – jestli by jeho smrt uspíšil pláč. Teoreticky ano, ale prakticky vzato je to irelevantní; jenže právě tehdy se mu začala v hlavě motat ta věta.

Džinmotové z Bozlenu dvě zabíjejí dědičné rituální…

Tekutina, kterou slyšel a hmatal a cítil až příliš zřetelně – a kterou by svým zdaleka ne tuctovým zrakem i viděl, kdyby měl oči otevřené – se krátce vzedmula a dotkla se ho zespoda na nose. Cítil, jak mu zahrazuje nozdry, plní je pachem, od kterého se mu zvedá žaludek. Ale potřásl hlavou, snažil se přimáčknout lebku ještě víc na kámen, a pak smrdutý vývar opadl. Vyfoukl vzduch a zase mohl dýchat.

Už to nepotrvá dlouho. Znovu se podíval po zápěstích, ale kdepak. Zabralo by to ještě hodinu, možná víc, a jemu zbývají jen minuty, pokud bude mít štěstí.

Trans se už stejně začínal bortit. Vracel se k téměř naprostému vědomí, jako kdyby si jeho mozek chtěl plně uvědomovat vlastní smrt, vlastní zánik. Pokoušel se myslet na něco hlubokého, anebo si před očima promítat celý život, anebo se náhle rozpomenout na nějakou dávnou lásku, dlouho zapomenuté proroctví nebo předtuchu, ale nikde nic, jen ta prázdná věta a pocit, že tone ve špíně a odpadcích po druhých lidech.

Dědci zkurvený, pomyslel si. Jedním z pramála jejich projevů humoru či originality je to, že vymysleli elegantní, ironickou metodu usmrcení. Jak vhodné jim to jistě připadá, když vlečou svá sešlá těla na záchodky u jídelních síní, doslova kálejí na své nepřátele a tím je zabijí.

Tlak vzduchu stoupal, sténavé rachocení tekutiny odněkud z dálky ohlašovalo, že tam nahoře zase někdo spláchl. Dědci zkurvený. No, aspoň doufám, že jsi dodržela slib, Balvedo.

Džinmotové z Bozlenu dvě zabíjejí dědičné rituální… blesklo mu hlavou a trubky na stropě zaprskaly a odpad s cáknutím dopadl do teplé tekuté masy, které už byla cela skoro plná. Vlna mu přeběhla přes obličej, pak zase opadla, nechala mu na vteřinu nos volný a dala mu čas hltavě se nadechnout. Nato tekutina mírně stoupla, znovu se jej dotkla zespoda na nose a už tam zůstala.

Zadržel dech.

Když jej zavěšovali, nejdřív to bolelo. Ruce svázané v těsných kožených sáčcích měl přímo nad hlavou, zakované do silných smyček železa připevněných nýty ke stěnám cely a nesoucích celou jeho váhu. Nohy měl svázané jednu ke druhé, ale nechali je volně viset uvnitř železné roury, také připevněné ke stěně, která mu bránila přenést na chodidla a kolena jakoukoli váhu a zároveň mu nedovolovala pohybovat nohama od stěny nebo ze strany ke straně víc než na šířku dlaně. Roura končila mírně nad koleny; výš už byla jen tenká špinavá bederní rouška halící jeho stařeckou a nemytou nahotu.

Potlačoval bolest v zápěstích a ramenou i v té době, kdy jej čtyři urostlí strážní, dva z toho na žebřících, upevňovali na místě. Přesto cítil takové to šimrání v zátylku, které mu napovídalo, že by ho to mělo bolet. To postupně sláblo, když hladina odpadní vody v nevelké žumpové cele stoupala a nadzvedala mu tělo.

Tehdy, jakmile strážní odešli, se začal přesouvat do transu, i když věděl, že to je nejspíš beznadějné. Nevydrželo to dlouho; za pár minut se dveře cely znovu otevřely, jeden strážný spustil na vlhké dlažební kameny kovový můstek a do tmy vtrhlo světlo z chodby. Zastavil chameleonský trans a natáhl krk, aby zjistil, copak že to má za návštěvu.

Do cely vešel shrbený, prošedivělý Amahain-Frolk, ministr bezpečnosti Sorpenské gerontokracie, s krátkou holí, z níž vycházelo chladné modré světlo. Stařec se na něj usmál a přikývl na souhlas, potom se otočil k chodbě a hubenou bezbarvou rukou pokynul komusi, kdo do té doby stál před celou, ať vkročí na krátký můstek a vejde. Hádal, že to bude agentka Kultury Balveda, a také že byla. Vešla lehkým krokem na kovový povrch, pomalu se rozhlédla, pak na něj upřela zraky. Usmál se a pokusil se pokývnout na pozdrav, až si odřel uši o nahé paže.

„Balvedo! Já si myslel, že tě zase uvidím. Přišla ses podívat na hostitele večírku?“ přinutil se k pousmání. Oficiálně to byl jeho banket; opravdu je hostitel. Další z žertíků Gerontokracie. Doufal, že mu na hlase nejsou znát žádné stopy strachu.

Perosteck Balveda, agentka Kultury, o celou hlavu vyšší než starý pán vedle ní, a dokonce i v tom bledničkovém světle modré pochodně pozoruhodně krásná, pomalu zavrtěla drobnou, pěkně upravenou hlavou. Krátké černé vlasy jí přiléhaly k lebce jako stín.

„Ne,“ odpověděla, „Nechtěla jsem tě vidět ani se s tebou loučit.“

„Dostala jsi mě sem, Balvedo,“ řekl tiše.

„Ano, a sem taky patříš,“ prohlásil Amahain-Frolk, jen co popošel po můstku tak daleko dopředu, jak popojít mohl, aniž by ztratil rovnováhu a musel došlápnout na vlhkou podlahu. „Chtěl jsem, aby tě nejprve mučili, ale tady slečna Balveda se za tebe přimluvila.“ Ministr otočil hlavu k ženě a jeho pisklavý, škrábavý hlas se rozlehl v cele. „I když jen Bůh ví, proč vlastně. Ale skutečně sem patříš, vrahu.“ Pohrozil holí téměř nahému muži pověšenému na špinavé stěně cely.

Balveda se dívala do země, někam k chodidlům sotva viditelným pod lemem dlouhých, nezdobených šedých šatů. Ve světle z chodby se zaleskl kruhový přívěsek na řetízku. Amahain-Frolk couvl po její bok, zvedl svítící hůl výš a zamžoural na zajatce.

„Víš, ještě teď bych skoro přísahal, že tam visí Egratin. Skoro…“ zavrtěl vyhublou kostnatou hlavou, „…skoro nemůžu uvěřit, že on to není, aspoň ne vždycky než otevře ústa. Bože na nebi, tihle Chameleoni jsou ale děsiví a nebezpeční!“ Podíval se na Balvedu. Uhladila si vlasy v týle a podívala se shůry na starce.

„Také je to prastarý a hrdý národ, pane ministře, a zbylo jich velice málo. Mohu vás ještě jednou požádat? Prosím? Nechte jej žít. Mohl by být…“

Gerontokrat před ní začal máchat hubenou pokroucenou rukou a obličej se mu zkřivil do úšklebku. „Ne! Buďte tak laskava, slečno Balvedo, a přestaňte mě žádat o to, aby byl ten… ten asasín, ten vražedný, zrádcovský… špeh ušetřen. Myslíte si snad, že bereme zbabělou vraždu a vydávání se za jednoho z našich mimoplanetárních vyslanců na lehkou váhu? Jakou škodu mohl tenhle… tvor způsobit! Když jsme jej zadrželi, dva členové stráže zemřeli jen od toho, že je poškrábal! A další nadosmrti oslepl, když mu ten netvor plivl do očí! Nicméně…“ Amahain-Frolk se zašklebil na muže přikovaného ke stěně, „ty zuby jsme mu vytrhli. A ruce má svázané tak, že nemůže poškrábat ani sám sebe.“ Znovu se otočil k Balvedě. „Říkáte, že jich je málo? Já na to, že to je dobře; a brzy bude ještě o jednoho méně.“ Stařec se s přimhouřenýma očima díval na ženu. „Jsme vám a vašemu lidu vděční, že jste toho podvodníka a vraha odhalili, ale nemyslete si, že tím získáváte právo říkat nám, co máme dělat. Uvnitř gerontokracie jsou takoví, kdo nechtějí slyšet o žádném vnějším vlivu, a jak se válka přibližuje, jejich hlasy nabírají na váze. Uděláte dobře, když si neznepřátelíte ty z nás, kdo vaši věc podporují.“

Balveda našpulila rty, znovu se podívala do země, sepjala štíhlé ruce za zády. Amahain-Frolk se otočil zpátky k muži visícímu na stěně a pak k němu za řeči máchal holí. „Brzy budeš mrtvý, podvodníku, a s tebou zemřou i plány tvých pánů na ovládnutí naší mírumilovné soustavy! Stejný osud čeká i je, pokud se pokusí k nám vtrhnout. My a Kultura jsme…“

Zavrtěl hlavou, jak nejvíc mohl, a odpověděl řevem: „Frolku, ty jsi ale idiot!“ Stařec sebou cukl, jako kdyby dostal ránu. Chameleon pokračoval: „Copak ti není jasné, že vás obsadí tak jako tak? Nejspíš Idiřané, a když ne ti, tak Kultura. Už neřídíte vlastní osud; s tím vším válka udělala konec. Brzy bude celý tenhle sektor součástí fronty, pokud se ovšem nepostaráte, aby byl součástí sféry idirského vlivu. Poslali mě jen proto, abych vám řekl, co byste měli vědět i beze mě – ne abych vás klamem přiměl udělat něco, čeho byste později litovali. Proboha, člověče, Idiřané vás přece nesežerou a…“

„Cha! Ale vypadají na to! Netvoři se třema nohama; nájezdníci, zabijáci, cizověrci… Chceš, abychom se s nimi spojili? S těmi trojkrokými obludami? Abychom se nechali rozdupat pod jejich kopyty? Abychom museli uctívat jejich falešné bohy?“

„Aspoň nějakého boha mají, Frolku. Kultura ne.“ Protože se soustředil na mluvení, do paží se mu vracela bolest. Změnil polohu, jak to jen šlo, a podíval se dolů na ministra. „Aspoň přemýšlejí stejně jako vy. Kultura ne.“

„Ale kdepak, příteli, kdepak.“ Amahain-Frolk proti němu vztáhl ruku s otevřenou dlaní a vrtěl hlavou. „Taková semínka nesváru tu nezaseješ.“

„Bože můj, ty pitomý dědku,“ zasmál se ten na stěně. „Chceš vědět, kdo je skutečným zástupcem Kultury na téhle planetě? Ona to není,“ ukázal bradou na ženu, „je to ten výkonný sekáček na maso, co s ní všude chodí, ta její nožová střela. Ta žena sice rozhoduje, střela sice dělá, co ona jí říká, ale střela je skutečným vyslancem. To je v Kultuře hlavní: stroje. Protože Balveda má dvě nohy a hladkou kůži, myslíš si, že bys měl být na její straně, jenže na straně života jsou v téhle válce Idiřané…“

„No, ty budeš za chvíli na jeho druhé straně.“ Gerontokrat si odfrkl a kradmo se podíval po Balvedě, která se zpod sklopeného obočí dívala na muže přikovaného ke stěně. „Pojďme, slečno Balvedo,“ prohlásil Amahain-Frolk, otočil se, vzal ženu za paži a vedl ji ven z cely. „Přítomnost toho… tvora páchne hůř než cela.“

V té chvíli k němu Balveda vzhlédla bez ohledu na maličkého ministra, který se ji snažil táhnout ke dveřím. Dívala se přímo na vězně čirýma očima s černými duhovkami a držela paže odtažené od boků. „Je mi to líto,“ řekla mu.

„Věř mi nebo ne, já to v zásadě beru podobně,“ odpověděl a přikývl. „Hlavně mi slib, že dneska večer budeš moc málo jíst a pít, Balvedo. Rád bych si myslel, že tam nahoře je aspoň někdo na mojí straně, i kdyby to měl být můj nejhorší nepřítel.“ Chtěl, aby to vyznělo vzdorně a vtipně, ale bylo to jen zahořklé; uhnul pohledem, aby se jí nedíval do tváře.

„Slibuji,“ řekla Balveda. Nechala se vyvést ven a ve vlhké cele se vytrácelo modré světlo. Přímo ve dveřích se zastavila. Když bolestivě natáhl hlavu, co to jen šlo, sotva na ni viděl. Všiml si, že nožová střela je tam také, hned za dveřmi cely; nejspíš tam byla celou tu dobu, ale on si nevšiml jejího štíhlého, ostrého tělíčka, protože se vznášelo ve tmě. Podíval se Balvedě do tmavých očí a nožová střela se pohnula.

Chviličku si myslel, že Balveda vydala titěrnému strojku pokyn, ať jej hned teď zabije – nenápadně a rychle, dokud ona brání Amahainu-Frolkovi ve výhledu – a rozbušilo se mu srdce. Ale drobný přístroj jen Balvedě proletěl kolem obličeje a zmizel na chodbě. Balveda na rozloučenou zvedla ruku.

„Sbohem, Boro Horzo Gobuchule,“ řekla. Rychle se otočila, sešla z můstku a opustila celu. Strážní můstek vytáhli ven a dveře se zabouchly, pryžové příruby zaskřípaly na špinavé podlaze a pak to jednou zasyčelo: vnitřní těsnění se postarala, aby dveřmi neunikala voda. A on tam visel a díval se chvilku dolů na neviditelnou podlahu, ale pak znovu přešel do transu, který by změnil jeho zápěstí, který by je ztenčil tak, aby unikl z okovů. Ale cosi na tom vážném, nekompromisním tónu, jímž Balveda vyslovila jeho jméno, jej uvnitř drtilo, a pokud ne dříve, pak v ten okamžik chápal, že není jak uniknout.

… tak, že je utopí v slzách…

Plíce mu pukaly! Ústa se mu chvěla, krk se křečovitě stahoval, v uších měl špínu, ale i tak slyšel mocné dunění a i ve tmě viděl světlo. Břišní svaly se začaly roztahovat a stahovat a on musel zatnout čelist, aby se mu ústa neotevřela v touze po vzduchu, který tu není. Teď. Ne… teď to bude muset vzdát. Ještě ne… rozhodně ne. Teď, teď, teď, každou chvilkou; kapitulovat před tím děsivým černým vakuem uvnitř… musí dýchat… teď!

Než měl možnost otevřít ústa, něco s ním praštilo o stěnu – třísklo to s ním o kameny, jako kdyby ho udeřila nějaká obrovitá železná pěst. Jediným křečovitým výdechem vyhnal z plic zatuchlý vzduch. Tělo měl najednou studené a každý jeho kousek, který byl poblíž stěny, se zmítal v bolesti. Připadalo mu, že smrt znamená tíhu, bolest, chlad… a příliš světla…

Zvedl hlavu. Bolestí ze světla zaskučel. Pokoušel se vidět, pokoušel se slyšet. Co se to děje? Proč dýchá? Proč je sakra zase tak těžký? Tělo mu rvalo paže z kloubů; zápěstí měl pořezaná skoro na kost. Kdo mu tohle udělal?

Kde měl před sebou dřív protější stěnu, tam teď zela veliká rozeklaná díra, která sahala až pod úroveň podlahy. Všechen sajrajt a špína jí prudce odtékaly. Posledních pár pramínků tekutiny syčelo na žhavých okrajích průlomu, takže pára, která od nich stoupala, se klikatila kolem stojící postavy, jež bránila dovnitř vniknout většině toho oslnivého světla zvenčí, z volného vzduchu na Sorpenu. Ta postava měřila tři metry a vypadala zhruba jako menší pancéřovaná kosmická loď na trojnožce silných nohou. Přilba se zdála být dost velká, aby se do ní vešly tři lidské hlavy vedle sebe. Jedna titánská ruka skoro ležérně třímala plazmové dělo, na které by Horza potřeboval obě ruce, jen aby je zvedl; ve druhé pěsti ten tvor svíral ještě o něco větší střelnou zbraň. Za jeho zády se do otvoru cpala idirská dělová plošina jasně osvětlená explozemi, které teď Horza cítil přes železo a kámen, ke kterým byl připoután. Zvedl hlavu k obrovi stojícímu v průlomu a pokusil se o úsměv.

„Teda,“ zaskřehotal, potom se zakuckal a odplivl si, „vy jste si fakt dali hodně na čas.“

2. RUKA BOŽÍ 137

Venku před palácem, v kousavém chladu zimního odpoledne, bylo jasné nebe plné čehosi, co vypadalo na třpytivý sníh.

Horza se zastavil na rampě bojového raketoplánu, podíval se nahoru, rozhlédl se. Strmé stěny a štíhlé věže palácové věznice odrážely zvuky a záblesky stále pokračujících přestřelek, idirské dělové plošiny přeletovaly sem a tam a občas pálily. Mrazivý vánek kolem nich hnal obří mraky zplodin z antilaserových moždířů na střeše paláce. Závan větru hodil k nehybnému raketoplánu trochu povlávající třpytivé fólie a Horza najednou zjistil, že má jednu stranu mokrého a lepkavého těla pokrytou peřím odrážejícím světlo.

„Prosím. Boj ještě neskončil,“ zaduněl hlas idirského vojáka za jeho zády, patrně myšlený jako diskrétní šeptání. Horza se otočil k pancéřovanému trupu a pak zvedl zraky k hledí obrovy přilby, na němž viděl odraz své vlastní stařecké tváře. Zhluboka se nadechl, potom přikývl, sebral se a lehce roztřeseně vešel do lodě. Záblesk světla vrhl diagonálně před něj jeho vlastní stín, plavidlo se zapotácelo v rázové vlně od mocné exploze kdesi uvnitř paláce, ale pak se už rampa zavřela.

Podle jmen jejich poznáte je, pomyslel si Horza při sprchování. Všeobecným kontaktním jednotkám Kultury, které až dosud nesly hlavní tíhu prvních čtyř let války v kosmu, odjakživa vybírají žertovná, nejapná jména. Dokonce i u nových bojových lodí, které začali vyrábět teď, když se jejich tovární plavidla konečně přizpůsobila intenzivnějšímu režimu válečné výroby, dávají přednost buď žertovným, temným, anebo naprosto nechutným jménům, jako kdyby nedokázali brát ten obrovitý konflikt, do kterého zabředli, dostatečně vážně.

Idiřané to vidí jinak. Jsou toho názoru, že jméno lodě by mělo odrážet závažný charakter jejího určení, povinností a rázného používání. V obrovitém idirském vojenském loďstvu jsou stovky plavidel pojmenovaných po týchž hrdinech, planetách, bitvách, náboženských pojmech, či obdařené působivými adjektivy. Lehký křižník, který zachránil Horzu, byl 137. plavidlem, jež dostalo jméno Ruka Boží, kromě něj a současně s ním existovalo přes stovku jiných vojenských plavidel se stejným jménem, takže jeho kompletní název zněl Ruka Boží 137.

Horza se s jistými obtížemi osušil ve vzduchovém proudu. Jako všechno na lodi bylo i tohle zařízení vyrobeno v monumentálním měřítku vhodném k rozměrům Idiřanů – a hurikán vzduchu, který vytvářelo, ho div nevyrazil ze sprchové kabiny ven.

Querl Xoralundra, zvěd-otec a válečný kněz Čtyř duší, tributní sekty z Farn-Idiru, připlácl obě ruce na desku stolu. Horzovi to ale spíš připomínalo srážku dvou tektonických desek.

„Takže, Boro Horzo,“ zaburácel starý Idiřan, „už ses zotavil.“

„V zásadě,“ přikývl Horza a zamnul si zápěstí. Seděl v Xoralundrově kajutě na lodi Ruka Boží 137 a na sobě měl objemnou, ale pohodlnou kosmickou kombinézu, kterou podle všeho přivezli zvlášť pro něj. Xoralundra, také v kombinéze, nedal jinak, než že se i on obleče, protože válečná loď byla stále v bojové pohotovosti, i když už opisovala rychlou a nízkou orbitu kolem planety Sorpen. Rozvědka potvrdila, že v soustavě se nachází VKJ Kultury z třídy Hora; Ruka v tom byla sama a nenacházela po lodi Kultury ani stopu, a tak museli být opatrní.

Xoralundra se přiklonil k Horzovi a vrhl tak stín na stůl. Obrovská hlava, která při pohledu přímo zepředu měla sedlovitý tvar a blízko okraje nesla dvě jasné a nemrkající přední oči, se tyčila nad Chameleonem. „Měl jsi štěstí, Horzo. Nepřišli jsme tě zachránit ze soucitu. Selhání je samo sobě odměnou.“

„Děkuji, Xoro. Nic milejšího mi nikdo za celý den neřekl.“ Horza seděl zapřený do opěradla a teď si jednou stařecky vypadající rukou prohrábl řídké žloutnoucí vlasy. Zabere několik dnů, než zmizí ten stařecký vzhled, který si osvojil, ale už teď cítil, jak se z něj začíná vytrácet. Každý Chameleon má v hlavě obraz sebe samotného, který si na zpola podvědomé úrovni stále drží a obnovuje, aby tělo zůstalo v podobě, kterou zvolila vůle. Horza teď už nepotřeboval vypadat jako gerontokrat, a tak se myšlený obraz vyslance, jehož roli pro Idiřany hrál, fragmentoval a rozpadal a jeho tělo se vracelo k normálnímu, neutrálnímu stavu.

Xoralundrova hlava pomalu putovala ze strany ke straně mezi okraji límce kombinézy. Tohle gesto si Horza nikdy nebyl s to uspokojivě přeložit, i když pracoval pro Idiřany a s Xoralundrou se znal už z dob dlouho před válkou.

„Nicméně… jsi naživu,“ prohlásil Xoralundra. Horza přikývl a na znamení souhlasu zabubnoval prsty na desku stolu. Kdyby si jen kvůli té idirské židli, na které hřaduje, nepřipadal tolik jako dítě; nohama ani nedosáhl na zem.

„V zásadě. A mimochodem, díky. Je mi líto, že jsem vás musel dovléct až sem, jen abyste zachránili někoho, kdo selhal.“

„Rozkaz je rozkaz. Já osobně jsem rád, že jsme to mohli udělat. Teď ti musím povědět, proč jsme takové rozkazy dostali.“

Horza se usmál a uhnul pohledem od starého Idiřana, který mu právě složil cosi jako poklonu; velká vzácnost. Pak se na něj zase podíval a sledoval, jak jeho rozměrná ústa – dost velká, napadlo ho, aby vám ukousnul obě ruce najednou – burácivě vyrážejí precizní krátká slova v idirštině.

„Svého času jsi byl na správcovské misi na Scharově světě, jedné z dra’azonských Planet mrtvých,“ konstatoval Xoralundra. Horza přikývl. „Potřebujeme, aby ses tam vrátil.“

„Teď hned?“ zeptal se Horza široké, tmavé Idiřanovy tváře. „Jsou tam jen samí Chameleoni. Už jsem vysvětloval, že nebudu hrát roli jiného Chameleona. A že rozhodně žádného nezabiju.“

„To po tobě nechceme. Poslouchej, vysvětlím ti to.“ Xoralundra se zapřel do opěradla způsobem, který by téměř každý obratlovec – a možná i každá bytost obratlovci jen podobná – označil za unavený. „Před čtyřmi standardními dny,“ začal s výkladem – jenže pak jeho přilba od kombinézy, položená na podlaze kousek od nohou, vydala pronikavé zakvílení. Zvedl ji z podlahy a postavil na stůl. „Prosím?“ řekl – a Horza věděl o Idiřanově hlase dost na to, aby pochopil, že ať querla vyrušil kdokoli, měl by k tomu radši mít dobrý důvod, jinak uvidí.

„Máme tu samici z Kultury,“ ozval se hlas z přilby.

„Áááá…“ protáhl Xoralundra tiše a opřel se. Na obličeji se mu letmo objevil idirský ekvivalent úsměvu – našpulená ústa, přimhouřené oči. „Dobře, kapitáne. Je už na palubě?“

„Ne, querle. Raketoplán dorazí až za několik minut. Stahuji dělové plošiny. Jsme připraveni opustit soustavu, jakmile budou všechny na palubě.“

Xoralundra se přiklonil k přilbě. Horza si prohlížel stárnoucí pokožku na hřbetech jeho rukou. „A co ta loď Kultury?“ zeptal se Idiřan.

„Pořád nic, querle. Nikde v soustavě být nemůže. Počítač je toho názoru, že je venku, patrně mezi námi a flotilou. Zanedlouho jim jistě dojde, že jsme tady sami.“

„Zpátky k flotile vyrazíte okamžitě, jakmile bude agentka Kultury na palubě, na plošiny čekat nebudete. Rozumíte, kapitáne?“ Xoralundra se podíval na Horzu, který si zase pozorně prohlížel jej. „Rozumíte, kapitáne?“ zopakoval querl a pořád se na člověka díval.

„Ano, querle,“ přišla odpověď. Horza slyšel ledový tón dokonce i z reproduktorku v přilbě.

„Správně. Na základě vlastní iniciativy vyberte nejlepší trasu zpátky k flotile. A zatím na rozkaz admirality zničíte fúzními bombami města De’aychanbie, Vinch, Easna-Yowon, Izilere a Ylbar.“

„Ano, quo…“ Xoralundra dloubl prstem do vypínače na přilbě a ta ztichla.

„Vy máte Balvedu?“ zeptal se Horza překvapeně.

„Ano, máme agentku Kultury. Její zajetí nebo likvidaci beru jako poměrně nevýznamné. Ale Admiralita byla ochotna uvažovat o natolik riskantní akci na tvou záchranu daleko před hlavní flotilou, jedině když jsme je ujistili, že se ji pokusíme zajmout.“

„Hmm. Vsadím se, že Balvedinu nožovou střelu jste nedostali,“ odfrkl si Horza a znovu se zadíval na vrásky na svých rukou.

„Destruovala se v době, kdy tě vedli na palubu raketoplánu, který tě dopravil na loď.“

Xoralundra mávl jednou rukou a vyslal přes stůl závan vzduchu s idirskou vůní. „Ale dost o tom. Musím vysvětlit, proč jsme na tvou záchranu riskovali lehký křižník.“

„To rozhodně,“ souhlasil Horza a zadíval se na Idiřana.

„Před čtyřmi standardními dny,“ začal querl, „skupina našich lodí zachytila osamělé plavidlo Kultury konvenčního vnějškového vzhledu, ale poměrně zvláštní vnitřní konstrukce, aspoň podle jeho emisní signatury. Loď byla zničena velmi snadno, ale unikl její Mozek. Poblíž byla planetární soustava. Mozek podle všeho překonal reálný prostor až na místo na planetárním povrchu vybrané oběžnice, což naznačuje úroveň nakládání s hyperprostorovým polem, o jaké jsme si mysleli – doufali jsme –, že je zatím mimo schopnosti Kultury. A zcela jisté je, že podobná kosmobacie je zatím mimo naše možnosti. Vzhledem k řečenému i dalším náznakům máme dobré důvody se domnívat, že dotyčný Mozek patří k nové třídě Všeobecných přepravních systémů, kterou Kultura vyvíjí. Zajetí Mozku by bylo rozvědným úspěchem prvního řádu.“

Tady se querl odmlčel. Horza toho využil k dotazu: „Takže on je na Scharově světě?“

„Ano. A podle své poslední depeše měl v úmyslu se ukrýt v tunelech Velícího systému.“

„A vy s tím nemůžete nic dělat?“ Horza se usmál.

„Přišli jsme za tebou. Právě tohle s tím děláme, Boro Horzo.“ Querl se odmlčel. „Tvar tvých úst mi napovídá, že na té situaci vidíš něco zábavného. Co to je?“

„Jenom mě napadlo… napadlo hodně věcí: že ten Mozek byl buď dost chytrý, anebo měl ohromnou kliku; jakou vy jste měli kliku, že jsem byl poblíž; a taky že Kultura tomu těžko bude jen nečinně přihlížet.“

„Postupně k jednotlivým bodům,“ odpověděl Xoralundra prudce, „Mozek Kultury byl chytrý a také měl štěstí; my jsme měli štěstí; Kultura toho moc nenadělá, protože pokud vím, nemá ve svých službách žádné Chameleony, a zcela jistě žádného, který by už sloužil na Scharově světě. A také musím dodat, Boro Horzo,“ pokračoval Idiřan, položil na stůl obě obrovské ruce a naklonil ke člověku velikou hlavu, „že i ty jsi měl nemalé štěstí.“

„No ovšem, ale rozdíl spočívá v tom, že já na štěstí věřím,“ zašklebil se Horza.

„Hmm. To ti moc neslouží ke cti,“ prohodil querl. Horza pokrčil rameny.

„Takže chcete, abych letěl na Scharův svět a zmocnil se Mozku?“

„Pokud to půjde. Možná je poškozený. Možná bude mít sklon k sebedestrukci, ale za tu cenu to stojí. Dáme ti všechnu potřebnou výbavu, ale už samotná tvoje přítomnost nám získá výhodu.“

„A co lidi, kteří tam už jsou? Chameleoni na správcovské misi?“

„Neozvali se nám. Nejspíš ani nevědí o tom, že k nim Mozek dorazil. Další jejich rutinní hlášení má přijít za několik dnů, ale vzhledem k nynějšímu rušení komunikací vlivem války je možná nebudou s to odeslat.“

„A co…“ Horza začal pomalu, díval se na plochu stolu a u toho na ni jedním prstem kreslil nějaký kruhový vzor, „…co víte o personálu základny?“

„Dva starší funkcionáře nahradili mladší Chameleoni,“ odpověděl Idiřan. „Dva mladší postoupili do hodnosti starších a zůstali tam.“

„Nebudou v žádném nebezpečí, že ne?“ chtěl vědět Horza.

„Naopak. Vnitřek dra’azonské Klidové bariéry na Planetě mrtvých bezpochyby patří za současných nepřátelských operací mezi nejbezpečnější místa vůbec. Ani my, ani Kultura si nemůžeme dovolit nějak Dra’Azony urazit. Právě proto oni nemohou udělat nic – a my můžeme použít jen tebe.“

„A pokud…“ vyslovoval Horza pečlivě, poposedl si dopředu a nasadil trochu hlubší tón, „pokud pro vás ten metafyzický počítač získám…“

„Cosi ve tvém hlase mi napovídá, že se blížíme k otázce odměny,“ poznamenal Xoralundra.

„To se opravdu blížíme. Už jsem pro vás nasazoval krk dost dlouho, Xoralundro. Chci skončit. Tam na té základně na Scharově světě je jedna moje dobrá přítelkyně, a pokud bude souhlasit, chci ji i sebe dostat někam pryč od celé té války. Přesně to žádám.“

„Nemůžu ti slíbit nic. Požádám o to. Tvoje dlouhá a oddaná služba bude vzata v úvahu.“

Horza se narovnal a zamračil se. Nevěděl jistě, jestli to Xoralundra říká ironicky, anebo ne. Šest let patrně příslušníkovi rasy, které je prakticky nesmrtelná, vůbec nepřipadá jako dlouhá doba; zato ale querl Xoralundra ví, jak často jeho křehký lidský svěřenec riskoval vše a bez skutečné odměny ve službách svých cizích pánů, takže to snad myslí vážně. Než mohl Horza pokračovat v licitaci, znovu zakvílela přilba. Horza sebou cukl. Všechny zvuky na idirské lodi jako by ho ohlušovaly. Hlasy znějí jako burácení hromu; obyčejné bzučáky a pípavé signály mu zvoní v uších ještě dlouho po tom, co dozní; a při hlášeních palubního rozhlasu si musel držet hlavu v obou dlaních. Horza jen doufal, že dokud bude na palubě, nebude důvod k vyhlášení poplachu. Poplach na idirské lodi může nechráněný lidský sluch poškodit.

„Co je?“ zeptal se Xoralundra přilby.

„Samice na palubě. Stačilo by mi jenom osm minut, abych i ty dělové…“

„Města byla zničena?“

„…Ano, querle.“

„Okamžitě opustit orbitu a plnou rychlostí k flotile.“

„Querle, musím poukázat…“ odvážil se tichý, rovnoměrný hlas z přilby na stole.

„Kapitáne,“ odsekl Xoralundra rázně, „dosud v této válce došlo ke čtrnácti individuálním soubojům mezi lehkými křižníky typu 5 a Všeobecnými kontaktními jednotkami třídy Hora. Všechny skončily vítězstvím nepřítele. Viděl jste někdy, co zbude z lehkého křižníku, když s ním VKJ skoncuje?“

„Ne, querle.“

„Já také ne, a nemám vůbec v úmyslu to vidět poprvé a ještě k tomu zevnitř. Okamžitě proveďte rozkaz.“ Xoralundra znovu uhodil do tlačítka na přilbě. Pak upřel zrak na Horzu. „Udělám vše, co půjde, abych dosáhl tvého uvolnění ze služeb s dostatečnými prostředky, pokud tedy dosáhneš úspěchu. Dále. Jakmile se spojíme s hlavní částí flotily, poputuješ rychlým spojem na Scharův svět. Tam dostaneš raketoplán, a to hned za Klidovou bariérou. Bude neozbrojený, ale bude na něm vybavení, které podle nás budeš patrně potřebovat, včetně nějakých nízkodosahových hyperprostorových spektografických analyzátorů, pro případ, že by Mozek provedl omezenou destrukci.“

„Kde vezmu jistotu, že bude ‚omezená‘?“ zeptal se Horza skepticky.

„Mozek přes svou poměrně omezenou velikost váží několik tisíc tun. Anihilační destrukce by rozervala planetu vedví, a tím by si znepřátelili Dra’Azon. Něco takového by žádný Mozek Kultury neriskoval.“

„Ta tvoje jistota si mě získala,“ opáčil Horza kysele. V tu chvíli se hluk v pozadí kolem nich změnil. Xoralundra otočil přilbu obráceně a podíval se na jednu z drobných obrazovek uvnitř.

„Výborně. Jsme na cestě.“ Znovu se podíval na Horzu. „Měl bych ti povědět ještě jednu věc. Skupina lodí, která zachytila tu loď Kultury, se pokusila pronásledovat prchající Mozek dolů na planetu.“

Horza se zamračil. „Lepší nápad neměli?“

„Dělali, co se dalo. V té bojové skupině měli několik zajatých warpových zvířat čuy-hirtsi, deaktivovali je k pozdějšímu použití pro překvapivý útok na základnu Kultury. Jedno z nich v rychlosti vybavili pro omezenou výpravu na povrch planety a vyslali po warpové trajektorii proti Klidové bariéře. Jenže jim lest nevyšla. Jakmile zvíře překonalo Bariéru, napadlo je něco podobného Rastru a ono utrpělo vážné poškození. Z warpu vystoupilo poblíž planety na kurzu, který znamenal vstup v úhlu, ve kterém shoří. Takže musím považovat výbavu i pozemní jednotku za zničené.“

„No, dejme tomu, že to byl slušný pokus, ale proti Dra’Azonovi nejspíš dokonce i ten báječný Mozek, po kterém jdete, vypadá jako elektronkový počítač. K jeho oklamání toho bude potřeba víc.“

„Myslíš, že to dokážeš?“

„Nevím. Nemyslím si, že dovedou číst myšlenky, ale kdo ví? Taky si nemyslím, že by se Dra’Azon moc staral o válku, nebo o ní vůbec věděl, a že by ho zajímalo, co jsem dělal od doby, kdy jsem opustil Scharův svět. Takže si nejspíš nebudou s to spočítat dvě a dvě – ale jak říkám, kdo to ví?“ Horza znovu pokrčil rameny. „Za pokus to stojí.“

„Dobře. Úplnější instruktáž provedeme, až se dostaneme ke flotile. Prozatím se musíme modlit, aby náš návrat proběhl bez incidentů. Možná bys rád mluvil s Perosteck Balvedou, než půjde k výslechu. Zařídil jsem u zástupce inkvizitora flotily, že se s ní můžeš sejít, pokud chceš.“

Horza se usmál. „Xoro, nic mi neudělá větší radost.“

Querl měl na lodi letící plnou rychlostí ze soustavy Sorpenu jinou práci. Horza zůstal v Xoralundrově kajutě, že si odpočine a nají se, až pak se zastavil u Balvedy.

Automatická kantýna lodě vyrobila svou nejlepší představu jídla vhodného pro humanoida, ale i tak to chutnalo hnusně. Horza snědl, co dokázal, a vypil něco stejně nelákavé destilované vody. Všechno to servíroval medžel – ještěrovitý tvor vysoký asi dva metry, s dlouhou plochou hlavou a šesti nohama; na čtyřech běhal, ty přední používal jako ruce. Medželové jsou zvířecí společníci Idiřanů. Jde o složitou společenskou symbiózu, jejíž zkoumání po celá ta tisíciletí, co je idirská civilizace součástí galaktické komunity, zaručuje exosociologickým fakultám mnoha univerzit hojné výzkumné fondy.

Sami Idiřané se vyvinuli na své planetě Idir jako vrcholoví netvoři na planetě plné netvorů. Frenetická a divoká ekologie Idiru z raných dob už dávno zmizela a s ní zmizeli i všichni ostatní místní netvoři až na ty v zoologických zahradách. Idiřané si přesto zachovali inteligenci, která z nich udělala vítěze, a také biologickou nesmrtelnost, která vzhledem k brutalitě někdejšího boje o přežití – nemluvě o vysoké radiaci na Idiru – byla spíše evoluční výhodou než poukázkou na stagnaci.

Horza poděkoval medželovi, který mu přinesl talíře a pak je zase odnesl, ale který mu neřekl nic. Obvykle se soudí, že jsou asi tak ze dvou třetin inteligentní jako průměrný humanoid (i když kdo ví, co to znamená), takže by měli být zhruba dvakrát nebo třikrát hloupější než běžný Idiřan. Přesto jsou dobří jako nenápadití vojáci a je jich spousty; asi tak deset nebo dvanáct na jednoho Idiřana. Čtyřicet tisíc let selektivního chovu jim narvalo oddanost až na úroveň chromozomů.

Horza byl sice unavený, ale spát se nepokoušel. Řekl medželovi, ať ho zavede k Balvedě. Medžel se nad tím zamyslel, vyžádal si svolení interkomem v kajutě a pak sebou viditelně škubl, když mu dal na dálku verbálně co proto Xoralundra, který byl právě na můstku s kapitánem křižníku. „Pojďte se mnou, pane,“ řekl medžel a otevřel dveře kajuty.

Na chodbách a můstcích bojové lodě byla idirská atmosféra patrnější než v Xoralundrově kajutě. Idirský pach byl silnější a výhled dopředu po několika desítkách metrů zastřenější – dokonce i viděno Horzovým zrakem. Horko a vlhké parno, podlaha měkká. Horza kráčel po chodbě rychle a díval se, jak sebou před ním vrtí pahýl medželova kupírovaného ocasu.

Cestou potkal dva Idiřany a ani jeden si jej vůbec nevšímal. Možná o něm i o tom, co je zač, vědí všechno, ale možná ne. Horza věděl, že Idiřané k smrti neradi působí příliš zvídavě nebo neinformovaně.

Div se nesrazil se dvěma raněnými medžely na AG nosítkách, které dva jejich bratři ve zbrani ve spěchu vedli po příčné chodbě. Horza se díval, jak jej ranění míjejí, a mračil se. Spirálové šplíchance na jejich bojovém pancíři bezpochyby způsobil plazmový výboj, jenže gerontokracie žádné plazmové zbraně nemá. Pokrčil rameny a šel dál.

Dostali se k té sekci křižníku, kde chodbu přehrazovaly posuvné dveře. Medžel postupně promluvil na každou z příhrad a ty se otevřely. Za dveřmi stál idirský strážný s laserovou puškou; viděl, jak se medžel a Horza blíží, a než se tam dostali, otevřel. Horza mu poděkoval kývnutím a vešel. Dveře se za ním se syčením zavřely a otevřely se další, umístěné bezprostředně proti nim.

Když vešel do cely, Balveda se rychle otočila. Vypadalo to, že chodila sem a tam. Když uviděla Horzu, mírně zaklonila hlavu a vydala nějaký hrdelní zvuk, snad smích.

„Vida vida,“ řekla tiše a trochu huhlavě. „Přežil jsi. Gratuluji. Mimochodem, já jsem slib dodržela. To je zvrat, že?“

„Zdravím,“ odpověděl Horza, založil si ruce na prsou a prohlédl si ženu od hlavy k patám. Měla na sobě pořád ty šedé šaty a zdálo se, že je nezraněná. „Co se stalo s tím, jak jsi to měla na krku?“ zeptal se Horza.

Sklopila zraky na prsa, do míst, kde předtím visel přívěsek. „Věř tomu nebo ne, ukázalo se, že to byl memoryform.“ Usmála se na něj a posadila se se zkříženýma nohama na měkkou podlahu; kromě vyvýšeného výklenku s lůžkem to taky bylo jediné místo, kde se sedět dalo. Horza si sedl také a nohy ho bolely už jen trochu. Vzpomněl si na šplíchance na medželově zbroji.

„Memoryform. A nefungoval čistě náhodou taky jako plazmová zbraň, co?“

„Kromě jiného,“ přikývla agentka Kultury.

„Myslel jsem si to. A slyšel jsem, že tvoje nožová střela se odporoučela ve velkém stylu.“

Balveda pokrčila rameny.

Horza se jí zadíval do očí a dodal: „Pochybuji, že bys byla tady, kdybys měla v hlavě něco důležitého, co bys jim mohla povědět, že?“

„Tady možná ano,“ připustila Balveda. „Ale ne živá.“ Protáhla si paže za zády a vzdychla. „Nejspíš budu muset prosedět válku v internačním táboře, leda by našli někoho na výměnu. Jen doufám, že to nebude trvat moc dlouho.“

„Ale, ty si myslíš, že se Kultura tak brzy složí?“ ušklíbal se Horza.

„Ne, myslím si, že Kultura brzy vyhraje.“

„Nejspíš ses zbláznila.“ Horza vrtěl hlavou.

„Víš…“ protáhla Balveda a posmutněle přikývla, „vlastně si myslím, že vyhraje až časem.“

„Jestli budete dál ustupovat jako poslední tři roky, skončíte až někde v Mracích.“

„Neprozrazuji žádná tajemství, Horzo, ale podle mě asi brzy zjistíš, že až tolik neustupujeme.“

„Uvidíme. Upřímně řečeno mě překvapuje, že jste vydrželi bojovat tak dlouho.“

„Naše trojnohé přátele taky. A všechny ostatní taky. A někdy si myslím, že i nás samotné.“

„Balvedo,“ povzdychl si Horza unaveně, „já hlavně pořád sakra nevím, proč vůbec bojujete. Idiřané vás nikdy ničím neohrožovali. A v tom by pokračovali, kdybyste s nimi přestali bojovat. Copak už život v té vaší skvělé Utopii začal být tak nudný, že jste potřebovali válku?“

„Horzo, já zase nechápu, proč bojuješ ty,“ namítla Balveda a předklonila se. „Vím, že Heidohre je v…“

„Heibohre,“ opravil ji Horza.

„No dobře, prostě ten mizerný asteroid, na kterém žijí Chameleoni. Vím, že je v idirské zóně, ale…“

„To s tím nemá nic společného, Balvedo. Bojuju za ně, protože si myslím, že oni mají pravdu a vy se mýlíte.“

Balveda se užasle narovnala. „Ty…“ začala, pak ale sklopila hlavu a zavrtěla jí a upřela zraky do podlahy. Potom vzhlédla. „Opravdu ti nerozumím, Horzo. Přece musíš vědět, kolik druhů, kolik civilizací, kolik soustav, kolik jedinců Idiřané s tím svým šíleným zatraceným náboženstvím buď zničili, anebo… přirdousili. Co kdy sakra ve srovnání s tím provedla Kultura?“ Jednu ruku měla na koleni, druhou napřahovala k Horzovi a prsty zatínala, jako by ho chtěla škrtit. Pozoroval to a usmíval se.

„Při prostém porovnání počtu obětí samozřejmě Idiřané vedou a taky jsem jim řekl, že se mi nikdy nezamlouvaly některé jejich metody a jejich horlivost. Jsem všemi deseti pro to, aby se lidem dovolilo, ať si žijí podle svého. Jenže teď stojí proti vám, a to je pro mě hlavní. Protože já jsem spíš proti vám než pro ně, a tudíž jsem odhodlán…“ Horza se na chvilku odmlčel a krátce, rozpačitě se zasmál. „…Dobrá, zní to trochu melodramaticky, ale opravdu… jsem odhodlán za ně i padnout.“ Pokrčil rameny. „Až tak je to prosté.“

Doprovodil to kývnutím – a Balveda spustila napřaženou ruku, uhnula pohledem stranou, potřásla hlavou a hlasitě vydechla. Horza pokračoval: „Protože… víš, asi sis myslela, že to myslím žertem, když jsem vykládal starému Frolkovi, že podle mě je skutečným zástupcem Kultury nožová střela. Myslel jsem to vážně, Balvedo. Myslel jsem to vážně tehdy a myslím to vážně teď. Je mi jedno, jak povýšená si Kultura připadá a kolik lidí Idiřané zabíjejí. Jsou na straně života – nudného, staromódního biologického života; Bůh ví, že je smradlavý a náchylný k chybám a krátkozraký, ale je to reálný život. Vám vládnou vaše stroje. Jste slepá ulička evoluce. Potíž je v tom, že abyste na to nemuseli myslet, snažíte se všechny ostatní stáhnout dolů s sebou. Nejhorší, co by se mohlo galaxii stát, by bylo, kdyby tuhle válku vyhrála Kultura.“

Odmlčel se, chtěl ji nechat něco říct, ale ona pořád seděla se svěšenou hlavou a potřásala jí. Vysmál se jí. „Víš, Balvedo, na tak citlivý druh někdy projevujete pozoruhodně málo schopnosti vcítění.“

„Kdo se vcítí do hlouposti, je na půl cesty začít myslet jako idiot,“ ucedila žena, ale pořád se na Horzu ani nepodívala. Znovu se zasmál a vstal.

„Tolik… hořkosti, Balvedo,“ prohlásil.

Podívala se na něj. „Povídám ti, Horzo,“ prohlásila tiše, „že vyhrajeme.“

Zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Ani nevíte, jak se to dělá.“

Balveda se zase zaklonila a zapřela se rukama za zády. Tvářila se vážně. „Umíme se učit, Horzo.“

„Od kohopak?“

„Od kohokoli, kdo nás něčemu může poučit,“ odpověděla zvolna. „Trávíme hodně času tím, že pozorujeme válečníky a fanatiky a tyrany a militaristy – všichni jsou pevně odhodlaní zvítězit bez ohledu na cokoli. V tom ohledu není učitelů nedostatek.“

„Jestli se chcete naučit vítězit, požádejte Idiřany.“

Balveda chvíli nic neříkala. Tvář měla klidnou, zamyšlenou, snad smutnou. Po chvíli přikývla. „Opravdu se říká, že je jisté nebezpečí… ve válčení,“ uznala. „Nebezpečí, že se začneme podobat nepříteli.“ Pokrčila rameny. „Musíme jen doufat, že se tomu dokážeme vyhnout. Pokud opravdu funguje ta evoluční síla, ve kterou podle všeho věříš, pak bude fungovat skrze nás, ne skrze Idiřany. A pokud se mýlíš, pak si zaslouží být překonána vývojem.“

„Balvedo,“ zasmál se mírně, „nechtěj mě zklamat. Byl bych radši za hádku… Jenže ty mluvíš, jako kdybys začínala přistupovat na můj názor.“

„Ale ne,“ vzdychla si. „To ne. Za to může můj výcvik pro Zvláštní okolnosti. Snažíme se myslet na všechny možnosti. Byla jsem pesimistka.“

„Já měl dojem, že ZO podobné myšlenky nepřipouští.“

„Tak to by sis měl ten dojem opravit, pane Chameleone,“ namítla Balveda a nakrčila jedno obočí. „ZO připouští všechny myšlenky. Právě to na něm některým lidem připadá tak děsivé.“

Horza asi věděl, co tím myslí. Výcvik pro Zvláštní okolnosti je odjakživa hlavní zbraní mravní špionáže Kontaktní sekce, špičkou intervencionistické diplomatické politiky Kultury, elitou mezi elitami uprostřed společnosti, které se elitářství hnusí. Dokonce i před válkou byly postavení a obraz ZO uvnitř Kultury víceznačné. ZO byly skvělé, ale nebezpečné, a měly auru drsňáckého sexy frajerství – jinak se to snad ani vyjádřit nedá –, k níž patří dravčí zvyky, svádění, ba i bezpráví.

Panovala kolem nich atmosféra utajování (ve společnosti, která v podstatě uctívala otevřenost) naznačující, že se tu dějí nepěkné, hanebné věci, a také dojem mravního relativismu (ve společnosti, která tíhne k absolutním hodnotám: život/dobrý, smrt/špatná; radost/dobrá, bolest/špatná); ZO přitahovaly a odpuzovaly najednou, ale vždy vzrušovaly.

Žádná jiná součást Kultury přesněji nereprezentovala to, za čím společnost doopravdy stojí, žádná nebyla aktivnější v aplikování základních zásad Kultury. A přitom žádná jiná součást víc nekontrastovala s všednodenním rázem společnosti.

Když přišla válka, Kontakt se stal vojenskou složkou Kultury a Zvláštní okolnosti jeho rozvědnou sekcí (nestalo se nic víc, než že eufemismus v názvu začal být o něco zjevnější). S válkou se postavení ZO uvnitř Kultury změnilo, a to k horšímu. Ze sekce se stalo ztělesnění viny, kterou lidé v Kultuře prožívali, protože vůbec souhlasili se zahájením války: pohrdali jí jako nezbytným zlem, očerňovali ji jako nechutný mravní kompromis, odbývali ji jako cosi, na co lidé raději ani nemyslí.

Jenže v ZO se opravdu snažili myslet na všechno a jejich Mozky byly prý ještě cyničtější, nemorálnější a výrazněji záludnější než ty, které tvořily Kontakt; stroje bez iluzí, které se hrdě hlásily k tomu, že přemýšlejí o všem myslitelném až do nejvyšších krajností. Proto se objevily otrávené předpovědi, že přesně tohle se stane. Ze ZO bude vyvrhel, otloukánek, z jeho pověsti bude žláza, která bude absorbovat jed ve vědomí Kultury. Horza však hádal, že někdo jako Balveda to nemá o nic lehčí jen proto, že to vše ví. Kultuřané nemají moc žaludek na to, aby jimi všichni pohrdali, tím spíš, když jde o jejich spoluobčany, a úkol té ženy je dost těžký i bez dodatečného břemene vědomí, že pro svou vlastní stranu je ještě větším vyvrhelem než pro nepřítele.

„Na tom nesejde, Balvedo,“ řekl a protáhl se. Procvičil si pod kombinézou ztuhlá ramena, prsty si přičísl řídké, světle nažloutlé vlasy. „Nejspíš se to vyřeší samo od sebe.“

Balveda se otráveně zasmála. „Svatá pravda…“ Zavrtěla hlavou.

„Každopádně díky,“ řekl jí.

„Za co?“

„Myslím, že jsi právě posílila moji víru v konečný výsledek téhle války.“

„Prostě jdi pryč, Horzo.“ Balveda si vzdychla a zadívala se na podlahu.

Horza by se jí rád dotkl, pocuchal jí krátké černé vlasy nebo ji štípl do bledé tváře, ale tušil, že by ji tím jen ještě víc vyvedl z míry. Hořkost porážky znal až příliš dobře na to, aby se mu chtělo ten pocit zhoršovat někomu, kdo je koneckonců poctivý a úctyhodný soupeř. Došel ke dveřím, oslovil strážného za nimi a ten ho pustil ven.

„Á, Bora Horza,“ řekl Xoralundra, když se člověk vynořil ze dveří cely. Querl k němu kráčel po lodní chodbě. Strážný před celou se viditelně narovnal a smetl si nějaké neviditelné smítko z pušky. „Jak se má náš host?“

„Moc spokojená není. Vyměnili jsme si pár argumentů a myslím, že jsem vyhrál na body.“ Horza se ušklíbl. Xoralundra se u něj zastavil a sklopil k němu zraky.

„Hmm. No, leda by sis svá vítězství raději užíval ve vakuu, navrhuji, aby sis příště, až za bojové pohotovosti odejdeš z mojí kajuty, vzal s sebou…“

Další slovo už Horza neslyšel. Rozeřval se lodní alarm.

Idirský poplašný signál se na válečných lodích i jinde skládá z čehosi, co zní jako série velice řezavých výbuchů. Je to zesílená obdoba tepu idirského srdce a vyvinula se ze signálu, který Idiřané používali, aby varovali ostatní ve stádě nebo kmeni už několik tisíc let před tím, než si opatřili civilizaci; vytváří jej hrudní záklopka, vlastně evoluční pozůstatek po třetí paži.

Horza si připlácl dlaně na uši a snažil se ten úděsný hluk zadržet. Cítil rázové vlny v prsou a v kombinéze rozepnuté u krku. Cítil, jak ho něco chytilo a přitisklo na přepážku. Až tehdy si uvědomil, že zavřel oči. Chviličku měl pocit, že ho nezachránili, nedostali z té stěny žumpové cely, že tohle je okamžik jeho smrti a všechno ostatní byl jen podivný barvitý sen. Otevřel oči a zjistil, že se upřeně dívá na keratinový rypák querla Xoralundry, který s ním zběsile třásl – a který mu to dořekl hodně nahlas do tváře, jen co lodní alarm utichl a nahradilo ho jen bolestně silné kvílení: „PŘILBU!“

„A do prdele!“ řekl Horza.

Xoralundra ho pustil na palubu, honem se otočil a máchnutím ruky shrábl ze země utíkajícího medžela, který se snažil dostat kolem něj. „Hej, ty!“ zahulákal Xoralundra. „Jsem zvěd-otec a querl flotily,“ zařval šestinohému tvorovi do obličeje a cloumal jím před svou kombinézou. „Okamžitě půjdeš do mojí kajuty a přineseš malou přilbu, která leží u nouzového průchodu na levoboku. Co nejrychleji. Tento rozkaz je nadřazený všem ostatním a nelze ho odvolat. Běž!“ Hodil medžela správným směrem. Ten dopadl a už utíkal.

Xoralundra zvedl vlastní přilbu z pozice na zadních závěsech a pak otevřel hledí. Působil dojmem, že se chystá něco říct Horzovi, ale reproduktor v přilbě zapraskal a promluvil a querlův výraz se změnil. Tišší zvuk ustal a už zbylo jen neustávající kvílení poplachu. „Ta loď Kultury se schovávala v povrchových vrstvách slunce téhle soustavy,“ prohlásil pak Xoralundra trpce a spíš sám k sobě než k Horzovi.

„Ve slunci?“ Horza tomu nechtěl věřit. Ohlédl se po dveřích cely, jako kdyby za to kdovíjak mohla Balveda. „Ti šmejdi jsou nějak čím dál tím chytřejší.“

„Ano,“ odsekl querl a pak se rychle otočil na jedné noze. „Pojď za mnou, člověče.“ Horza mu vyhověl a vyrazil za starým Idiřanem klusem, jenže pak do něj vrazil, protože obří postava se na místě zarazila. Horza se díval na širokou tmavou nelidskou tvář, které se otočila dozadu a zadívala se na idirského vojáka, který pořád strnule stál u dveří cely. Pak se Xoralundrovi na obličeji objevil výraz, který si Horza neuměl vyložit. „Strážný,“ řekl querl nijak hlasitě. Pěšák s laserovou puškou se otočil. „Zabij tu ženu.“

Xoralundra oddusal po chodbě. Horza chvilku stál, nejprve se díval za rychle mizejícím querlem, potom si prohlížel strážného, jak si kontroluje pušku, poroučí dveřím cely, ať se otevřou, a vchází dovnitř. Nato člověk vyběhl po chodbě za starým Idiřanem.

„Querle!“ vyrazil zajíkavě medžel, smykem zastavil vedle vzduchotěsného průchodu a přilbu podržel před sebou. Xoralundra mu ji vytrhl a honem ji upevnil Horzovi na hlavu.

„V průchodu najdeš warpové přídavné zařízení,“ řekl Idiřan Horzovi. „Zmiz co nejdál odsud. Flotila tu bude zhruba za devět standardních hodin. Asi nebudeš muset sám dělat nic; kombinéza povolá pomoc na šifrované IFF frekvenci. Já…“ Xoralundra nedořekl, protože křižník sebou škubl vpřed. Ozvala se hlasitá rána a Horzovi rázová vlna podrazila nohy – zato Idiřan se na své trojnožce stěží hnul. Medžel, který mu doběhl pro přilbu, štěkl a úder ho srazil Xoralundrovi pod nohy. Idiřan vyrazil nadávku a odkopl ho; medžel odběhl. Křižník sebou znovu škubl a rozječely se další alarmy. Horza cítil spáleninu. Odkudsi shora se ozývala zmatená směska zvuků, snad hlasy Idiřanů, ale možná i tlumené exploze. „Já se také pokusím uniknout,“ dořekl Xoralundra. „Bůh s tebou, člověče.“

Než stačil Horza cokoli říct, Idiřan mu srazil hledí dolů a strčil ho do průlezu. Dveře se zabouchly. Křižník se prudce zazmítal a Horzou to praštilo o jednu stěnu. Zoufale se rozhlížel po tom kruhovém prostůrku a hledal warpové zařízení, pak je uviděl, chvilku s ním zápolil a potom je odepjal od nástěnných magnetů. Upevnil si je zezadu na kombinézu.

„Připraven?“ ozval se mu nějaký hlas v uchu.

Horza nadskočil a pak řekl: „Ano! Ano! Do toho!“

Vzduchotěsný průchod se neotevíral konvenčně; otočil se dokola a vyvrhl ho do kosmu a on se otáčel a letěl pryč od plochého kotouče křižníku v titěrné galaxii ledových částeček. Rozhlížel se po lodi Kultury, ale pak se napomenul, ať nechá těch hloupostí; nejspíš je několik biliónů kilometrů odsud. Až tak se moderní válečnictví rozžehnalo s jakýmikoli lidskými měřítky. Můžete drtit a ničit z nepředstavitelných dálek, likvidovat planety z míst mimo jejich soustavu a ze vzdálenosti celých světelných let přimět hvězdy, aby se proměnily v novy… a ani tak nemusíte mít přesnější představu, s kým to vlastně bojujete.

S poslední myšlenkou na Balvedu Horza natáhl ruku, našel ovládací držadlo masivní warpové jednotky, stiskl ta pravá tlačítka a pak se díval, jak se hvězdy kolem něj kroutí a křiví; přístroj jej i s jeho kombinézou vymrštil pryč od napadené idirské kosmické lodi.

Chvilku si hrál s komunikačním přístrojem na zápěstí a snažil se zachytit signály z Ruky Boží 137, ale všude jen samý šum. Kombinéza promluvila jen jednou, řekla „Warpová jednotka/stav dobití/zpola vyčerpáno.“ Horza mohl warpovou jednotku sledovat na drobné obrazovce uvnitř přilby.

Rozpomněl se, že Idiřané před vstupem do warpu odříkají nějakou modlitbu k jejich Bohu. Jednou byl s Xoralundrou na lodi, která právě warpovala, a querl nedal jinak, než že i Chameleon musí tu modlitbu odříkat. Horza namítal, že pro něj to nic neznamená; nejenže idirský Bůh jde zcela mimo jeho osobní přesvědčení, navíc sama modlitba je v nějakém mrtvém idirském jazyce, kterému nerozumí. Dostalo se mu poměrně chladného vysvětlení, že důležité je to jako gesto. Od někoho, koho Idiřané berou v zásadě jako zvíře (jejich výraz pro humanoidy se v nejlepším případě dal přeložit jako „bioautomaty“), se požaduje jen oddané chování; co on cítí a co on si myslí, je bezvýznamné. A když se Horza zeptal, co jeho nesmrtelná duše, Xoralundra se zasmál. Bylo to poprvé a jedinkrát, kdy Horza od starého válečníka něco podobného zažil. Kdo to kdy slyšel, aby smrtelné tělo mělo nesmrtelnou duši?

Když byl warpový přístroj téměř vybitý, Horza jej vypnul. Kolem zase byly vidět hvězdy. Nastavil ovládání přístroje a pak jej od sebe odhodil. Rozloučili se, on letěl pomalu jedním směrem, přístroj svištěl pryč jiným; pak zmizel, protože ovládání jej znovu zapnulo tak, aby použil zbylou energii a zavedl kohokoli, kdo by se snažil jej stopovat, špatným směrem.

Postupně se vydýchával; nějaký čas dýchal hodně rychle a namáhavě, teď ale dech i tep záměrně zpomaloval. Přivykal kombinéze, zkoušel její funkce a schopnosti. Voněla novotou a připadala mu nová i na dotyk a taky měl dojem, že je vyrobená na Rairchu. Kosmické kombinézy z Rairchu prý jsou jedny z nejlepších. Lidi tvrdí, že Kultura vyrábí ještě lepší, ale lidi tvrdí, že v Kultuře se dělá lepší všechno, a přitom Kultura prohrává. Horza zkontroloval vestavěné lasery a hledal skrytou pistoli, o níž věděl, že by tu měla být. Konečně ji našel, byla maskovaná jako součást pláště na levém předloktí; malá plazmová pistole. Měl sto chutí na něco vystřelit, ale tady není na co mířit. Vrátil ji zpátky.

Založil si paže přes vyboulená prsa a rozhlížel se. Všude samé hvězdy. Neměl ani ponětí, která patří k Sorpenu. Takže lodě Kultury se dokážou schovávat ve fotosférách hvězd, to se podívejme. A Mozek – třebaže zoufalý a na útěku – dokáže proskočit dnem gravitační studny? Možná čeká Idiřany těžší práce, než čekali. Jsou to válečníci od přírody, mají zkušenosti a kuráž a celá jejich společnost je zařízená na neustálý konflikt. Jenže Kultura, ta zdánlivě rozpolcená, anarchická, hédonistická, dekadentní směska víceméně lidských druhů, ze které se věčně rojí a odlétají různé lidské skupiny, anebo která takové skupiny absorbuje, už proti nim bojuje téměř čtyři roky a nejeví nejmenší známky ochoty se vzdát nebo třeba jen dospět ke kompromisu.

Všichni čekali, že půjde nanejvýš o krátký a omezený odpor, který potrvá jen tak dlouho, aby se neřeklo, jenže se z toho vyvinulo energické válečné úsilí. Navzdory tomu, co předpovídali mudrlanti a odborníci, počáteční porážky a několik prvních megamasakrů Kulturou neotřáslo a nepřimělo ji k ústupu, zděšenou nad válečnými krutostmi, ale pyšnou nad tím, že dovedla nasadit kolektivní život tam, kde obvykle kolektivně jen řečnila. Jenže Kultura místo toho jen stále ustupovala a ustupovala, připravovala se, nabírala obrátky a plánovala. Horza byl přesvědčen, že za tím vším jsou Mozky.

Nedokázal uvěřit, že by obyčejní občané Kultury opravdu chtěli válku, ať už hlasují jakkoli. Mají svou komunistickou Utopii. Jsou změkčilí a rozmazlení a zhýčkaní a evangelizační materialismus sekce Kontaktu jim dopřává dobrého díla konejšícího svědomí. Co by ještě chtěli? Válčit určitě napadlo Mozky; je to součást jejich klinického nutkání vyčistit galaxii, přimět ji, aby běhala podle úhledných, efektivních pravidel, bez plýtvání, nespravedlnosti a utrpení. Ti hlupáci z Kultury nechápou, že jednou Mozky taky napadne, jakým neefektivním plýtváním jsou pro Kulturu samotní lidé.

Horza použil k navigaci vnitřní gyroskopy kombinézy, prohlédl si hvězdnou oblohu do poslední části a položil si otázku, kde v té prázdnotě poseté světelnými flíčky zuří bitvy a umírají miliardy tvorů, kde se Kultura pořád drží a kde na ni dorážejí idirské válečné flotily. Kombinéza kolem něj velice tiše bzučela a cvakala a syčela: precizní, poslušná, uklidňující.

Najednou sebou trhla a bez varování jej vyrovnala; až mu zacvakaly zuby. Nějaký zvuk nepříjemně připomínající kolizní alarm mu surově zatrylkoval v jednom uchu a pak Horza koutkem oka zahlédl, jak se rozsvítila mikroobrazovka uvnitř přilby, poblíž levé líce, a objevil se červený hologram.

„Cíl/zachycení/radar,“ řekla kombinéza. „Blíží se/sílí.“

3. TURBULENCE V ČISTÉM VZDUCHU

„Cože!“ zařval Horza.

„Cíl/zachy –“ začala kombinéza znovu.

„Zavři hubu!“ hulákal Horza, začal mlátit do ovládacích prvků na zápěstním panelu, kroutil se sem a tam a propátrával okolní tmu. Musí existovat nějaký způsob, jak přimět průhledový displej uvnitř přilby, aby mu ukázal, odkud signály přicházejí, jenže on neměl dost času se s kombinézou úplně obeznámit a nemohl najít správné tlačítko. Pak mu došlo, že nejspíš se stačí prostě zeptat. „Kombinézo, dej mi na průhled informace o zdroji přenosu!“

V horním levém koutě hledí zaplanulo světlo. Otáčel se a nakláněl, dokud se blikající červená tečka nedostala na průhledný povrch. Znovu stiskl na zápěstí několik tlačítek a kombinéza se syčením vysílala plyn z trysek na podrážkách a vyslala ho pryč pod zhruba jedním g. Kromě pocitu tíhy jako by se nic neměnilo, ale rudé světlo na chviličku zhaslo a potom se znovu objevilo. Zanadával. Kombinéza řekla:

„Cíl/zachycení…“

„Já vím,“ přerušil ji Horza. Odepjal plazmovou pistolí od paže a připravil lasery. Kromě toho vypnul i trysky. Kdo ví, co to po něm jde, ale pochyboval, že by tomu dokázal utéct. Zase ztratil tíhu. Na hledí dál poblikávalo to drobné červené světlo. Sledoval vnitřní obrazovky. Zdroj přenosu se přibližoval po eliptické dráze v reálném prostoru rychlostí asi 0,01 r.s. Radar byl nízkofrekvenční a nijak zvlášť výkonný – příliš zaostalá technika na to, aby patřila Kultuře nebo Idiřanům. Pověděl kombinéze, ať průhledový displej vypne, na spodní části hledí navolil zvětšovače, zapojil je a zamířil tam, odkud přicházely signály radaru. Doppler signálu, který stále zobrazovala jedna malá vnitřní obrazovka přilby, oznamoval, že neznámý zdroj přenosu zpomaluje. Že by ho chtěli spíš vyzvednout než rozstřílet?

V zorném poli zvětšovače se něco matně zalesklo. Radar se vypnul. Už to bylo hodně blízko. Ucítil, jak mu vyschlo v ústech, ruce se mu v těžkých rukavicích kombinézy začaly třást. Obraz ve zvětšovačích jako by ve tmě explodoval, on pak zobrazení znovu odsunul do horní části přilby a díval se do hvězdného pole a inkoustově černé tmy. Něco se prohnalo jeho zorným polem, něco sytě černého, hnalo se to naprosto tiše přes hvězdné pozadí. Dloubl do tlačítka, které zapínalo jehlový radar kombinézy, snažil se rozeznat tvar, který kolem něj prolétal a stínil hvězdy; jenže dost nezacílil, takže neměl jak zjistit, jak je to blízko a jak to je velké. Ztratilo se mu to v prostorech mezi hvězdami, ale pak tma před ním zaplála. Usoudil, že se to obrací. No ovšem, najednou tu zase byl radarový pulz.

„Cí –“

„Ticho,“ řekl Horza a podíval se, jestli je plazmová zbraň funkční. Tmavý obrys se zvětšoval, byl téměř přímo před ním. Hvězdy kolem něj se zakymácely a zjasněly zvětšujícím efektem nepřesně adjustovaného warpmotoru v neutrálním režimu. Horza se díval, jak se obrys blíží. Radar se znovu vypnul. On zapnul ten svůj a jehlový paprsek propátrával plavidlo před ním. Výsledný obraz si zablikal a zase zhasl na vnitřní obrazovce a on si jej prohlédl; kombinéza přestala syčet a bzučet a hvězdy začaly tmavnout.

„Tah/efektor/zá… sah…“ řekla kombinéza, a Horza ztratil vládu nad vlastním tělem i vědomí.

Měl pod sebou něco tvrdého. Bolela ho hlava. Nemohl se rozpomenout, kde je a co tu vlastně dělá. Pamatoval si jen vlastní jméno. Bora Horza Gobuchul, Chameleon z asteroidu Heibohre, poslední dobou zaměstnanec Idiřanů při jejich svaté válce proti Kultuře. Ale jak to souvisí s bolestí v lebce a s tím tvrdým studeným kovem pod tváří?

Dostal co proto. Pořád nic neviděl a neslyšel a necítil, ale věděl, že se stalo něco vážného, téměř fatálního. Pokoušel se rozpomenout, co se dělo. Kde byl posledně? Co dělal?

Ruka Boží 137! S tou vzpomínkou mu poskočilo srdce. Musí odtamtud pryč! Kde má přilbu? Proč ho opustil Xoralundra? Tak kde je ten pitomý medžel s jeho přilbou? Pomoc!

Zjistil, že se nemůže hýbat.

Každopádně není na palubě Ruky Boží 137 ani žádné jiné idirské lodě. Paluba je tvrdá a studená, pokud to tedy je paluba, a vzduch voní jinak. A už slyšel, jak někdo mluví. Pořád ale nic neviděl. Nevěděl, jestli má oči otevřené a je slepý, anebo jestli je má zavřené a nemůže je otevřít. Snažil se zvednout ruce k obličeji a zjistit to, ale nic se nechtělo pohnout.

Hlasy byly lidské. Bylo jich několik. Mluvily jazykem Kultury, marainem, ale to mnoho neznamenalo; posledních několik tisíciletí se stal naprosto běžným jako druhý jazyk po celé galaxii. Horza jím mluvil a rozuměl mu, i když jej nepoužil už od… no, vlastně jen od té doby, kdy mluvil s Balvedou, ale předtím hodně dlouho ne. Chudák Balveda. Ale tihle lidé si něco brebentí a on nerozumí ani slovu. Pokusil se pohnout víčky a nakonec něco ucítil. Pořád neměl moc jasno v tom, kde je.

Všechna ta tma… pak se mu vybavilo, že snad byl v kombinéze a nějaký hlas mu vykládal o nějakých cílech nebo tak cosi. Otřeseně si uvědomil, že jej buď zajali, anebo zachránili. Nechal pokusů otevřít oči a usilovně se soustředil na snahu porozumět tomu, co říkají ti lidé poblíž. Marain používal poměrně nedávno; mělo by to jít. Musí. Potřebuje to vědět.

„…pitomý soustavě dva týdny a není z toho nic než jeden dědek v kombinéze.“ To byl jeden z hlasů. Ženský, měl ten dojem.

„A co jsi sakra čekala, hvězdolet Kultury?“ Mužský hlas.

„No aspoň kurva kousek z něj.“ Zase ten ženský hlas. Krátký smích.

„Ale je to dobrá kombinéza. Z Riarchu, vypadá to. Asi si ji vezmu.“ Další mužský hlas. Velitelský tón; to bylo jasné.

„…“ Kdepak. Tohle bylo moc potichu.

„Se přizpůsobujou, blbče.“ Zase ten muž.

„… by kusy idirských lodí a lodí Kultury lítaly všude kolem a my bysme mohli… ten laser na přídi… a je pořád v prdeli.“ Žena, ale ještě jiná.

„Náš efektor by to nepoškodil, ne?“ Další mužský hlas; tenhle zněl mladě a skočil do řeči té ženě.

„Byl na tah, ne na úder,“ prohlásil kapitán, nebo kdo to vlastně byl. Co je tohle za lidi?

„…mnohem míň než tady dědula,“ řekl jeden z mužů. On! Mluví o něm! Snažil se nedávat najevo žádné známky života. Až teď mu došlo, že už je samozřejmě venku z kombinézy, že leží pár metrů od těch lidí, oni nejspíš stojí kolem něj a někteří jsou k němu otočení zády. Ležel na boku, tváří k nim, byl nahý a jednu paži měl pod tělem. Pořád ho bolela hlava a cítil, jak mu z pootevřených úst odkapávají sliny.

„…u sebe nějakou zbraň. Ale nevidím ji,“ řekl muž a jeho hlas se měnil, jako kdyby při řeči měnil pozici. Podle všeho ztratili tu plazmovou pistoli. Jsou to žoldáci. Určitě. Korzáři.

„A můžu si vzít tvoji starou kombinézu, Kraiklyne?“ Ten mladší muž.

„Tak to je všechno,“ řekl muž a jeho hlas zněl, jako kdyby se zvedla ze dřepu nebo se otáčel. Nejspíš tomu předtím nehodlal odpovídat. „Asi trochu zklamání, ale máme tu kombinézu. A radši odtud padáme, než se ukážou velký kluci.“

„Co dál?“ Zase jedna z žen. Horzovi se její hlas líbil. Škoda, že nemůže otevřít oči.

„Ten chrám. Mělo by to jít snadno, i bez příďovýho laseru. Je to odsud jenom asi deset dnů cesty. Maličko si doplníme fondy z těch jejich oltářních pokladů a pak na Vavači nakoupíme nějaký těžší zbraně. A můžeme tam všichni ty svoje nekalý zisky utratit.“ Pak se muž – Krejklín nebo jak mu to říkali – odmlčel. Zasmál se. „Netvař se tak vyděšeně, Doro. Půjde to snadno. Ještě budeš ráda, že jsem se o tom místě dozvěděl… až se napakujeme. Ti pitomí kněžouři ani nenosí zbraně. Půjde to snadno…“

„Tam i zpátky. To známe.“ Ženský hlas; ten příjemný. Horza už vnímal světlo. Růžové, přímo před očima. Hlavu měl pořád jako střep, ale začínal se sbírat. Prověřoval vlastní tělo, vědomě nutil nervy provádějící zpětnou vazbu, aby zhodnotily jeho tělesnou připravenost. Subnormální – a dokonalá nebude, dokud neodezní poslední účinky jeho geriatrického vzhledu, a to bude až za pár dnů – pokud tak dlouho vydrží naživu. Měl dojem, že ho mají za mrtvého.

„Toho vegeťáka vyhoď, Zalline,“ řekl muž.

Kroky se blížily k němu a on polekaně otevřel oči. Ten muž mluví o něm!

„Uáá!“ vykřikl někdo docela blízko. „Není mrtvej. Hejbou se mu oči!“ Kroky se najednou zastavily. Horza se roztřeseně posadil a mhouřil oči proti světlu. Namáhavě dýchal, a když zvedl hlavu, roztočila se mu. Zaostřil.

Byl v jasně osvětleném, ale malém hangáru. Asi tak zpola jej zaplňoval starý otlučený raketoplán. Seděl skoro u jedné přepážky; u té protější stáli ti lidé, co si předtím povídali. V půli cesty mezi ním a skupinou stál urostlý, neohrabaný mladík s velice dlouhými pažemi a stříbřitými vlasy. Jak Horza uhodl, kombinéza, kterou předtím měl, ležela bezvládně na podlaze u nohou té skupinky lidí. Polkl a zamrkal. Mladík se stříbrnými vlasy se na něj upřeně díval a nervózně se zadrbal na uchu. Měl na sobě krátké kalhoty a rozedrané tričko. Trhl sebou, když jeden z vyšších mužů ve skupině, ten, kterého Horza podle hlasu odhadl na kapitána, řekl: „Wubsline,“ (otočil se k jednomu z těch druhých mužů „copak on ten efektor nefunguje, jak má?“

Nenech je o sobě mluvit, jako kdybys tu nebyl! Odkašlal si a promluvil tak hlasitě a odhodlaně, jako jen dokázal. „S vaším efektorem nic v nepořádku není.“

„V tom případě,“ opáčil vysoký muž, pousmál se a nakrčil jedno obočí, „by mělo být po tobě.“

Všichni se na něj dívali, většinou podezřívavě. Mladík poblíž něj se pořád drbal na uchu; vypadal zmateně, snad i vyděšeně, ale ostatní se jen tvářili, jako by se ho chtěli co nejrychleji zbavit. Všichni to byli lidé, anebo k tomu měli blízko; muži i ženy; na sobě měli většinou kombinézy nebo jejich části, případně trička a šortky. Kapitán, který teď už procházel hloučkem a blížil se k Horzovi, vypadal vysoký a svalnatý. Měl husté tmavé vlasy sčesané z čela, nažloutlou pokožku a poněkud dravčí oči a ústa. Hlas se k němu hodil. Když byl blíž, uviděl Horza, že drží laserovou pistoli. Kombinézu měl černou a její těžké vysoké boty duněly na holé kovové palubě. Šel dál, dokud nestál vedle mladíka se stříbrnými vlasy, který si nervózně hrál s lemem trička a kousal se do rtu.

„Proč nejsi mrtvý?“ zeptal se muž klidně Horzy.

„Protože jsem kurva o moc houževnatější, než vypadám,“ odpověděl Horza. Muž se usmál a přikývl.

„To určitě.“ Otočil se a krátce se podíval za sebe, na kombinézu. „Cos tam venku dělal v tomhle?“

„Dělával jsem pro Idiřany. Nechtěli, aby mě dostala ta loď Kultury, tak si řekli, že mě můžou zachránit později a hodili mě přes palubu, ať čekám na flotilu. Ta sem mimochodem přiletí za osm devět hodin, takže bych se tu moc nezdržoval.“

„Opravdu?“ prohodil kapitán klidně a znovu nakrčil obočí. „Jsi nějak moc dobře informovaný, starče.“

„Nejsem až tak starý. To byl jenom převlek pro poslední práci – agatická droga. Její účinek slábne. Za pár dnů budu zase k užitku.“

Muž pozvolna potřásal hlavou. „Ne, to nebudeš.“ Otočil se a vykročil zpátky k ostatním. „Vyhoďte ho,“ nakázal mladíkovi v tričku. Ten vykročil.

„Tak moment, počkat, sakra!“ zařval Horza a štrachal se na nohy. Zapřel se o stěnu, napřáhl ruce, ale mladík dál šel rovnou k němu. Ostatní se dívali buď na něj, anebo na svého kapitána. Horza se přetočil dopředu a vykopl nohou, na mladíka se stříbrnými vlasy moc rychle. Chodidlo ho zasáhlo do slabiny. Zajíkl se, svalil se na palubu a schoulil se do klubíčka. Muž se otočil. Podíval se dolů na mladíka, potom zase na Horzu.

„Prosím?“ vyzval jej. Horza měl dojem, že ten chlap se tím vším baví. Horza ukázal na mladíka, který teď už klečel.

„Říkal jsem vám, že umím být k užitku. Jsem hodně dobrý v boji. Kombinézu si klidně nechte a…“

„Tu už mám,“ opravil jej kapitán suše.

„Tak mi aspoň dejte šanci.“ Horza se rozhlížel. „Jste žoldáci nebo tak něco, ne?“ Nikdo neodpovídal. Cítil, jak se začíná potit; zarazil to. „Vezměte mě k sobě. Chci dostat šanci, nic víc. Vyhodit mě můžete, když to hned napoprvé podělám.“

„Proč bysme tě neměli vyhodit hned a tu námahu si ušetřit?“ Kapitán se rozesmál a rozhodil paže. Někteří ostatní se zasmáli taky.

„Jenom šanci,“ zopakoval Horza. „No do prdele, snad nechci tak moc.“

„Je mi líto.“ Muž zavrtěl hlavou. „Už tak máme nadstav.“

Stříbrovlasý mladík vzhlížel k Horzovi a obličej měl zkřivený bolestí a nenávistí. Lidé ve skupině se šklebili na Horzu, anebo si něco tiše povídali a s úsměškem na něho ukazovali bradou. Najednou si uvědomil, že vypadá jako nahý hubený stařec.

„Kurva!“ vyprskl a vztekle se díval na kapitána. „Dej mi pět dnů a sejmu klidně i tebe, a levou rukou.“

Kapitánovi vyskočila obočí nahoru. Chviličku to vypadalo, že se rozzuří, ale pak se rozesmál na celé kolo. Zamával na Horzu laserem. „Dobře, dědku. Povím ti, jak to uděláme.“ Založil si ruce v bok a kývl na mladíka, který pořád klečel na palubě. „Můžeš bojovat tady se Zallinem. Cítíš se na rvačku, Zalline?“

„Zabiju ho,“ odpověděl Zallin a díval se Horzovi přímo na krk. Muž se zasmál. Vzadu mu trocha černých vlasů vyčuhovala zpoza límce kombinézy.

„O to tu jde.“ Podíval se na Horzu. „Říkal jsem ti, že už tak máme nadstav. Budeš si muset obstarat volné místo.“ Otočil se k ostatním. „Udělejte jim prostor. A sežeňte někdo dědkovi šortky; dělá se mi z něj na blití.“

Jedna z žen hodila Horzovi krátké kalhoty. Navlékl si je. Zvedli ze země kombinézu a raketoplán odsunuli o pár metrů stranou, až zaduněl o trup na protější straně hangáru. Zallin se konečně zvedl z podlahy a vrátil se k ostatním. Někdo mu na rozkrok nastříkal anestetikum. Díky bohu za nezatahovatelné genitálie, pomyslel si Horza. Opíral se o přepážku a pozoroval skupinku. Zallin byl ze všech nejvyšší. Paže jako by mu sahaly až ke kolenům a byly silné jako Horzova stehna.

Horza viděl, jak kapitán pokývl k němu a jedna z žen k němu vykročila. Měla drobný obličej s drsným výrazem. Kůži měla tmavou a plavé vlasy ježaté. Celé tělo vypadalo štíhle a houževnatě; Horzu napadlo, že má chůzi jako muž. Když přišla blíž, uviděl, že je trochu osrstěná v obličeji, na nahou a na pažích, kam až to bylo poznat pod dlouhou košilí, kterou měla na sobě. Zastavila se před ním a prohlídla si ho od hlavy k patám.

„Budu ti sekundovat,“ oznámila, „i když nevím, co ti to pomůže.“

Byla to ta s pěkným hlasem. Horza i přes strach ucítil zklamání. Mávl jednou rukou. „Jmenuju se Horza, díky, že se ptáš.“ Idiote! Řekl si v duchu. Pověz jim svoje pravé jméno a bude to. Proč jim neřekneš, že jsi taky Chameleon?

„Yalson,“ vyrazila žena a napřáhla ruku. Horza nevěděl jistě, jestli to má být pozdrav, anebo její jméno. Zlobil se sám na sebe. Jako kdyby neměl už tak dost problémů, navíc přiměl sám sebe, aby uvedl pravé jméno. Nejspíš na tom nesejde, ale věděl až moc dobře, že rozdíl mezi úspěchem a selháním, ba i mezi životem a smrtí, často vytvářejí právě drobné chyby, zdánlivě nepodstatné omyly. Jakmile mu došlo, že přesně to se po něm chce, napřáhl se a stiskl jí ruku. Měla dlaň suchou a studenou, a taky silnou. Stiskla mu ruku. A pustila dřív, než jí mohl stisk oplatit. Neměl ponětí, odkud pochází, a tak se tím moc nezabýval. Tam, odkud je on, by tohle byla poměrně dost jednoznačná výzva.

„Tak Horza, ha?“ přikývla a dala si ruce v bok, přesně jako předtím kapitán. „Hodně štěstí, Horzo. Podle mě si Kraiklyn myslí, že Zallin je nejpostradatelnější člen posádky, takže mu nejspíš nebude vadit, pokud vyhraješ.“ Podívala se dolů na jeho pupek s povadlou kůží a na hubená prsa s vystupujícími žebry a naježila obočí. „Pokud vyhraješ,“ zopakovala.

„Vřelé díky,“ přikývl Horza a pokusil se zatáhnout břicho a vystrčit hrudník. Ukázal na ostatní. „To tam dohadujou sázky?“ Pokusil se o úšklebek.

„Jen na to, jak dlouho vydržíš.“

Horza té snahy o úsměv nechal. Uhnul od ženy pohledem a dodal: „Víš co, takovouhle depresi bych nejspíš zvládnul sám a bez tvojí pomoci. Takže se nedej rušit, jestli si chceš jít taky něco vsadit.“ Znovu se jí zadíval do obličeje. Nenacházel na ní žádný soucit, dokonce ani sympatie. Znovu si ho prohlížela odshora dolů, pak přikývla, otočila se na pětníku a vrátila se k ostatním. Horza ucedil nadávku.

„Můžeme!“ Kraiklyn tleskl rukama v rukavicích. Skupina se rozdělila a lidé se postavili podél stěn hangáru, takže byli kolem nich dvou. Zallin stál na protějším konci uvolněného prostoru a vztekle se na Horzu mračil. Horza se odstrčil od překážky, oklepal se, snažil se uvolnit a připravit.

„Takže na smrt, a oba,“ hlásil Kraiklyn s úsměvem. „Žádný zbraně, ale nevidím tu žádný rozhodčí, takže… se smí všechno. Dobrý… do toho.“

Horza uvolnil trochu místa mezi sebou a přepážkou. Zallin šel k němu, byl přikrčený a paže držel jako dvě přerostlá kusadla nějakého obřího hmyzu. Horza věděl, že pokud by použil všechny vestavěné zbraně (tedy pokud by je všechny měl; pořád si musel připomínat, že mu na Sorpenu vzali jedové zuby), nejspíš by bez větších potíží vyhrál, snad jen pokud se Zallinovi nepodaří nějaká šťastná rána. Jenže právě tak jistě věděl, že kdyby použil jedinou účinnou zbraň, která mu zbyla – jedové váčky pod nehty –, ostatní by uhodli, co je zač, a bylo by stejně po něm. Ještě by mu asi prošlo, kdyby nějak použil zuby a Zallina kousl. Jed postihuje centrální nervovou soustavu a Zallina by zpomaloval postupně; nejspíš by si toho nikdo nevšiml. Ale kdyby ho poškrábal, bude jim to osudné oběma. Jed ve váčcích pod jeho nehty paralyzuje svaly sekvenčně, počínaje místem, kde vnikne do těla, takže by bylo jasně poznat, že Zallina poškrábalo něco jiného než obyčejné nehty. I kdyby to ostatní žoldáci nebrali jako podvádění, nejspíš by se Kraiklyn dovtípil toho, že Horza je Chameleon, a dal by jej zabít.

Chameleon představuje hrozbu pro každého, kdo vládne silou, případně zbraněmi. Amahain-Frolk to věděl, a bude to jasné i Kraiklynovi. Kromě toho je tu jistý prapůvodně lidský odpor k Horzově druhu. Nejenže jsou Chameleoni až příliš změnění oproti původnímu genofondu druhu, jsou navíc hrozbou lidské identitě, zpochybněním individualismu, a to dokonce i pro ty, za které se pravděpodobně nikdy nebudou vydávat. Nemá to nic společného s duší nebo ovládnutím těla či mysli; odpor, jak dobře věděli Idiřané, vzbuzuje behavioristické kopírování druhých. Individualitu, kterou většina lidí chová jako to nejvzácnější, co na nich vůbec je, jako by snadnost, se kterou na ni Chameleon dokáže nakašlat a použít ji jako převlek, měnila v cosi laciného.

Změnil se ve starce a to dědictví na něm stále spočívá. Zallin už byl hodně blízko.

Mladík se po něm vrhl, obrovské paže použil jako kleště, nemotorně se pokusil do nich Horzu sevřít. Horza mu uhnul a uskočil stranou, rychleji, než Zallin očekával. Než po něm stačil jít znovu, Chameleon mu zasadil kop do ramene, který byl ovšem určený pro hlavu. Zallin zanadával. Horza právě tak. Poranil si nohu. Mladík si mnul rameno a znovu šel k němu, nejdřív skoro ležérně, potom najednou švihl dlouhou paží a pěstí málem zasáhl Horzův obličej. Chameleon ucítil na tváři vítr od toho mohutného švihu. Kdyby ho rána zasáhla, bylo by po boji. Horza udělal klamný výpad jedním směrem, potom skočil jiným, otočil se na jedné patě a znovu vykopl mladíkovi mezi nohy. Zasáhl jej, ale Zallin se jen bolestně usmál a znovu se pokusil Horzu chytit. Ten sprej mu zřejmě sebral všechen cit.

Horza kolem něj kroužil. Zallin na něj upíral oči a na obličeji měl výraz úporného soustředění. Paže měl pořád natažené před sebou jako kleště, prsty se co chvíli protahovaly, jako kdyby se zoufale toužily dotknout Horzova hrdla. Horza skoro ani nevnímal lidi stojící kolem nich a tím méně světla a zařízení hangáru. Neviděl nic kromě toho přikrčeného, připraveného kluka před sebou, kromě jeho mohutných paží a stříbřitých vlasů, odrbaného trička a lehkých bot. Ty zaskřípaly na kovové palubě a Zallin se znovu vrhl po něm. Horza se rychle otočil a vykopl vysoko pravou nohou. Zasáhl Zallina na levé ucho a mladík se odpotácel a mnul si je.

Horza věděl, že už zase sípavě dýchá. Spotřebovává příliš energie už jen tím, že se udržuje v maximálním napětí, připravený na příští útok, a zatím prostě Zallinovi dost neublížil. Tímhle tempem ho ten kluk brzy utahá, ani k němu nebude muset blíž. Zallin znovu rozpřáhl paže a postupoval. Horza unikl na stranu a jeho staré svaly zanaříkaly. Zallin se otočil. Horza skočil kupředu, znovu se otočil na jedné noze a tou druhou švihl proti jeho bránici. Zasáhl, ozvalo se uspokojující žuchnutí a Horza se už chystal odskočit, jenže vtom mu došlo, že nohu odtáhnout nemůže. Drží ji Zallin. Horza padl na palubu.

Zallin se kolíbal, jednu ruku měl spuštěnou ke spodní části prsou. Lapal po dechu, byl skoro zlomený v pase a potácel se – Horza tušil, že mu zlomil žebro –, jenže druhou rukou pořád držel Horzu za chodidlo. Ať se Horza kroutil a ať tahal, jak se dalo, nemohl sevření uvolnit.

Zkusil v dolní části pravé nohy provést potní pulz. Tohle nedělal od cvičení boje muže proti muži na Akademii na Heibohre, ale za pokus to stojí; za pokus stojí cokoli, co by mohlo přinést možnost se vymanit. Nevyšlo to. Snad zapomněl, jak se to dělá správně, anebo možná nedokázaly jeho uměle zestárlé potní žlázy reagovat dost rychle, ale ať tak, či onak, mladík ho pořád svíral. Zallin se vzpamatovával z úderu od něj. Potřásl hlavou, světla v hangáru se mu odrážela na vlasech; potom chytil Horzovo chodidlo i druhou rukou.

Horza začal kolem něj chodit po rukou, jednu nohu měl sevřenou, druhá visela dolů, snažil se uchytit něčeho na palubě. Zallin se na Chameleona upřeně díval a zakroutil prudce rukama, jako kdyby se Horzovi snažil chodidlo urvat. Horza ten chvat vytušil, a tak se už ve chvíli, kdy ho Zallin zahajoval, vrhl celým tělem s ním dokola; takže skončil tam, kde začali, chodidlo měl v Zallinových rukou, dlaněmi ručkoval po podlaze a snažil se kopírovat mladíkovy pohyby. Mohl bych mu jít po nohou; vrhnout se na něj a kousnout ho, pomyslel si v zoufalé snaze něco vymyslet. Jakmile by začal být pomalejší, měl bych šanci. Nevšimli by si toho. Potřebuju jen… A pak se samozřejmě rozpomněl. Vždyť mu ty zuby vzali. Nakonec ho ti šmejdi staří – a Balveda – přece jen zabijí, v Balvedině případě dokonce ze záhrobí. Dokud ho Zallin takhle drží za nohu, zápas se vyvíjí jen jedním směrem.

A co, sakra, stejně ho kousnu. Tou myšlenkou překvapil sám sebe; zrodila se v něm a zároveň ji provedl dřív, než měl čas ji uvážit. Než stačil mrknout, už zatáhl tou nohou, kterou držel Zallin, a ze všech sil se odrazil rukama, takže se zhoupl mladíkovi mezi nohy. Zaťal zbývající zuby chlapci do pravého lýtka.

„ÁÁÁ!“ zařval Zallin. Horza se zakousl ještě víc a cítil, jak sevření na jeho chodidle lehce povolilo. Škubl hlavou nahoru, snažil se protivníkovi urvat kus tkáně. Měl pocit, že mu čéška vybuchne a noha se zlomí, ale cloumal živou tkání plnou hubou a ze všech sil se vzpínal nahoru k Zallinovu trupu. Zallin ho pustil. Horza okamžitě přestal kousat a vrhl se co nejdál, protože soupeřovy ruce se prudce snášely k jeho hlavě. Horza vstal; kotník a koleno bolely, ale nebyly vážněji zraněné. Zallin kulhal k němu a z lýtka se mu řinula krev. Horza změnil taktiku, vrhl se kupředu a zasáhl mladíka přímo do břicha, pod rudimentární kryt tvořený pažemi. Zallin si přiložil ruce na břicho a spodek hrudi a reflexivně se přikrčil. Horza se při pohybu kolem něj natočil a oběma rukama jej zasáhl na krk.

Jindy by taková rána zabila, ale Zallin byl silný a Horza ještě stále slabý. Když se Chameleon napřimoval a otáčel se, musel se vyhnout několika žoldákům stojícím u stěny; boj je zavedl přes celý hangár, z jednoho konce na druhý. A než Horza stačil zasadit další ránu, Zallin už zase stál a tvář měl pokřivenou frustrací a agresivitou. Zařval a vrhl se na Horzu, který se mu tak tak uhnul. Jenže Zallin při tom čelním ataku klopýtl a čirým štěstím se stalo, že zasáhl Horzu do žaludku hlavou.

Rána byla tím bolestnější a tím víc demoralizující, že byla nečekaná. Horza padl, převalil se a pokusil se přehodit Zallina přes sebe, ale mladík dopadl na něj a přimáčkl jej k palubě. Horza se zazmítal, ale nic se nestalo. Byl v pasti.

Zallin se zvedl na jedné dlani, druhou ruku zvedl nad hlavu a sevřel v pěst a šklebil se na muže, který ležel pod ním. Horzovi najednou došlo, že už nemůže udělat nic. Jen sledoval, jak se ta mohutná pěst zvedá a stahuje dozadu, tělo měl přimáčknuté, paže znehybněné, věděl, že je po všem. Prohrál. Chystal se cuknout co nejrychleji hlavou, aby se aspoň vyhnul té ráně drtící kosti, o které věděl, že každou chvilku přijde, a znovu se pokusil pohnout nohama, i když věděl, že to je beznadějné. Nejraději by zavřel oči, ale věděl, že je musí nechat otevřené. Třeba se ten Kraiklyn slituje. Určitě si všiml, že jsem bojoval dobře. Jen jsem měl smůlu. Třeba to zarazí a…

Zallinova pěst se na chvíli zastavila jako ostří gilotiny, když vystoupá do nejvyššího bodu, těsně před tím, než je spustí.

Rána nedopadla. Jak se Zallin vzepjal, ta druhá ruka, která nesla váhu horní části těla opřená o palubu, podklouzla; ujela na jeho vlastní krvi a ustřelila pod ním. Zallin překvapeně hekl. Jak se hroutil k Horzovi, jeho tělo se přesunulo a Chameleon cítil, jak sevření povoluje. Vysoukal se zpod Zallina a ten se odvalil. Horza se odkulil na druhou stranu, div ne pod nohy žoldákům, kteří tam stáli a dívali se. Zallin se praštil hlavou do paluby – nijak silně, ale než stačil zareagovat, Horza se mu vrhl na záda, zaklesl mu ruce kolem krku a stříbrovlasou hlavu mu zvrátil dozadu. Objal Zallinův trup nohama z obou stran, seděl na něm jako v sedle a nepouštěl.

Zallin znehybněl a z hrdla sevřeného Horzovýma rukama začalo vycházet chrčení. Má víc než dost síly na to, aby se sebe Chameleona shodil, aby se převalil na záda a rozdrtil ho; jenže než by to stačil udělat, Horza by mu jediným škubnutím zlomil vaz.

Zallin se zdola díval na Kraiklyna, který stál téměř přímo před ním. Horza se tam díval také, byl pokrytý pěnou potu, lapal po dechu, vzhlížel do těch tmavých, zapadlých očí. Zallin se trochu zazmítal, ale když Horza napjal svaly na předloktích, zase znehybněl.

Všichni se na něj dívali – všichni žoldáci, všichni piráti nebo korzáři nebo jak si chtějí říkat. Stáli u obou stěn hangáru a dívali se na Horzu. Ale jedině Kraiklyn se díval Horzovi do očí.

„Nemusí to být na smrt,“ zasípěl Horza. Chvíli se díval na stříbřité vlasy před sebou, které měl mladík místy přilepené potem k lebce. Pak se znovu podíval nahoru na Kraiklyna. „Vyhrál jsem. Můžete kluka vysadit na příští zastávce. Nebo pustit mě. Nechci ho zabít.“

Něco teplého a lepkavého jako by mu vzlínalo z paluby po pravé noze. Došlo mu, že to je Zallinova krev ze zranění na noze. Kraiklyn měl na obličeji zvláštní nepřítomný výraz. Laserová zbraň, kterou předtím vrátil do pouzdra, teď snadno vyklouzla zase ven a do jeho levé ruky a mířila Horzovi doprostřed čela. V hangáru bylo ticho a Horza uslyšel, jak ji zapnul a ona cvakla a zabzučela, asi tak metr od jeho lebky.

„V tom případě umřeš,“ oznámil mu Kraiklyn lhostejným, vyrovnaným tónem. „Na mojí lodi není místo pro někoho, kdo nemá sem tam žaludek na trochu toho vraždění.“

Horza se Kraiklynovi zadíval do očí přes nehybnou hlaveň laserové pistole. Zallin zasténal.

Prasknutí se rozlehlo po kovových prostorách hangáru jako výstřel. Horza povolil ruce, ale dál se díval veliteli žoldáků do očí. Zallinovo bezduché tělo se svalilo na palubu a složilo se pod vlastní vahou. Kraiklyn se usmál a vrátil zbraň do pouzdra. Znovu cvakla a kňučení sláblo.

„Vítám tě na palubě Turbulence v čistém vzduchu.“ Kraiklyn si vzdychl a překročil Zallinovu mrtvolu. Došel do poloviny jedné lodní přepážky, otevřel dveře a vyšel ven; vysoké boty dusaly po nějakých schodech. Většina ostatních šla za ním.

„Dobrá práce.“ Horza pořád klečel, ale teď se otočil po zvuku. Byla to zase ta žena s pěkným hlasem, Yalson. Znovu k němu napřáhla ruku, tentokrát aby mu pomohla vstát. Vděčně ruku přijal a zvedl se.

„Mě to nebavilo,“ oznámil jí. Setřel si předloktím pot z čela a podíval se ženě do očí. „Říkala jsi, že se jmenuješ Yalson?“

Přikývla. „A ty jsi Horza.“

„Zdravím, Yalson.“

„Zdravím, Horzo.“ Pousmála se. Horzovi se její úsměv líbil. Podíval se na mrtvolu ležící na palubě. Ze zranění na noze přestala téct krev.

„Co s tím chudákem?“ zeptal se.

„Asi bysme ho měli vyhodit,“ usoudila Yalson. Podívala se po jediných dalších lidech, kteří v hangáru zbyli; byli to tři silně osrstění a podobní urostlí muži v šortkách. Stáli v hloučku poblíž dveří, kterými odešli ostatní, a zvědavě si ho prohlíželi. Všichni tři měli na nohou těžké vysoké boty, jako kdyby se před chvílí začali převlékat do kombinéz, ale pak je z toho někdo ve stejnou chvíli vyrušil. Horza se div nerozesmál. Ale radši se jen usmál a zamával jim.

„Zdravím.“

„Ále, tohle jsou Spratsilatři,“ řekla Yalson. Tři chlupáči mu mávání opláceli tmavošedými pažemi a ne zcela sladěně. „Jednička, Dvojka a Trojka,“ pokračovala a na každého při tom postupně kývla. „Nejspíš jsme jediná Svobodná rota, která má skupinu klonů, ale paranoidních.“

Horza se na ni zadíval, jestli to myslí vážně, ale to už ti tři chlupatí lidé došli k němu.

„Tý nevěř ani slovo,“ prohlásil jeden hlasem tak jemným, až to Horzu překvapilo. „Nikdy nás neměla ráda. Jenom doufáme, že jsi na naší straně.“ Šest oči se na něj úzkostně upřelo. Ze všech sil se snažil usmívat.

„Na to se můžete spolehnout,“ slíbil jim. Oplatili mu úsměv, dívali se jedni po druhých a přikyvovali.

„Odneseme Zallina k vaktrubce. Vyhodíme ho nejspíš až jindy,“ řekla Yalson těm třem. Přistoupila k tělu. Dva ze Spratsilatří šli za ní a ve třech pak odnesli bezvládné tělo do jednoho místa hangáru, kde z paluby zvedli nějaké kovové desky, otevřeli vyklenutý průlez, nacpali Zallinovo mrtvé tělo do stísněného prostoru a potom zavřeli jak průlez, tak o palubu. Třetí Spratsilatr si z nástěnného panelu vzal hadr a setřel z paluby krev. Potom skupinka srstnatých klonů zamířila ke dveřím a ke schodišti. Yalson přistoupila k Horzovi. Ukázala rukou někam na stranu. „Pojď, ukážu ti, kde se můžeš očistit.“

Šel za ní přes hangár ke dveřím. Za chůze se otočila. „Ostatní šli jíst. Jestli to stihneš, uvidíme se v jídelně. Prostě jdi po čuchu. A taky si musím jít vyzvednout výhru.“

„Výhru?“ podivil se Horza, když došli ke dveřím a Yalson natáhla ruku po něčem, co měl nejspíš za vypínače. Otočila se k němu a zadívala se mu do očí.

„Jasně,“ přikývla a stiskla jeden vypínač, na kterém držela ruku. Se světly to nic neudělalo, zato začal Horza cítit pod nohama chvění. Uslyšel zasyčení a něco jako zvuky čerpadla. „Vsadila jsem si na tebe,“ dodala Yalson, pak se otočila a vyběhla po schodech za dveřmi; brala dva najednou.

Horza se jen krátce rozhlédl po hangáru a šel za ní.

Krátce před tím, než zase Turbulence v čistém vzduchu přešla do warpu a její posádka usedla ke stolu, loď vypudila bezvládnou Zallinovu mrtvolu ven. Tam, kde nalezli živého v kombinéze, zanechali mrtvého mladíka v šortkách a otrhaném tričku, ať se točí a mrzne; tenká slupka molekul vzduchu se šířila kolem mrtvoly jako obraz odcházejícího života.

4. CHRÁM SVĚTLA

Turbulence v čistém vzduchu proletěla stínem měsíce, kolem holého povrchu s krátery – dráha vedoucí těsně u horního konce gravitační studně vám zařídí takovéhle dolíčky – a potom se hnala dolů, k modrozelené planetě zahalené mraky. Téměř jakmile minula měsíc, začala se její dráha zakřivovat a nos plavidla stále víc mířil pryč od planety, zpátky do kosmu. V polovině křivky Turbulence vypustila raketoplán, vymrštila jej k jednomu zamženému obzoru planety, k vlekoucímu se okraji tmy, který se šířil po povrchu planety jako černý plášť. Horza seděl v raketoplánu s většinou pestré posádky Turbulence. Seděli na úzkých lavicích ve stísněném prostoru pro cestující a měli na sobě kombinézy, ovšem dost různorodé; dokonce i tři Spratsilatři měli na sobě každý trochu jiný model. Opravdu moderní byla jen ta, kterou měl Kraiklyn, kombinéza z Rairchu ukradená Horzovi.

Všichni byli ozbrojení a i zbraně byly stejně pestré jako kombinézy. Většinou lasery, nebo přesněji řečeno to, čemu se v Kultuře říká KREV – Koherentní radiačně-emisní výzbroj. Ty lepší fungovaly na vlnových frekvencích neviditelných pro lidský zrak. Pár lidí mělo plazmová děla nebo těžké pistole, jeden si nesl účinně vyhlížející mikrohoufnici, ale jen Horza měl projektilovou pušku, a ještě k tomu starou, primitivní a pomalou. Podesáté nebo po jedenácté si prověřil její funkčnost a ocenil to nadávkou. Proklel i tu netěsnou starou kombinézu, kterou mu dali; hledí se už teď začínalo mlžit. Celé to bylo beznadějné.

Po vstupu do atmosféry planety Marjoin, kde měli napadnout a vydrancovat cosi se jménem Chrám světla, začal raketoplán prudce zrychlovat a vibrovat.

Turbulenci v čistém vzduchu zabralo patnáct dnů, než se přeplazila přes těch zhruba jedenadvacet standardních světelných roků, které dělily soustavu Sorpenu od soustavy Marjoinu. Kraiklyn se chvástal, že jeho loď umí dosáhnout skoro dvanácti set s, ale taky tvrdil, že taková rychlost je jen pro naléhavé situace. Horza si staré plavidlo prohlédl a silně pochyboval, že by se dopracovalo nad čtyřmístný výsledek, aniž by vnější warpovací motory rozmetaly loď i se vším, co v ní je, po celé hvězdné obloze.

Turbulence v čistém vzduchu byla poctivá pancéřovaná útočná loď z Hronu, jedné z těch úpadkových pozdějších dynastií, a postavili ji spíš na odolnost a spolehlivost než na výkon a sofistikovanost. Horza byl toho názoru, že to je vzhledem k technické dovednosti posádky jenom dobře. Loď byla asi sto metrů dlouhá, dvacet napříč a patnáct na výšku a k tomu měla – na vrchní části trupu vzadu – deset metrů vysoký ocas. Po obou stranách trupu byly boule warpových zařízení, podobné menším obdobám samotného trupu a připojené k němu pahýlovitými křidýlky uprostřed a tenkými napínanými spojkami vedoucímu od míst hned za nosem plavidla. Turbulence měla proudnicový tvar, na ocase rychlostní fúzní motory a na čumáku taky drobný startovací motor pro použití v atmosférách a gravitačních studních. Horza byl toho názoru, že její vybavení má do dokonalosti hodně daleko.

Dali mu palandu po Zallinovi a měl se o ty dva čtvereční metry eufemisticky nazývané „kajuta“ dělit s Wubslinem, který na lodi dělal mechanika. Sám si tedy říkal inženýr, ale když si s ním Horza pár minut povídal a snažil se z něj dostat nějaké technické podrobnosti o Turbulenci, došlo mu, že ten pořízek s bílou kůží toho o složitějších systémech plavidla moc neví. Ale nebyl protivný, nesmrděl a při spánku většinou nevydával zvuky, takže Horza usoudil, že mohl dopadnout hůř.

Na lodi bylo osmnáct lidí v osmi kajutách. Kapitán měl samozřejmě jednu pro sebe, a Spratsilatři se dělili o jednu poměrně silně zavánějící; s oblibou nechávali dveře otevřené; všichni ostatní zase měli sklon je zavírat, když šli kolem. Horzu zklamalo zjištění, že na palubě jsou jen čtyři ženy. Dvě z nich se skoro neukazovaly mimo kajutu a s ostatními komunikovaly hlavně znaky a gesty. Třetí byla náboženská fanatička; když se ho zrovna nesnažila obrátit na víru v cosi, čemu říkala Plamenný kruh, věčně byla v kajutě, kde bydlela s Yalson, napojená a přehrávala si dokola fantasy neuronahrávky. Vypadalo to tedy, že Yalson je jediná normální žena na palubě, ale Horzovi bylo zatěžko ji vůbec jako ženu brát. Nicméně právě ona na sebe vzala starost o to, aby jej představila ostatním a pověděla mu tolik o lodi a její posádce, kolik potřebuje vědět.

Očistil se v jedné mycí kóji velké jako rakev a potom šel podle Yalsoniny rady po čichu do jídelny, kde si ho víceméně nevšímali, ale přece jen k němu po stole postrčili nějaké jídlo. Když si sedal mezi Wubslina a Spratsilatry, Kraiklyn mu věnoval jediný pohled, ale potom už si jej nevšímal a dál mluvil o zbraních a pancíři a taktice. Po jídle Wubslin dovedl Horzu do jejich kajuty a odešel. Horza si udělal místo na Zallinově palandě, přetáhl si přes to ztahané, bolavé a na pohled staré tělo přikrývku a usnul jako zabitý.

Když se probudil, sbalil Zallinův nepočetný majetek. Bylo to k smíchu; mrtvý mladík měl pár triček, šortek, dva krátké kilty, rezavý meč, sbírku levných dýk v odraných pochvách a nějaké veliké plastové mikrostránkové knihy s pohyblivými obrázky, ve kterých se, dokud jste je drželi otevřené, pořád dokola a dokola opakovaly scény z nějakých pradávných válek. To bylo tak zhruba všechno. Horza si nechal jeho netěsnou kombinézu, i když na něj byla hrozně veliká a nebyla nastavitelná, a tu mizerně udržovanou a starobylou projektilovou pušku.

To ostatní odnesl zabalené do jednoho potrhanějšího prostěradla dolů do hangáru. Všechno tam bylo, jako když odešel. Nikdo se neobtěžoval odsunout raketoplán zpátky. A byla tam Yalson, svlečená do pasu, cvičila. Horza stál ve dveřích pod schody a díval se. Otáčela se, skákala, dělala salta vzad a kotrmelce, vykopávala nohama a rozdávala rány pěstmi do vzduchu a při každém tom svižném pohybu vydávala tlumené hekání. Když uviděla Horzu, nechala toho.

„Tak tě zase vítám.“ Sehnula se a zvedla z paluby ručník, potom si začala třít do sucha prsa a paže, kde se jí ve zlatavém chmýří leskl pot. „Už jsem si myslela, že jsi zhebnul.“

„Spal jsem dlouho?“ chtěl vědět Horza. Netušil, jaký systém měření času na lodi používají.

„Dva standardní dny.“ Yalson si usušila ježaté vlasy a vlhký ručník si pak omotala kolem mírně ochlupených ramenou. „Ale prospělo ti to.“

„Cítím se líp,“ uznal Horza. Ještě se nestačil podívat do zrcadla nebo reverzéru, ale věděl, že jeho tělo se začíná vracet do normálního stavu a ztrácí geriatrický vzhled.

„To jsou krámy po Zallinovi?“ ukázala Yalson kývnutím na uzlíček, který nesl.

„Ano.“

„Ukážu ti, jak se zachází s vaktrubkou. Nejspíš to vyhodíme, až příště vystoupíme z warpu.“

Yalson otevřela palubu a poklop trubky pod ní, Horza pak hodil Zallinovy věci do válce a Yalson to zase zavřela. Chameleonovi se zalíbilo, jak Yalson voní, jen co pach jejího teplého zpoceného těla zachytil, ale kdovíproč v jejím chování k němu nebylo nic, díky čemu by měl dojem, že z nich kdy bude něco víc než přátelé. Ale na téhle lodi se s přátelstvím spokojí. Rozhodně nějaké potřebuje.

Potom šli do jídelny něco zakousnout. Horza měl strašný hlad; jeho tělo se dožadovalo potravy, pokud se má přebudovat a přidat trochu objemu oproti té hubené postavě, kterou si osvojil, aby mohl hrát roli mimoplanetárního vyslance Sorpenské gerontokracie.

Aspoň že automatická jídelna tu funguje dobře a AG pole je podle všeho taky v pohodě, pomyslel si Horza. Když si Chameleon představil stísněné kajuty, hnusné jídlo a nepravidelnou, kolísavou gravitaci, zmocňovala se ho hrůza.

„…Zallin žádné opravdové přátele neměl,“ vykládala Yalson, potřásala hlavou a cpala se jídlem. Seděli v jídelně spolu. Horza chtěl vědět, jestli je na lodi někdo, kdo by třeba toužil pomstít toho mladíka, kterého on zabil.

„Chudák,“ zopakoval Horza. Odložil lžíci, chviličku si prohlížel stísněný prostor jídelny s nízkým stropem, znovu cítil v rukou to rychlé, rozhodné prasknutí kostí, znovu v duchu viděl, jak se láme páteř, jak se bortí průdušnice, jak se ucpávají artérie… vypnul tomu klukovi život, jako když otočíte vypínačem. Potřásl hlavou. „Odkud byl?“

„Kdo ví?“ Yalson pokrčila rameny. Všimla si Horzova výrazu a mezi dvěma sousty dodala: „Hele, on by tě zabil. Je po něm. Zapomeň na něj. Jasně, není to lehký, ale… stejně to byl nudný patron.“ Dala si ještě trochu jídla.

„Jenom mě napadlo, jestli neexistuje někdo, komu bych něco měl poslat. Přátelé nebo příbuzní nebo…“

„Podívej, Horzo,“ přerušila ho Yalson a otočila se k němu, „kdo se dostane na palubu téhle lodi, už nemá minulost. Tady se to bere jako hrozná nevychovanost, ptát se někoho, odkud je a co dělal předtím. Možná máme všichni nějaký tajemství, anebo prostě nechceme mluvit o pár věcech, co jsme udělali nebo co někdo udělal nám, a nechceme na ně ani myslet. Každopádně se to nesnaž zjistit. Na týhle kraksně je jediný místo, kde máš trošku soukromí, a to je tady mezi tvýma ušima, takže se ho snaž co nejvíc využít. Když dost dlouho přežiješ, třeba nakonec někdo dostane chuť ti o sobě všechno povědět, nejspíš až bude na mol… ale do tý doby bys to po nich ani neměl chtít. No prostě… radím ti, abys to pro teď nechal tak.“

Horza už otevíral ústa, že něco řekne, ale Yalson pokračovala: „Teď hned ti řeknu všechno, co vím, čistě abych ti ušetřila vyptávání.“ Odložila lžíci a jedním prstem si utřela rty, potom se pootočila na židli a podívala se na něj. Zvedla ruku. Kratičké chloupky na předloktích a na hřbetech rukou dodávaly její tmavé kůži zlatavý nádech. Narovnala jeden prst. „Za prvé – loď: je z Hronu; už lítá stovky let. Měla nejmíň deset ne moc opatrných majitelů. Teď je bez příďovýho laseru, protože jsme ho zmrvili, když jsme se mu snažili změnit charakteristiky vlnové délky. Za druhé…“ narovnala další prst. „Kraiklyn: loď byla jeho, ještě než ho kdokoli z nás poznal. Tvrdí, že ji někde vyhrál ve Zkáze krátce před válkou. Já vím, že tu hru hraje, ale netuším, jak dobře mu jde. Ostatně je to jeho věc. Oficiálně si říkáme KSR, Kraiklynova svobodná rota, a on je šéf. Je to dost dobrý vůdce a nebojí se jít do toho s ostatníma, když jde do tuhého. Velí tak, že jde první, a tím pádem je u mě v pohodě. Fór je v tom, že nikdy nespí. Má… něco jako…“ Yalson se mračila a očividně hledala ta pravá slova. „…posílený hemisférický dělení práce v mozku. Třetinu času jedna půlka spí a on je trochu mimo a v limbu; další třetinu času spí ta druhá a on je samá logika a čísla a moc dobře nekomunikuje. Ta zbylá třetina přijde, když je v akci nebo je nějaká nouzová situace, a to jsou obě půlky vzhůru a funkční. Takže je dost těžký se k němu připlížit, když se válí na palandě.“

„Paranoidní klony a Šéf s výměníkem v lebce,“ Horza zavrtěl hlavou. „No fajn. Dál.“

„Za třetí…“ vyhověla mu Yalson, „nejsme žoldáci. Jsme Svobodná rota. Vlastně spíš piráti, ale když nám Kraiklyn chce říkat takhle, jsme přesně to. Teoreticky se k nám může přidat každý, kdo jí zdejší jídlo a dýchá zdejší vzduch, ale v praxi si šéf vybírá trochu víc a vsadím se, že rád by byl ještě vybíravější. Každopádně… udělali jsme i pár zakázek, hlavně při ochraně, a nějaké ty eskorty pro lokality třetí úrovně, které zjistily, že se nějak zamotaly do války, ale většinou prostě útočíme a krademe tam, kde si myslíme, že nám to díky zmatku způsobenému válkou nejspíš projde. A přesně k tomu se chystáme i teď. Kraiklyn se dozvěděl o tom Chrámu světla v tomhle bohem zapomenutým koutě, na planetě, co s odřenýma ušima paří do třetí úrovně, a tvrdí, že to půjde snadno, tam i zpátky – abych použila jednu z jeho oblíbených hlášek. Prý tam je fůra kněží a pokladů; ty první postřílíme a ty druhý sebereme. Pak si to namíříme na Vavačský orbitál dřív, než ho Kultura zlikviduje, a koupíme náhradu za ten příďovej laser. Počítám, že ceny by měly být dost výhodné. Když se tam zdržíme dost dlouho, lidi nám to nejspíš začnou cpát i zadarmo.“

„Co se děje na Vavači?“ chtěl vědět Horza. Zatím se o ničem takovém nedoslechl. Věděl, že obří orbitál je v téhle části válečné zóny, ale byl by hádal, že se při své spoluvlastnické struktuře udrží mimo dostřel.

„Copak ti to kamarádi z Idiru neřekli?“ prohodila Yalson. Spustila ruku s nataženými prsty. „No dobře,“ pokračovala, když Horza jen pokrčil rameny, „jak patrně víš, Idiřani postupují po celém vnitřním boku Zálivu – kolem Třpytivého útesu. Kultura podle všeho pro změnu trochu klade odpor, anebo se na to přinejmenším chystá. Už to vypadalo, že dospějou k jedné z těch svých obvyklých dohod a nechají Vavač jako neutrální území. Idiřani kvůli těm svým náboženským zásadám týkajícím se planet obyčejně nemají o óčka moc zájem, pokud je Kultura nepoužívá jako základny, a oni slíbili, že to neudělají. No kurva, vždyť pro ty veliký pojebaný VPSka, co dneska konstruují, ani nepotřebují základny na óčkách a prstencích, a vlastně ani na planetách a nikde… No prostě různý týpci a podivíni na Vavači si mysleli, že tam budou naprosto v klídku a nejspíš na vší tý galaktický palbě všude kolem pěkně vydělají… Jenže pak Idiřani oznámili, že nakonec přece jen obsadí Vavač, i když jenom formálně, bez vojenské účasti. Kultura na to, že to teda ne, obě strany odmítly porušit ty svoje velevzácný zásady a Kultura povídá: ‚Tak jo, jestli toho nenecháte, my to tam vyhodíme do vzduchu dřív, než se tam dostanete.‘ A přesně to se děje. Než tam doletí idirské válečné flotily, Kultura celý to mizerný óčko evakuuje a pak odpálí.“

„Oni chtějí evakuovat orbitál?“ zděsil se Horza. Něco podobného slyšel poprvé. Idiřané se při brífincích s ním o Vavači nezmínili ani jednou – a i když se vydával za mimoplanetárního vyslance Egratina, většina informací, které zvnějšku přicházely, byly jen klepy. Každý idiot mohl pochopit, že celý Záliv mrzutosti i s okolím se stane válčištěm, stovky světelných let napříč, stovky na délku a přinejmenším desítky do hloubky, ale co přesně se bude dít, to nebyl s to zjistit. Válka opravdu přeřazuje na vyšší obrátky. Ale i tak by jen šílence napadlo snažit se všechny odstěhovat z orbitálu.

Yalson přesto přikývla. „Tak to říkají. Neptej se mě, kde na to seberou lodě; prostě tvrdí, že přesně tohle chtějí udělat.“

„Zbláznili se?“ vrtěl Horza hlavou.

„No, mám dojem, že to se stalo, už když do války vůbec šli.“

„Jasně. Promiň. Pokračuj,“ vyzval ji Horza a mávl rukou.

„Zapomněla jsem, co jsem chtěla říkat dál,“ ušklíbla se Yalson a zadívala se na ty tři natažené prsty, jako kdyby od nich čekala nápovědu. Pak se podívala na Horzu. „To bude asi všechno. Radím ti, abys moc nevystrkoval hlavu a držel klapačku, dokud nedoletíme na Marjoin, kde je ten chrám, a když o tom tak přemýšlím, asi bys neměl moc vystrkovat hlavu ani potom.“ Zasmála se a Horza se přistihl, že se směje s ní. Přikývla a zase zvedla lžíci. „Pokud z toho vyjdeš ve zdraví, lidi tě začnou víc brát, když jsi s nima už byl v palbě. Prozatím jsi na týhle lodi malej smrad, bez ohledu na to, co jsi dělal dřív, a bez ohledu na to se Zallinem.“

Horza se na ni pochybovačně díval a myslel na to, jak podniká útok na cokoli – i kdyby to byl nebráněný chrám – v aušusové kombinéze a s nespolehlivou projektilovou puškou. „No co,“ vzdychl si a nabral z talíře další trochu jídla, „jen když všichni zase nezačnete sázet na to, jak to poseru…“

Yalson se na něj chviličku dívala, potom se pousmála a zase se věnovala jídlu.

Oproti tomu, co tvrdila Yalson, projevil Kraiklyn větší zájem o Horzovu minulost. Šéf pozval Horzu k sobě do kajuty. Byla úpravná a uklizená, všechno urovnané a připevněné nebo v síťkách, voněla čistotou. U jedné stěny skutečné knihy, na podlaze absorpční koberec. Od stropu visel model Turbulence a na druhou stěnu byla připevněná veliká laserová puška; vypadala výkonně, měla veliké baterie a na konci hlavně zařízení dělící paprsek. Leskla se v tlumeném světle místnosti, jako by ji někdo naleštil.

„Posaď se,“ ukázal Kraiklyn Horzovi na malou sedačku, sám přenastavil postel pro jednoho jako pohovku a svalil se na ni. Natáhl ruku dozadu na polici a vzal dvě čichací polní láhve. Jednu nabídl Horzovi, ten si ji vzal a zlomil uzávěr. Kapitán Turbulence v čistém vzduchu důkladně nasál výpary z vlastní nádobky, potom upil trochu kalné tekutiny. Horza se zařídil stejně. Tu látku znal, jen si nevzpomínal, jak se jmenuje. Jedna z těch, které můžete buď nasávat a zhulit se, anebo jen zdvořile popíjet; aktivní ingredience vydrží při tělesné teplotě jen pár minut a stejně je trávicí soustava většiny humanoidů spíš rozkládá než absorbuje.

„Díky,“ řekl.

„No, vypadáš už o moc líp, než když jsi k nám přišel,“ poznamenal Kraiklyn a prohlížel si Horzovu hruď a paže. Chameleon se po čtyřech dnech odpočinku a přecpávání se jídlem vrátil téměř do normálního stavu. Trup a končetiny se vyplnily kamsi téměř k původní svalnatosti, ale břicho nenarostlo. Kůže se napjala a nabyla zlatohnědého lesku, tvář působila pevněji a pružněji najednou. Vlasy mu od kořínků odrůstaly do tmava; zplihlé žlutobílé pozůstatky gerontokratových řídkých kučer si ostříhal. Dorůstaly mu i jedové zuby, ty ale budou potřebovat dalších dvacet dnů, než budou k použití.

„Taky se líp cítím.“

„Hm. Zallina je mi líto, ale určitě jsi pochopil můj přístup.“

„Jistě. A hlavně jsem rád, že jsi mi dal šanci. Někdo jiný by mě popadl a vyhodil.“

„Napadlo mě to,“ uznal Kraiklyn a pohrával si v ruce a polní láhví, „ale vycítil jsem, že nejsi úplně na prd. Nemůžu říct, že bych ti úplně věřil to o té droze na stárnutí a o Idiřanech, aspoň ne tehdy, ale napadlo mě, že v boji bys mohl k něčemu být. Měl jsi prostě kliku, co?“ Usmál se na Horzu a ten mu to oplatil. Kraiklyn se zadíval nahoru, na knihy na protější stěně. „Každopádně byl Zallin v podstatě zátěž; jestli mi rozumíš.“ Znovu se podíval na Horzu. „Ten kluk sotva věděl, kterým koncem namířit pušku dopředu. Stejně jsem počítal s tím, že na příští zastávce poletí z týmu.“ Znovu polkl trochu výparů.

„Jak říkám – díky.“ Horza dospěl k názoru, že jeho první dojem z Kraiklyna – totiž že Šéf je pěkný sráč – byl víceméně přesný. Pokud se chtěl Zallina tak jako tak zbavit, pak nebyl žádný důvod, aby ten boj byl na smrt. Horza se klidně mohl uložit někde v raketoplánu nebo v hangáru, anebo mohl totéž udělat Zallin. Jeden člověk navíc by Turbulenci nijak nepřeplnil, aspoň ne na tu dobu, než se dostane na Marjoin, což není zas až tak dlouho a rozhodně nehrozilo, že tu vydýchají všechen vzduch nebo tak. Kraiklyn se jen chtěl předvést. „Jsem ti vděčný,“ prohlásil Horza, na chvilku zvedl láhev ke kapitánovi a znovu se nadechl. Pečlivě si prohlížel Kraiklynův obličej.

„Tak mi řekni, jaké je dělat pro tu trojnohou bandu,“ vyzval jej Kraiklyn, usmál se a jednou rukou se opřel o poličku vedle pohovky. Nakrčil obočí. „Hmm?“

Á-ha, řekl si v duchu Horza. Odpověděl ale: „Neměl jsem dost času to zjistit. Ještě před padesáti dny jsem byl kapitánem námořní pěchoty na Sladdenu. O tom jsi asi neslyšel, co?“ Kraiklyn zavrtěl hlavou. Horza na téhle povídačce dělal poslední dva dny a věděl, že i kdyby si to Kraiklyn prověřil, zjistí jen, že taková planeta existuje, že jejími obyvateli jsou z valné části humanoidi a že nedávno upadla pod idirskou nadvládu. „Zkrátka, Idiřani nás chtěli popravit za to, že jsme bojovali i po kapitulaci, ale mě si pak vybrali a řekli mi, že mě nechají naživu, když pro ně udělám jednu práci. Že se prý dost podobám jednomu dědkovi, kterého chtěli získat; když ho odstraní, budu ochotný se za něj vydávat? No co, sakra, co můžu ztratit, říkám si. A tak jsem skončil na tom Sorpenu s tou drogou na stárnutí a vydával jsem se za jednoho jejich ministra. A docela mi to šlo, jenže pak se objevila ta ženská z Kultury, celý ten můj cirkus odhalila a mě div nezabili. Už mě chtěli oddělat, jenže pak ji přiletěl zajmout idirský křižník. Zachránili mě a ji zajali a vraceli se k flotile, ale pak na ně vletělo to VKJčko. Nacpali mě do kombinézy a vyhodili ven, ať čekám na flotilu.“ Horza doufal, že jeho vyprávění nezní moc naučeně. Kraiklyn se díval do láhve a mračil se.

„Jedna věc mi na tom nesedí.“ Podíval se na Horzu. „Proč by křižník letěl sám napřed, když flotila je hned za ním?“

Horza pokrčil rameny. „To vážně nevím. Skoro ani neměli čas udělat se mnou debrífink, a už tu bylo to VKJčko. Nejspíš kvůli něčemu hodně toužili dostat tu ženskou z Kultury a mysleli si, že kdyby čekali na flotilu, VKJ by se toho domákla, naložila by ji a vypadla.“

Kraiklyn přikývl a tvářil se zamyšleně.

„Hm. Tak to ji museli chtít fakt moc. Viděl jsi ji?“

„Jo, jasně že viděl. Než mě do toho namočila – i po tom.“

„Jak vypadá?“ Kraiklyn krčil obočí a zase si pohrával s láhví.

„Vysoká, štíhlá, docela pěkná, ale taky protivná. Na můj vkus kurevsky přechytralá. Nevím… moc se nelišila od jiných ženských z Kultury, co jsem poznal. Jako že… každá sice vypadá jinak, to jo, ale jinak se nevymykala.“

„Tvrdí se, že jsou něco extra, tihle agenti Kultury. Že dokážou různý… fígle, víš? Že mají různý speciální adaptace a nóbl tělesnou chemii. Víš o něčem zvláštním, co ona uměla?“

Horza zavrtěl hlavou a přemítal, kam tohle míří. „O ničem nevím,“ odpověděl. Nóbl tělesná chemie, řekl Kraiklyn. Že by Šéf něco začínal tušit? Že by považoval i Horzu za agenta Kultury, nebo rovnou za Chameleona?

Kraiklyn se pořád díval do své lahve s drogou. Přikývl a povídá: „Některá z těch z Kultury, to jsou asi tak jediný, se kterýma bych chtěl něco mít. Povídá se, že mají fakt slušný tyhle… změny, víš?“ Kraiklyn se podíval na Horzu, zamrkal a inhaloval drogu. „Mezi nohama; chlapi mají zdokonalený koule, jasný? Nějaká recirkulace… A ženy něco podobnýho; prej dokážou udržet orgasmus celý hodiny, kurva… no, nebo přinejmenším minuty…“ Kraiklyn nasadil lehce zasněný pohled a nedořekl. Horza se snažil nevypadat tak pohrdavě, jak se cítil. Už zase, pomyslel si. Pokusil se spočítat, kolikrát už slyšel lidi – většinou ze společností úrovně tři nebo čtyři, obvykle v zásadě tuctového lidského typu a dost často ne mužského pohlaví, žvanit tlumeným, závistivým a obdivným tónem o to, jak to Kultura „dělá líp“. Ale Kultura byla pro jednou úchylně diskrétní a bagatelizovala to, do jaké míry se její členové rodí s vylepšenými genitáliemi.

Přirozeně že taková skromnost u všech jen posilovala zájem a Horza sem tam pěkně zuřil na lidi, kteří projevovali takovou podlézavou úctu ke kvazitechnologické sexualitě Kultury. A od Kraiklyna ho to nepřekvapilo ani trochu. Říkal si, jestli i Šéf nemá nějakou levnou chirurgickou úpravu napodobující techniky Kultury. Není to nic neobvyklého. A není to ani moc bezpečné. Dost často se taková vylepšení dělají na koleně, hlavně na mužích, a bez veškeré snahy vylepšit i srdce a zbytek oběhové soustavy – kdyby nic jiného – tak, aby udržely krok se zvýšenou námahou. (V Kultuře je samozřejmě posílený výkon fixován geneticky.) Podobné neobratné napodobování tohoto symptomu dekadence Kultury hodně lidem zlomilo srdce, a to doslova. Mám dojem, že teď dojde na ty báječné drogové žlázy, pomyslel si Horza.

„…Jo, a potom ty jejich drogový žlázy,“ pokračoval Kraiklyn, pořád měl rozostřený pohled a přikyvoval si. „Podle všeho si můžou šlehnout skoro cokoliv a skoro kdy chtějí. Jenom si to představ. Vnitřní výměšky, co je dostanou do rauše.“ Kraiklyn hladil láhev. „A to víš, jak se říká, že ženskou z Kultury nemůžeš znásilnit?“ Nevypadalo to, že očekává odpověď. Horza zachoval mlčení. „Jo, je to klasa, tyhle ženský. Ne jako některý ty krávy tady na lodi.“ Pokrčil rameny a znovu nasál z láhve. „Ale i tak…“

Horza si odkašlal a předklonil se na sedadle, ale na Kraiklyna se nepodíval. „Každopádně je teď mrtvá,“ řekl a zvedl zraky.

„Hm?“ vyrazil Kraiklyn nepřítomně a podíval se na něj.

„Ta žena z Kultury,“ dodal Horza. „Je mrtvá.“

„Aha, takhle.“ Kraiklyn přikývl, pak si odkašlal a zeptal se: „Tak co chceš podnikat dál? Já teda tak jako čekám, že půjdeš s náma na tu akci s chrámem. Myslím, že nám to dlužíš… za svezení.“

„Jo, jasně, žádný strach.“

„Dobře. Pak se uvidí. Jestli se vytáhneš, můžeš zůstat; jinak tě vysadíme, kde budeš chtít, nebo v rozumnejch mezích, jak se říká. Tahle operace by neměla být těžká: snadno tam i zpátky.“ Kraiklyn udělal dlaní gesto, jako kdyby letěla shora dolů; jako kdyby to byl model Turbulence a visel Horzovi někde nad hlavou. „Pak poletíme na Vavač.“ Zase polkl nějaké výpary z čichací láhve. „Ty asi nehraješ Zkázu?“ Odložil láhev a Horza se mu podíval přes opar vystupující z jejího hrdla do dravčích očí. Zavrtěl hlavou.

„Ne, tuhle neřest nemám. Nikdy jsem neměl možnost se to naučit.“

„Jo, jasně. Je to jenom hra.“ Kraiklyn přikývl. „Když nepočítám tohle…“ Usmál se a rozhlédl se; bezpochyby tím myslel loď, lidi v ní a jejich řemeslo. „No nic,“ dodal, usmál se a posadil se, „asi už jsem tě na palubě přivítal, ale tak ještě jednou.“ Překlonil se a poplácal Horzu po rameni. „Pokud je ti teda jasný, kdo tady šéfuje, he?“ Usmál se od ucha k uchu.

„Je to tvoje loď,“ odtušil Horza. Dopil zbytek obsahu láhve a tu pak odložil na polici vedle holokostky se snímkem, na kterém stál Kraiklyn ve své černé kombinéze a v ruce držel právě tu laserovou pušku, která visela nad tím na stěně.

„Myslím, že spolu budeme slušně vycházet, Horzo. Seznam se s ostatníma, dej si výcvik, pak vymlátíme duši z těch mnichů. Co ty na to?“ Šéf na něj znovu zamrkal.

„Jasnačka,“ přikývl Horza, vstal a usmál se. Kraiklyn mu otevřel dveře.

A teď, dámy a pánové, další kouzlo, pomyslel si Horza, jen co vyšel z kajuty a vydal se k jídelně. Předvedu se vám v roli… kapitána Kraiklyna!

V několika příštích týdnech se opravdu seznámil se zbytkem posádky. Promluvil si s těmi, kteří si promluvit chtěli, a vypozoroval nebo pečlivě vyslechl různé věci o těch, kteří nechtěli. Yalson byla dál jeho jedinou přítelkyní, ale dost dobře vycházel i se svým spolubydlícím Wubslinem, i když podsaditý inženýr byl zamlklý a obvykle spal, pokud tedy právě nejedl nebo nepracoval. Spratsilatři podle všeho usoudili, že Horza nejspíš není proti nim, ale hodnocení, jestli je pro ně, si patrně nechali až na dobu po Chrámu světla.

Ta pobožná, co bydlela s Yalson, se jmenovala Dorolow. Byla tělnatá, měla světlou pokožku a plavé vlasy, velikánské uši se jí zakřivovaly až dolů k lícím. Mluvila velice vysokým, pisklavým hlasem, o kterém tvrdila, že je hodně hluboký, a dost jí slzely oči. Pohyby měla trhavé a neklidné.

Nejstarší z Roty byl Aviger, drobnější, ošlehaný chlapík s hnědou kůží a řídkými vlasy. Měl pozoruhodně ohebné nohy a paže a uměl s nimi dělat takové věci, jako že sepjal ruce za zády a pak je pořád spojené přendal dopředu přes hlavu. Bydlel v jedné kajutě s mužem jménem Jandraligeli, vysokým, hubeným Mondlidijcem středního věku, který s nehoráznou hrdostí nosil na čele rituální jizvy ze své domoviny a neustále měl na tváři pohrdavý výraz. Horzu upřímně přehlížel, ale Yalson tvrdila, že to dělá u každého nováčka. Jandraligeli trávil hodně času tím, že pečoval o svou starou, ale pěkně zachovalou kombinézu a laserovou pušku, aby byly čisté, až se blýskají.

Gow a kee-Alsorofus byly dvě ženy, které se staraly jen o sebe a jedna o druhou a údajně dělaly takový ty věci, když byly samy v kajutě, což podle všeho dost dráždilo ty méně tolerantní mužské členy Roty – tedy většinu. Obě ženy byly poměrně mladé a marainem mluvily poměrně bídně. Horzu napadlo, jestli je v izolaci nedrží vlastně jen to, ale ukázalo se, že i bez toho jsou dost nesmělé. Byly průměrně vysoké, středně urostlé, měly šedou kůži a ostré rysy a oči jako černé tůňky. Horza si říkal, že je vlastně docela dobře, že se moc často nedívají zpříma na ostatní; s takovýma očima by to bylo znepokojující.

Mipp byl tlustý zasmušilý muž s kůží černou jako uhel. Když nebyl na palubě Kraiklyn a Rota byla na zemi a potřebovala pořádnou podporu, byl s to manuálně pilotovat loď, anebo mohl převzít řízení raketoplánu. Údajně měl také být dobrý střelec z plazmového děla a rychlé projektilové pušky, ale míval sklony k flámování a nebezpečně se zpíjel různými jedovatými tekutinami, které si opatřoval z automatické jídelny. Horza ho jednou dvakrát slyšel, jak vedle na záchodě zvrací. Mipp bydlel v jedné kajutě s dalším ochlastou jménem Neisin, který byl ale družnější a často zpíval. Měl cosi strašného, na co musí zapomenout, anebo sám sebe přesvědčil, že něco takového má, a i když pil soustavněji a pravidelněji než Mipp, jakmile se nalil víc než obvykle, někdy velice ztichl a pak začal plakat, mocnými, sykavými vzlyky. Byl malý a šlachovitý a Horza nechápal, kam se v něm všechen ten chlast děje a taky kde se v té pevné vyholené hlavě bere tolik slzí. Možná má nějaký zkrat mezi jícnem a slzovody.

Tzbalik Odraye byl samozvaný lodní počítačový kouzelník. Protože společně s Mippem by teoreticky mohli překonat věrnost, kterou Kraiklyn naprogramoval do vědomím nevybaveného počítače Turbulence a pak si s lodí odletět, nikdy nesměli zůstat na lodi společně, když Kraiklyn nebyl na palubě. Ve skutečnosti se Odraye v počítačích rozhodně až tak nevyznal, jak Horza zjistil přesně zacílenými, ale na pohled nenápadnými dotazy. Nicméně Horza uznával, že ten vysoký, lehce přihrbený muž s protáhlou nažloutlou tváří toho nejspíš ví právě tak dost, aby se vypořádal se vším, co se může pokazit v mozku lodi, jenž byl podle všeho konstruován spíš na odolnost než na nějaké filosofické finesy. Tzbalik Odraye bydlel s mužem jménem Rava Gamdol, který vypadal, jako kdyby pocházel ze stejné planety jako Yalson, aspoň podle pokožky a jemného osrstění, který to ale popíral. Yalson se k tomu stavěla vyhýbavě a ti dva se moc neměli rádi. Rava byl taky uzavřený; měl horní palandu, důkladně ten titěrný prostůrek zabarikádoval a instaloval si tam nějaká menší světla a ventilátor. Někdy v té komůrce trávil celé dny, zalezl si dovnitř s kontejnerem vody a vylezl ven s kontejnerem moči. Tzbalik Odraye se svého spolubydlícího ze všech sil snažil ignorovat a vždycky rázně popíral, že by snad schválně vyfukoval kouř ze smradlavé směsi z Cifetressu, kterou hulil, dovnitř větracími otvory do Ravova kumbálku.

O poslední kajutu se dělili Lenipobra a Lamm. Lenipobra byl nejmladší z Roty; vytáhlý koktavý kluk s křiklavě zrzavými vlasy. Měl tetovaný jazyk, na nějž byl velice hrdý a který při každé příležitosti ukazoval. Tetování zachycovalo mladou ženu a bylo primitivní ve všech významech toho slova. Lenipobra byl to žalostně nejbližší zdravotníkovi, co Turbulence měla, a málokdy jste ho zastihli bez drobné čtečky obsahující jednu z modernějších encyklopedií panhumánní medicíny. Hrdě ji ukazoval Horzovi, a to včetně několika pohyblivých stránek, z nichž jedna zachycovala v živých barvách základní techniky ošetřování hlubokých laserových popálenin v nejběžnějších formách trávicí soustavy. Lenipobra byl toho názoru, že to je ohromné zábavné. Horza si v duchu poznamenal, že se musí ještě usilovněji snažit, aby ho v tom Chrámu světla nepostřelili. Lenipobra měl velice dlouhé a hubené paže a asi tak čtvrtinu každého dne strávil chozením po čtyřech, i když se Horzovi nepovedlo zjistit, jestli to je pro jeho druh zcela přirozené, anebo jestli to jen hraje.

Lamm byl spíš podprůměrně vysoký, ale velice svalnatý a působil kompaktně. Měl dvojitá obočí a implantované růžky; trčely z řídnoucích, ale velmi tmavých vlasů a obličej pod nimi se obvykle ze všech sil snažil vypadat agresivně a výhružně. Mezi akcemi toho obyčejně moc nenamluvil, a když už něco řekl, obyčejně se to týkalo bitev, kterých se zúčastnil, lidí, které zabil, zbraní, které používal, a tak podobně. Lamm se navzdory Kraiklynově snaze jednat se všemi ostatními stejně považoval za zástupce velitele lodi. Každou chvíli někomu připomínal, ať si na něj nevyskakuje. Byl dobře vyzbrojený a vražedný a v kombinéze měl dokonce jaderné zařízení, o kterém tvrdil, že je radši spustí, než by se nechal zajmout. Nejspíš ale doufal, že si z toho všichni vyvodí něco jiného: jestli ho naštvou, mohl by taky v záchvatu vzteku tu bájnou atomovku odpálit.

„Co na mě kurva čumíš?“ ozval se Lammův hlas do běsnění statického šumu. Horza seděl v raketoplánu a klepal se a mlátil sebou v příliš velké kombinéze. Došlo mu, že se díval na toho chlapa, který sedí přímo proti němu. Sáhl na tlačítko mikrofonu na krku a povídá: „Myslel jsem na něco jiného.“

„Nechci, abys na mě čuměl.“

„Někam se člověk dívat musí,“ poznamenal Horza žertem k muži v matově černé kombinéze a přilbě s šedým hledím. Černá kombinéza mu pohrozila tou rukou, ve které nedržela laserovou pušku.

„Hele, do mě se radši moc neser.“

Horza spustil ruku od krku. Zavrtěl hlavou v přilbě kombinézy. Tak hrozně mu neseděla, že jí tím pohybem ani nepohnul. Upřel zraky na část trupu nad Lammovou hlavou.

Chystali se přepadnout Chrám světla. Kraiklyn seděl u řízení raketoplánu, vedl jej nízko nad lesy na Marjoinu, dosud přikryté tmou, a mířili k linii svítání rýsující se nad tou hustou a pářící se zelení. Naplánovali to tak, že Turbulence poletí k planetě se sluncem velice nízko nad zádí, na jakoukoli elektroniku, kterou snad v chrámu mají, použije efektory, a za pomoci druhotných laserů a pár rázových bomb nadělá tolik hluku a záblesků, co jen půjde. Zatímco tato diverze na sebe upoutá všechny případné obranné kapacity, raketoplán buď zamíří rovnou ke chrámu a všechny vysadí, anebo pokud dojde na nějakou nepřátelskou reakci, přistane v lese na noční straně od chrámu a vyvrhne nepočetnou jednotku vojáků v kombinézách tam. Nato se Rota rozptýlí a kdo tu možnost má, na AG doletí ke chrámu, případně – jako u Horzy – se prostě k té sbírce nízkých, svažitých budov a nevelkých věží tvořících Chrám světla doplazí, dovleče, dojde nebo doběhne, jak nejlíp dokáže.

Horza nemohl uvěřit tomu, že jdou na to bez jakéhokoli průzkumu; ale když to nadhodil při krátkém brífinku před akcí, konaném v hangáru, Kraiklyn trval na tom, že tím by se patrně vzdali okamžiku překvapení. Má přesné mapy té lokality a dobrý bojový plán. Když se ho všichni budou držet, nic se nemůže pokazit. Mniši nejsou úplní blbci a planeta prošla Kontaktem a bezpochyby se tam ví o válce zuřící kolem. Takže pro případ, že by si ta jejich sekta najala nějaké pozorovací kapacity, bude rozumnější nepokoušet se nakouknout dopředu, protože tím by se mohli prozradit. Ale chrámy se každopádně moc nemění.

Na Horzu a pár dalších podobný výklad situace neudělal moc velký dojem, ale nemohli nic dělat. A tak tu všichni seděli, potili se, byli nervózní, hrkalo to s nimi v tom vymláceném raketoplánu jako v šejkru a oni se řítili do potenciálně nepřátelské atmosféry nadzvukovou rychlostí. Horza si vzdychl a znovu prověřil, jestli puška funguje.

I ona byla stará a nespolehlivá, stejně jako jeho starožitná výstroj; když ji na lodi zkoušel se slepou municí, dvakrát se zasekla. Magnetický propulzér sice podle všeho fungoval slušně, ale podle náhodného rozptylu projektilů bylo vývrtové pole v zásadě na nic. Náboje byly veliké – kalibru aspoň sedm milimetrů a třikrát tak dlouhé – a puška jich pojala jen čtyřicet osm najednou a nestřílela je rychleji než po osmi za vteřinu. A ač to je neuvěřitelné, ta obří munice dokonce ani nebyla výbušná; byly to pevné fláky kovu, nic jiného. A k tomu všemu měla nefunkční zaměřování; když jste je zapnuli, maličkou obrazovku zaplnil jen narudlý opar. Horza si vzdychl.

„Jsme teď zhruba tři sta metrů nad stromy,“ ozval se Kraiklynův hlas z pilotní kajuty raketoplánu, „a letíme asi jednou a půl rychlostí zvuku. Turbulence právě začala nalétávat. Zbývají asi dvě minuty. Už vidím svítání. Hodně štěstí všem.“ Hlas zapraskal a ztichl Horzovi v reproduktoru na přilbě. Pár lidí v kombinézách si vyměnilo pohledy. Horza se podíval na Yalson, která seděla na protější straně raketoplánu, tak tři metry od něj, ale hledí měla nastavené na zrcadlo. Nepoznal, jestli se na něj dívá, anebo ne. Rád by jí něco řekl, ale nechtěl ji obtěžovat na volné frekvenci – co když se soustředí a připravuje. Vedle Yalson seděla Dorolow a rukou v rukavici opisovala znamení Plamenného kruhu na horní části hledí.

Horza přitiskl ruce na starou pušku a rozfoukal kondenzační mlhu, která se mu sbírala v horním koutě hledí. Jen to tím zhoršil, přesně jak čekal. Možná by měl teď, když už jsou v atmosféře, hledí otevřít.

Raketoplán sebou najednou zacloumal, jako kdyby škrtl o vrcholek hory. Všechny to hodilo dopředu, až se popruhy na sedadlech napjaly, a několik zbraní vyletělo vpřed a nahoru, třísklo do stropu raketoplánu a zase prásklo do podlahy. Lidé po zbraních sahali a Horza zavřel oči; vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby některý z těch nadšenců nechal odjištěno. Nicméně všichni si vzali zbraně zpátky bez nehody a pak seděli a drželi je na klínech a rozhlíželi se.

„Co to sakra bylo?“ zeptal se starý Aviger a nervózně se zasmál. Raketoplán se pustil do nějakého obtížného manévrování, nejdřív půlku skupiny vrhl dozadu a ti naproti zase viseli v sítích sedadel, potom se vrhl na opačnou stranu a bylo to obráceně. Na volné frekvenci v Horzově přilbě se ozývalo hekání a nadávky. Raketoplán prudce klesal, až měl Horza pocit, že má žaludek prázdný a jako na vodě, ale potom se stroj zase vyrovnal.

„Trocha nepřátelský palby,“ oznámil Kraiklyn odměřeně a všechny hlavy v přilbách se začaly rozhlížet sem tam.

„Cože?“

„Nepřátelský palby?“

„Já to věděl.“

„Ach jo.“

„Kurva.“

„Proč jenom jsem si hned, jak jsem uslyšel ty osudný slova snadno tam i zpátky, pomyslel, že z toho bude…“ začal Jandraligeli znuděným všeználkovským tónem, ale do řeči mu skočil Lamm.

„Nepřátelská palba, kurva. To jsme zrovna potřebovali. Pojebaná nepřátelská palba.“

„Takže si pořídili artilerii,“ konstatoval Lenipobra.

„A kdo dneska ne, do prdele?“ na to Yalson.

„Čikl-Horhavo, milostiplná; spas nás všechny,“ drmolila Dorolow a začala si ty kroužky kreslit na hledí rychleji.

„Drž kurva hubu,“ poradil jí Lamm.

„Doufejme, že Mipp dokáže odvést jejich pozornost a nenechá si při tom ustřelit palici,“ prohodila Yalson.

„A neměli bysme to odpískat?“ navrhl Rava Gamdol. „Co myslíte vy? Myslíte, že by se to mělo odpískat? Kdo si tady myslí…“

„NE!“

„ANO!“

„NE!“ zařvaly tři hlasy skoro najednou. Všichni se podívali na tři Spratsilatry. Dva vnější Spratsilatři otočili přilby a podívali se na toho prostředního. Raketoplán se znovu zahoupal. Prostřední Spratsilatr chvilku otáčel hlavu sem tam. „A do prdele,“ ozval se hlas na volné frekvenci, „tak jo: NE!“

„Já myslím, že bysme asi…“ začal znovu Rava Gamdol.

Potom Kraiklyn křikl: „Jdeme na to! Všichni se připravte!“

Raketoplán prudce zabrzdil, výrazně se naklonil na jeden bok, pak na druhý, jednou se zachvěl a klesal. Škubal sebou a třásl se a Horza si chvíli myslel, že havarují, jenže pak letoun skluzem zastavil a zadní vrata se otevřela jako tlama. Horza vyskočil zároveň s ostatními a pak už se hrnuli z raketoplánu do džungle.

Byli na mýtině. Na jejím vzdálenějším konci ještě pořád padalo pár větví a větviček, které z obrovských podsaditých stromů serval raketoplán, když se před několika vteřinami dral okrajem lesní klenby k nevelké oblasti s rovnou travnatou půdou. Horza měl právě tak čas zahlédnout pár barevných ptáků, kteří honem vzlétli z nedalekých stromů, a letmo zachytit pohledem modré a růžové nebe. Pak už utíkal s ostatními, nejdřív kolem předku raketoplánu, který stále tmavorudě žhnul a pod nímž se kouřilo z vegetace, potom do džungle. Někteří členové Roty použili AG zařízení a letěli nad podrostem, mezi mechem porostlými kmeny stromů, ale překážely jim v tom liány visící mezi stromy jako tlustá, květy ozdobená lana.

Chrám světla ještě pořád neviděli, ale podle Kraiklyna je přímo před nimi. Horza se rozhlédl po ostatních pěšácích, kteří přelézali padlé kmeny s mechem a prodírali se liánami a vzdušnými kořeny.

„Hovno rozvinout se; tady to jde moc blbě.“ Lammův hlas. Horza se rozhlédl a podíval se nahoru a uviděl černou kombinézu, jak míří svisle vzhůru, do zelené masy listoví.

„Hajzl,“ řekl nějaký zadýchaný hlas.

„Jo. Ha-h-hajzl,“ souhlasil Lenipobra.

„Lamme,“ řekl Kraiklyn, „ne aby ses tam snažil dostat horem, ty zmrde. Rozvinout se. Rojnici, sakra!“

Pak je všechny zasáhla rázová vlna, kterou Horza ucítil i přes kombinézu. Horza okamžitě padl na zem a zůstal tam. Další dunivá rána k němu doletěla syčícím reproduktorem, který pouštěl k němu do přilby zvuky zvenčí.

„To byla Turbulence, jak přelítla nad náma!“ Hlas nepoznal.

„Určitě?“ Někdo jiný.

„Viděl jsem to skrz stromy! Byla to ona!“

Horza se zvedl a znovu se rozběhl.

„Ten šmejd černá mi div neurazil hlavu…“ postěžoval si Lamm.

Před Horzou, za kmeny a listím, bylo světlo. Slyšel nějakou palbu: ostré práskání projektilů, sykavé svištění laserů a praskání, fičení a rány od plazmových děl. Doběhl na nevelký hliněný břeh s křovím a vrhl se na zem tak, že sotva přes jeho vrcholek viděl. A opravdu tu byl Chrám světla, rýsoval se proti svítání, byl celý porostlý šlahouny a liánami a mechem, několik věží a věžiček trčelo do výšky jako hranaté kmeny stromů.

„Támhle!“ zařval Kraiklyn. Horza se podíval podél hliněného valu a uviděl několik lidí z Roty, všechny ve stejné pozici, jako byl sám. „Wubsline! Avigere!“ hulákal Kraiklyn. „Krejte nás plazmovkama. Neisine, ty taky zůstaneš s mikrohoufnicí a pokreješ to palbou po stranách areálu. Všichni ostatní za mnou!“

A už vyrazili, víceméně jako jeden, přeběhli tu mechem a křovím porostlou hráz a byli za ní, hnali se řídkým porostem a dlouhou trávou podobnou třtině, jejíž stonky byly taky porostlé přilnavým tmavozeleným mechem. Smíšený porost sahal skoro po prsa a běželo se kvůli němu těžko, ale zase by bylo poměrně snadné zapadnout před palbou. Horza se tím prodíral, jak nejlépe uměl. Plazmové výboje zpívaly ve vzduchu nad nimi a osvětlovaly zešeřelý pás terénu mezi nimi a svažitou stěnou chrámu.

Vzdálené vodotrysky hlíny a ohlušující rány, které cítil v chodidlech, napověděly Horzovi, že Neisin, poslední dva dny střízlivější, provádí s mikrohoufnicí přesvědčivé, a co více, přesné palebné krytí.

„Slabší palba z horního levého patra,“ ozval se klidný, neuspěchaný hlas Jandraligeliho. Podle plánu se měl skrývat vysoko v korunách stromů a sledovat chrám. „Jdu je sejmout.“

„Kurva!“ vyjekl někdo najednou. Jedna z žen. Horza shora uslyšel palbu, ačkoli na té části chrámu, kam viděl, se neobjevily žádné záblesky.

„Haha,“ rozlehl se v reproduktorku přilby Jandraligeliho samolibý hlas. „Mám je!“ Horza uviděl nad levou částí chrámu obláček kouře. Už byl asi v polovině cesty, možná i blíž. Poměrně blízko po levé i pravé straně viděl některé z ostatních, jak se prodírají a rychle kráčejí trávou podobnou třtině a křovím a pušky mají založené do ramenou. Všechny je stále víc pokrýval tmavozelený mech, což podle Horzy mohlo být i užitečné maskování (samozřejmě pokud se z něj nevyklube nějaký úděsný a dosud neobjevený zabijácký mech obdařený vědomím… napomenul se, ať neblbne).

Hlasité rány v křoví kolem něj, rozbité kousky trávy a větviček poletovaly jako nervózní ptáci, a tak honem padl na zem. Půda se pod ním chvěla. Převalil se a uviděl, jak nahoře plameny olizují mechem porostlé stonky; přímo před ním se rozkládala plápolající cestička ohně.

„Horzo?“ zeptal se něčí hlas. Yalson.

„Dobrý,“ odpověděl. Zvedl se do dřepu a potom se zase rozběhl trávou, kolem křoví a mladých stromků.

„Teď se jde dovnitř,“ oznámila Yalson. Byla taky v korunách stromů, stejně jako Lamm, Jandraligeli a Neisin. Podle plánu se teď všichni kromě Neisina a Jandraligeliho vydají vzduchem na AG k chrámu. Antigravitační zařízení na kombinézách jim sice dávala možnost pracovat s jedním rozměrem navíc, ale nemusela to být jen výhoda; kdo letí ve vzduchu, do toho se strefíte hůř než do někoho na zemi, jenže taky na sebe palby přiláká víc. Ze zbytku Roty už měl AG jedině Kraiklyn, ale ten tvrdil, že to radši používá jen jako překvapení nebo v nouzi, takže byl pořád na zemi s ostatními.

„Jsem u hradby!“ Horza měl dojem, že to je Odrayeho hlas. „Vypadá to v pohodě. Přes hradby to půjde fakt snadno; díky tomu mechu…“

V reproduktoru v Horzově přilbě zapraskalo. Nevěděl jistě, jestli se něco pokazilo na jeho komu, anebo jestli se něco stalo Odrayemu.

„…rej mě a já…“

„…sebou, ty zasranej…“

Hlasy se mu v přilbě překřikovaly. Dál se brodil třtinou a tloukl se ze strany do přilby.

„…zmrde!“ Reproduktor zabzučel, pak ztichl. Horza ucedil nadávku, zastavil se, přikrčil se. Šudlal s ovládáním komu na boku přilby, snažil se probrat reproduktor k životu. Překážely mu ty moc velké rukavice. Reprák dál mlčel. Znovu zanadával a narovnal se, hrnul se podrostem a travinami ke stěně chrámu.

„…jektily dovnitř!“ zařval najednou někdo. „Bude to… revsky lehký!“ Hlas nepoznával a reprák okamžitě zase zmlkl.

Dostal se k patě hradby; zvedala se z podrostu šikmo zhruba v úhlu čtyřicet stupňů a byla porostlá mechem. O kus dál už po ní dva členové Roty šplhali, byli skoro nahoře, asi sedm metrů nad ním. Horza uviděl, jak někdo proletěl nahoře a zmizel za předprsní. Začal šplhat. V nešikovné veliké kombinéze to bylo těžší, než by mělo, ale nespadl a dostal se nahoru a pak seskočil z předprsně na široký hradební ochoz. Podobná mechem pokrytá stěna se šikmo zvedala k dalšímu patru. Vpravo od Horzy byl roh hradby a nad ním podsaditá věž; vlevo od něj ochoz jako by mizel v holé příčné stěně.

Podle Kraiklynova plánu měl Horza vyrazit právě tím směrem. Měly tam být dveře. Horza běžel po ochozu k jednolité stěně.

Od svažité stěny na něj vykoukla přilba. Horza se už začal krčit a uhýbat, čistě pro jistotu, ale nejdřív na něj z toho místa zamávala ruka, potom se objevila ruka i přilba a on poznal tu ženskou, Gow.

Horza v běhu odsunul hledí a nadechl se zhluboka marjoinského vzduchu vonícího po džungli. Zevnitř chrámu slyšel nějakou rachtavou projektilovou palbu a z dálky zase dunění vybuchujících granátů z mikrohoufnice. Doběhl k úzkému vchodu v šikmé stěně, který napůl zakrývaly chuchvalce mechu. Gow už s připravenou puškou klečela na roztřískaných zbytcích těžkých dřevěných dveří, za kterými začínala chodba. Klekl si vedle ní a ukázal si prstem na přilbu.

„Nejde mi kom. Co se děje?“

Gow stiskla tlačítko na zápěstí a vnější reproduktor její kombinézy řekl: „Zatím dobrý. Žádný zranění. Oni jsou na věžích.“ Ukázala nahoru. „Kdo nelítá, jde dovnitř. Nepřítel jenom projektilový zbraně, ustupuje.“ Doprovodila to kývnutím a dál nahlížela dveřmi do tmavé chodby. Horza taky přikývl. Gow mu poklepala na paži. „Já hlásím Kraiklynovi, že jdeš dovnitř, jo?“

„Jasně, a řekni mu, že mi nejde ten kom, jo?“

„Jasně. Zallin měl potíže taky. Bacha na sebe, jo?“

„Jo, a ty si taky dávej bacha,“ na to Horza. Vstal a vešel do chrámu, rozkopl třísky a kusy pískovce poházené na mechu po demolici dveří. Tmavá chodba se rozdělovala na tři. Otočil se po Gow a ukázal. „Středová, že jo?“

Přikrčená postava, která se teď rýsovala proti rannímu světlu, přikývla. „Jasně, jo. Jdi vprostřed.“

Horza vykročil. Chodba byla zarostlá mechem. Každých pár metrů na zdech matně svítily žluté elektrické lampy, ale mech jako by kalné louže světla z nich snadno pohlcoval. Horza měl z té úzké chodby s měkkými stěnami a houbovitou podlahou zimnici, i když zima tu nebyla. Ověřil si, jestli má pušku připravenou k palbě. Kromě vlastního dechu neslyšel nic.

Došel k rozcestí ve tvaru písmene T a vzal to doprava. Objevily se nějaké schody, vyběhl po nich, jednou klopýtl, jak se jeho nohy pokoušely předběhnout ty příliš veliké vysoké boty; napřáhl ruku a praštil se do ní o schod. Ze schodu se odloupla trocha mechu a on v matném žlutavém světle ze stěn letmo zahlédl, jak se pod ním něco leskne. Získal znovu rovnováhu, potřásl rukou, do které se uhodil, dál stoupal po schodech a přemýšlel, proč stavitelé udělali zdejší schody z něčeho, co vypadá na sklo. Nad schody prošel krátkou chodbou, pak vyběhl do dalších schodů, které se ohýbaly doprava a nebyly osvětlené. Napadlo ho, že při tom jméně je v tomhle chrámu docela slušná tma. Vyšel na nevelký balkón.

Mnich měl tmavý hábit stejné barvy jako mech, takže ho Horza uviděl, až když se bledá tvář otočila k němu a puška s ní.

Horza se vrhl stranou, k levé stěně, a zároveň od boku vystřelil. Mnich se zhroutil a při tom sebou puška v jeho rukou škubla nahoru a vypustila dávku do stropu. Výstřely se rozléhaly po tmavém prázdném prostoru za balkónkem. Horza se krčil u stěny a mířil na tmavou bezvládnou postavu ležící jen pár metrů od něj. Zvedl hlavu, a když v přítmí uviděl, co mnichovi zbylo z obličeje, trochu se uklidnil. Je po něm. Horza se odstrčil od stěny a klekl si k balustrádě. Teď viděl v kalném světle z několika malých kulovitých stropních svítidel rozlehlou síň. Balkón byl asi v půlce její výšky na jedné z delších stran, a pokud viděl dobře, na jednom konci síně byl nějaký oltář nebo pódium. Světlo bylo tak slabé, že to nešlo poznat jistě, ale měl dojem, že na podlaze síně zahlédl nějaké nejasné pohybující se postavy. Přemýšlel, jestli to je někdo z Roty, a snažil se rozpomenout, jestli zahlédl cestou na balkón nějaké další dveře nebo chodby; podle plánu měl být tam dole, na té úrovni, kde je podlaha síně. Proklel svůj mizerný kom a usoudil, že to bude muset risknout a zakřičet na ty dole.

Předklonil se. Ze stropu po zásahu střelbou popadaly nějaké střepy a on se o ně opřel kolenem v kombinéze, až to zaskřípalo. Než stačil otevřít ústa a něco křiknout dolů, uslyšel odtamtud zvuky – pisklavý hlásek, řeč složenou z kníkání a mlaskání. Znehybněl a neřekl nic. Klidně by to mohla být i Dorolow, jenže proč by mluvila jinak než marainem? Hlas se ozval znovu. Měl dojem, že zaslechl i další hlas, ale pak z protějšího konce síně, než byl oltář, krátce vytryskla laserová a projektilová palba. Šel do krytu a v přestávce uslyšel, jak za ním něco cvaklo.

Prudce se otočil a prst na spoušti se mu napjal, ale nic tam nebylo. Zato na balustrádě vrávorala nějaká malá kulatá věc, velká asi jako zaťatá dětská pěst, a pak žuchla dolů na mech, asi metr od něj. Vykopl po ní botou a vrhl se za tělo mrtvého mnicha.

Granát detonoval v pádu, kousek pod balkónem.

Ozvěny k němu od oltáře ještě neodrazily zpátky a už vyskočil. Vletěl do chodby na protějším konci balkónu, napřáhl ruku, sevřel měkký roh stěny, otočil se kolem něj a padl na kolena. Natáhl se, z malátného sevření mrtvého mnicha vyrval zbraň, a to už se balkón se skleněným skřípavým zvukem hroutil od stěny. Horza se odstrkoval dozadu do chodby. Balkón se v matně se lesknoucím oblaku odlomků kácel do prázdného prostoru síně a zhroutil se s ohromující, drtivou ranou na její podlahu; nejasný obrys mrtvého mnicha sletěl s ním.

Horza uviděl, jak se ve tmě pod ním rozběhly další postavy, a vypálil z pušky, kterou právě získal. Potom se otočil, podíval se do chodby, ve které nyní byl, a přemítal, jestli se vůbec má jak dostat dolů do síně, anebo aspoň zpátky ven. Prohlédl si ukořistěnou zbraň; vypadala lepší než ta jeho. Přikrčil se a odběhl dál ode dveří, ze kterých bylo vidět do síně. Starou pušku si hodil na rameno. Spoře osvětlená chodba se stáčela doprava. Čím byl Horza dál ode dveří, tím víc se narovnával a přestal se obávat granátů. Pak se to v síni za ním strhlo.

Nejdřív ze všeho zjistil, že jeho vlastní stín dopadá před něj a poskakuje na zakřivené stěně. Potom s ním zacloumala kakofonie hluku a přerušovaných rázových vln od palby, zapotácel se a v uších mu zalehlo. Honem zase spustil hledí přilby a znovu se přikrčil, potom to vzal zpátky k síni a jasným zábleskům. I přes přilbu slyšel řev smíšený s palbou a výbuchy. Doběhl na místo, vrhl se na zem přesně tam, kde předtím už byl, a díval se do síně.

Jakmile mu došlo, co se děje, co nejrychleji sklopil hlavu a zapřel se vzadu lokty. Raději by utekl, ale zůstal ležet na místě, vystrčil pušku mrtvého mnichy zpoza dveří a kropil palbou síň zhruba směrem oltáři, dokud zbraň střílet nepřestala. Držel přilbu tak daleko ode dveří, jak to jen šlo, a odvracel stranou hledí. Když se puška odmlčela, odhodil ji a střílel z vlastní, dokud se nezasekla. Nato se odplazil a rozběhl se po chodbě, pryč od vstupu do síně. Nepochyboval, že zbytek Roty bude dělat totéž, nebo aspoň ti, kdo můžou.

Neměl by tomu, co spatřil, ani věřit, jenže i když se díval jen tak dlouho, že dostal na sítnici jediný a skoro nepohyblivý obrázek, dobře věděl, co vidí a co se děje. V běhu se snažil přijít na to, proč sakra udělali Chrám světla odolný vůči laserům. Když se dostal na tu téčkovou odbočku, zastavil se.

Rozmáchl se pažbou pušky po rohu stěny, skrz mech; kov dopadl a jistě se prohnul, ale taky ucítil, že povolilo něco jiného. Za pomoci ubohého světla z obou stran hledí se zadíval, co je pod mechem.

„Proboha…“ vydechl. Praštil na jiné místo stěny a podíval se znovu. Rozpomněl se na to zalesknutí, tehdy, jak se praštil do ruky a pomyslel si, že pod mechem na schodech je sklo, a taky na křupnutí pod kolenem na balkónu. Opřel se o měkkou stěnu a udělalo se mu zle.

Nikdo si nedal tu obrovskou námahu, aby udělal laserům odolný celý chrám, ba ani jednu velkou síň. To by bylo děsivě drahé – a na planetě třetí úrovně rozhodně zbytečné. Kdepak; nejspíš celý vnitřek chrámu (vzpomněl si na pískovec, do kterého byly zasazené vnější dveře) vystavěli z kvádrů křišťálu – a právě ten je schovaný pod mechem. Když ho zasáhnete laserem, mech se v okamžení vypaří a vnitřní křišťálové povrchy mohou odrážet zbytek pulzu i všechny následné zásahy, jež půjdou do stejného místa. Znovu se podíval na to druhé místo, do kterého uhodil puškou, nahlédl důkladně do té průhledné látky, a uviděl světla své vlastní kombinézy, jak se matně odrážejí na hranici zrcadlení někde uvnitř. Odstrčil se a běžel po pravém rameni chodby, kolem těžkých dřevěných dveří a pak po nějakých stáčejících se schodech k cákanci světla.

Předtím v síni uviděl chaos osvětlený lasery. Jediný letmý pohled provázený současně několika záblesky mu do očí vypálil obraz, který jako by zpola viděl pořád. Na jednom konci síně, na oltáři, se krčili mniši; pálili z pušek, u jejich hlavní se blýskalo chemickými trhavinami; kolem nich se rozpínaly tmavé exploze dýmu z vypařujícího se mechu. Na druhém konci síně stálo nebo bezvládně leželo několik členů Roty a jejich stíny vypadaly na stěně za nimi obrovské. Pálili ze všeho, co měli, pušky kreslily stroboskopické pulzy na protější stěně, jenže je zasahovaly vlastní výstřely odrážející se od vnitřních povrchů křišťálových kvádrů, o nichž si ani neuvědomovali, že na ně míří. Přinejmenším dva už byli slepí, aspoň podle toho, jaké potácivé a tápavé pózy zaujali, jak natahovali paže dopředu a stříleli jen jednou rukou.

Horza moc dobře věděl, že jeho vlastní kombinéza a hlavně její hledí nejsou s to zadržet laserový zásah, ať už ze zbraně pracující ve viditelném spektru, anebo v rentgenovém. Nemohl udělat nic jiného, než uhýbat hlavou a vypálit všechny projektily, co má, a doufat, že sejme pár kněží nebo jejich strážných. Nejspíš měl veliké štěstí, že nějakou neschytal už za ten kratičký okamžik, po který se díval do síně; a teď může leda tak vypadnout. Pokusil se řvát do mikrofonu v přilbě, ale kom byl vyřízený; vlastní hlas se mu v kombinéze dutě rozléhal a v reproduktorku u ucha se neslyšel.

Vepředu uviděl další nejasný obrys, matnou siluetu přikrčenou u jedné zdi v louži denního světla vycházejícího u jiné chodby. Horza se vrhl do dveří. Postava se ani nehnula.

Zkusil pušku a vypadalo to, že tím tlučením do křišťálových stěn ji zase uvolnil. Po dávce se postava bezvládně svezla k zemi. Horza prošel dveřmi a dostal se k ní.

Byl to další mnich a v mrtvé ruce svíral pistoli. Bílý obličej byl dobře vidět ve světle vycházejícím z jiné chodby. Na stěně za mnichem byly fleky spáleného mechu; pod tím bylo vidět čirý a nepoškozený křišťál. Kromě vstřelů od Horzovy dávky měl mnich na haleně, teď prosáklé sytě rudou krví, také hodně laserových spálenin. Horza vystrčil hlavu kolem rohu a zadíval se do světla.

Proti ranním paprskům se v šikmých dveřích rýsovalo tělo v kombinéze; leželo na mechem pokryté zemi a pušku drželo v jedné ruce tak, že mířila do chodby a na Horzu. Těžké dveře ležely vyvrácené a držely na jediném zkrouceném závěsu. To je Gow, pomyslel si Horza. Pak se podíval na dveře znovu a napadlo ho, že vypadají nějak divně. Dveře i stěny před nimi byly samá jizvy od laserů.

Došel po chodbě k padlé postavě a převrátil ji, aby viděl do tváře. Chvíli se díval a točila se mu hlava. Nebyla to Gow; mrtvá tu ležela její přítelkyně, kee-Alsorofus. Stále průhledným hledím vyhlížela ven zčernalá, popraskaná tvář s vysušenýma očima. Podíval se na dveře a na chodbu. No samozřejmě: je v jiné části chrámu. Stejná situace, ale jiné chodby a jiný člověk…

Žena měla v kombinéze na několika místech díry pár centimetrů hluboké; pach spálených tkání pronikal do Horzovy netěsnící kombinézy, až se mu dělalo na zvracení. Narovnal se, vzal si od kee-Alsorofus laser, překročil křivě visící dveře a vyšel na ochoz. Běžel po něm, okolo rohu, jednou se přikrčil, protože granát z mikrohoufnice dopadl poměrně blízko na svažité stěny chrámu a vyslal do okolí spršku lesklých úlomků křišťálu a hrubých kusů pískovce. Z lesa pořád pálila i plazmová děla, ale žádné letící postavy Horza nezahlédl. Právě se po nich rozhlížel, když tu najednou vycítil, že na jedné straně stojí v rohu u stěny někdo v kombinéze. Zastavil se, protože poznal, že kombinéza patří Gow, a pak stál asi tři metry od ní a ona se na něj dívala. Pomaličku si na přilbě zvedla hledí. Ze šedého obličeje se černé oči podobné jamkám upřely na laserovou pušku v jeho rukou. Měla na tváři takový výraz, až zalitoval, že se nepodíval, jestli je zbraň pořád zapnutá. Sklopil zraky k pušce, potom je zase zvedl k ženě, která se na ni dál upřeně dívala.

„Já…“ chystal se to vysvětlit.

„Ona zabitá, ano?“ Ženin hlas zněl tupě. Nejspíš si vzdychla. Horza se nadechl a už se chystal zase něco říct, ale Gow pokračovala stejně monotónně: „Já myslela ji slyšela.“

Najednou zvedla ruku se zbraní a ta se zaleskla proti modrému a růžovému rannímu nebi. Horza věděl, co dělá, vrhl se kupředu a okamžitě napřáhl ruku, i když věděl, že je moc daleko a že je příliš pozdě, na to, aby něco udělal.

„Neee!“ měl ještě čas vykřiknout, ale žena už měla hlaveň v ústech – a chvilku nato, když se už Horza snažil uhnout a pudově zavíral oči, se Gow rozletěla jediným pulzem neviděného světla přilba v týle a na mechem porostlou stěnu náhle dopadl rudý obláček.

Horza si sedl na zadek, pevně před tělem svíral hlaveň pušky, díval se upřeně někam daleko do džungle. To je teda průser, pomyslel si, takový zkurvený nechutný kreténský průser. Nemyslel tím to, co si právě udělala Gow, ale pak se ohlédl po tom červeném fleku na šikmé stěně a po bezvládné postavě v její kombinéze, a pomyslel si totéž znovu.

Už chtěl vyrazit zpátky po vnější stěně chrámu, když tu se ve vzduchu nad ním něco mihlo. Otočil se a uviděl Yalson, jak přistává na ochozu. Zběžně se podíval na mrtvolu Gow, potom se podělili o to, co vědí o situaci – co ona vyslechla na volné frekvenci komu, co on viděl v síni – a rozhodli se, že zůstanou tady, dokud ven nevyjdou další, anebo dokud se oni nevzdají naděje. Podle Yalson po přestřelce ve velkém sále zemřeli jenom Rava Gamdol a Tzbalik Odraye, ale všichni tři Spratsilatři tam byli taky a nikomu se neozvali, aspoň co komunikaci na volné frekvenci zase začalo být rozumět a řev z valné části ustal.

Kraiklyn byl živ a zdráv, ale někam se ztratil; Dorolow se taky ztratila, asi někde sedí a brečí a možná je slepá; a Lenipobra pohrdl radami a porušil Kraiklynovy rozkazy, vstoupil do chrámu střešními dveřmi, mířil dolů, snažil se zachránit, koho zachránit půjde, a používal jenom malou projektilovou pistoli.

Yalson a Horza seděli záda na záda na ochozu a Yalson informovala Chameleona o tom, jak se to vyvíjí v chrámu. Nad hlavami jim přeletěl Lamm, zamířil do džungle a tam protestujícímu Wubslinovi sebral jedno plazmové dělo. Zrovna přistával nedaleko od nich, když tu Lenipobra pyšně oznámil, že našel Dorolow, a Kraiklyn hlásil, že vidí denní světlo. Spratsilatři se pořád neozývali. Kraiklyn se vynořil zpoza rohu na ochozu; pak se ukázal i Lenipobra, tiskl si ke kombinéze Dorolow a hopsal dolů po stěně velikými pomalými skoky – to se jeho AG ze všech sil snažilo udržet jak jej, tak tu ženu.

Vyrazili zpátky k raketoplánu. Jandraligeli zachytil nějaký pohyb na silnici za chrámem a z džungle po obou stranách pálili snajpři. Lamm by si rád probil cestu do chrámů plazmovkou a vypařil pár mnichů, ale Kraiklyn nařídil ústup. Lamm odhodil plazmové dělo, plachtil k raketoplánu sám a hlasitě a sprostě nadával na volné frekvenci, kterou se Yalson pořád snažila dovolat Spratsilatrům.

Brodili se vysokou třtinovou trávou a křovím pod syčícími stopami plazmových výbojů, kterými Jandraligeli kryl ústup. Sem tam se museli skrčit, když se okolní zelení prodral nějaký projektil menší ráže.

Vypadli ven do hangáru Turbulence v čistém vzduchu, vedle ještě teplého raketoplánu, který cvakal a praskal a chladnul po rychlém výstupu do atmosféry. Nikomu nebylo do řeči. Jen seděli nebo leželi na palubě a někteří si opřeli hlavy o bok teplého raketoplánu. Nejvíc to samozřejmě odnesli ti, kdo byli uvnitř chrámu, ale i ostatní, kteří ten masakr jen slyšeli v komunikátorech kombinéz, jako by byli v lehkém šoku. Přilby a zbraně se válely kolem nich.

„Chrám světla,“ zasupěl potom Jandraligeli a vydal něco mezi smíchem a odfrknutím.

„Jo, zkurvenej Chrám světla,“ souhlasil Lamm.

„Mippe,“ řekl Kraiklyn utahaným tónem do přilby, „nějaký signály od Spratsilatrů?“

Mipp, který byl pořád na nevelkém můstku Turbulence, hlásil, že nic.

„Měli bysme to tam rozbombardovat na sračky,“ povídá Lamm. „Atomovku na ty zmrdy.“ Nikdo neodpovídal. Yalson pomalu vstala a vyšla z hangáru; dokráčela unaveně po schodišti na horní palubu, přilba jí visela na jedné paži, puška na druhé, hlavu měla svěšenou.

„Bohužel jsme asi přišli o radar.“ Wubslin zavřel opravářský příklop a vykulil se zpod nosu raketoplánu. „Při tý palbě na začátku…“ nedořekl.

„Aspoň že nikdo není zraněnej,“ řekl Neisin. Podíval se na Dorolow. „Co oči, lepší?“ Přikývla, ale dál je nechala zavřené. Neisin taky kývl. „Je to vlastně horší, když někoho raněj. Měli jsme kliku.“ Hrábl do kapsy na předku kombinézy a vytáhl malý kontejnerek. Zacucal ze struku na jeho horním konci, zašklebil se a potřásl hlavou. „Jo, měli jsme kliku. A voni to navíc měli pěkně rychlý.“ Zase si pokývl, na nikoho se nedíval, bylo mu jedno, že ho zjevně nikdo neposlouchá. „A všimli jste si, že všichni, co jsme je ztratili, bydleli… teda jako že to byly páry… nebo trojice… ha?“ Zase si přihnul a zavrtěl hlavou. Dorolow byla hned vedle, a tak natáhla ruku. Neisin se na ni překvapeně podíval, ale pak jí placatici podal. Dala si a podala zpátky. Neisin se rozhlédl, ale nikdo další nechtěl.

Horza seděl a nic neříkal. Upíral zraky do bílého světla v hangáru a snažil se nevidět tu scénu, která se mu naskytla v síni ztemnělého chrámu.

Turbulence v čistém vzduchu opustila orbitu na fúzním pohonu a zamířila k vnějšímu okraji gravitační studně Marjoinu, kde půjde použít warpové motory. Žádné signály od Spratsilatří nezachytili, Chrám světla nevybombardovali. Nasadili kurz na Vavačský orbitál.

Podle zachycených rádiových přenosů z planety si domysleli, co se tam stalo a kvůli čemu byli mniši a kněží ve chrámu tak dobře vyzbrojení. Dva národní státy na Marjoinu spolu válčily, byly neustále připravené k útoku a chrám byl nedaleko hranice mezi nimi. Jeden ze států byl zmateně socialistický; ten druhý tíhl k náboženství a kněží v Chrámu světla byli jednou sektou té militantní víry. Válku zčásti způsobil i větší, galaktický konflikt odehrávající se kolem, a také byla jeho titěrným, přibližným odrazem. A Horzovi došlo, že členy Roty zabily nejen všechny ty odražené laserové paprsky, ale hlavně tenhle odraz.

Horza nevěděl jistě, jak bude tu noc spát. Několik hodin jen ležel a byl vzhůru a poslouchal, jaké má Wubslin tiché noční můry. Potom na dveře kajuty někdo zaklepal. Yalson vešla a sedla si k němu na palandu. Položila mu ruku na rameno a objali se. Po nějaké chvíli ho chytila za ruku a mlčky ho vedla po chodbě, dál od jídelny – cákanec světla a vzdálená hudba svědčily o tom, že Kraiklyn nespí a dopřává si tam s drogami z flašky a holozvukovou nahrávkou – a do kajuty, která dřív patřila Gow a kee-Alsorofus.

Ve tmě v kajutě, na nevelkém lůžku plném cizích vůní a nových hmatových vjemů, pak provedli ten stále stejný starý akt, to svoje – jako věděli oba – téměř nevyhnutelně neplodné křížení druhů a kultur vzdálených od sebe tisíce světelných roků. Pak usnuli.

AKTUÁLNÍ SITUACE: JEDNA

Fal ‚Ngeestra se dívala, jak se stíny mraků sunou po vzdálené planině, deset kilometrů daleko horizontálně a jeden vertikálně, a pak s povzdechem zvedla zraky k lince hor se sněhovými čepičkami na protější straně volné prérie. Horský hřeben byl celých třicet kilometrů od jejích očí, ale vrcholky se ostře a zřetelně rýsovaly v řídkém vzduchu, do kterého pronikaly svým kamenem a třpytivou ledovou bělostí. Dokonce i na tu dálku a dokonce i přes tolik atmosféry jejich třpyt oslepoval.

Odvrátila se a strnulým krokem, který se nehodil k jejímu nevysokému věku, přešla po velkých dlažebních kamenech na terase u chaty. Treláže nad její hlavou byly porostlé sytě rudými a bílými květy a vrhaly dolů na terasu pravidelný stínový vzor; procházela světlem a stínem a vlasy měla hned matné a hned zase zlatě lesklé, jak ji jednotlivé nejisté kroky přesouvaly ze stínu do slunka.

Na protějším konci terasy, ze samotné chaty, se vynořil ocelově šedý obrys dronu jménem Jase. Fal se usmála, když jej uviděla, a pak se posadila na kamennou lavičku vyčnívající z nízké zídky ohraničující terasu. Byli dost vysoko, ale den byl horký a bezvětrný; otřela si trošku potu z čela. Starý dron se vznášel přes terasu k ní, šikmo dopadající pásky slunečního světla mu v pravidelném rytmu klouzaly po trupu. Dron se usadil na kamenech vedle lavičky a široký plochý vršek měl na úrovni dívčina temene.

„Moc hezký den, že, Jase?“ prohodila Fal a znovu se ohlédla do dálky k horám.

„Ano,“ odpověděl Jase. Dron měl nezvykle hluboký a plný hlas a uměl toho řádně využívat. Po tisíc let nebo víc měly drony Kultury aurová pole, jež se zbarvovala podle jejich nálady – byl to jejich ekvivalent výrazů ve tváři a řeči těla –, ale Jase byl starý, vyrobený dávno před tím, než někoho napadlo vytvářet aurová pole, a odmítl se nechat předělat tak, aby je taky měl. Raději se spoléhal na svůj hlas, když chtěl vyjádřit, co cítí, anebo zůstával záhadný.

„Sakra.“ Fal zavrtěla hlavou a podívala se do dálky na sníh. „Škoda, že mi zakázali lezení.“ Zamlaskala a podívala se dolů na pravou nohu, kterou měla vytrčenou rovně před sebe. Zlomila si ji před osmi dny, když lezla na hory na protější straně planiny. Teď ji měla vyztuženou jemnou sítí polových vláken skrytých pod módními těsnými kalhotami.

Napadlo ji, že teď by to měl Jase vzít jako příležitost k další přednášce o tom, že horolezectví se doporučuje pouze se vznášecím postrojem, případně v blízké přítomnosti záchranného dronu, anebo v nejhorším případě ve společnosti dalšího horolezce, ale starý stroj neřekl nic. Podívala se na něj a opálená tvář se jí na světle zaleskla. „Tak co, Jase, co pro mě máš? Něco pracovního?“

„Bohužel.“

Fal se uvelebila na kamenné lavičce, jak nejpohodlněji to šlo, a založila ruce. Jase vysunul z krytu krátké silové pole a podepřel neobratně působící nataženou nohu, i když dobře věděl, že dlaha má vlastní pole, které to zvládá samo.

„Tak povídej,“ vyzvala ho Fal.

„Možná si vzpomeneš na jednu položku z denního shrnutí před osmnácti dny. Týkalo se jedné naší lodě, kterou provizorně dalo dohromady jedno tovární plavidlo někde v oblasti uvnitř Zálivu mrzutosti; tovární plavidlo se muselo destruovat a totéž později učinila i loď, kterou vyrobilo.“

„Pamatuji se,“ připustila Fal, které vůbec zapomínala velice málo, a z denních shrnutí už vůbec nic. „Byl to takový kříženec, protože továrna se tím způsobem snažila dostat pryč Mozek pro VPS.“

„No a právě s tím,“ řekl Jase maličko unaveně, „s tím je ta potíž.“

Fal se usmála.

Není žádných pochyb o tom, že Kultura zásadním způsobem závisí na svých strojích, co se týče strategie i taktiky ve válce, do které je nyní zapletena. Ba co víc, dalo by se přesvědčivě argumentovat, že Kultura je totéž co její stroje, že stroje ji zastupují na důležitější úrovni než kterýkoli jednotlivec nebo skupina lidí uvnitř společnosti. Mozky, které nyní vyrábějí tovární plavidla Kultury, její bezpečné orbitály a větší VPS, patří mezi ta nejsofistikovanější uskupení hmoty v galaxii. Jsou tak inteligentní, že žádný člověk není s to chápat úroveň jejich chytrosti (a ani samy stroje to nejsou schopny natolik omezenému druhu popsat).

Od těchto mentálních kolosů přes běžnější, ale i tak vědomím vybavené stroje a chytré, ale vposledku mechanistické a předvídatelné počítače, až po ten nejmenší obvod v mikrostřele, stěží inteligentnější než moucha; Kultura si oproti lidskému mozku dávno před tím, než bylo cokoli tušit o válce s Idirem, vsadila na stroje. Bylo to proto, že Kultura sama sebe viděla jako vědomě racionální společnost; a stroje, dokonce i ty s vědomím, byly schopnější tohoto kýženého stavu dosáhnout a také jej uměly efektivněji využívat, když už jej jednou dosaženo bylo. A to Kultuře stačilo.

Kromě toho tím lidští příslušníci Kultury získávali volnost starat se o věci, na kterých v životě opravdu záleží, například o sport, hry, milostné vztahy, studium mrtvých jazyků, barbarských společností a nemožných úloh, a také o šplhání po vysokých horách bez pomoci bezpečnostního postroje.

Nepřátelské chápání takové situace by snad mohlo vést k myšlence, že když Mozky Kultury zjistí, že někteří lidé jsou skutečně schopni vyrovnat a příležitostně i překonat jejich schopnost přesného hodnocení daného souboru faktů, povede to u strojů k urážlivosti a spáleným obvodům, ale tak tomu nebylo. Mozky fascinovalo, že natolik titěrná a chaotická sbírka duševních schopností dokáže nějakými neurálními kejklemi dospět k řešení problému, které je stejně dobré jako to jejich. Vysvětlení samozřejmě existovalo, a patrně to mělo co do činění se vzorci příčiny a důsledku, jež dělalo potíže pochopit dokonce i téměř božským schopnostem Mozků; také to mělo mnoho společného s prostou vahou čísel.

V Kultuře žilo přes osmnáct biliónů lidí, prakticky všichni byli dobře živení, důkladně vzdělaní a duševně čilí – a jen třicet nebo čtyřicet z nich mělo tu nezvyklou schopnost předpovídat a hodnotit na stejné úrovni jako dobře informovaný Mozek (kterých už bylo mnoho stovek tisíc). Není tedy nemožné, že to je čirá náhoda; když budete nějakou dobu osmnáctbiliónkrát házet mincemi, pár z nich bude dopadat pořád na stejnou stranu velmi, velmi dlouho.

Fal ‚Ngeestra byla Vztahovatelkou Kultury, jednou z těch třiceti, možná čtyřiceti z osmnácti biliónů lidí, kteří vám mohli intuitivně povědět, co se bude dít, anebo vám objasnit, proč se podle nich něco, co se už stalo, stalo právě tak, a téměř jistě se pak ukázalo, že měla pravdu. Úlohy a otázky jí předkládali neustále a ona byla sama využívána a hodnocena. Cokoli řekla, bylo zaznamenáno; cokoli prožila, neušlo pozornosti. Nicméně trvala na tom, že když šplhá po horách, ať už sama, anebo s přáteli, musejí ji nechat, ať se spolehne na vlastní síly a ne na síly Kultury. I tak si s sebou brala kapesní terminál, který všechno zaznamenával, ale neměla spojení v reálném čase s žádnou součástí sítě Mozků na Desce, kde žila.

Kvůli té neústupnosti také ležela na sněhu s tříštivou zlomeninou nohy celý den a noc, než ji objevil záchranný oddíl.

Dron Jase jí začal sdělovat podrobnosti o letu bezejmenné lodě od mateřského plavidla, o jejím zachycení a autodestrukci. Fal ale odvrátila hlavu a skoro neposlouchala. Zrak i mysl upírala na ty vzdálené zasněžené svahy a doufala, že po nich zase bude lézt; za pár dnů, jen co se ty pitomé kosti v noze úplně zhojí.

Hory byly překrásné. Další hory se tyčily nad svahem nad terasou chaty, sahaly až do čistě modrého nebe, ale byly dost krotké, když jste je porovnali s těmi ostrými tyčícími se vrcholky na protější straně planiny. Věděla, že právě proto jí dali tuhle chatu; doufali, že poleze po těch bližších horách a bude líná skočit do kluzáku a letět přec celou rovinu. Ale byla to pitomost; dovolili jí, aby hory viděla, a ani by to nebyla ona, pokud by se na ně dokázala dívat a necítila nutnost po nich lézt. Idioti.

Na planetě, pomyslela si, byste je takhle dobře neviděli. Neviděli byste podhůří ani to, jak se hory zvedají rovnou z planiny.

Chata, terasa, hory i planina byly na orbitálu. Vybudovali to tady lidé, anebo přinejmenším lidé postavili stroje, které vyrobily stroje, které… a tak by se dalo pokračovat pořád dál. Deska na orbitálu byla téměř dokonale plochá; vlastně vertikálně byla poněkud konkávní, ale protože vnitřní průměr dokončeného orbitálu – který byl patřičně utvořen teprve poté, co se všechny jednotlivé Desky spojily a poslední dělící stěna byla odstraněna – měří přes tři milióny kilometrů, zakřivení bylo o poznání menší než na konvexním povrchu kteréhokoli tělesa obyvatelného pro člověka. Takže Fal ze svého vyvýšeného stanoviště viděla přímo na úpatí vzdálených hor. Připadalo jí, že je asi dost zvláštní žít na nějaké planetě a muset se dívat přes zakřivení; takže například nejvyšší část námořní lodě uvidíte nad obzorem dřív než to ostatní.

Najednou si uvědomila, že o planetách přemýšlí kvůli něčemu, co právě řekl Jase. Otočila se, svědomitě se podívala na tmavošedý stroj, přehrávala si krátkodobou paměť zpátky a vybavovala si, co přesně zrovna řekl.

„Ten Mozek prošel pod planetou v hyperprostoru?“ řekla. „A pak warpoval dovnitř?“

„Tvrdil, že přesně o to se snaží, když vyslal jako destrukční vzorec tu šifrovanou zprávu. A protože planeta je pořád na svém místě, určitě se mu to podařilo. Kdyby ne, přinejmenším půl procenta jeho hmotnosti by reagovalo s materiálem planety, jako kdyby šlo o antihmotu.“

„Chápu.“ Fal se poškrábala na tváři. „Jenže nesoudilo se, že tohle je nemožné?“

Pronesla to tázavě. Podívala se na Jase.

„Co?“ zeptal se stroj.

„Udělat…“ Zamračila se nad tím, že jí neporozuměl hned, a netrpělivě máchla rukou. „…Udělat to, co udělal on. Podletět v hyperprostoru něco tak velkého a pak se dostat dovnitř. Mně řekli, že to nedokážeme ani my.“

„Totéž tvrdili i dotyčnému Mozku, jenže byl v zoufalé situaci. Sama Všeobecná válečná rada rozhodla, že bychom se měli pokusit ten výkon duplikovat… za použití podobného Mozku a postradatelné planety.“

„Co se stalo?“ zeptala se Fal a představu „postradatelné“ planety doprovodila ušklíbnutím.

„Všechny Mozky odmítly se tím byť jen zabývat; příliš nebezpečné. Dokonce i ty z Válečné rady, které přicházely v úvahu, byly proti.“

Fal se zasmála, zadívala se nahoru, na červené a bílé květy kroutící se kolem treláže. Jase, který byl v hloubi duše beznadějný romantik, si pomyslel, že její smích zní jako klokotání horského potůčku, a on si vždycky její smíchy nahrával sám pro sebe, i když to byla pouhá odfrknutí nebo posměšky, ba i když se chovala neurvale a její smích byl zlý. Jase věděl, že stroj, dokonce i ten vybavený vědomím, by nemohl zemřít hanbou, ale také věděl, že přesně to by udělal, kdyby se o tom Fal kdy dozvěděla. Fal se přestala smát a řekla: „A jak ta věc vlastně vypadá? Jde mi o to, že jeden je nikdy nevidí jako takové, vždycky jsou v něčem… v lodi nebo co já vím. A jak se tomu vlastně… co použil k warpování?“

„Při pohledu zvnějška,“ odpověděl Jase obvyklým klidným a rozvážným tónem, „je to elipsoid. Při vypnutých polích vypadá jako velice malá loď. Je asi deset metrů dlouhý a dva a půl metru v průměru. Uvnitř jej tvoří milióny komponent, ale ty nejdůležitější jsou myslicí a paměťové součásti samotného Mozku; právě kvůli nim je tak těžký, protože jsou krajně husté. Váží téměř patnáct tisíc tun. Má samozřejmě vlastní zdroje energie a několik generátorů pole, které mohou být všechny v případě nutnosti využity jako nouzové motory, a s tím účelem byly konečně i konstruovány. Jen vnější obal je setrvale v reálném prostoru a to ostatní – přinejmenším všechny myslící součásti – zůstávají v hyperprostoru.

Když budeme předpokládat to, co předpokládat musíme, totiž že Mozek udělal to, co tvrdil, že udělá, existuje jediný způsob, jak ten úkol mohl provést, když zvážíme, že nemá warpový motor ani dismitor.“ Jase se odmlčel, protože Fal poposedla, lokty si opřela o kolena a ruce sepjala pod bradou. Všiml si, že přesunula váhu dozadu a na obličeji se jí na chvilku mihl sotva znatelný úšklebek. Jase usoudil, že je to pro ni na tvrdé kamenné lavičce nepohodlné, a poručil jednomu z dronů patřících k chatě, ať přinese nějaké polštáře. „Mozek má vnitřní warpovací zařízení, ale u toho se předpokládá, že se bude používat jen pro expanzi mikroskopických objemů paměti, čímž vznikne víc prostoru kolem těch informačních sekcí – v podobě spirál z elementárních částic třetí úrovně –, které chce změnit. Obvykle mají taková warpovací zařízení omezení na ani ne krychlový milimetr; takže Mozek lodě je nějakou improvizací upravil, aby obsáhla celý jeho objem a umožnila mu objevit se uvnitř planety. Logicky na to vyhledával prostor vyplněný čirým vzduchem, takže tunely Velícího systému se zdají být zjevnou volbou; také uvedl, že tam má namířeno.“

„Jasně,“ přikývla Fal. „Dobrá. Takže… co má… hmm?“

Vedle ní se objevil drobný dron nesoucí dva veliké polštáře. „Aha, děkuji,“ přikývla Fal, jednou rukou se nadzvedla a dala si jeden polštář pod sebe a druhý za záda. Malý dron zase odletěl k chatě. Fal se uvelebila. „O ty jsi jim řekl ty, Jase?“ zeptala se.

„Já ne,“ zalhal s tajenou radostí Jase. „Na co ses chtěla zeptat?“

„Na ty tunely,“ navázala Fal a opřela se, tentokrát pohodlněji. „Na ten Velící systém. Co to je?“

„Stručně řečeno se skládá z klikaté dvojité smyčky chodeb o průměru dvaadvacet metrů a je ukrytý v hloubce pět kilometrů. Celý systém měří na délku několik set kilometrů. Vlaky jako mobilní velitelství pro dobu války dal zkonstruovat národní stát, který kdysi na té planetě byl, když se nacházel ve středně sofistikované fázi roviny tři. Tehdejší nejmodernější zbraní byla fúzní bomba, kterou nesla transplanetární řízená raketa. Velící systém byl vybudován k tomu, aby…“

„Jasně.“ Fal rychle mávla rukou. „Aby je chránil a byl stále v pohybu, takže je nebudou moct vyhodit do vzduchu. Správně?“

„Ano.“

„Jakou horninou je to kryté?“

„Žulou,“ odpověděl Jase.

„Batolitická?“

„Chviličku,“ požádal Jase a někde to konzultoval. „Ano. Správně: batolit.“

„Batolit?“ zopakovala Fal a nakrčila obočí. „Jen jeden?“

„Jen jeden.“

„A je to svět s poměrně nízkým G? Se silnou kůrou?“

„S obojím.“

„Á-ha. Takže Mozek je uvnitř těch…“ Rozhlédla se po terase, ale vlastně neviděla nic, zato v duchu si prohlížela ty kilometry tmavých tunelů (a myslela na to, že nad nimi by mohly být docela působivé hory: taková spousta žuly a nízká přitažlivost… dobré na lezení). Znovu se podívala na stroj. „No a co se tam stalo? Je to Planeta mrtvých; místní se nakonec oddělali sami?“

„Ale biologickými zbraněmi, ne jadernými. Zato do posledního humanoida. Před jedenácti tisíci let.“

„Hmm.“ Fal si pokývla. Už je jasné, proč Dra’Azonové udělali ze Scharova světa jednu ze svých Planet mrtvých. Když jste superrasa z čiré energie, která se dávno odpoutala od normálního, na hmotě založeného života v galaxii, a jen domýšlivě usilujete oddělit a uchránit sem tam nějakou tu planetu, která by mohla posloužit jako vhodný památník smrti a marnosti, Scharův svět se svými krátkými a chmurnými dějinami vypadá na to, že byste měli sto chutí ho dát na jedno z čelních míst seznamu.

Něco ji napadlo. „Jak to, že se ty chodby za takovou dobu zase neuzavřely? Pět kiláků tlaku…“

„To nevíme,“ řekl smutně Jase. „Dra’Azonové s informacemi dost skrblí. Je možné, že inženýři vymysleli nějakou techniku, díky které Systém tlak i po takovou dobu vydrží. Je to nepravděpodobné, uznávám, ale byli důmyslní.“

„Škoda, že trochu víc té důmyslnosti nevěnovali snaze zůstat naživu místo úsilí o co nejefektivnější masové vraždění,“ poznamenala Fal a trochu si odfrkla. Jase cítil nad jejími slovy radost (nad odfrknutím tolik ne), ale zároveň v nich stopově zachytil tu směsku pohrdání a povýšené nafoukanosti, jíž bylo pro lidi z Kultury tak obtížné se ubránit, když zkoumali chyby méně pokročilých společností, a to i přesto, že zdrojové civilizace její vlastní zparchantělé minulosti nebyly o nic lepší. Ale hlavní argument i tak platil; jak zkušenost, tak i zdravý rozum napovídají, že nejspolehlivějším způsobem, jak se vyhnout vyhubení sebe samotných, je především si k tomu vůbec neopatřovat prostředky.

„Takže,“ pokračovala Fal, při tom se dívala se do země a zdravou patou klepala do šedých kamenů, „Mozek je v tunelech; Dra’Azoni jsou venku. Jaký je rozsah Klidové bariéry?“

„Obvykle polovina vzdálenosti k nejbližší jiné hvězdě: v případě Scharova světa a nyní to máme tři sta deset standardních světelných dnů.“

„No a?“ Napřáhla k Jasemu ruku a zvedla hlavu a nakrčila obočí. Stíny květin se jí sunuly po krku, zvedl se lehoulinký vánek a šelestil jí nad hlavou květy. „V čem je problém?“

„Zkrátka,“ odpověděl Jase, „důvodem, proč se Mozek do toho vůbec mohl pustit, bylo…“

„Byla nouze. Jasně. Dál.“

Jase, kterému přestalo Falino přerušování vadit v okamžiku, kdy mu poprvé přinesla z hor květinu, pokračoval. „Na Scharově světě je jako na skoro všech Planetách mrtvých malá základna. Jako obvykle personál tvoří příslušníci nějaké malé, nominálně neutrální, nedynamické společnosti s jistou galaktickou vyzrálostí…“

„Chameleoni,“ vložila se do toho Fal pozvolna, jako kdyby uhodla odpověď na hádanku, která jí vrtala v hlavě hodiny a měla by být jednoduchá. Podívala se skrze treláž posetou květy do modrého nebe, po kterém se pomalu šinulo pár bílých obláčků. Zase se zadívala na stroj. „Mám pravdu, že ano? Ten Chameleon, co… a ta ze Zvláštních – Balveda – a tamto místo, jak člověk musí být senilní, aby mohl vládnout. Na Scharově světě jsou Chameleoni a ten chlap…“ nedořekla a zamračila se. „Já jsem si myslela, že je mrtvý.“

„To teď nevíme jistě. Poslední zpráva z VKJ Nervózní energie naznačuje, že možná unikl.“

„Co se stalo s tou VKJ?“

„Nevíme. Když se snažili tu idirskou loď ne zničit, ale jen zajmout, ztratili jsme s nimi kontakt. Předpokládá se, že jsou obě zničené.“

„Tak zajmout, ha?“ řekla Fal kousavě. „Zase jeden Mozek, co se předvádí. Ale o to jde, že? Idiřané by mohli použít toho – jak se jmenuje? Víme to?“

„Bora Horza Gobuchul.“

„Zatímco my žádné Chameleony nemáme.“

„Máme, ale jen jednu a ta je na druhém konci galaxie, na naléhavé akci nesouvisející s válkou; trvalo by půl roku dostat ji sem. Kromě toho na Scharově světě nikdy nebyla; další potíž s tímhle problémem spočívá v tom, že ten Bora Horza Gobuchul tam byl.“

„Ho-hó,“ na to Fal.

„Navíc máme nepotvrzenou informaci o tom, že stejná idirská flotila, která zničila prchající loď, se také neúspěšně pokusila s malým expedičním sborem letět za Mozkem na Scharův svět. Takže příslušný Dra’Azon bude podezřívavý. Mohl by na planetu propustit Boru Horzu Gobuchula, protože tam dříve byl s obslužným personálem, ale dokonce ani on nemá povolení ke vstupu jisté. A u kohokoli jiného se o tom dá pochybovat výrazně.“

„Samozřejmě že ten chudák už může být mrtvý.“

„Chameleoni nejsou zrovna proslulí tím, že je lehké je zabít, a kromě toho by bylo nerozumné na podobnou možnost spoléhat.“

„A ty se obáváš, že by se k tomu vzácnému Mozku mohl dostat a předat ho Idiřanům.“

„Stát by se to mohlo.“

„A když budeme předpokládat, že se to stalo, Jase,“ řekla Fal, protočila panenky, předklonila se a podívala se na stroj. „Co z toho? Záleželo by na tom tolik? Co by se stalo, kdyby se ten nápaditý Mozek v plenkách Idiřanům opravdu dostal do rukou?“

„Když předpokládám, že vyhrajeme válku…“ odpověděl Jase zamyšleně, „… mohlo by ji to prodloužit o pár měsíců.“

„A to zhruba o kolik?“ zajímala se Fal.

„Co se dá spočítat na prstech. Myslím, že něco mezi třemi a sedmi. Přijde na to, kolik má kdo na ruce prstů.“

Fal se usmála. „A malér je, že tem Mozek se nemůže destruovat, protože tím by se postaral, aby byla ta Planeta mrtvých ještě mrtvější, než už je, a vlastně by z ní udělal pás asteroidů.“

„Přesně tak.“

„Tak to se možná ten parchant mrňavá neměl vůbec zachraňovat, spíš měl jít ke všem čertům s lodí.“

„Tomu se říká instinkt pro přežití.“ Jase se odmlčel, počkal si, až Fal přikývne, a pokračoval: „Je naprogramovaný do většiny žijících entit.“ Okázale potěžkal dívčinu zraněnou nohu v sevření pole. „I když se, samozřejmě, vždycky najdou výjimky…“

„Ano,“ uznala Fal a vykouzlila něco, o čem doufala, že to je přezíravý smích, „velice zábavné, Jase.“

„Takže už chápeš, v čem je problém.“

„Chápu,“ připustila Fal. „Samozřejmě by šlo si tam vynutit přístup silou a v nezbytí to i rozmlátit na padrť, ať si Dra’Azoni trhnou.“ Ušklíbla se.

„Ano,“ uznal Jase, „a ohrozit celý výsledek války tím, že bychom si znepřátelili moc, jejíž nejmlhavěji neznámou vlastností je přesný rozsah její obrovitosti. Také bychom mohli kapitulovat před Idiřany, ale i o tom silně pochybuji.“

„No, když už probíráme všechny možnosti…“ Fal se zasmála.

„Jistěže.“

„Dobře, Jase, jestli to je všechno… nech mě o tom chvíli přemýšlet,“ navrhla Fal ‚Ngeestra, narovnala se na lavičce, protáhla se a zazívala. „Zní to zajímavě.“ Potřásla hlavou. „Ale je tu ve hře nepředvídatelná vyšší moc. Dej mi… všechno, co by podle tebe mohlo být relevantní. Ráda bych se na tenhle střípek války chvíli soustředila; všechny informace, které máme o Zálivu mrzutosti… nebo aspoň všechny, co snesu. Ano?“

„Ano,“ slíbil Jase.

„Hm,“ předla Fal, nepřítomně kývala hlavou a dívala se do prázdna. „Ano… všechno, co víme o té oblasti… totiž zóně…“ Zamávala rukou dokola, jako kdyby ve své obkružovala několik miliónů krychlových světlených let.

„Tak dobře,“ řekl Jase a pomalu se jí vytratil z dohledu. Letěl zpátky přes terasu ve sloupcích světla a stínu, mířil pod květinami k chatě.

Dívka seděla sama, kolíbala se na patách dopředu a dozadu a tiše si broukala, ruce měla zase přes ústa, lokty na kolenou, jedno koleno měla ohnuté, jedno natažené.

To jsme celí my, pomyslela si, zabíjíme nesmrtelné a tak tak, že se nepustíme do křížku s něčím, co by většina lidí považovala za boha – a já jsem tady, poctivých osmdesát tisíc světelných let daleko, a mám vymyslet, jak z té směšné bryndy ven. K smíchu… Sakra. Kdyby ze mě radši udělali terénního vztahovatele, poslali mě tam, kde se něco děje, než abych seděla někde, kam se jenom dostat trvá dva roky. No co.

Přesunula váhu, sedla si stranou tak, aby zlomená noha ležela na lavičce, potom se zadívala na třpytivé hory na protější straně planiny. Opřela se loktem o kamenný parapet, rukou si podpírala hlavu, hltala tu podívanou.

Napadlo ji, jestli opravdu dodrželi slib, že ji nebudou při lezení po horách sledovat. Moc by se nedivila, kdyby si poblíž ní drželi nějaký maličký dron nebo mikrostřelu nebo tak, čistě pro případ, že se něco stane, ale potom – po té nehodě, po tom, co spadla – ji tam při vědomí toho, že jí vlastně nehrozí smrt, nechali ležet, vyděšenou, promrzlou a v bolestech, jen aby ji přesvědčili, že nic podobného nedělají, a aby viděli, jaké to má na ni účinky. Koneckonců věděla, jak pracují jejich Mozky. Přesně nad takovým postupem by přemýšlela sama, kdyby tomu velela.

Možná bych to měla prostě sbalit; odejít. Říct jim, ať si tu válku strčí někam. Malér je v tom… že mě co celé baví…

Podívala se na jednu svou ruku, zlatavě hnědou v pruhu slunce. Otevřela a zavřela dlaň, prohlížela si prsty. Tři… až sedm… Myslela na ruce Idiřanů. Přijde na to…

Zadívala se dozadu, přes stíny pruhovanou planinu až ke vzdáleným horám, a vzdychla si.

5. MEGALOĎ

Vavač spočíval v prostoru jako náramek nějakého boha. Obruč velká čtrnáct miliónů kilometrů se modře a zlatě leskla a třpytila proti smolně černému zálivu kosmu. Turbulence v čistém vzduchu warpovala k orbitálu a většina Roty se dívala na hlavní obrazovce v lodní jídelně, jak se jejich cíl přibližuje. Akvamarínové moře, které pokrývalo většinu povrchu ultrahustého základního materiálu toho artefaktu, bylo překryté bílými naducanými obláčky, které se sbíraly do velkých bouřkových front nebo mohutných vrstev, z nichž některé jako by se táhly přes celých pětatřicet tisíc kilometrů obvodu pomalu se otáčejícího orbitálu.

Nějaká pevnina byla vidět jen na jedné straně toho zakrouceného pásu vody, až úplně u jedné svažité zadržovací stěny z čirého křišťálu. Z té dálky, ze které se dívali, sice pásek země působil jako droboučká hnědá nit ležící na okraji velikého stočeného sytě modrého čepu, ale přitom ten pásek měřil poctivé dva tisíce kilometrů napříč; na Vavači rozhodně nebyla nouze o místo.

Ale jeho největší atrakcí byly, teď jako kdy předtím, Megalodě.

„Copak ty nemáš nějakou víru?“ zeptala se Dorolow Horzy.

„Ano,“ odpověděl, ale neodtrhl zraky od obrazovky na stěně nad největším stolem v jídelně. „Svoje přežití.“

„Takže… tvoje víra zemře s tebou. Smutné,“ ohodnotila to Dorolow a dívala se střídavě na Horzu a na obrazovku. Chameleon tu poznámku nechal být.

Rozhovor začal, když Dorolow, ohromená krásou obřího orbitálu, vyjádřila své přesvědčení, že i když jde o dílo nízkých bytostí o nic lepších než pouzí lidé, přesto je to triumfální svědectví o moci Boží, neboť Bůh stvořil Člověka i všechny ostatní bytosti s duší. Horza nesouhlasil a nefalšovaně ho naštvalo, že ta ženská dokáže použít něco, co je tak očividným dokladem o síle intelektu a usilovné práce, jako argument pro vlastní soustavu iracionální víry.

Yalson, která seděla u stolu vedle Horzy a u toho chodidlem jemně hladila Chameleonovi kotník, se opřela lokty o plastový povrch vedle talířů a sklenic. „A oni to za čtyři dny vyhodí do vzduchu. Kurva, takový plýtvání.“

Nedostala možnost zjistit, jestli by se té poznámce podařilo změnit téma hovoru, protože rozhlas v jídelně jednou zapraskal a potom se jasně rozlehl Kraiklynův hlas z můstku: „Tak mě napadlo, že tohle byste možná rád viděli, lidi.“

Pohled na vzdálený orbitál nahradila prázdná obrazovka, na níž se pak objevil vzkaz psaný planoucími písmeny.

VAROVÁNÍ/SIGNÁL/VAROVÁNÍ/SIGNÁL/VAROVÁNÍ/SIGNÁL:

NA VĚDOMÍ VŠEM LODÍM! ORBITÁL VAVAČ I S OSOU A VŠEMI POMOCNÝMI JEDNOTKAMI BUDE ZNIČEN OPAKUJU ZNIČEN MARAINSKÉHO ČASU A/4872.0001 PŘESNĚ (EKVIVALENT ČASU G-OSY 00043.2909.401: EKVIVALENT ČASU LIMB TŘI 09.256.8: EKVIVALENT IDIRSKORELATIVČASU QU’URIBALTY 359.0021: EKVIVALENT VAVAČSKÉHO ČASU SEG 7.4010.5) ZÁSAHEM HYPERRASTRU ÚROVNĚ NOVA A NÁSLEDNÝM KAH BOMBARDOVÁNÍM. VYSLALO PLAVIDLO KULTURY ESCHATOLOG (DOČASNÉ JMÉNO). ZPRÁVA ODESLÁNA V ČASE A/4870.986: MARAINZÁKL TRANS… KONEC SEKCE SIGNÁLU… NÁSLEDUJE OPAKOVÁNÍ SIGNÁLU Č. JEDNA ZE SEDMI:……………………

VAROVÁNÍ/SIGNÁL/VAROVÁNÍ/SIGNÁL/VAROVÁNÍ…

„Právě jsme proletěli skořápkou toho signálu,“ dodal Kraiklyn. „Zatím se mějte.“ V reproduktoru znovu zapraskalo, pak zmlkl. Zpráva zmizela z obrazovky a znovu ji zaplnil orbitál.

„Hmm,“ protáhl Jandraligeli. „Stručné a k věci.“

„Jak říkám,“ kývla Yalson na obrazovku.

„Vzpomínám si…“ řekl pomaličku Wubslin a upřeně se díval na jiskřivě modrý a bílý pás na stěně, „že když jsem byl hodně maličký, jedna učitelka pouštěla takovou maličkou kovovou hračku, lodičku, ve kbelíku vody. Pak zvedla kbelík za rukojeť a druhou rukou si mě držela u sebe, takže jsem se díval stejným směrem jako ona. Začala se točit pořád dokola a dokola, a pořád rychlejc, takže kbelík byl pořád dál od ní a nakonec úplně trčel do strany a hladina vody v něm byla v devadesáti stupních proti podlaze a mě tam držela těma velikýma dospěláckýma rukama za břicho a všechno se kolem mě točilo a já jsem se díval na tu lodičku, která pořád plavala na hladině, i když jsem tu vodu měl přímo proti obličeji, a učitelka povídá: ‚Na tohle si vzpomeň, jestli budeš jednou mít to štěstí a uvidíš na Vavači Megalodě.‘“

„Fakt?“ na to Lamm. „No, tak tady se právě kurva chystaj kýbl pustit.“

„Doufejme, že nebudeme na povrchu, až to udělají,“ prohodila Yalson.

Jandraligeli se k ní otočil a nakrčil jedno obočí. „Po tomhle fiasku, děvenko, mě už nepřekvapí nic.“

„Snadno tam i zpátky,“ prohodil Aviger – a zasmál se.

Přelet od Marjoinu na Vavač zabral třiadvacet dnů. Rota se postupně sebrala z následků nepovedeného útoku na Chrám světla. Sem tam nějaký ten šrám a boule; Dorolow několik dnů neviděla na jedno oko a všichni byli zamlklí a zaražení, ale když se na dohled dostal Vavač, všechny už život na palubě lodi začal tak hrozně nudit (přestože jich na ní bylo méně), že se těšili do další akce.

Horza si nechal laserovou pušku, kterou používala kee-Alsorofus, a na své kombinéze provedl všechny opravy a vylepšení, jaké s omezenými nástrojařskými kapacitami Turbulence udělat šlo. Kraiklyn květnatě chválil kombinézu, kterou měl od Horzy; dostala ho z nejhoršího maléru v té síni Chrámu světla – a ačkoli schytala pár těžkých pulzů, nebyla skoro škrábnutá, natožpak aby byla poškozená.

Neisin řekl, že stejně nikdy neměl lasery rád, a teď už je nebude používat vůbec; má naprosto funkční lehkou rychlopalnou projektilovou pušku a fůry munice. Takže do budoucna bude nosit tu, pokud nebude právě používat mikrohoufnici.

Horza a Yalson spolu začali spát každou noc v kajutě, kterou dřív měly ty dvě ženy a která teď byla jejich. Za dlouhých dnů cesty se sblížili, ale na čerstvé milence spolu mluvili poměrně málo. Zdálo se, že tak to oběma vyhovuje. Horzovo tělo už dokončilo regeneraci po tom, co se vydával za gerontokrata, a nezbylo na něm po roli už ani stopy či náznaku. Jenže ačkoli Rotě tvrdil, že teď je takový, jaký byl odjakživa, ve skutečnosti vytvaroval tělo tak, aby vypadalo jako Kraiklynovo. Horza byl trošku vyšší a měl mohutnější hrudník, než jako bylo zvykem u jeho neutrální podoby, a vlasy měl tmavší a hustší. Samozřejmě že obličej si ještě nemohl dovolit změnit, ale pod světle hnědým povrchem bylo všechno nachystáno. Postačí krátký trans a bude se moci vydávat za kapitána Turbulence v čistém vzduchu; možná, že Vavač mu dá potřebnou příležitost.

Dlouho a usilovně přemítal, co bude dělat dál, když je teď součástí Roty a je poměrně v bezpečí, ale odříznut od svých idirských zaměstnavatelů. Mohl by si prostě jít po svých, ale tím by zklamal Xoralundru, ať už je starý Idiřan naživu, anebo po smrti. Kromě toho by to také byla dezerce před válkou, před Kulturou a před úlohou, kterou se proti ní rozhodl sehrát. Navíc tu zpočátku byl i jistý nápad, se kterým si Horza pohrával tak jako tak, ještě než mu sdělili, že součástí jeho dalšího úkolu bude cesta na Scharův svět, totiž nápad vrátit se k jisté dávné lásce.

Jmenovala se Sro Kierachell Zorant. Byla cosi, čemu se říká dormantní Chameleon, neměla ani výcvik, ani žádnou touhu se v tom zdokonalovat, a přidělení na Scharův svět přijala zčásti jako únik před stále bojovněji naladěnou atmosférou na domovském asteroidu Chameleonů, Heibohre. To bylo před sedmi lety, když se už Heibohre nalézal uvnitř oblasti brané obecně jako idirská zóna, v době, kdy už Idiřané zaměstnávali hodně Chameleonů.

Horzu poslali na Scharův svět částečně z trestu a částečně pro jeho vlastní ochranu. Skupina Chameleonů se spikla a chystala se nahodit starodávné energetické jednotky asteroidu a dostat jej pryč z idirského vlivu, aby jejich domov i druh byly ve válce, jež začínala být nevyhnutelná, znovu neutrální. Horza spiknutí odhalil a dva spiklence zabil. Soudní dvůr Akademie bojových uměni na Heibohre – vlastně ve všem kromě jména jeho vláda – dospěl ke kompromisu mezi převažujícím názorem panujícím na asteroidu, tedy že Horza by měl být potrestán za to, že vzal život jiným Chameleonům, a vděkem, který k Horzovi cítil. Soud měl ožehavý úkol, když zvážíme, že rozhodnutí zůstat, kde jsou, a tudíž v idirské vlivové sféře, sice podporovala většina Chameleonů, ale velice vlažně. Poslali tedy Horzu na Scharův svět s pokynem, ať tam zůstane několik let – ale jinak ho nepotrestali –, a tím doufali dosáhnout toho, že všichni dotčení získají pocit, jako by převážilo jejich osobní stanovisko. A v tom smyslu, že nezačala vzpoura, že Akademie zůstala na asteroidu rozhodující mocenskou silou a že o služby Chameleonů byl větší zájem než za celou dobu od chvíle, kdy jejich jedinečný druh vznikl, v tom smyslu měl soud úspěch.

V určitém ohledu měl Horza štěstí. Neměl přátele ani vliv; jeho rodiče byli mrtví; jeho klan byl až na něj v podstatě vymřelý. Rodinné svazky znamenají ve společnosti Chameleonů mnoho a Horza neměl žádné vlivné příbuzné ani přátele, kteří by za něj ztratili slovo, takže nejspíš vyvázl lépe, než měl důvody doufat.

Horza trčel ve snězích Scharova světa ani ne rok a už odešel a přidal se k Idiřanům a jejich boji proti Kultuře, jak před tím, tak i potom, co se tomu boji oficiálně začalo říkat válka. V době, kdy tam byl, ale navázal vztah s jedním ze čtyř dalších zástupců svého druhu na planetě: s Chameleonkou Kierachell, která pohrdala prakticky vším, čemu Horza věřil, ale která ho navzdory tomu všemu tělem i duchem milovala. Věděl, že když odešel, zabolelo ji to mnohem víc než jej. Sám měl její společnost rád a měl rád i ji, ale necítil nic podobného tomu, co mají lidé údajně cítit, když mluví o lásce, a když odcházel, začínalo, jen začínalo ho to celé nudit. Tehdy si řekl, že to už je prostě život, že kdyby zůstal, jen by jí tím nakonec ublížil ještě hůř, že vlastně odchází částečně pro její dobro. Ale na výraz, který našel v jejích očích, když se do nich podíval naposledy, pak raději vůbec nemyslel, a to hodně dlouho.

Doslechl se, že je pořád tam, a myslel na ni a hýčkal si hezké vzpomínky; a čím víc nasazoval život a čím více času uběhlo, tím víc ji chtěl zase uvidět; a tím víc ho představa klidnější a ne tak nebezpečné existence lákala. Představoval si tu scénu, představoval si pohled v jejích očích, až se k ní vrátí… Možná už na něj zapomněla, anebo si dokonce našla vztah s některým jiným Chameleonem z těch, kteří jsou na základně na Scharově světě, ale Horza si to spíš nemyslel; a myslel na to vlastně jen pro jistotu.

Yalson mu to nejspíš poněkud zkomplikovala, ale snažil se do jejich přátelství a obcování nevkládat příliš, i když choval poměrnou jistotu, že i pro ni to jsou jen tyhle dvě věci.

Takže jestli to půjde, bude si hrát na Kraiklyna, anebo ho aspoň zabije a převezme velení, a bude doufat, že se mu povede oklamat ty poměrně primitivní osobnostní věrnosti vestavěné do počítače na Turbulenci, anebo že k tomu přiměje někoho jiného. Potom odletí s Turbulencí v čistém vzduchu na Scharův svět, pokud to půjde, dá si předtím sraz z Idiřany, ale poletí tam, i kdyby ne, samozřejmě jen za toho předpokladu, že ho pan Patřičný – to byla přezdívka, jíž Chameleoni na Scharově světě obdařili Dra’Azona, který planetu hlídal – po tom zpackaném idirském pokusu ji oklamat s dutým čuy-hirtsi vůbec pustí přes Klidovou bariéru. A pokud to vůbec půjde, dá celému zbytku Roty možnost z toho vycouvat.

Těžké bylo rozhodnout se, kdy má udeřit na Kraiklyna. Horza doufal, že se nějaká příležitost naskytne na Vavači, ale nebylo lehké spřádat konkrétnější plány, protože Kraiklyn podle všeho žádné vlastní plány neměl. Kdykoli se ho na to po cestě ptali, jen mluvil o „možnostech“ na orbitálu, které se „nutně naskytnou“ vzhledem k jeho blížícímu se zničení.

„Ten šmejd prolhaná,“ řekla Yalson jednou v noci, když byli zhruba v půlce cesty z Marjoinu na Vavač. Leželi spolu ve své nové kajutě, na stísněném lůžku, v úplné tmě a ve zhruba polovičním G.

„Co je?“ chtěl vědět Horza. „Ty si myslíš, že on nakonec na ten Vavač nechce?“

„Kdepak, tam poletí, ale ne kvůli nějakým neurčeným možnostem na úspěšnou akci. Jede tam kvůli Zkáze, a tím myslím hru.“

„Jaké Zkáze?“ zeptal se Horza a otočil se ve tmě k ní. Měla nahá ramena položená na jeho paži a on je cítil na kůži. „To jako myslíš velkou partii? Reálnou?“

„Jasně. Samotný prstenec. Posledně se to ke mně doneslo jenom jako drby, ale čím víc na to myslím, tím líp mi to zapadá. Vavač je jistota, když dáš dohromady kvórum.“

„Hráči na pokraji Zničení,“ zasmál se Horza tlumeně. „Co myslíš, chce Kraiklyn hrát, anebo se dívat?“

„Počítám, že se pokusí hrát; a pokud je tak dobrý, jak tvrdí, možná mu to i dovolí, pokud na to bude mít. Údajně právě tak získal Turbulenci – ne snad od někoho ve hře o prstenec, ale i tak to museli být hráči těžké váhy, když se hrálo o lodě. Ale asi se bude chtít i jen dívat, kdyby to jinak nešlo. Vsadím se, že právě proto všichni na tuhle pěknou dovolenou letíme. Nejspíš se pokusí přijít s nějakou výmluvou, anebo vymyslet nějakou akci, ale reálným důvodem je Zkáza. Buď se něco doslechl, anebo se toho rozumně domyslel, ale ono to kurva tak bije do očí…“ Ztichla a Horza ucítil, jak mu na paži zavrtěla hlavou.

„Nepatří mezi stálé účastníky hry o prstence…?“ nadhodil.

„Ghalssel.“ Teď Horza cítil na paží, jak ta lehká hlava s krátkými vlasy přikývla. „Jo, ten tam bude, jestli to aspoň trochu půjde. Spálil by klidně na Posledním výstřelku motory, jen aby se dostal na významnou partii Zkázy, a vzhledem k tomu, jak se v tomhle zapadlém koutě poslední dobu všechno postupně rozjíždělo a jak se objevovaly všechny ty skvělé možnosti, u kterých to půjde snadno tam i zpátky, si nedokážu představit, že by nebyl poblíž.“

Yalson to řekla zahořkle. „Já si myslím, že Kraiklynovi se o Ghalsselovi zdaj erotický sny. Myslí si o něm, že to je hrdina, kurva.“

„Yalson,“ řekl jí Horza do ucha, až ho její vlasy zalechtaly na nose, „za prvé: jako by mohl mít Kraiklyn sny, když nespí? A za druhé: co když má tady v kajutách štěnice?“

Okamžitě otočila hlavu k němu. „No a co, do prdele? Nebojím se ho. Ví, že jsem jeden z nejspolehlivějších lidí, co má; hraju to na rovinu a nenadělám si do kalhot, když jde do tuhýho. Kromě toho si myslím, že Kraiklyn je při tý bídě nejlepší vůdce, co na lodi máme, anebo bysme mít mohli, a on to ví. Neměj o mě strach. A vůbec…“ Znovu ucítil, jak se jej ramena a hlava pohybují, a věděl, že teď se Yalson dívá na něj. „Ty bys srovnal účty, kdyby mě někdo střelil do zad, nebo ne?“

Nikdy ho to ani nenapadlo.

„Nebo ne?“ zopakovala.

„No… samozřejmě že ano,“ odpověděl. Nepohnula se. Slyšel, jak dýchá.

„Udělal bys to, viď?“ dožadovala se Yalson. Zvedl ruce a vzal ji za ramena. Hřála, jemná srst na její kůži byla měkká, svaly a tkáně pod ní, na štíhlém těle, silné a pevné.

„Ano, udělal,“ slíbil – a až v tu chvíli mu došlo, že to myslí vážně.

Někdy v té době, mezi Marjoinem a Vavačem, zjistil Chameleon všechno, co potřeboval zjistit o řízení a věrnostních rutinách Turbulence v čistém vzduchu.

Kraiklyn měl na pravém malíčku identifikační prsten a některé zámky na Turbulenci prostě fungovaly jedině v přítomnosti elektronické signatury toho prstenu. Řízení lodi záviselo na audiovizuálním spojení jištěném identitou; počítač lodi musel rozpoznat Kraiklynův obličej a také jeho hlas, který mu řekne: „Tady Kraiklyn.“ Tak to bylo prosté. Dřív měla loď navíc i zámek rozpoznávající sítnici, ale ten se dávno porouchal a odstranili ho. Horzu to potěšilo; kopírovat něčí retinální vzorce je jemná a složitá práce, která kromě mnoha dalšího vyžaduje také pečlivě nechat růst lytické buňky kolem duhovky. Skoro bylo lepší zvolit totální genetický přepis, při kterém se DNA subjektu stane vzorem pro virus, jenž nechá nezměněný jedině Chameleonův mozek – nebo nejvýše ještě gonády. K tomu, aby mohl hrát roli kapitána Kraiklyna, to nicméně nebude třeba.

Horza se vše o věrnostních rutinách lodě dozvěděl, když Šéfa požádal o lekci v řízení lodě. Kraiklynovi se do toho ze začátku moc nechtělo, ale Horza nenaléhal a několik Kraiklynových na pohled nevinných dotazů o počítačích, jež po té žádosti následovaly, zodpověděl s hraným ignorantstvím. Kapitán podle všeho získal jistotu, že když naučí Horzu, jak se létá s Turbulencí, neponese to s sebou riziko, že by se lodě zmocnil, a tak povolil a nechal Horzu, ať se cvičí v manuální pilotáži plavidla, za pomoci poměrně primitivních řídicích prvků v simulačním módu a pod Mippovým vedením. Loď mezitím putovala kosmem k Vavači na autopilotu.

„Tady Kraiklyn,“ oznámil lodní rozhlas celé jídelně několik hodin po tom, co si pročetli oznámení Kultury varující před zničením orbitálu. Seděli spolu po jídle, pili nebo inhalovali, jen Dorolow odpočívala a dělala si na čele znamení Plamenného kruhu a odříkávala děkovnou modlitbu. Veliký orbitál byl stále na obrazovce a podstatně se zvětšil, takže ji skoro celou zaplňoval svým vnitřním povrchem na denní straně, ale všichni už si na ten pohled uvykli a už se tam dívali jen sem tam. Byl tu celý zbytek Roty až na Lenipobru a samotného Kraiklyna. Dívali se jedni po druhých a po reproduktoru a Kraiklyn pokračoval: „Mám pro vás práci, právě se mi to potvrdilo. Wubsline, připrav raketoplán. Sejdeme se v hangáru ve tři lodního času, celý tým v kombinézách. A nebojte se, tentokrát žádný nepřátelé. Tentokrát to vážně bude víte co, tam i zpátky.“ Reproduktor zapraskal a potom ztichl. Horza a Yalson si vyměnili pohledy.

„Takže,“ ozval se Jandraligeli, zapřel se na židli a založil si ruce za krkem. Nasadil zamyšlený výraz a jizvy na tváři mu u toho lehce ztmavly. „Náš vážený vůdce zase našel něco, co vyžaduje naše skrovné nadání?“

„Já teda kurva doufám, že to zas nebude nějakej chrám,“ zavrčel Lamm a podrbal se kolem těch implantovaných růžků.

„Kde bys asi chtěl na Vavači najít chrám?“ namítl Neisin. Byl přiopilý a mluvil víc, než míval ve společnosti ostatních ve zvyku. Lamm se podíval na menšího muže, který seděl u stolu pár míst od něj.

„Ty bys měl radši vystřízlivět, kamaráde,“ poradil mu.

„Námořní lodě,“ připomněl mu Neisin a vzal si ze stolu válec s dudlíkem. „Na tý pojebaný planetě jsou jenom samý námořní lodě, sakra. Žádný chrámy.“ Zavřel oči, zaklonil hlavu a pil.

„Možná jsou chrámy na těch lodích,“ prohodil Jandraligeli.

„Možná je někdo na týhle posraný lodi ožralej,“ řekl Lamm a podíval se na Neisina. Neisin se díval na něj. „Měl bys vystřízlivět, a fofrem, Neisine,“ pokračoval Lamm a ukázal na menšího muže prstem.

„Asi vyrazím do hangáru,“ prohodil Wubslin, vstal a vyšel z jídelny.

„Já se zajdu kouknout, jestli Kraiklyn nepotřebuje píchnout,“ oznámil Mipp a odešel jinými dveřmi, na opačnou stranu.

„Myslíte, že by už mohly být vidět nějaký Megalodě?“ Aviger upíral zase zraky na obrazovku. Dorolow k ní taky zvedla hlavu.

„Co plácáš, kurva,“ povídá mu Lamm. „Až tak veliký nejsou.“

„Jsou dost velký,“ prohlásil Neisin a pokývl sobě i tomu válečku, co držel v ruce. Lamm se podíval na něj, pak na ostatní, zavrtěl hlavou. „Nojo,“ vykládal dál Neisin, „jsou hodně veliký.“

„Ve skutečnosti ne víc než pár kilometrů,“ vzdychl si Jandraligeli, dál pohodlně seděl na židli a tvářil se zamyšleně, takže jizvy vypadaly ještě výraznější. „Čili z takovéhle dálky je neuvidíš. Ale jistě, jsou obrovské.“

„A pořád plujou dokola kolem celýho orbitálu?“ zeptala se Yalson. Odpověď znala, ale připadalo jí lepší, když bude Mondlidijec mluvit, než aby se Lamm a Neisin hádali. Horza se pousmál. Jandraligeli přikývl.

„Pořád a bez přestání. Zabere jim asi čtyřicet let, než to obeplujou dokola.“

„Nikdy se nezastavujou?“ zeptala se Yalson. Jandraligeli se na ni podíval a nakrčil obočí.

„Dámo, těm trvá několik let, než naberou plnou rychlost. Váží asi tak miliardu tun. Nikdy se nezastavují, plují pořád dokola. Normální velké lodě jezdí na exkurze a slouží jako zásobovací lodě; a taky používají letadla.“

„A to jste věděli,“ přisadil si Aviger, rozhlédl se kolem stolu po těch, kdo tam pořád seděli, opřel se o napřímené lokty a trochu se předklonil, „že na Megalodi vlastně člověk váží míň? To proto, že plujou opačným směrem, než kterým se otáčí orbitál.“ Aviger se odmlčel a zamračil se. „Nebo je to obráceně?“

„Ser na to,“ poradil mu Lamm, rázně potřásl hlavou a potom vstal a odešel.

Jandraligeli se zamračil. „Fascinující,“ prohlásil.

Dorolow se usmála na Avigera a starý muž se rozhlédl po ostatních a přikývl. „No, tak nebo tak, je to pravda,“ prohlásil.

„Takže.“ Kraiklyn položil nohu na zadní rampu raketoplánu a ruce si dal v bok. Měl na sobě krátké kalhoty; kombinézu si nechal hned za zády připravenou k oblečení, otevřenou vepředu jako odhozenou hmyzí kůži. „Říkal jsem vám, že máme práci. A o tohle jde.“ Kraiklyn se odmlčel a zadíval se na členy Roty, kteří všude možně po hangáru stáli, seděli nebo se opírali o zbraně. „Vletíme na jednu z Megalodí.“ Další pauza, patrně čekal nějakou reakci. Jen Aviger se ale zatvářil překvapeně a svým způsobem nadšeně; na ostatní, mezi kterými chyběli jen Mipp a nedávno probuzený Lenipobra, to asi moc dojem neudělalo. Mipp byl na můstku; Lenipobra se pořád u sebe v kajutě spěšně snažil nachystat.

„Jak všichni víte,“ pokračoval Kraiklyn naštvaně, „Kultura se chystá za pár dnů vyhodit Vavač do luftu. Lidi se odtamtud snaží dostat všechno, co se dá, a Megalodě jsou teď opuštěné, když nepočítáme pár bouracích a demontážních čet. Počítám, že z nich odnesli všechno cenný. Jenže je tam i jedna loď jménem Olmedreca, kde se pár pracovních čet maličko pohádalo. Nějaký nedbalý človíček odpálil malou atomovku a Olmedreca má kurevsky velikou díru v boku. Pořád se drží nad vodou a pořád hodně zpomaluje, ale protože to vybuchlo na jednom boku a ta díra moc neprospěla aerodynamickým vlastnostem lodi, vzala to velikým obloukem a pořád víc se blíží k vnější Hraniční stěně. Podle poslední relace, co jsem zachytil, nikdo neví moc jistě, jestli do něj vrazí ještě před tím, než to tam Kultura začne likvidovat, anebo ne, ale moc se netřesou na to, aby to zjistili, takže to vypadá, že na palubě není ani noha.“

„A ty chceš, abysme tam šli,“ povídá Yalson.

„Jasně, protože já jsem na Olmedrece byl a nejspíš vím o něčem, co tam lidi zapomněli, jak měli naspěch vypadnout odtamtud: příďový lasery.“

Několik členů Roty si vyměnilo skeptické pohledy. „Jasně že Megalodě mají příďový lasery – a zvlášť Olmedreca. Dřív se plavila po místech v Okružním moři, kam se moc dalších lodí nevydávalo a kde je hodně plovoucích rostlin nebo ledovců; vyhnout se tomu jaksi nemůže, takže musela být s to zničit všechno, co jí stojí v cestě, a na to musela mít palebnou sílu. Příďová výzbroj, co má Olmedreca, by zahanbila i pár bitevních lodí. Ta kocábka by si uměla prostřílet cestu ledovcem větším, než je sama, a rozcákat na kaši ostrovy z plovoucích chaluh tak veliké, až si lidi mysleli, jestli neútočí na Okraj. A já odhaduju – a je to kvalifikovanej odhad, protože jsem četl mezi řádkami v hlášeních, co odtamtud odešly –, že si na všechnu tu výzbroj nikdo ani nevzpomněl. Takže si pro to dojdeme.“

„Co když ta loď vrazí do stěny, když ještě budeme na palubě?“ zeptala se Dorolow. Kraiklyn se na ni usmál.

„Nejsme snad slepý, ne? Víme, kde je stěna, a víme, kde… no prostě budeme schopný zjistit, kde je Olmedreca. Přistaneme, rozhlídneme se, a když zjistíme, že na to je čas, demontujeme pár menších laserů… Sakra, i jeden by stačil. Já tam dole budu taky, jasný, a nebudu riskovat vlastní krk, kdybych viděl, jak se nad náma tyčí Okraj, no ne?“

„Vezmeme Turbulenci?“ zeptal se Lamm.

„Až tam ne. Orbitál má dost hmotnosti na to, aby to s warpem bylo složitý, a fúzní motory by na nás zase upozornily automatickou obranu Osy; mysleli si, že naše motory jsou meteority nebo tak. Ne – necháme ji tady bez posádky. Vždycky ji můžu ovládat dálkově z kombinézy, kdyby byla nějaká nouzová situace. Použijeme PSP na raketoplánu; silový pole funguje na orbitálech dobře. Jo, ještě jedna věc, kterou vám snad ani nemusím připomínat, ale… nepokoušejte se tam používat AG, jasný? Antigravitace jde proti hmotnosti, ne spinu, takže kdybyste skočili z paluby a čekali, že si přeletíte na příď, neplánovaně byste se vykoupali.“

„A co budeme dělat, až budeme ten laser mít, jestli ho budeme mít?“ zeptala se Yalson. Kraiklyn se chvilku mračil. Pokrčil rameny.

„Nejlepší asi bude letět do hlavního města. Jmenuje se Evanauth… je to přístav, kde kdysi stavěli Megalodě. Samozřejmě je na pevnině…“ Usmál se a rozhlédl se po nich.

„Jasně,“ přikývla Yalson. „Ale co budeme dělat, až budeme tam?“

„No…“ Kraiklyn na ni upřel oči. Horza ji kopl do paty. Yalson se po něm otočila a zamračila se. Kraiklyn odpověděl: „Mohli bysme použít dílny v přístavu – ty v kosmu, na spodní straně Evanauthu – k montáži laseru. Ale já si spíš myslím, že na to Kultura půjde rychle, takže spíš si jenom užijeme posledních pár dnů v jedný z nejzajímavějších kombinovaných atrakcí v galaxii. A posledních nocí, aby bylo jasno.“ Kraiklyn se podíval po ostatních a dočkal se smíchu a pár poznámek. Přestal se usmívat a zase se zadíval na Yalson. „Což by mohlo být docela zajímavý, nemyslíš?“

„Ale jo. Tak dobře. Ty jsi šéf, Kraiklyne.“ Yalson se ušklíbla a potom sklopila hlavu. Ale polohlasem řekla Horzovi: „Hádej, kde se bude hrát ta Zkáza?“

„A neprojde ta veliká loď stěnou naskrz a nezničí orbitál i tak, než s ním něco provede Kultura?“ To se zeptal Aviger. Kraiklyn s povýšeným úsměvem zavrtěl hlavou.

„Nejspíš sám zjistíš, že Vnější stěny to zmáknou.“

„Ha! To doufám!“ zasmál se Aviger.

„Prostě si s tím nelam hlavu,“ doporučil mu Kraiklyn. „Teď všichni pomozte Wubslinovi s předletovou kontrolou. Já jdu na můstek, přesvědčit se, jestli Mipp ví, co má dělat. Odlet za zhruba dvacet minut.“ Kraiklyn zacouval do kombinézy, narovnal ji, vsunul paže do rukávů. Zajistil hlavní svorky na prsou, vzal si přilbu, kývl cestou na Rotu a vyšel po schodech z hangáru.

„To ses ho snažila vytočit?“ zeptal se Horza Yalson. Otočila se k němu.

„Ale ne, jenom jsem mu chtěla naznačit, že do něj vidím; že mě neoklame.“

Wubslin a Aviger kontrolovali raketoplán. Lamm si hrál se svým laserem. Jandraligeli stál se rukama založenýma na prsou, opřený zády o stěnu hangáru hned vedle dveří, oči upíral do stropu a na obličeji měl znuděný výraz. Neisin tiše mluvil s Dorolow, která ho brala jako možného konvertitu pro Plamenný kruh.

„Podle tebe se ta partie Zkázy bude konat v Evanauthu?“ zeptal se Horza. Usmíval se. Yalsonin obličej vypadal ve velikém a ještě stále otevřeném límci kombinézy maličký – a velice vážný.

„Ano. Ten parchant podrazácká si celou tu akci na Megalodi nejspíš vymyslel. Aspoň mně nikdy neříkal, že předtím byl na Vavači. Hajzl prolhaná.“ Podívala se na Horzu a šťouchla ho do břicha na kombinéze, takže se rozesmál a uhnul. „Čemu se směješ?“

„Tobě,“ smál se pořád Horza. „No a co má být, že si chce jít zahrát Zkázu? Pořád říkáš, že to je jeho loď a že on je šéf a tyhle kecy, ale ani ho chudáka nenecháš, aby se trochu pobavil.“

„No ale proč to pak nepřizná?“ Yalson rázně kývla na Horzu. „Já ti to řeknu: protože se s náma nechce dělit o výhru. Podle pravidel se dělíme o všechno, co získáme, a rozděluje se to podle…“

„Hm, jestli jde o tohle, docela ho chápu,“ odtušil Horza racionálně. „Když vyhraje ve Zkáze, je to jenom jeho zásluha; s námi to nesouvisí.“

„O to přece nejde!“ rozkřikla se Yalson. Ústa měla sevřená do tenké čárky, ruce opřené v bok; k tomu si dupla.

„Jak chceš,“ řekl Horza s úsměvem. „Jenže jak to, že jsi ty hned neodevzdala celou výhru, když sis vsadila na mě proti Zallinovi?“

„To je něco jinýho…“ začala Yalson otráveně. Ale nedořekla.

„Hej, hej!“ Lenipobra seběhl po schodech do hangáru dřív, než Horza stačil něco říct. On i Yalson se podívali po mladším muži, který doběhl k nim a při tom si zpevňoval rukavice k rukávům kombinézy. „Vi-vi-viděli jste tu zprávu předtím?“ Vypadal celý nadšený a jako kdyby mu dělalo potíže zůstat na jednom místě; pořád si mnul ruce v rukavicích a šoupal nohama. „Rastrová pa-palba úrovně nova! Týjo! To bude podívaná! Já prostě Ku-Kulturu miluju! A k tomu pak bombardovačka KAH bombama – džjóóó!“ Smál se, zlomil se v pase, oběma rukama plácal do stěny hangáru, skákal a na všechny se usmíval. Dorolow se drbala za ušima a tvářila se nechápavě. Lamm se na mladíka mračil přes hlaveň pušky, Yalson a Horza se dívali jeden na druhého a vrtěli hlavami. Lenipobra za neustálého boxování do vzduchu dohopsal až k Jandraligelimu, který nakrčil jedno obočí a pozoroval vyčouhlého kluka, jak před ním šaškuje.

„Zbraně dobrý tak na konec světa, a ten mladej idiot si nadšením div nepustí do kalhot.“

„Ále, nebuď kakabus, Ligeli,“ řekl mu Lenipobra, přestal poskakovat, spustil ruce zaťaté v pěsti, otočil se a vydal se k raketoplánu. Kdy míjel Yalson a Horzu, utrousil: „Hele, Yalson, a co je kurva vůbec to K-KAH?“

„Kolapsní antihmota, chlapečku.“ Yalson se usmála a Lenipobra si šel dál. Horza se beze zvuku zasmál tomu, jako mladík přikývl v otevřeném límci kombinézy. Vešel do otevřeného zadního vchodu raketoplánu.

Turbulence v čistém vzduchu rolovala. Jakmile byla venku z hangáru, rozletěla se po spodní straně Vavačského orbitálu a nechala kosmickou loď pod ním jako titěrnou stříbrnou rybku pod trupem nějaké obří tmavé lodě.

Na malé obrazovce, kterou po posledním výletu připevnili na jednom konci hlavního prostoru raketoplánu, mohly postavy v kombinézách pozorovat na pohled nekonečnou křivku ultrahustého podkladového materiálu, která se táhla do tmavých dálek a byla osvětlená jen hvězdami. Bylo to jako prolétat hlavou dolů nad planetou z kovu; ze všech výjevů, které jsou v galaxii k mání a které vznikly vědomým úsilím, by v tom, čemu se v Kultuře říká nutkání k úžasu, mohl tohle překonat jedině některý veliký prstenec nebo sféra.

Raketoplán překonal tisíc kilometrů hladkého spodního povrchu. Nad ním se najednou oblevil klín ze samé tmy, cosi šikmého, co vypadalo ještě hladší než podkladový matriál, ale bylo čiré, průhledné a od samotného podkladu se to šikmo zvedalo a zatínalo se do prostoru jako ostří křišťálového nože dlouhého dva tisíce kilometrů: Okrajová stěna. Vedle ní bylo moře, sousedilo na protější straně orbitálu, než kde vedl pás pevniny, který viděli, když se blížili na lodi. Prvních deset kilometrů té ploché křivky bylo temných jako vesmír; zrcadlící prostor byl vidět jen tehdy, když se v něm odrážely hvězdy, a při pohledu na tu dokonalost se vám roztočila hlava a měli jste dojem, že se díváte na cosi velikého světelné roky, i když ve skutečnosti jste povrch měli jen pár tisíc metrů daleko.

„Proboha, toho je ale kus,“ zašeptal Neisin. Raketoplán pořád nabíral výšku a nad ním se skrze stěnu objevilo sluneční světlo, zářivě modrá plocha.

Stroj dál stoupal proti slunci, kterému dalo práci se procedit skrze stěnu, stoupal prázdným prostorem vedle Okraje. Dva kilometry daleko už byl vzduch, třebaže řídký, ale raketoplán stoupal v prázdnu, šikmo se sunul podél stěny svažující se k vrcholové čáře. Překonal to ostří, dva tisíce kilometrů nad základnou orbitálu, a pak letěl podél svahu stěny zase dolů a dovnitř; proletěl magnetickým polem orbitálu, oblastí, kde drobné magnetizované částečky umělého prachu clonily část slunečních paprsků, takže moře pod tím bylo chladnější než kdykoli jinde na tom světě, a vytvářely na Vavači různé klimatické zóny. Raketoplán dál padal: skrze ionty, potom řídký plyn a konečně do stále řídkého vzduchu bez mraků, kde se začal v Coriolisově tryskovém proudění otřásat. Nebe nad ním přešlo z černé v modrou. Vavačský orbitál, čtrnáct miliónů kilometrů velká smyčka z vody, jako by nechráněně visel v prostoru a rozkládal se pod klesajícím letounem podobný obřímu panoramatickému obrazu.

„No, aspoň že jsme v denním světle,“ prohlásila Yalson. „Doufejme, že kapitánovy informace o tom, kde přesně se má ta zázračná loď nacházet, se ukážou být správné.“ Na obrazovce se objevily mraky. Raketoplán padal a letěl a při klesání pronikal do falešné krajiny z vodních par. Oblačnost jako by se táhla do nekonečna, podél vnitřní křivky orbitálu, která i z takovéhle výšky už vypadala plochá, a potom vyletěla nahoru k černé obloze. Až o mnoho později spatřili rozlehlý modrý oceán, i když už předtím se jim náznakem ukazovaly menší skvrny.

„S tím mrakem si nelamte hlavu,“ ozval se Kraiklyn z reproduktoru. „Ten se během dopoledne někam přesune.“

Raketoplán stále klesal, stále letěl kupředu houstnoucí atmosférou. Po nějaké době začali prolétat prvními několika výškovými mraky. Horza se v kombinéze trochu zavrtěl; od té doby, co se let Turbulence rychlostí a křivkou přizpůsobil velikému orbitálu a vypnul vlastní AG, ocitli se jak stroj, tak Rota v něm pod místní falešnou přitažlivostí vytvářenou otáčením konstruktu – vlastně o maličko víc, protože byli vzhledem k základně stacionární, ale nacházeli se dál od ní. Vavač, jehož původní konstruktéři přišli z planety s vyšším G, rotoval tak, aby vytvářel zhruba o dvacet procent víc „přitažlivosti“ než obecně uznávaný lidský průměr, na který byl nastavený generátor Turbulence. Takže jak Horza, tak i zbytek Roty si připadali těžší, než na co byli uvyklí. Kombinéza ho už teď dřela.

Mraky zaplnily obrazovku v kajutě šedou barvou.

„Támhle je!“ křikl Kraiklyn a ani se nesnažil skrývat nadšení. Mlčel už skoro čtvrt hodiny a ostatní začínali být nervózní. Raketoplán se několikrát naklonil na křídlo, sem a zase tam, a podle všeho hledal Olmedreku. Někdy byla obrazovka vymetená a ukazovala jen vrstvy oblačnosti pod nimi; někdy se znovu zatáhla do šeda, protože vletěli do další vrstvy par. Jednou se zatáhla námrazou. „Vidím nejvyšší věže!“

Rota se shlukla v přední části kajuty, všichni se zvedli a popošli blíž k obrazovce. Jen Lamm a Jandraligeli zůstali sedět.

„Už bylo kurva na čase,“ prohlásil Lamm. „No sakra, jaktože něco, co je dlouhý čtyři kiláky, musíš hledat tak dlouho?“

„Bez radaru to není nic lehkýho,“ namítl Jandraligeli. „Já jsem spíš rád, že jsme do toho mizernýho krámu nevrazili, když jsme letěli skrz ty děsný mraky.“

„A do prdele,“ prohlásil Lamm a znovu si prohlížel pušku.

„…Koukejte na to,“ ozval se Neisin.

V oblačné divočině podobné nějaké obří soutěsce vyryté v planetě ze samých par, za kilometry vrstev a v prostoru tak dlouhém a širokém, že dokonce i v čistém vzduchu mezi polštáři mraků výhled spíš bledl, než aby někde končil, se sunula Olmedreca.

Dolní patra jejích palubních nástaveb byla úplně ukrytá, neviditelná ve vrstvách mlhy tulících se až k oceánu, ale z neviděných palub se zvedaly obrovité věže a stavby ze skla a lehkého kovu, které se tyčily do čirého vzduchu stovky metrů vysoko. Jako by k ničemu nebyly připojené a pohybovaly se pomalu a hladce po plochém povrchu nízké vrstvy mraků, jako figurky na nekonečné hrací desce, a vrhaly matné vodnaté stíny na neprůhledný okraj mlhy; slunce soustavy Vavač prosvěcovalo vrstvy oblačnosti visící deset kilometrů nad tím.

Obrovité věže se sunuly vzduchem a zanechávaly za sebou cáry a pruhy par, které obrovská loď tam dole vyrvala z hladkého povrchu mlhy. V drobných prázdných prostorách, které věže a vyšší paluby nástaveb zanechaly v mlze, byly vidět spodní paluby: lávky a promenády, spojené oblouky jednokolejky, bazény a malé parky se stromy, dokonce i nějaká ta výbava, třeba malé letouny a kousíčky nábytku podobné těm z domků pro panenky. Zrak i mozek se snažily tu scénu pojmout a oni už z výšky rozeznávali celou tu proláklinu v povrchu mraků, kterou prorazila loď – oblast lehce nadzvednuté mlhy, čtyři kilometry dlouhou a skoro tři širokou a ve tvaru oblého listu se špičkou, anebo hrotu šípu.

Raketoplán sletěl níž. Věže s lesklými okny, visutými můstky, přistávacími plochami pro letouny, ariely, zábradlím, palubami a popleskávajícími markýzami, se mlčky a temně šinuly kolem nich.

„Tak to vypadá, lidi,“ ozval se Kraiklyn velice věcně, „že k přídím nás čeká pěkný kus cesty pěšky. Pod tohle s náma nepřistanu. Ale zato jsme ještě dobrých sto kilometrů od Okrajové stěny, takže času je fůra. A navíc loď nepluje přímo k ní. Sednu s tím tak blízko, jak to půjde.“

„Už zase, kurva,“ vyrazil Lamm naštvaně. „To jsem měl čekat.“

„Táhnout se v téhle přitažlivosti daleko pěšky, přesně to jsem potřeboval,“ přidal se Jandraligeli.

„Je to obrovský!“ Lenipobra se pořád upřeně díval na obrazovku. „To je prostě kusanec!“ Potřásal hlavou. Lamm vstal, odstrčil mladíka a zabušil na dveře letové paluby.

„Co je?“ zeptal se Kraiklyn z reproduktoru. „Hledám místo na přistání. Jestli to jseš ty, Lamme, tak si zase sedni.“

Lamm se zadíval na dveře, nejdřív překvapeně, pak otráveně. Odfrkl si a šel zpátky na místo. Cestou znovu odstrčil Lenipobru. „Hajzl jeden,“ utrousil a pak si spustil hledí a nastavil je na zrcadlo.

„Takže,“ povídá Kraiklyn. „Přistáváme.“ Ti, kdo stáli, se zase posadili, a raketoplán za pár vteřin s opatrným žuchnutím dosedl. Dveře se otevřely jako čelisti a dovnitř jimi vnikl závan chladného vzduchu. Šli pomalu v zástupu ven, vstříc výhledům na ztichlou megaloď nehybnou jako skála. Horza seděl v raketoplánu a čekal, až vyjdou všichni, a pak si všiml, že si ho prohlíží Lamm. A tak vstal a posměšně se postavě ve tmavé kombinéze uklonil.

„Až po vás,“ navrhl.

„Ne,“ zamítl to Lamm. „Ty jdi první.“ Ukázal hlavou ke straně, k otevřeným dveřím. Horza vylezl z raketoplánu a Lamm vyšel za ním. Lamm si vždycky dával záležet, aby šel ven z raketoplánu poslední; nosilo mu to štěstí.

Stáli na portu pro osobní letouny, kousek od paty veliké hranaté nástavbové věže vysoké nějakých šedesát metrů. Paluby věže se prudce zvedaly k nebi; vepředu na povrchu vrstvy oblaků a na všech stranách kolem přistávací plochy označovaly věže a výdutě v mlze, kde je vlastně zbytek lodě, i když kde loď končí, to už nebylo poznat, co se ocitli tak nízko. Dokonce ani neviděli, kde vybuchla ta atomovka; nepřišel jediný otřes, ani drobné zachvění, které by prozrazovalo, že ve skutečnosti jsou na poškozeném plavidle sunoucím se po oceánu, že nestojí uprostřed opuštěného města, kolem nějž hladce proplouvají mraky.

Horza došel k několika členům Roty, kteří stáli u nízké zídky na okraji přistávací plochy a dívali se z asi dvacetimetrové výšky dolů na palubu, která byla v řídké hladině mlhy vidět jen sem tam a špatně. Tam dole plynuly cáry vodních par ve dlouhých zvlněných řečištích, někdy odhalovaly a někdy zase zakrývaly palubu, která byla pokrytá záhony s keříky, na níž byly poházené plátěné stříšky a sedačky a nevelké stavby podobné stanům. Celé to vypadalo liduprázdně a opuštěně, jako letovisko v zimě, a Horza se v kombinéze otřásl. Dopředu měli výhled ke spíš předpokládanému, asi kilometr vzdálenému bodu, kde z mraků trčelo pár nevelkých, štíhlých věží a kde mimo jejich dohled musela být příď plavidla.

„Vypadá to, že plujeme do ještě víc mraků,“ usoudil Wubslin a ukázal tím směrem, kterým se chtěli vydat. Ve vzduchu tam visel obrovský kaňon vyrytý v mracích, který sahal od jednoho konce obzoru až ke druhému a byl vyšší než kterákoli věž na megalodi. V přibývajícím denním světle jim jen zářil.

„Třeba se to rozpustí, jak se bude oteplovat,“ prohlásila ne zrovna přesvědčeně Dorolow.

„Jestli do toho vplujeme, můžeme na ty lasery zapomenout,“ usoudil Horza a ohlédl se k raketoplánu, kde jsou ostatní. Kraiklyn mluvil s Mippem, který měl zůstat tady a střežit stroj, až ostatní vyrazí na příď. „Bez radaru musíme odstartovat dřív, než se loď do té vrstvy mraků dostane.“

„Možná, že…“ začala Yalson.

„No, já se hlavně mrknu tam dolů,“ prohlásil Lenipobra, spustil hledí a jednou rukou chytil nízký parapet. Horza se po něm podíval.

Lenipobra zamával. „Sejdeme se na přídích. Jupííí!“

Obratně přeskočil parapet a začal padat pět pater dolů k palubě. Horza otevřel ústa a chtěl vykřiknout, a taky vyrazil kupředu a snažil se mladíka chytit, ale stejně jako všem ostatním mu příliš pozdě došlo, co Lenipobra dělá.

V jednu chvíli byl vedle nich, v příští skočil dolů.

„Ne!“

„Leni –!“ Ti, kteří se už tak nedívali dolů, honem přiběhli k parapetu; titěrná postavička se v letu otáčela. Horza se na ni díval a doufal, že se kdovíjak vznese, zastaví, něco udělá. Řev se jim v přilbách ozval, když Lenipobra byl ani ne deset metrů nad palubou; skončil náhle, v tom okamžiku, kdy postava s rozpřaženýma rukama nohama dopadla na okraj nevelkého záhonu. Odrazila se, dopadla bezvládně na palubu asi metr dál, pak už ležela nehybně.

„Bože můj…“ Neisin se najednou posadil, sundal si přilbu a přikryl si oči dlaněmi. Dorolow svěsila hlavu a začala si taky uvolňovat přilbu.

„Co to sakra bylo?“ Kraiklyn k nim doběhl od raketoplánu, Mipp utíkal za ním. Horza se pořád díval dolů přes parapet na palubu a na nehybnou postavu podobnou hadrové panence. Cárů a pruhů bylo na chvíli víc a mlha kolem ní zhoustla.

„Lenipobro! Lenipobro!“ křičel Wubslin do mikrofonu v přilbě. Yalson se odvrátila a tiše si nadávala, pro sebe do vypnutého interkomu. Aviger jen stál, třásl se, obličej pod hledím přilby měl bledý. Kraiklyn zastavil smykem u parapetu a pak se podíval přes něj.

„Leni –?“ Ohlédl se po ostatních. „Je to –? Co se stalo? Co to udělal? Jestli někdo z vás…“

„Skočil,“ vysvětlil mu Jandraligeli rozklepaným hlasem. Pokusil se zasmát. „Obávám se, že dnešní děcka nedokážou rozeznat mezi přitažlivostí a rotačním referenčním rámcem.“

„On skočil?“ hulákal Kraiklyn. Chytil Jandraligeliho za límec kombinézy. „Jak moh skočit? Přece jsem vám říkal, že tu ágéčko nefunguje, říkal jsem vám to všem tam v hangáru…“

„Přišel pozdě,“ skočil mu do řeči Lamm. Kopl do lehkého kovu parapetu a málem na něm udělal promáčklinu. „Ten pitomej sráč prostě přišel pozdě. A nikoho z nás nenapadlo mu to povědět.“

Kraiklyn pustil Jandraligeliho a rozhlédl se po ostatních.

„Je to pravda,“ potvrdil Horza. Zavrtěl hlavou. „Mě to prostě nenapadlo. Nikoho z nás to nenapadlo. Když jsme ještě byli v raketoplánu, Lamm a Jandraligeli si dokonce stěžovali, že budeme muset jít na příď pěšky, a i ty ses o tom zmínil, ale on nejspíš neposlouchal.“ Horza pokrčil. „Byl celý nadšený.“

Potřásl hlavou.

„Všichni jsme to posrali,“ řekla Yalson otráveně. Zase si zapnula komunikátor. Chvíli neříkal nikdo nic. Kraiklyn se narovnal, rozhlédl se po nich a pak došel k parapetu, opřel se o něj oběma rukama a podíval se dolů.

„Leni?“ řekl Wubslin do komunikátoru a díval se dolů. Mluvil tiše.

„Chicel horhava,“ Dorolow udělala znamení Plamenného kruhu, zavřela oči a dodala: „Milostiplná, přijmi jeho duši v míru.“

„Kurva,“ ucedil Lamm a odvrátil se. Vypálil z laseru po vzdálených vyšších částech věže tyčící se nad nimi.

„Dorolow,“ ozval se Kraiklyn, „ty, Wubslin a Yalson jděte dolů. Podívejte se, co… ach jo, do prdele…“ Otočil se. „Prostě tam jděte. Mippe, hoď jim tam lano nebo lékárničku, co já vím. My ostatní… jdeme na přídě, jasný?“ Vyzývavě se po nich podíval. „Možná byste se chtěli vrátit, ale to by jenom znamenalo, že umřel pro nic za nic.“

Yalson se odvrátila a znovu si vypnula interkom.

„No, proč ne,“ řekl Jandraligeli. „Proč ne.“

„Já nejdu,“ ozval se Neisin. „Nejdu, zůstanu tady u raketoplánu.“ Posadil se, hlavu měl svěšenou až mezi ramena, přilbu položenou na palubě. Upřeně se do paluby díval a potřásal hlavou. „Nejdu. Prostě ne, pane. Mám toho pro dnešek dost. Zůstanu tady.“

Kraiklyn se podíval na Mippa a pak kývl na Neisina. „Postarej se o něj.“ Otočil se k Dorolow a Wubslinovi. „Jděte. Jeden nikdy neví, třeba se dá něco udělat. Yalson – ty taky.“ Yalson se na Kraiklyna nepodívala, ale sebrala se a šla za Wubslinem, když se s Dorolow vydal zjistit, kudy se jde na dolní palubu.

Pocítili až v podrážkách silný otřes a všichni nadskočili. Otočili se a uviděli Lamma jako nejasnou postavu proti mrakům v dálce, jak střílí na opěry přistávací plochy pět šest palub nad nimi. Neviditelný paprsek spřádal plameny kolem posíleného kovu. Povolila další přistávací plocha, povlávala a otáčela se jako obrovská hrací karta, s dalším dunivým úderem třískla do patra, na kterém stáli. „Lamme!“ rozeřval se Kraiklyn. „Nech toho!“

Černá kombinéza s napřaženou puškou dělala, jako že neslyší, a Kraiklyn zvedl vlastní těžký laser a cvakl spouští. Část paluby pět metrů před Lammem povolila v plamenech a blýskání kovu, vzepjala se, potom se zase zhroutila a zavanul z ní takový oblak plynů, že Lammem zacloumal, až se zapotácel a div neupadl. Narovnal se a vstal a i z té vzdálenosti bylo jasně vidět, že se celý třese vztekem. Kraiklyn na něj pořád mířil. Lamm se vzpamatoval, hodil si zbraň na rameno a vrátil se zpátky k nim skoro vesele, jako by se nic nestalo. Ostatní si trochu oddychli.

Kraiklyn je všechny shromáždil; potom vyrazili, šli za Dorolow, Yalson a Wubslinem dovnitř věže a po rozmáchlé spirále kobercem vyloženého schodiště dolů, dovnitř megalodě zvané Olmedreca.

„Mrtvý jako fosílie,“ zazněl jim v reproduktorcích v přilbách trpce Yalsonin hlas, když byli v půli cesty dolů. „Dočista mrtvý jako fosílie.“

Když šli cestou ke přídím kolem nich, Yalson a Wubslin čekali u mrtvoly na lano, které jim shora z navijáku spouštěl Mipp. Dorolow se modlila.

Přešli palubu, na které zemřel Lenipobra, pak se zanořili do mlhy a šli po úzké lodní lávce a po obou stranách měli jen prázdno. „Jenom pět metrů,“ řekl Kraiklyn, jen co za pomoci radaru se světelnou jehlou ve své kombinéze z Rairchu změřil hloubku výparů pod nimi. Mlha pozvolna řídla a oni šli na další palubu a potom zase lezli dolů po vnějších schodištích a dlouhých rampách. Párkrát nesměle vykouklo slunce, jeho rudý kotouč někdy jasněl a někdy zase zešeřel. Přecházeli po palubách, vyhýbali se bazénům, překonávali promenády a přistávací plochy, obcházeli stoly a židle, proplétali se hájky a podlézali markýzy a stříšky, arkády a oblouky. Nad sebou v mlze viděli věže a několikrát se podívali dolů do obrovských jam v lodi, kterými byly vidět pořád další paluby a nekryté plochy a z jejichž dna jako by už slyšeli moře. Vířivá mlha ležela na dně všech takových obřích mis jako vývar ze snů.

Zastavili se u řádky nevelkých otevřených kolových vozidel se sedadly a vesele barevnými stříškami místo střech. Kraiklyn se rozhlédl a pokusil se zorientovat. Wubslin se snažil vozidla nastartovat, ale ani jedno nefungovalo.

„Máme dvě možnosti, jak se tam dostat,“ prohlásil Kraiklyn a zamračeně vyhlížel dopředu. Slunce jim nad hlavami chvilenku svítilo jasně, takže páry nad nimi i kolem nich paprsky pozlacovalo. Na palubě pod nohama měli namalované čáry od nějaké neznámé hry nebo sportu. Věž hnala mlhu ke straně, její cancoury a víry se pohybovaly jako obrovské paže a znovu zatemnily slunce. Stín věže dopadl přímo jim do cesty. „Rozdělíme se.“ Kraiklyn se rozhlédl. „Já to vezmu tudy s Avigerem a s Jandraligelim. Horzo, Lamme, vy půjdete tamtudy.“ Ukázal na jednu stranu. „To vede na jednu boční příď. Měla by být někde tam; prostě ji musíte najít.“ Dotkl se tlačítka na zápěstí. „Yalson?“

„Ano?“ ozvala se Yalson v interkomu. S Wubslinem a s Dorolow se dívali, jak naviják zvedá Lenipobrovo mrtvé tělo nahoru k raketoplánu, pak odešli za ostatními.

„Bezva,“ prohlásil Kraiklyn s pohledem na jednu obrazovku v přilbě, „jste jenom asi tři sta metrů od nás.“ Otočil se a zadíval se tam, odkud přišli. Za zády teď měli různé věže, některé i kilometry daleko, a většina z nich začínala na vyšších patrech. Viděli toho z Olmedreky pořád víc a víc. Mlha tiše a nenápadně proudila kolem nich. „No jasně, už vás vidím,“ dodal Kraiklyn. Zamával.

Nějaké postavičky v dálce na jedné palubě vedle jedné z těch obřích mis plných mlhy mu zamávání oplatily. „Taky vás vidím,“ řekla Yalson.

„Až se dostanete tam, kde my jsme teď, vemte to doleva k další boční přídi; jsou tam pomocný lasery. Horza a Lamm…“

„Jo, slyšeli jsme,“ zkrátila to Yalson.

„Dobře. Půjde pak přiletět s raketoplánem blíž, možná až tam, kde něco najdeme. Tak do toho. Oči na stopkách.“ Kývl na Avigera a Jandraligeliho a spolu vyrazili. Lamm a Horza se na sebe podívali a potom vykročili směrem, který jim ukázal Kraiklyn. Lamm pokynul Horzovi, ať si vypne komunikátor a otevře hledí.

„Ono hlavně stačilo počkat a mohli jsme přistát s raketoplánem, kde bysme chtěli,“ prohlásil, když si sám spustil hledí. Horza souhlasil.

„Mamlas blbá,“ povídá Lamm.

„Kdo?“ chtěl vědět Horza.

„Ten kluk. Skočit z nějaký pitomý plošiny…“

„Hm.“

„Víš, co udělám?“ Lamm se podíval na Chameleona.

„Co?“

„Vyříznu tomu volovi jazyk, to udělám. Tetovanej jazyk by měl mít nějakou cenu, nemyslíš? Stejně mi dlužil, kretén mrňavá. Co ty na to? Kolik by tak moh stát?“

„Nemám ponětí.“

„Blbec jeden…“ huhlal si Lamm.

Vlekli se po palubě, odchylovali se od té rovnou za nosem vedoucí trasy, které se drželi dosud. Bylo těžké říct, kam přesně teď míří, ale podle Kraiklyna jdou k jedné z těch bočních přídí, které trčí dopředu jako obrovská vahadla připojená na trup Olmedreky a v nichž jsou umístěné menší lodě, které za doby největší slávy pluly od megalodě a zase zpátky na výpravy nebo fungovaly jako lodivodi.

Došli na místo, kde nedávno očividně došlo k přestřelce; spáleniny od laserů, skleněné střepy a rozervaný kov se válely po ubytovací sekci lodi, roztrhané závěsy a drapérie popleskávaly ve stejnoměrném vánku vytvářeném pohybem obří lodě. Nedaleko ležela na bocích dvě ta malá kolová vozidla. Sehnuli se k troskám, ale pak šli dál. Ostatní dvě skupiny také mířily kupředu a podle hlášení a hovorů vcelku rozumně postupovaly. Před nimi pořád ležela ta obrovitá stěna oblačnosti, kterou zahlédli předtím; nijak neřídla a neklesala a už od ní byli nejspíš jen pár kilometrů, i když tady se vzdálenost odhadovala těžko.

„Jsme na místě,“ ozval se posléze Kraiklyn. Jeho hlas Horzovi zapraskal do ucha. Lamm si zapnul přenosový kanál.

„Co je?“ Zadíval se nechápavě na Horzu a ten pokrčil rameny.

„Kde jste, vy dva?“ zajímal se Kraiklyn. „My to měli delší. Jsme u hlavní přídě a ta trčí dál dopředu než to vaše.“

„Ale prd, nejste tam, Kraiklyne,“ vložila se do toho Yalson za poslední družstvo, které mělo zamířit k protějším přídím.

„Cože?“ zeptal se Kraiklyn. Lamm a Horza se zastavili, aby si mohli rozhovor vyslechnout v komunikátorech. Yalson se ozvala znovu.

„Zrovna jsme došli na okraj lodě. Vlastně mám dojem, že jsme trochu mimo hlavní trup… na nějakém křídle nebo podpěře… jenomže žádná boční příď tady není. Poslal jsi nás špatným směrem.“

„Ale měli jste…“ začal Kraiklyn. Pak se jeho hlas vytratil.

„Kraiklyne, sakra, poslal jsi nás na hlavní příď a sám jsi na tý boční!“ rozeřval se do mikrofonu v přilbě Lamm. Horza už dospěl ke stejnému závěru. Právě proto pořád jdou, kdežto Kraiklynovo družstvo už u přídí je. Kapitán Turbulence v čistém vzduchu několik vteřin mlčel a až pak řekl: „A do prdele, asi máte pravdu.“ Slyšeli, jak si vzdychl. „Tak to byste s Horzou asi měli jít pořád dál. Jak se tu trochu porozhlídneme, pošlu někoho vaším směrem. Asi vidím nějakou chodbu se spoustou průhledných kapslí, tam by nějaký lasery být mohly. Yalson, vemte to zpátky na to místo, kde jsme se rozdělili, a až tam budete, pověz mi to. Uvidíme, kdo první narazí na něco užitečnýho.“

„No to je kurva paráda,“ ucedil Lamm a oddusal do mlhy. Horza šel za ním a silně toužil po tom, aby ho nepadnoucí kombinéza tolik nedřela.

Šli oba dál. Lamm se zastavil, prohlédl nějako kajuty, ale už byly vydrancované. Kolem nich se jako oblak vznášely ušlechtilé materiály přichycené na skleněných střepech. V jednom apartmánu spatřili drahý dřevěný nábytek, rozbitou holokouli pohozenou v koutě a akvárium se skleněnými bočními stěnami, velké jako místnost a plné hnijících křiklavě zbarvených ryb a luxusního oblečení, a všechno to spolu plavalo na hladině jako nějaký exotický plevel.

V komunikátorech Horza s Lammem slyšeli, že lidi z Kraiklynovy skupiny našli nějaké dveře, snad vedoucí do té chodby, kterou viděli předtím a kde doufali za těmi průhlednými bublinami najít nějaké lasery. Horza řekl Lammovi, že by radši neměli marnit čas, a tak od luxusních kajut odešli, vrátili se na palubu a dál mířili kupředu.

„Hele, Horzo,“ ozval se Kraiklyn ve chvíli, kdy Chameleon s Lammem přešli po palubě a vešli do dlouhého tunelu osvětleného sporým slunečním světlem procházejícím matnými poloprůhlednými stropními panely. „Tenhle jehlovej radar nefunguje, jak má.“

Horza odpověděl za chůze: „Co je s ním?“

„Je s ním to, že skrz ten mrak se nedostane.“

„Vlastně jsem nikdy neměl příležitost… Jak to myslíš?“ Horza se v chodbě zastavil. Vycítil, že něco není v pořádku. Lamm šel pořád dál po chodbě a vzdaloval se od něj.

„Hlásí mi ten velkej mrak rovnou vepředu a asi půl kiláku nahoře.“ Kraiklyn se zasmál. „Okrajová stěna to není, to je jasný, a sám vidím, že to je jenom mrak, a taky je blíž, než jehláč tvrdí.“

„Kde jste teď?“ skočila mu do toho Dorolow. „Našli jste nějaký lasery? A co ty dveře?“

„Nic, jenom nějaký solárium nebo co,“ odpověděl Kraiklyn.

„Kraiklyne!“ zařval Horza. „S těmi údaji to víš určitě?“

„Určitě. Jehlovej radar říká…“

„Na solárium tady fakt kurva není moc sluníčka,“ přerušil je kdosi, i když to znělo, jako když promluvil náhodou, protože si nevšiml, že má přenos zapnutý. Horza ucítil, jak mu na čele začíná vskakovat pot. Děje se něco špatného.

„Lamme!“ křikl. Lamm byl třicet metrů od něj v chodbě, v chůzi se otočil a ohlédl se. „Pojď zpátky!“ řval Horza. Lamm se zastavil.

„Horzo, tady nemůže bejt nic, co by…“

„Kraiklyne!“ Tentokrát volal Mipp od raketoplánu. „Byl tady i někdo jinej. Zrovna jsem viděl, jak startujou o kus za tím, co jsme my přistáli; už jsou pryč.“

„Rozumím, díky, Mippe,“ řekl Kraiklyn klidně. „Poslechni, Horzo, podle toho, co odsud vidím, se ta příď, kde jste vy, zrovna dostala do mraku, takže to fakt je mrak… Kurva, snad všichni jasně vidíme, že to je mrak. Tak ne…“

Loď se Horzovi roztřásla pod nohama. Zapotácel se. Lamm se na něj nechápavě podíval. „Cítili jste to?“ křičel Horza.

„Co jako?“ zeptal se Kraiklyn.

„Kraiklyne?“ Znovu Mipp. „Něco tady vidím…“

„Lamme, hned se vrať!“ hulákal Horza, zároveň do vzduchu i do mikrofonu v přilbě. Lamm se rozhlédl. Horza měl dojem, že z paluby pořád cítí neustávající chvění.

„Co jsi cítil?“ zeptal se Kraiklyn. Začínal být naštvaný.

Ozvala se Yalson: „Já měla dojem, že něco cítím. Nic moc. Ale víte vy co, tyhle věci ani nemají… neměly by…“

„Kraiklyne,“ dodal Mipp naléhavěji, „myslím, že vidím…“

„Lamme!“ Horza už couval dlouhým tunelem chodby. Lamm zůstal, kde byl, a tvářil se váhavě.

Horza něco slyšel, nějaké zvláštní hučení; připomnělo mu to proudový nebo fúzní motor slyšený z velmi značné dálky, ale ani jedno to nebylo. Taky něco cítil pod nohama – to chvění a k tomu jakýsi tah, který jako by ho strkal dopředu k Lammovi a k přídím, jako by byl ve slabém poli nebo –

„Kraiklyne!“ vyjekl Mipp. „Jo! Támhle! Já… to… to bych…“ zadrhával.

„Hele, co kdybyste se všichni uklidnili?“

„Něco cítím…“ začala Yalson.

Horza se rozběhl, dusal po chodbě zpátky. Lamm, který už taky vykročil zpět, se zastavil a při pohledu na to, jak ten druhý utíká pryč od něj, si založil ruce v bok. Ve vzduchu se ozývalo vzdálené burácení, jako když v kaňonu uslyšíte zdaleka veliký vodopád.

„Taky něco cítím, je to jako…“

„O čem to hulákal Mipp?“

„Srazíme se!“ řval Horza za běhu. Burácení se blížilo a neustále sílilo.

„Led!“ To se ozval Mipp. „Jdu pro raketoplán! Utíkejte! Je to ledová stěna! Neisine! Kde jseš? Neisine! Musím…“

„Cože?“

„LED?“

Burácivý zvuk sílil; stěny chodby kolem Horzy začaly sténat. Několik matných stropních panelů prasklo a spadlo před ním na podlahu. Část stěny se najednou rozletěla jako otevírající se dveře a on do ní div nevběhl. Hluku měl plné uši.

Lamm se rozhlédl a uviděl, jak se konec chodby blíží k němu; celá koncová část se stejnoměrně a s hlasitým skřípěním uzavírala a postupovala k němu rychlostí běžícího člověka. Vystřelil proti ní, ale nezastavila se; do chodby se hrnul kouř. Lamm zanadával, sebral se a utíkal za Horzou.

Na všech stranách už lidé řvali a stříleli. Horzovi se v obou uších ozývalo tlumené blábolení, ale doopravdy dokázal slyšet jen ten hromový rámus za sebou. Paluba se mu pod nohama vzpínala a třásla, jako kdyby celá gigantická loď byla jen dům za zemětřesení. Desky a panely tvořící stěny chodby se vydouvaly; podlaha se místy zvedala; tříštily se a padaly další stropní desky. A celou tu dobu jej nějaká tažná síla vlekla zpátky a zpomalovala ho, jako by to bylo ve snu. Vyběhl na denní světlo a Lamma slyšel nedaleko za sebou.

„Kraiklyne, ty pitomej zkurvenej zmrde!“ vřískal Lamm.

Hlasy mu štěkaly do uší; srdce mu tlouklo. Snažil se každým skokem dosáhnout nohou co nejdál dopředu, ale dunění se blížilo a sílilo. Proběhl kolem prázdných kajut, ze kterých se vylilo něco měkkého, nad apartmány se začala střecha skládat do záhybů a paluba se nakláněla; holosféra, kterou zahlédli předtím, se vykutálela a vyskákala z hroutících se oken. Jeden průlez poblíž Horzy se rozletěl poryvem natlakovaného vzduchu a poletujících trosek; on se v běhu přikrčil a ucítil, jak mu na kombinézu dopadají třísky. Paluba pod ním zaduněla a nadskočila a on uklouzl. Za zády mu dunivě zněly Lammovy kroky. Lamm dál do interkomu vztekle nadával Kraiklynovi.

Hluk za jeho zády zněl jako obrovitý vodopád, jako veliký kamenný sesuv, jako neustávající exploze, jako sopka. Bolely ho uši, hlava se mu od síly toho randálu točila. Řádka oken ve stěně před ním zbělela a potom vybuchla ven, k němu, kousky mu dopadaly na kombinézu v sériích drobných tvrdých obláčků. Znovu sklonil hlavu a vyrazil ke dveřím.

„Ty hajzle ty hajzle ty hajzle!“ hulákal Lamm.

„nezastavuj!“

„dy ke mně!“

„Drž hubu, Lamme.“

„Horzooo…!“

Hlasy mu řvaly v uších. Teď běžel po koberci, byl v široké chodbě; otevřené dveře poletovaly, svítidla na stropě se třásla. Najednou se dvacet metrů před ním přes chodbu přehnala záplava vody a on si na chvilku myslel, že už je na úrovni mořské hladiny, i když věděl, že tak to být nemůže; když přeběhl přes ta místa, kudy se voda převalila, uviděl ji a uslyšel, jak pění a zurčí po širokém točitém schodišti a shora už jen kapalo. Teď už mu připadalo, že zvolna zpomalující loď ho už tolik netáhne zpátky, ale burácení bylo pořád všude kolem něj. Slábl, běžel celý omámený, snažil se držet balanc, ale dlouhá chodba se chvěla a kroutila. Najednou se kolem něj prohnal prudký závan vzduchu; nějaké listy papíru a plastu přeletěly jako hejno barevných ptáků.

„hajzl hajzl hajzl…“

„Lamme…“

Vepředu denní světlo, někde za prosklenou rekreační palubou s velikými okny. Proskočil nějakými rostlinami s velikými listy, které rostly ve velkých nádobách, dopadl mezi skupinu vratkých sedaček rozestavených kolem stolku a rozbil je.

„– zasranej pojebanej zmet…“

„Lamme, drž hubu!“ ozval se Kraiklynův hlas. „Neslyšíme…“

Řada oken před ním zbělela, popraskala jako led a potom se rozprskla; proskočil tím šipkou, sklouzl po rozházených úlomcích dozadu na palubu. Za ním se vršky a spodky roztříštěných oken začaly pomalu uzavírat jako obrovská tlama.

„Ty zmetku! Ty zkurve…“

„Do prdele, změnit kanály! Přejděte na…“

Uklouzl po střepech a div že nepadl.

Teď už mu v přilbě zněl jenom Lammův hlas, měl plné uši nadávek, které ale většinou zezadu přehlušoval drtivý rámus nekončící srážky. Ohlédl se, jen na chviličku, a uviděl, jak se Lamm vrhá mezi čelisti svírajících se oken; klopýtal po palubě, padal a převaloval se, potom zase vstal, pořád držel pušku – a Horza uhnul očima. Až v tu chvíli si uvědomil, že on sám už pušku nemá; nejspíš ji někde upustil, ale nebyl s to se rozpomenout kde.

Horza zpomaloval. Byl ve formě a silný, ale nadměrný tah falešné gravitace na Vavači a špatně padnoucí kombinéza si vybraly svoje.

Běžel v jakémsi transu, sípavě nadechoval a vydechoval dokořán otevřenými ústy a u toho se snažil představit si, jak blízko byl u přídí, jak dlouho asi bude obrovská váha lodě s to drtit příďovou část, když miliardy tun narážejí do čehosi, nejspíš do masivního plochého ledovce, asi tak, když zaplnil celý ten val z mraků, který předtím viděli.

Jako ve snu kolem sebe viděl loď, stále zahalenou mraky a mlhou, ale shora už ozářenou sprškou zlatavého slunečního světla. Věže a věžičky vypadaly neporušeně, celá rozlehlá struktura pořád klouzala blíž k ledu a kilometry Megalodě se zezadu tlačily vlastní titánskou hybnou silou plavidla dopředu. Probíhal kurty a hřišti, kolem vzdouvajících se stříbrných stanů, vedle hromady hudebních nástrojů. Před ním byla velikánská patrová stěna s dalšími palubami, nad ním můstky, potácely se a zmítaly se, protože podpěry na straně k přídím, které už měl za zády a neviděl je, se blížily k postupující vlně trosek a ta je polykala. Všiml si, že na jedné straně nějaká paluba spadla do vzdušné nicoty zaplněné oparem. Podlaha pod jeho nohama se začala zvedat, sice zvolna, ale dobrých patnáct metrů i víc; namáhavě běžel do stále strmějšího svahu. Po levici se mu zhroutil visutý most, lana sebou mrskala; zmizl ve zlatavé mlze a rámus po jeho dopadu se ztratil v drtivém randálu útočícím na jeho sluch. Na nakloněné palubě mu začínaly podkluzovat nohy. Svalil se, dopadl ztěžka na záda, otočil se, ohlédl se.

Na pozadí čistě bílé plochy, tyčící se váš než ta největší věžička Olmedreky, se Megaloď vrhala do vlastní zkázy ve zpěněné vlně trosek a ledu. Bylo to jako největší vlna ve vesmíru, vytvořená ze šrotu, vysochaná ze skřípavého odpadu; a za tím a nad tím a přes to a skrz to se valily kaskády blyštivého, třpytivého ledu a sněhu, který loď smetala v obrovských pomalých oponách z útesu zmrzlé vody. Horza se na to upřeně díval a potom začal po naklánějící se palubě klouzat k tomu. Po jeho levici se pomalu hroutila obrovitá věž, ukláněla se té tříštící se vlně stlačených trosek jako otrok před pánem. Horza ucítil, jak se mu v hrdle rodí výkřik, a sledoval, jak se paluby a zábradlí a stěny a příčky a rámy, kolem kterých před chvilkou proběhl, začínají bortit a drtit a sunout k němu.

Převalil se na sunoucích se střepech a klouzajících troskách až ke vzpínajícímu se zábradlí na okraji paluby, chytil se za ně, oběma rukama se vzepřel, vykopl jednou nohou a skočil přes bok paluby.

Spadl jen o jednu palubu níž, tvrdě sletěl na svažující se kov, schoulil se. Co nejrychleji vstal, sykavě natahoval vzduch ústy a polykal a snažil se přimět plíce k činnosti. Úzká paluba, na které se ocitl, se taky vzdouvala, ale místo zlomu bylo mezi ním a vysoko se tyčícími a skřípajícími troskami; sjížděl a klouzal od něj po šikmém povrchu a za zády se mu paluba zvedala do prudkého vrchu. Kov se trhal a z vyšší paluby pršely nosníky jako zlámané kosti, co prošly kůží. Před sebou měl schody, vedly na palubu, ze které právě seskočil, ale do míst, která ještě byla rovná. Vyštrachal se tam, paluba se tam teprve začínala naklánět a odkláněla se pryč od vlny trosek, její přední konec se zvedal a ohýbal.

Horza utíkal po stále strmějším svahu a kolem něj se v peřejích valila voda z mělkých zdobných bazénků. Další schody: vysoukal se na další palubu.

Prsa a hrdlo jako by měl plná žhavými uhlíky, nohy nalité roztaveným olovem, a celou tu dobu se do něj zezadu opíral ten příšerný, strašidelný tah, který se jej snažil odvléct zpátky k troskám. Klopýtal a sípal a od vrcholku schodů se hnal kolem boku rozbitého, vyprázdněného bazénu.

„Horzo!“ zařval někdo. „Jseš to ty? Horzo! Tady Mipp! Podívej se nahoru!“

Horza zvedl hlavu. V mlze třicet metrů nad ním se rýsoval raketoplán Turbulence. Malátně zamával a při tom se zapotácel. Raketoplán se spouštěl mlhou k němu, zadní dveře se otevíraly, nakonec se stroj vznášel jen jednu palubu nad ním.

„Otevřel jsem ti! Naskoč!“ řval Mipp. Horza se pokusil odpovědět, ale kromě nějakého sípavého chraptění ze sebe nedostal nic; potácel se dál a měl dojem, jako by se mu kosti v nohou proměnily v želé. Těžká kombinéza mu kolem těla mlátila a třískala a nohy mu podkluzovaly na střepech pokrývajících drnčící palubu. Jenže před ním čekaly další schody, až za nimi byla paluba, nad níž čeká raketoplán. „Hni sebou, Horzo! O moc dýl čekat nemůžu!“

Vrhl se do schodů. Soukal se nahoru. Raketoplán se třaslavě vznášel, otáčel se, otevřená rampa na zadku ukazovala tu k němu a tu zase od něj pryč. Schody se pod ním třásly; kolem něj samý dunivý řev, samé výkřiky a rány. Slyšel další hlas, ale slovům nerozuměl. Padl na horní palubu, vrhl se k rampě raketoplánu, byla jen pár metrů daleko; už viděl uvnitř sedadla a světla a v jednom koutě bezvládné Lenipobrovo tělo v kombinéze.

„Nemůžu čekat! Musím…“ hulákal Mipp přes jekot havárie a přes jiné řvoucí hlasy. Raketoplán začal stoupat. Horza se k němu vrhl.

Chytil se za okraj rampy ve chvíli, kdy se mu zvedl do úrovně prsou. Zvedlo ho to z paluby, houpal se na natažených pažích a díval se raketoplánu pod břicho; stroj se namáhavě zvedal.

„Horzo! Horzo! Promiň,“ vzlykl Mipp.

„Jsem tady!“ zachraptěl Horza.

„Cože?“

Raketoplán se pořád zvedal, míjel paluby a věže a tenké vodorovné čárky jednokolejky. Horza držel všechnu svou váhu na prstech, které v rukavicích zahákl za rampu. Paže ho bolely. „Visím na tý posraný rampě!“

„Vy hajzlové!“ zařval někdo jiný. Lamm. Rampa se začala zavírat; škubla sebou tak, že ji Horza div nepustil. Byli padesát metrů vysoko a dál stoupali. Uviděl, jak se horní část dveří svírá k jeho prstům jako tlama.

„Mippe!“ rozeřval se. „Nezavírej to! Nech tu rampu bejt a já zkusím vylézt dovnitř!“

„Dobře,“ ozval se Mipp honem. Rampa se přestala zavírat, strnula v asi dvaceti stupních. Horza začal houpat nohama ze strany na stranu. Byli sedmdesát, osmdesát metrů vysoko, otočení od vlny trosek, pomalu mířili dál od ní.

„Vrať se, ty zmrde černá!“ hulákal Lamm.

„Nemůžu, Lamme!“ zakřičel Mipp. „Nejde to! Jseš u toho moc blízko!“

„Ty tlustej hajzle!“ syčel Lamm.

Kolem Horzy zablikalo světlo. Spodek raketoplánu zaplanul na deseti místech, kde ho zasáhla laserová palba. Něco praštilo Horzu do levé nohy, do podrážky, a pravá noha mu od palčivé bolesti odletěla stranou.

Mipp nesrozumitelně řval. Raketoplán nabíral rychlost, mířil zpátky přes Megaloď a diagonálně přes ni. Horzovi se kolem těla s řevem hnal vzduch a jeho sevření pomalu povolovalo. „Mippe, zpomal!“ křikl.

„Hajzle!“ zahulákal znovu Lamm. Mlha na jedné straně zářila zevnitř jako vějíř krátkodechých paprsků, potom se laserová palba přesunula a raketoplán znovu zajiskřil, pět šest drobných explozí zapraskalo kolem jeho přední části a nosu. Mipp zavyl. Raketoplán zrychlil. Horza se pořád snažil přehoupnout jednu nohu na šikmou rampu, ale zaťaté prsty rukavic už pomalu skřípavě sjížděly po zhrublém povrchu a zrychlující plavidlo hnalo jeho tělo ve vzdušném proudu za sebe.

Lamm vykřikl – ječivý, kloktavý zvuk projel Horzovi hlavou jako elektrická rána, ale potom zvuk rázem ustal a na chviličku jej nahradilo suché praskání a lámání.

Raketoplán se hnal nad povrchem havarující Megalodě, asi sto metrů vysoko. Horza cítil, jak mu z prstů a paží uniká síla. Podíval se hledím přilby do vnitřku raketoplánu, bylo to jen pár metrů daleko, milimetr po milimetru klouzal pryč od něj.

Uvnitř se jednou zablýsklo a pak, o chvilku nato, to zaplálo, bíle, oslepivě, k nesnesení. Pudově zavřel oči a spalující žluté světlo prošlo víčky. Reproduktory v přilbě vydaly náhlý, pronikavý, nelidský zvuk, jako když vykřikne stroj, a potom umlkly nadobro. Světlo zvolna sláblo. Otevřel oči.

Vnitřek raketoplánu byl pořád jasně ozářený, ale už taky doutnal. Ve vířivém vzduchu svíjejícím se otevřenými zadními dveřmi ven vylétaly cáry kouře ze spálených sedadel, ohořelých pásů a sítí, a seškvařené černé kůže z Lenipobrova odhaleného obličeje. Vepředu jako by se stíny propalovaly do přepážky.

Horzovy prsty se jeden po druhém dosunuly k okraji rampy.

Bože, pomyslel si, když se podíval na spáleniny a dým, ten maniak nakonec vážně měl atomovku. Potom do něj udeřila rázová vlna.

Mrskla jím dopředu, přes rampu do raketoplánu, a ihned nato zasáhla i samotný stroj, odhodila ho cik cak po nebi jako ptáčka, který se dostal do bouřky. Horzou to uvnitř házelo ze strany na stranu a on se zoufale snažil něčeho chytit, jen aby zase otevřenými dveřmi nevypadl ven. Narazil rukou na nějaké pásy a z posledních sil si je omotal kolem pěsti.

Vzadu za dveřmi, kdesi v mlze, se k nebi pomalu plazila obrovská převalující se ohnivá koule. V rozpařeném, zamlženém vnitřku prchajícího stroje dunělo cosi podobného všem hromům, kolik jich kdy slyšel. Raketoplán se naklonil a hodil Horzou proti jedné řadě sedaček. Kolem otevřených zadních dveří proletěla veliká věž, na chvilku zakryla výhled na ohnivou koulil, a raketoplán dál opisoval zatáčku. Zadní dveře jako by se pokusily zavřít a pak se zasekly.

Horza si v kombinéze připadal těžký a horký; vedro od záblesku bomby se cedilo ze všech povrchů, které byly vystavené původní ohnivé kouli. Pravá noha ho hodně bolela někde pod kolenem. Cítil spáleninu.

Jakmile se raketoplán narovnal a srovnal i kurz, Horza vstal a kulhal ke dveřím v přepážce, kde se obrysy sedadel a Lenipobrova bezvládného těla – nyní rozvaleného poblíž zadních dveří – vypálily do dobíla vyšisovaného povrchu stěny jako strnulé stíny. Otevřel dveře a vešel.

Mipp seděl na pilotním křesle a hrbil se nad ovládáním. Obrazovky monitorů byly prázdné, ale silným polarizovaným čelním sklem raketoplánu byly vidět mraky, mlha, nějaké potápějící se věže a za tím volné moře pokryté dalšími mraky. „Jsem si… myslel… že jsi mrtvej…“ vyrazil Mipp zahuhlaně a zpola se otočil k Horzovi. Vypadalo, že je zraněný, na sedadle se nahrbeně choulil a měl zplihlá víčka. Na tmavém čele se mu leskl pot. I v pilotní kabině byl kouř, štiplavý a sladký zároveň.

Horza si sundal přilbu a svalil se na vedlejší sedadlo. Podíval se dolů na pravou nohu. Zezadu na lýtku zela v kombinéze pravidelná, černě lemovaná dírka asi centimetr v průměru, k ní do páru patřila větší a nepravidelnější díra na druhé straně. Protáhl si nohu a cukl sebou; jen svalové zranění, a už zatažené žárem. Neviděl žádnou krev.

Podíval se na Mippa. „Jsi v pořádku?“ zeptal se. Odpověď znal bez toho.

Mipp zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl tlumeně. „Ten magor mě trefil. Do nohy, a taky někde do zad.“

Horza se podíval na záda Mippovy kombinézy někde v místech, kde se opírala o sedačku. Díra v prohlubni sedadla vedla k dlouhé, tmavé jizvě na povrchu kombinézy. Horza se podíval dolů na podlahu kabiny. „Do prdele,“ ucedil. „Je to jak cedník.“

Podlaha byla samý kráter. Dva měl Mipp přímo pod sedadlem; jeden zásah z laseru způsobil tu tmavou šmouhu na boku kombinézy, ten druhý nejspíš prošel Mippovi až na tělo.

„Mám dojem, že ten šmejd mě střelil rovnou do zadku, Horzo,“ prohlásil Mipp a pokusil se o úsměv. „Tak on měl atomovku, co? To tam bouchlo. Oddělalo to všechnu elektřinu… fungujou jenom optický řídicí prvky. Ten krám je na prd…“

„Pusť mě k řízení, Mippe,“ ozval se Horza. Byli uprostřed mraku; křišťálovým sklem před nimi pronikalo jen nejasné měděně zbarvené světlo. Mipp zavrtěl hlavou.

„Nemůžu. Neuměl bys s tím lítat… když je to v tomhle stavu.“

„Musíme se vrátit, Mippe. Třeba jsou ostatní…“

„Ne. Všichni jsou mrtvý,“ namítl Mipp, zavrtěl hlavou, sevřel řízení ještě pevněji a upřeně se díval ven. „Proboha, ten křáp chcípe.“ Rozhlédl se po prázdných monitorech a zvolna potřásal hlavou. „Cejtím to.“

„Kurva!“ zděsil se Horza a připadal si zoufale. „Co radiace?“ zeptal se najednou. Běžně se říkávalo, že když slušná kombinéza ustojí záblesk i ráz, přežijete v ní i radiaci; jenže Horza neměl vůbec jistotu, jestli tahle kombinéza je aspoň z půlky slušná. Jedním z mnoha přístrojů, o které přišli, byl i monitor radiace, a už to samo je špatné znamení. Mipp se podíval na maličkou obrazovku na panel.

„Radiace…“ Zavrtěl hlavou. „Nic vážnýho,“ odpověděl. „Nízká hladina neutronů…“ zašklebil se bolestí. „Pěkně čistá bomba; nejspíš vůbec ne to, co od ní ten hajzl chtěl. Měl by ji vrátit k reklamaci…“ Mipp se krátce, přiškrceně a zoufale zasmál.

„Musíme se tam vrátit, Mippe,“ řekl znovu Horza. Snažil se představit si Yalson, jak utíká před troskami a vystartovala z výhodnějšího místa než on a Lamm. Říkal si, že to určitě zvládla, že když bomba vybuchla, byla už dost daleko, aby ji to nezranilo, a že loď se nakonec zastaví, že ten kovový ledovec trosek zpomalí a znehybní. Jenže jak by se ona nebo kdokoli jiný mohli dostat z Megalodě, pokud to někdo z nich přežil? Zkusil komunikátor v raketoplánu, ale byl zdechlý zrovna jako ten v jeho kombinéze.

„Pro ty už nic neuděláš,“ řekl Mipp a dál vrtěl hlavou. „Mrtvý nevzkřísíš. Já je slyšel; utíkali a pak to přestalo. Snažil jsem se jim říct…“

„Mippe, jenom přešli na jinej kanál. Copak jsi neslyšel Kraiklyna? Přepnuli jinam, protože Lamm tak děsně řval.“

Mipp se krčil na místě a potřásal hlavou. „To jsem neslyšel,“ prohlásil po chvíli. „Ne, tak jsem to neslyšel. Snažil jsem se jim říct o tom ledu… jak je velikej – a vysokej.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Jsou mrtvý, Horzo.“

„Byli hodně daleko od nás, Mippe,“ namítl tiše Horza. „Aspoň kilometr. Nejspíš to přežili. Jestli byli ve stínu, jestli začali utíkat stejně jako my… Byli o kus dál. Nejspíš jsou naživu, Mippe. Musíme zpátky a pro ně.“

„To nejde, Horzo. Určitě jsou mrtvý. Dokonce i Neisin. Šel se projít… když jste všichni odešli. Musel jsem odletět bez něj. Nemoh jsem ho sehnat. Určitě jsou mrtvý. Všichni.“

„Mippe,“ povídá Horza, „nebyla to moc velká atomovka.“

Mipp se zasmál a pak zaskučel. Znovu zavrtěl hlavou. „No a co? Ty jsi ten led neviděl, Horzo; byl tak…“

V tu chvíli sebou raketoplán škubl kupředu. Horza se rychle podíval na čelní sklo, ale všude kolem nich bylo jen řeřavé světlo z mraku, kterým prolétali. „Proboha,“ zašeptal Mipp, „nepůjde to.“

„Něco se stalo?“ zeptal se Horza. Mipp bolestně pokrčil rameny.

„Všechno se stalo. Myslím, že klesáme, ale nemám výškoměr ani indikátor rychlosti letu, komunikátor ani navigačku: nic… A kvůli všem těm dírám a otevřenejm dveřím se nám blbě letí.“

„Ztrácíme výšku?“ zeptal se Horza a podíval se na Mippa.

Ten přikývl. „Chceš něco vyhazovat ven?“ zeptal se. „Tak jo, začni. Třeba zase kus vystoupáme.“ Raketoplán sebou znovu škubl.

„Ty to myslíš vážně,“ pochopil Horza a už pomalu vstával. Mipp přikývl.

„Klesáme. A mluvím vážně. Sakra, i kdybysme se vrátili, pak tenhle křáp nedostaneme přes Okrajovou stěnu, ani když tu jsme jenom my dva a…“ Mipp nedořekl.

Horza se bolestivě zvedl ze sedadla a prošel dveřmi.

V prostoru pro cestující byl kouř, moha a hluk. Dveřmi procházelo mlhavé světlo. Pokusil se odtrhnout sedačky od stěn, ale ani se nehnuly. Podíval se na Lenipobrovo zpřelámané tělo a spálený obličej. Raketoplán sebou škubl; Horza si v kombinéze na vteřinku připadal lehčí. Chytil Lenipobrovu kombinézu za paži a vlekl mrtvého mladíka k rampě. Shodil mrtvolu přes její okraj a ta prázdná slupka padala a mizela dole v mlze. Raketoplán se naklonil k jedné a pak ke druhé straně a málem Horzu srazil na zem.

Horza našel ještě pár věcí: rezervní přilbu, kus lana, AG postroj a těžkou trojnožku pod zbraň. Vyházel to. Našel malý hasicí přístroj. Rozhlížel se, ale nikde žádné plameny a ani s kouřem se to nehoršilo. Přesto si hasičák nechal a vrátil se do pilotní kabiny. Vypadalo, že i tam se dým rozptyluje.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se. Mipp potřásl hlavou.

„Nevím.“ Ukázal na sedadlo, kde předtím byl Horza. „Tohle se dá odpojit od paluby. Vyhoď to.“

Horza našel pojistky držící sedadlo na podlaze. Uvolnil je, odvlekl sedadlo ven ze dveří až k rampě a vyhodil je ven i s hasicím přístrojem.

„U přepážky jsou na stěně takový úchytky,“ zavolal na něj Mipp a hned hekl bolestí. Pokračoval: „Můžeš tu sedačku odpojit od stěny.“

Horza úchytky našel a pak tlačil první řadu sedaček a potom i druhou, se vším všudy, i s řemením a sítěmi, po kolejničkách připevněných ke vnitřku raketoplánu, až drcly o kraj rampy a potom se už otáčely a padaly do svítící mlhy. Ucítil, že raketoplán se znovu naklání.

Dveře mezi prostorem pro cestující a pilotní kabinou se zabouchly. Horza k nim došel; zamčeno.

„Mippe!“ zařval.

„Promiň, Horzo,“ ozvalo se slabě zpoza dveří. „Nemůžu se vrátit. Kraiklyn by mě zabil, pokud ještě není po něm. Ale když já je nemoh najít. To prostě nešlo. I tebe jsem zahlíd jenom náhodou.“

„Mippe, neblbni. Odemkni.“ Horza zacloumal dveřmi. Nebyly silné; když to nepůjde jinak, dostane se tam násilím.

„Nemůžu, Horzo… A nesnaž se ty dveře vyrazit, nebo to otočím čumákem rovnou dolů; přísahám že jo. Stejně nejspíš nejsme moc vysoko nad mořem… a už takhle mám co dělat, abych to udržel ve vzduchu… Jestli chceš, zkus ručně zavřít dveře. Někde na zadní stěně by měl bejt ovládací panel.“

„Mippe, proboha, kam to letíš? Stejně to tu za pár dnů vyhoděj do vzduchu. Nemůžeme si tu lítat věčně.“

„Jenže my budeme v háji mnohem dřív,“ bylo slyšet přes zavřené dveře Mippův hlas. Zněl unaveně. „Bude po nás mnohem dřív, než vyhoděj orbitál do luftu, Horzo, to se neboj. Ten krám je na odpis.“

„No ale kam to letíš?“ řval Horza znovu do dveří.

„Nevím, Horzo. Možná na protější stranu… na Evanauth… nevím. Prostě pryč. Já…“ Ozvalo se žuchnutí, jako když něco upadne na zem, a Mipp ucedil nadávku. Raketoplán se roztřásl a na chvilku se naklonil.

„Co to bylo?“ zeptal se úzkostně Horza.

„Nic,“ na to Mipp. „Upadla mi jenom lékárnička.“

„Do prdele,“ vydechl Horza, posadil se a opřel se zády o přepážku.

„Neboj se, Horzo, já… já udělám… co budu moct.“

„Jasně, Mippe,“ přikývl Horza. Zase vstal, nevšímal si bolesti od vyčerpání v obou nohou a bodání v pravém lýtku a došel na konec raketoplánu. Hledal ovládací panel, našel jej a násilím otevřel. Uvnitř byl další hasicí přístroj; vyhodil i ten. Na druhé stěně panelu byla ruční páka. Horza jí zakroutil. Dveře se začaly zvolna zavírat a pak se zasekly. Opíral se do páky, dokud nepraskla; zanadával a vyhodil ven i ji.

Přesně v tu chvíli vyletěl raketoplán z mlhy. Horza se podíval dolů a uviděl zbrázděnou šedou hladinu moře, na které se valily a lámaly pomalé vlny. Vrstva mlhy byla za nimi jako nezřetelná šedá opona, za níž moře mizelo. Sluneční světlo šikmo pronikalo vrstvami mlhy a nebe bylo plné rozmazaných mraků.

Horza se díval, jak se zlomená páka točí a letí dolů k moři a je menší a menší; udělala na vodě drobnou bílou značku a potom zmizela. Odhadl, že jsou takových sto metrů nad mořem. Raketoplán se naklonil a přinutil Horzu, aby se chytil strany dveří; stroj se otočil a letěl skoro rovnoběžně s vrstvou mraků.

Horza došel k přepážce a zabušil na dveře. „Mippe? Nepovedlo se mi ty dveře zavřít.“

„To nevadí,“ odpověděl Mipp slabě.

„Mippe, otevři. Neblázni.“

„Dej mi pokoj, Horzo. Dej mi pokoj, jasný?“

„Zatraceně,“ řekl si Horza v duchu. Vrátil se k otevřeným dveřím přiraženým větrem, který se v proudu za strojem prudce stáčel zpátky. Vypadalo to, že letí dál od Okrajové stěny, aspoň podle úhlu slunce. Za nimi nikde nic, jen moře a mraky. Ani stopa po Olmedrece nebo jakémkoli jiném stroji či lodi. Zdánlivě plochý obzor po obou stranách mizel v oparu; oceán ničím nenaznačoval, že je vlastně konkávní, vypadal jen obrovsky. Horza se pokusil vystrčit přes okraj pootevřených dveří raketoplánu hlavu a zjistit, kam mají namířeno. Proud vzduchu mu ji ale odstrčil zpátky, než se stačil rozhlédnout pořádně, a stroj sebou zase mírně trhl kupředu; přesto získal dojem, že viděl další obzor, stejně plochý a nevýrazný jako ten po stranách. Vrátil se kus zpátky do raketoplánu a zkusil komunikátor, ale z reproduktorů v přilbě se neozývalo nic; všechny okruhy byly mrtvé; nejspíš všechno vyřadil elektromagnetický pulz od exploze na Megalodi.

Horza se zamyslel, jestli nemá sundat kombinézu a vyhodit ji, ale už tak mu byla zima – a kdyby kombinézu svlékl, byl by skoro nahý. Bude si to zařízení muset nechat, pokud tedy nezačnou prudce ztrácet výšku. Zachvěl se a celé tělo ho rozbolelo.

Měl by spát. Zatím nemůže dělat vůbec nic a jeho tělo potřebuje odpočinek. Napadlo ho, jestli nezahájit Změnu, ale pak to zavrhl. Zavřel oči. Uviděl Yalson, tak, jak si ji představoval, jak utíká po Megalodi, a zase oči otevřel. Řekl si, že bude v pořádku, že jí nic není, a pak oči znovu zavřel.

Možná, že až se probudí, budou už venku z vrstev magnetizovaného prachu v horních vrstvách atmosféry, někde v tropických nebo aspoň mírných zónách, a ne v téhle arktické končině. To by však nejspíš znamenalo jen tolik, že se zřítí do teplé vody místo do studené. Nedokázal si představit, že by Mipp nebo raketoplán vydrželi tak dlouho, aby obletěli celý orbitál.

… to máme nějakých třicet tisíc kilometrů; letíme dejme tomu rychlostí tři sta v hodině…

A pak Horza s hlavou plnou měnících se čísel usnul. Poslední jeho souvislá myšlenka říkala, že prostě neletí dost rychle a nejspíš ani víc nemůžou. Takže pořád budou někde nad Okružním mořem, až Kultura nechá explodovat celý orbitál a vytvoří svatozář ze světla a prachu velkou čtrnáct miliónů kilometrů…

Horzu probudilo to, že se v raketoplánu převalil. V prvních několika rozmazaných vteřinách bdělosti si jen pomyslel, že se nejspíš vykulil zadními dveřmi z raketoplánu ven a padá; potom se mu v hlavě projasnilo a on zjistil, že leží jak široký tak dlouhý na podlaze v zadním prostoru a dívá se, jak se modré nebe venku naklání ke straně; raketoplán zatáčí. Stroj jako by letěl pomaleji, než si on pamatoval. Ze zadních dveří neviděl nic kromě modrého nebe, modrého moře a několika nadýchaných bílých obláčků, a tak vystrčil hlavu ze dveří ven.

Vítr, který se do něj opřel, byl teplý – a někde tím směrem, ke kterému raketoplán nakloněný na křídlo mířil, ležel nevelký ostrov. Horza se na něj nevěřícně díval. Byl maličký, obklopený ještě menšími atoly a útesy, které byly bledě zelené a trčely z mělké vody, a uprostřed soustředných kruhů zelené vegetace a jasně žlutého písku se zvedala jediná nevysoká hora.

Raketoplán klesal a vyrovnával to, rovnal si kurz k ostrovu. Horza zase zatáhl hlavu dovnitř, aby si svaly na krku a v ramenou odpočaly, protože udržet hlavu venku proti náporu větru za strojem byla velká námaha. Raketoplán ještě víc zpomalil a znovu prudce klesl. Jeho konstrukcí mírně otřásalo. Horza si všiml, že na moři za raketoplánem se objevuje torus nažloutlé vody; znovu vysunul hlavu zpoza konce dveří a spatřil ostrov přímo před nimi a už jen padesát metrů pod nimi. Po pláži, ke které se raketoplán blížil, pobíhaly nějaké postavičky. Skupina lidí upalovala přes písek k džungli a na nějakých nosítkách se dvěma tyčemi nesla cosi, co vypadalo jako veliká pyramidy ze zlatavého písku.

Horza se díval, jak ta scéna pod ním mizí. Na pláži hořely malé ohně a ležely tam dlouhé kánoe. Na jednom konci, tam, kde stromy sahaly až k vodě, seděl raketoplán s širokou zádí a lopatovitým nosem, nejspíš dvakrát nebo třikrát větší než raketoplán z Turbulence. Jejich stroj přeletěl ostrov a proletěl nějakými matnými šedými sloupy dýmu.

Pláž byla skoro liduprázdná; posledních pár lidí, kteří vypadali hubeně a skoro nazí, uteklo se schovat pod stromy, jako by se přelétajícího stroje báli. Jedna postava ležela rozvalená na písku poblíž modulu. Horza letmo zachytil další postavičku, oblečenější než ostatní, která neutíkala, ale stála a ukazovala k němu, ukazovala na raketoplán přelétající přes ostrov, a něco držela v ruce. Potom se přímo pod otevřenými dveřmi objevil vrcholek kopce a zabránil mu ve výhledu. Horza uslyšel sérii ostrých ran, něco jako drobné a silné výbuchy.

„Mippe!“ zařval a vykročil k zamčeným dveřím.

„Vymalováno, Horzo,“ řekl Mipp vysláble zpoza dveří. V hlase mu zněl jakási veselost vzešlá ze zoufalství. „Dokonce ani domorodci nejsou přátelský.“

„Mně připadají vyděšení,“ namítl Horza. Ostrov mizel pod nimi. Neotáčeli to a Horza ucítil, že raketoplán zrychluje.

„Jeden z nich měl bouchačku,“ prohlásil Mipp. Odkašlal si a potom zaskučel.

„Viděl jsi ten raketoplán?“ zeptal se Horza.

„Jo, viděl.“

„Měli bysme se tam vrátit, Mippe,“ snažil se Horza. „Měli bysme to otočit.“

„Ne,“ na to Mipp. „Ne, podle mě bysme neměli… asi to není dobrej nápad, Horzo. Vůbec se mi to tam nelíbí.“

„Mippe, vypadá to, že tam je sucho. Co chceš víc?“ Horza se podíval zadními dveřmi ven; už teď měli ostrov skoro kilometr za zády a raketoplán pořád nabíral rychlost i výšku.

„Musíme letět dál, Horzo. K pobřeží.“

„Mippe! Tam se rozhodně nedostaneme! Trvalo by nám to nejmíň čtyři dny – a Kultura to tu vyhodí do vzduchu za tři!“

Zpoza dveří se neozývalo nic. Horza zacloumal jejich lehkým nerovným povrchem.

„Nech to prostě bejt, Horzo!“ křikl Mipp. Hlas měl tak chraplavý a ostrý, že ho Horza skoro nepoznával. „Nech to bejt! Nebo přísahám, že nás oba zabiju!“ Raketoplán se najednou naklonil, zamířil nosem k nebi a otevřenými dveřmi k moři. Horza začal sjíždět zpátky, nohy mu klouzaly na podlaze. Zaryl prsty v rukavicích do otvoru ve stěně, na kterém byly připevněné sedačky, visel tam a raketoplán v ostrém stoupání zpomaloval.

„Tak dobře, Mippe!“ vykřikl. „Dobře!“

Raketoplán padal po boku, Horzou to mrštilo kupředu o přepážku. Jak to stroj bral z nejnižšího bodu krátkého střemhlavého letu, najednou byl hrozně těžký. Moře se převalovalo jen asi padesát metrů pod nimi.

„Prostě mi dej pokoj, Horzo,“ ozval se Mipp.

„Tak jo, Mippe,“ slíbil Horza. „Dobře.“

Raketoplán maličko vystoupal, nabral výšku i rychlost. Horza zase odešel dál od přepážky, která ho dělila od pilotní kajuty a od Mippa.

Pak potřásl hlavou a šel si stoupnout k otevřeným dveřím a vyhlížel dozadu k ostrovu s kalnými mělčinami, šedým kamenem, zelenomodrým listovím a páskem žlutého písku. Všechno se to pomalu zmenšovalo a v rámu tvořeném dveřmi bylo pořád víc a víc moře a nebe; ostrov se ztrácel v oparu.

Přemýšlel, co může dělat, a věděl, že se nabízí jen jediné. Na tom ostrově je raketoplán; těžko může být v ještě horším stavu než ten, ve kterém je teď, a jejich šance na to, že je někdo zachrání, je prozatím prakticky nulové. Otočil se a podíval se na chatrné dveře vedoucí do pilotní jakuty, ale pořád se držel okraje zadních dveří a kolem něj se prudce hnal teplý vítr.

Co bude lepší, vletět tam rovnou, anebo se nejdřív pokoušet přemlouvat Mippa? A než to domyslel, raketoplán se roztřásl a potom začal padat k moři jako kámen.

6. POJÍDAČI

Horza na chvilku ztratil tíhu. Cítil, že jej zachytil ten neklidný vítr, který se hrne zadními dveřmi, že ho to táhne k nim. Sevřel výduť ve stěně, které se držel už předtím. Raketoplán se nakláněl na nos a burácení větru sílilo. Horza se vznášel, oči měl zavřené, prsty zaryté do dutiny ve stěně, čekal na náraz; ale místo toho raketoplán znovu vyrovnal let a on znovu stál na nohou.

„Mippe!“ vykřikl a potácel se ke dveřím. Ucítil, jak se stroj otáčí, letmo vyhlédl zadními dveřmi ven. Pořád padali.

„Je to hotový, Horzo,“ ozval se Mipp tiše. „Ztratil jsem to.“ Znělo to vysláble, s klidným zoufalstvím. „Otáčím to zpátky k ostrovu. Až tam se nedostanem, ale… za chvíli dopadneme… Nejlíp když si lehneš u přepážky a zapřeš se. Zkusím to posadit co nejmírnějc dokážu…“

„Mippe,“ řekl Horza a posadil se na podlahu zády k přepážce, „můžu něco udělat?“

„Nic,“ odpověděl Mipp. „A už je to tady. Promiň, Horzo. Zapři se.“

Horza udělal přesný opak: pustil se a uvolnil se. Vzduch s řevem pronikající zadními dveřmi mu skučel v uších; raketoplán se mu pod nohama otřásal. Nebe bylo modré. Kradmo zahlédl vlny… Udržel v zádech jen tolik napětí, aby měl hlavu pořád opřenou o přepážku. Potom uslyšel, jak Mipp vykřikl; žádná slova, jen zděšený, zvířecí výkřik.

Raketoplán dopadl, vrazil do něčeho, Horzu to hrubě přimáčklo dozadu ke stěně, pak ho to pustilo. Stroj zlehka zvedl nos. Horza se chvilku cítil lehký, viděl zadními dveřmi vlny a bílou vodní tříšť, potom vlny zmizely a on viděl nebe a zavřel oči a nos raketoplánu zase prudce klesl.

Stroj sebou třískl o hladinu, zastavil se ve vodě. Horza měl pocit, jako by ho nějaké obrovské zvíře přišláplo na přepážku. Vyrazilo mu to dech, krev mu vřela, kombinéza se do něj zakousla. Byl otřesený a přimáčknutý, ale najednou, zrovna když se zdálo, že je po nárazu, jako by do zad a do krku a dostal další ránu perlíkem – a najednou oslepl.

Když se vzpamatoval, všude kolem něj byla voda. Zajíkal se a prskal, rozmachoval se ve tmě a ruce dopadaly na nějaký tvrdý, ostrý, rozlámaný povrch. Slyšel zurčení vody a vlastní přiškrcený mokrý dech. Vyplivl vodu a rozkašlal se.

Vznášel se v bublině vzduchu, ve tmě, v teplé vodě. Jako by ho bolelo skoro celé tělo, všechny končetiny a části těla se povykem dožadovaly pozornosti ke své vlastní zprávě o bolesti.

Opatrně hmatem propátrával ten prostůrek, ve kterém uvízl. Přepážka se zhroutila; takže je – konečně – v pilotním prostoru s Mippem. Našel jeho tělo namáčknuté mezi sedadlem a přístrojovou deskou, uvězněné a nehybné, půl metru pod vodou. Hlava, kterou Horza nahmatal, když se natáhl dolů mezi opěradlem sedačky a něčím, co připomínalo vnitřnosti hlavní obrazovky, se na krku kombinézy pohybovala až moc ochotně, a čelo bylo rozbité.

Voda pořád stoupala. Rozdrceným nosem unikal vzduch, vznášel se a vyskakoval přídí do moře. Horza věděl, že bude muset proplavat dolů přes celý zadek raketoplánu a dostat se zadními dveřmi ven, jinak se odsud nedostane.

Asi minutu se navzdory bolesti nadechoval, jak nejvíc dokázal, a stoupající voda mu postupně smáčkla hlavu našikmo mezi vršek přístrojové desky a strop pilotní kabiny. Potopil se.

Snažil se plavat dolů, kolem trosek rozbitého sedadla, na kterém zemřel Mipp, kolem pokroucených panelů z lehkého kovu, které předtím tvořily přepážku. Viděl světlo, bylo nejasně zelenomodré a tvořilo pod ním obdélník. Vzduch v kombinéze kolem něj bublal, proplétal se podél nohou až k chodidlům. Nahrnul se tak až do bot a jeho to zpomalilo, bylo to jako bóje, a on si na chvíli myslel, že to nedokáže, že tu zůstane viset nohama nahoru a utone. Potom vzduch probublal ven dírami, které tam Lamm prostřelil laserem, a Horza zase klesal.

Prodíral se dolů vodou k tomu světelnému obdélníku, potom proplaval otevřenými zadními dveřmi do třpytivé zelené vodní hlubiny pod raketoplánem; kopal a začal stoupat, se zajíknutím prorazil nad hladinu a sykavě natahoval do plic teplý, čerstvý vzduch. Cítil, jak se zrak přizpůsobuje šikmo dopadajícímu, ale pořád jasnému pozdně odpolednímu světlu.

Sevřel rukama zohýbaný, proděravělý nos raketoplánu – už jen ten asi na dva metry čněl nad hladinu – a rozhlédl se, snažil se najít ostrov, ale marně. Pořád jen šlapal vodu, nechával omlácené tělo a mozek, ať si odpočinou, a sledoval, jak se zvednutý nos stroje sune níž a níž do vody a zvolna se naklání, takže raketoplán se za nějakou dobu vznášel na vodě téměř rovně a jeho horní povrch jen zalévaly vlny. Konečně se Chameleon přes křečovitou bolest v pažích vysoukal na trup a ležel tam jako ryba vyvržená na břeh.

Začal potlačovat signály o bolesti, jako když unavený sloužící začne po ničivém výbuchu pánova hněvu sbírat ze země střepy.

A teprve v tu chvíli, jak tam ležel a vlnky se přelévaly přes vršek trupu raketoplánu, si uvědomil, že všechna voda, kterou vykašlal a polkl, byla sladká. Vůbec ho nenapadlo, že by Okružní moře mohlo být jiné než slané, jako většina planetárních oceánů, ale tahle voda opravdu neměla sebemenší slaný nádech a on sám sobě poblahopřál k tomu, že kdyby nic jiného, aspoň nezemře žízní.

Opatrně se postavil na prostředku střechy raketoplánu a vlnky se mu rozbíjely o nohy. Rozhlédl se a uviděl ostrov – tak tak. Vypadal ve světle časného večera hodně maličký a hodně daleko, a i když ten slabý teplý vánek vál víceméně k ostrovu, Horza neměl ani ponětí, jestli je někam neženou i nějaké mořské proudy. Posadil se, pak si lehl, nechal vlny Okružního moře, ať se přelévají po plochém povrchu pod ním, ať se v drobounkém příboji tříští o jeho těžce poškozenou kombinézu. Po nějaké době prostě usnul, ne že by to tak přímo chtěl, jen si v tom nezabránil, když mu došlo, že se to chystá, a řekl si, že se prospí jen takovou hodinku.

Když se probudil, slunce stálo pořád vysoko na obloze a vypadalo sytě rudé, protože jeho světlo pronikalo vrstvami prachu nad vzdálenou Okrajovou stěnou. Znovu vstal; nezdálo se, že by se raketoplán ponořil o cokoli hlouběji. Ostrov byl pořád daleko, ale připadal mu o trochu blíž než předtím; proudy nebo vítr jej patrně ženou zhruba správným směrem. Zase se posadil.

Vzduch byl pořád vlahý. Napadlo ho, jestli by si neměl sundat kombinézu, ale zamítl to; je sice nepohodlná, ale bez ní by nejspíš moc prochladl. Znovu si lehl.

Napadlo ho, kde teď asi je Yalson. Přežila tu Lammovu bombu i ztroskotání? Doufal, že ano. Říkal si, že nejspíš ano; nedokázal si ji představit, jak je mrtvá nebo jak umírá. Do začátku dost málo a odmítal věřit, že se jen chová pověrčivě, ale to, že si nedokáže představit, že je mrtvá, ho kdovíjak ukonejšilo. Ona to přežije. Na to, abyste oddělali takovou holku, potřebujete mnohem víc než taktickou atomovku a náraz lodi vážící miliardy tun do ledovce velkého jako menší světadíl… Přistihl se, jak se při vzpomínce na ni usmívá.

Věnoval by přemýšlení o Yalson víc času, ale musel myslet i na něco jiného.

Dnes večer se promění.

Nic víc udělat nemůže. Nejspíš to teď je nepodstatné. Kraiklyn je buď mrtvý, anebo pokud to přežil, patrně se s Horzou už nikdy nepotká, ale Chameleon si proměnu pečlivě připravil; jeho tělo na ni čeká – a kromě toho prostě lepší nápad nemá.

Říkal si, že situace není zdaleka beznadějná. Zraněn není vážně, podle všeho se blíží k ostrovu, kde možná stále je ten raketoplán, a pokud to stihne, pořád tu je Evanauth a ta partie Zkázy. A navíc ho teď možná Kultura hledá, takže by nebylo vhodné nechávat si stejnou totožnost moc dlouho. No co, sakra, pomyslel si; takže Změna. Půjde spát jako ten Horza, jakého ostatní znali, a probudí se jako kopie kapitána Turbulence v čistém vzduchu.

Připravil zmlácené a bolavé tělo na úpravy, jak to nejlépe dovedl: uvolnil svaly a přichystal žlázy a buněčné skupiny; vyslal prostřednictvím nervů, které mají jen Chameleoni, záměrné signály z mozku do těla a do obličeje.

Díval se na slunce, které už kdesi nízko nad oceánem pohasínalo přes různé stupně červené barvy.

Teď usne; usne, a bude z něj Kraiklyn; zaujme zase další totožnost, další tvar do řádky k těm mnoha, které už v životě měl…

Možná to není k ničemu, možná jen přechází do podoby, ve které zemře. Ale co můžu ztratit? pomyslel si.

Sledoval klesající, tmavnoucí rudé oko slunce, dokud neupadl do spánku provázejícího Proměnu a s ní do proměnného transu, a i když měl oči zavřené a pod víčky se také měnil, jako kdyby ten pohasínající svit viděl pořád dál…

Zvířecí oči. Dravčí oči. Zavřený v kleci za nimi vhlíží ven. Nikdy nespí, je třemi lidmi. Vlastnictví; puška a loď a Rota. Možná ne o mnoho víc, ale jednou… při troše, při trošce štěstí, nemusí ho ani být víc, než na kolik má právo kdekdo… jednou jim to natře. On sám ví, jak je dobrý, sám ví, k čemu se hodí a kdo se hodí pro něj. Ostatní jsou jen drobné ryby; patří jemu, protože on jim velí; nakonec to je jeho loď. Obzvlášť ženy – jen herní figurky. Ať si přicházejí a odcházejí, jemu to je jedno. Se všemi není potřeba dělat nic víc, než se dělit o nebezpečí, pak si myslí, jak nejste báječný. Nechápou, že pro něj žádné nebezpečí není; on toho má ještě fůru, co může v životě podniknout, on ví, že neumře nějakou pitomou ubohou umrněnou smrtí v boji. Galaxie jednou bude znát jeho jméno a až nakonec přece jen bude muset zemřít, celá buď nad ním bude truchlit, nebo ho bude proklínat… Ještě se nerozhodl, co z toho to bude, truchlení, anebo proklínání… možná to závisí na tom, jak s ním ta galaxie bude do té doby zacházet… Potřebuje jen maličkou šanci, jen takové to cosi, co dostali jiní, vůdci větších, úspěšnějších známějších, obávanějších a uznávanějších Svobodných rot. Museli to mít… Vypadají velkolepější, než jaký je on teď, ale jednou k němu budou vzhlížet; a s nimi všichni. A všichni budou znát jeho jméno: Kraiklyn!

Horza se probudil za úsvitu a pořád ležel na vlnami zalévaném povrchu raketoplánu jako věc, kterou vyvrhla voda na břeh a kterou si někdo položil na stůl. Napůl byl vzhůru a napůl spal. Bylo chladněji, světlo bylo slabší a bylo víc modro, ale jinak se nezměnilo nic. Už začínal zase upadat do spánku, nějak pryč od bolesti a ztracených nadějí.

Nic jiného se nezměnilo… jenom on…

Musí doplavat na ostrov.

Probudil se podruhé totéž ráno, ale připadal si jiný, lepší, odpočatý. Slunce stoupalo šikmo nahoru z nízko visícího oparu.

Ostrov byl sice blíž, ale on propluje mimo něj. Proudy jej teď odnášejí i s raketoplánem od něj a předtím ho nedostaly ke skupince útesů a písečných mělčin kolem ostrova blíž než na dva kilometry. Vynadal si, že spal tak dlouho. Vysoukal se z kombinézy – teď je k ničemu a zaslouží si zahodit – a nechal ji ležet na střeše stroje, která byla pořád jen kousek nad hladinou. Byl vyhládlý, v břiše mu kručelo, ale připadal si ve formě a připravený to uplavat. Odhadoval to tak na tři kilometry. Skočil po hlavě do vody a opřel se do toho. Pravá noha ho od zásahu z Lammova laseru pořád bolela a tu a tam po těle taky cítil bolest, ale zvládne to; věděl, že ano.

Když plaval pár minut, jedinkrát se ohlédl. Viděl kombinézu, ale raketoplán ne. Prázdná kombinéza vypadala jako opuštěný zámotek nějakého zvířete po metamorfóze, co se válí otevřený a dutý, a vypadalo to, jako by se nacházela těsně nad hladinou a vlnami. Odvrátil se a plaval dál.

Ostrov se přibližoval, ale hodně pomalu. Voda byla ze začátku teplá, ale pak jako by chladla a bolest v těle sílila. Nevšímal si toho, odpojil se od toho, ale přece jen cítil, jak zpomaluje, a věděl, že vyrazil příliš zostra. Udělal si přestávku, chvíli šlapal vodu; potom se trošku napil teplé sladké vody, vyrazil znovu a tentokrát volil pro cestu k šedé věži vzdáleného ostrova rozvážnější a pravidelnější tempa.

Říkal si, jaké měl štěstí. Při havárii raketoplánu se nijak vážně nezranil – všechny ty bolístky ho trápily, jen jako když zavřete do odlehlého pokoje příliš hlučné příbuzné, a bránily mu v soustředění. Teplá voda už sice chladla, ale je sladká, takže se může napít a nehrozí mu dehydratace; nicméně mu hlavou proletěla myšlenka, že slaná voda by ho zase líp nadnášela.

Dál plaval. Mělo by to být snadné, jenže to bylo čím dál tím obtížnější. Zastavil se a přemýšlel o tom; soustředil se na pohyb; pomalý, pravidelný, rytmický pohyb paží a nohou, která jej žene vodou; na vlnu, přes ni, dolů; nahoru, přes, dolů.

Na vlastní pohon, řekl si v duchu, na vlastní pohon.

Hora na ostrově se zvětšovala velice pomalu. Připadalo mu, jako by ji sám vršil, jako kdyby se námaha nutná k tomu, aby se mu ve zraku zvětšovala, vyrovnala dřině potřebné k její stavbě; k tomu, aby ji navršil kámen po kameni a vlastníma rukama…

Dva kilometry. Pak jeden.

Slunce šikmo stoupalo.

Konečně tu jsou vnější útesy a mělčiny; překonal je jako v mrákotách, dostal se do mělčí vody.

Moře bolesti. Oceán vyčerpání.

Plaval ke pláži, skrze vějíř vln a příboje vycházející z úžiny mezi útesy, kterou proplaval…

… a měl dojem, jako by si kombinézu vůbec nesundal, jako kdyby ji pořád měl na sobě a ona byla ztuhlá rzí nebo věkem, anebo plná těžké vody nebo mokrého písku; tvrdla, táhla ho dolů, vlekla zpátky.

Slyšel, jak se vlny rozbíjejí na pláži, a když se tam podíval, uviděl na ní lidi: hubené tmavé lidi oblečené v hadrech, kteří se shlukli kolem stanů a ohňů nebo chodili mezi nimi. Někteří byli před ním ve vodě a měli koše, veliké otevřené koše, drželi si je u pasu, brodili se vodou a něco z ní sbírali a vkládali to do košů.

Neuviděli ho, a tak plaval dál, pomalu zabíral pažemi a nohama vykopával už jen malátně.

Lidé, kteří něco sklízeli z moře, si jej podle všeho nevšimli; dál se brodili příbojem, sem tam se sehnuli a něco sebrali zdola z písečného dna, pohledem je propátrávali a zkoumali, ale moc blízko kolem sebe; jeho neviděli. Jeho tempo zvolnilo do zajíkavého, skomírajícího plazení se vodou. Nedokázal zvednout ruce nad vodu, nohy byly ochrnuté zcela…

A potom jako odkudsi ze sna uslyšel přes hluk příboje, jako kdesi poblíž křičí několik lidí a jak se k němu blíží cákavé zvuky. Pořád ochable plaval, když to ho další vlna zvedla a on uviděl několik z těch hubených lidí v bederních rouškách a odrbaných halenách, jak se brodí k němu.

Pomohli Horzovi přes tříštící se vlny, po sluncem mramorované mělčině až na zlatavý písek. Ležel tam a ti vyhublí a vychrtlí lidé se kolem něj shlukli. Potichu si něco povídali jazykem, který ještě nikdy neslyšel. Pokusil se pohnout, ale nešlo to. Vlastní svaly mu připadaly jako kusy prověšeného hadru.

„Zdravím,“ zachraptěl. Pak to zkusil ve všech jazycích, které znal, ale nevypadalo to, že by se na některý chytali. Podíval se po tvářích lidí stojících kolem. Byli to lidé, ale to slovo platí pro tolik rozličných druhů po celé galaxii, až se otázka, kdo vlastně je a kdo není člověk, stala zdrojem neustálých polemik. A stejně jako v až příliš mnoha tématech se obecně přijímaný názor začínal podobat tomu, co k té věci říká Kultura. To Kultura zavádí zákon (samozřejmě když nepočítáme to, že sama vlastně žádné skutečné zákony nemá) o tom, co znamená být člověk a jak inteligentní ten či onen druh je (a zároveň ovšem dává jasně najevo, že čistý a samotný intelekt sám o sobě až tak moc neznamená), a také jak dlouho by lidé měli žít (i když přirozeně jen jako hrubé doporučení), a lidé to přijímají bez otázek, protože každý věří vlastní propagandě Kultury o tom, jak je čestná, objektivní, nezaujatá a jak ji zajímá jen absolutní pravda… a tak dále.

Takže… jsou tihle lidé kolem něj opravdu lidé? Vysocí byli asi jako on, na pohled měli zhruba stejný kosterní rámec, bilaterální symetrii i dýchací soustavu; a jejich obličeje – i když se mezi sebou lišily – měly do posledního oči, ústa, nos a uši.

Všichni ale vypadali hubenější, než by měli být, a jejich pokožka bez ohledu na svou barvu či odstín barvy vždy vypadala poněkud chorobně.

Horza nehybně ležel. Zase si připadal hrozně těžký, ale kdyby nic, aspoň je na suché zemi. Na druhou stranu to nevypadalo, že by na ostrově bylo zrovna hodně jídla, pokud vyjde z tělesné kondice všech okolo. Aspoň tedy soudil, že právě proto jsou tak hubení. Vysláble zvedl hlavu a pokusil se skrz houštinu hůlkovitých nohou podívat k tomu stroji, který zahlédl předtím. Spatřil jen jeho vršek, který trčel do výšky za jednou z těch větších kánoí vytažených na písek. Zadní dveře byly otevřené.

Dolehl k němu nějaký pach, ze kterého se mu udělalo špatně. Zase vyčerpaně složil hlavu na písek.

Přestali si povídat a všechna ta buď opálená, nebo přirozeně tmavá těla se otočila ke pláži. V jejich řadách se otevřela mezera hned nad Horzovou hlavou, ale ať se snažil sebevíc, nebyl s to se ani zvednout na lokti, ani otočit hlavu a podívat se, kdo nebo co se blíží. Ležel a čekal, když tu se všichni lidé vpravo od něj stáhli a na té straně se objevila řada osmi mužů, kteří v levačkách drželi dlouhou tyč a ty druhé paže natahovali od těla, aby udrželi rovnováhu. Byla to ta nosítka, která včera zahlédl, když raketoplán přelétal přes ostrov a oni je nesli pryč do džungle. Podíval se, co na nich nesou. Dvě řady mužů otočily nosítka tak, že byla obrácená k Horzovi, a položili je. Potom se všech šestnáct vyčerpaně posadilo. Horza se pozorně díval.

Na nosítkách seděl ten nejobrovitější a nejodporněji tlustý člověk, jakého kdy Horza spatřil.

Včera, když zahlédl nosítka a jejich obří náklad z raketoplánu Turbulence, si jej spletl s pyramidou zlatého písku. Teď mu bylo jasné, že jeho první dojem byl sice věcně mimo, ale tvarově správný. Nebyl s to určit, jestli ten obří kužel lidských tkání patří muži, anebo ženě; obrovské záhyby nahé kůže, podobné prsům, se tomu tvorovi valily po horní a střední části hrudníku, ale visely přes ještě obrovitější vlny nahého, holého tuku v půli trupu, které se zčásti uvelebily na velikánských špecích na obrových složených nohou a zčásti přes ně přetékaly až na plátěný povrch nosítek. Horza neviděl na netvorovi ani kousek oděvu, ale také nejmenší stopy po pohlavních orgánech; ať jsou kdekoli, patrně jsou hluboko pohřbené pod faldy zlatohnědé tkáně.

Podíval se na hlavu. Z tlustého špalku krku se zvedal plešatý dóm naducané tkáně, vyhlížející přes soustředné hradby tlustých brad, a patřily k němu svěšené a nepravidelné a rozměrné a bledé rty, knoflíček nosu a škvírky v místech, kde nutně musí být oči. Hlava si trůnila na vrstvách krku, ramenou a prsou jako veliký zlatý zvon na vrcholku mnohapatrového chrámu. Potem lesknoucí se velikán najednou pohnul rukama, rozvlnil je na koncích nadutých balónů paží, až se konečně pouze buclaté prsty setkaly a semkly tak, jak to jejich rozměr dovoloval. Když se už ústa otevírala a chystala se promluvit, další z těch vyhublých, které měl hadry o něco méně odrané než ostatní, vešel Horzovi do zorného pole a zastavil se kousek za obrem a mírně vedle něj.

Zvon hlavy se pohnul o pár centimetrů ke straně a protočil se; obr řekl muži stojícímu za ním cosi, co Horza nezachytil. Potom s viditelnou námahou zvedl – nebo snad zvedla? – paže a rozhlédl se po hubených lidem shluklých kolem Horzy. Hlas zněl, jako když lijete do nádoby tuhnoucí tuk; byl to tonoucí hlas, jak si Horza pomyslel, a podobný čemusi ze zlého snu. Naslouchal, ale použitému jazyku nerozuměl. Rozhlédl se, aby zjistil, jaký účinek budou obrova slova mít na vyhládle působící dav. Hlava se mu chvíli točila, jako kdyby se mozek přesouval, zatímco lebka zůstává nehybná; najednou zase byl v hangáru na Turbulenci v čistém vzduchu, Rota se na něj dívala a on si připadal stejně nahý a zranitelný jako teď.

„Úúúúž zase,“ zaskučel v marainu.

„Hahóóó!“ řekly zlatavé faldy, až se hlas překulil přes svahy tuku v klopýtavých sériích tónů. „Milosti! Naše mořská úroda mluví!“ Holá kupole hlavy se otočila dál, až k muži stojícímu vedle. „No není to skvělé, Pane První?“ zaklokotal obr.

„Osud je k nám milostivý, Proroku,“ řekl muž nevrle.

„Osud své milované hýčká, to jistě, Pane První. Naše nepřátele posílá pryč a přináší nám úrodu – úrodu z moře! Buď Osud pochválen!“ Velkolepá masitá pyramida se třásla, paže se zvedaly a vlekly za sebou faldy bledší tkáně, hlava podobná dělové věži se vracela, ústa se otevírala a odhalila tmavý prostor, kde se ocelově lesklo jen pár drobných tesáků. Klokotavý hlas se znovu ozval v tom jazyce, kterému Horza nerozuměl, ale jen stále dokola opakoval stejnou větu. K obrovi se brzy přidal zbytek davu, všichni máchali rukama nad hlavami a chraplavě deklamovali. Horza zavřel oči a snažil se probudit, i když věděl, že to není sen.

Když oči zase otevřel, hubení lidé pořád zpěvavě předříkávali, ale už se zase shlukli kolem něj a zahradili mu výhled na tu zlatohnědou obludu. Tvářili se dychtivě, cenili zuby, ruce napřahovali jako pařáty a celý ten dav vyhládlých deklamujících lidí se na něj vrhl.

Stáhli mu krátké kalhoty. Snažil se bránit, ale podrželi ho. Takhle vyčerpaný nejspíš nebyl silnější než kdokoli z nich, a tak jim nedalo žádnou práci ho znehybnit; pak ho převalili, stáhli mu ruce za záda a svázali je. Nato mu svázali i nohy a táhli je dozadu, až se skoro dotýkaly rukou, a krátkým provazem mu je k rukám přivázali. Byl nahý a svázaný jako zvíře na porážku, a tak jej vlekli po rozpáleném písku, kolem slabě hořícího ohně, nato jej vytáhli a spustili na krátkou tyč zabodnutou do písku tak, že mu vedla mezi zády a svázanými končetinami. Kolena se mu zabořila do písku a nesla většinu jeho váhy. Oheň hořel před ním, hnal mu do očí štiplavý kouř ze dřeva a ten nechutný smrad se vrátil; jako by vycházel z různých hrnců a mis rozložených kolem ohně. Další ohně a sbírky nádobí byly roztroušené porůznu po pláži.

Obří haldu tkání, které Pan První říkal „proroku“, položili vedle ohně na zem. Pan První stál obéznímu muži po boku a prohlížel si Horzu hluboko zapadlýma očima v bledé a hrubé tváři. Zlatavý obr na nosítkách zatleskal tlustýma rukama a řekl: „Cizinče darovaný mořem, vítej nám. Já… já jsem veliký prorok Fwi-Song.“

Masivní tvor mluvil primitivní formou marainu. Horza otevřel ústa a chystal se mu povědět, jak se jmenuje, ale Fwi-Song pokračoval: „Byl jsi nám seslán v čase zkoušky, lidské sousto na vlně nicoty, úroda sebraná z nechutného příboje života, pamlsek, jenž si rozdělíme a o nějž se podělíme při oslavě vítězství nad jedovatou žlučí nevíry! Jsi znamení Osudu, za které skládáme dík!“ Fwi-Songovy obrovité paže se zvedly; tukové záhyby na ramenou se rozvlnily po obou stranách věžičkovité hlavy, div nepřikryly uši. Fwi-Song něco řval tím jazykem, který Horza neznal, a dav po něm větu opakoval a několikrát ji zpěvavě přednesl.

Tukem zadušené paže se znovu spustily. „Jsi sůl z moře, dar oceánu.“ Fwi-Songův melasovitý hlas znovu přešel do marainu. „Jsi znamení, požehnání od Osudu; jsi jeden, z nějž bude mnoho, jsi jediný, o nějž se budou dělit; tvůj bude dar shůry, požehnaná krása proměny!“

Horza se v děsu díval na zlatého obra a nenapadalo ho naprosto nic, co by mohl říct. Co se vůbec dá říkat takovým lidem? Horza si odkašlal, stále s nadějí, že něco poví, jenže Fwi-Song pokračoval.

„Slyš tedy, dare moře, že my jsme Pojídači; Pojídači popela, Pojídači špíny, Pojídači písku a stromů a trávy; ti nejjednodušší, ti nejmilovanější, to nejskutečnější. Pilně jsme se připravovali na tento den zkoušky, a nyní jsme mu přeslavně blízko!“ Prorok se zlatou kůží najednou mluvil řezavě; faldy tuku se roztřásly, Fwi-Song rozepjal paže. „Hle, jak zde čekáme na chvíli povýšení z tohoto smrtelného stavu, s prázdnými žaludky a dutými střevy a hladovou myslí!“ Fwi-Songovy buclaté ruce se snesly k sobě a tleskly; prsty se propletly jako obrovští vykrmení červi.

„Jestli můžu…“ zaskuhral Horza, ale obr zase mluvil k vyzáblému davu a jeho hlas se klokotavě valil na zlatavý písek a mezi ohniště a tupé podvyživené lidi.

Horza trochu potřásl hlavou a podíval se do dálky přes pláž, až na raketoplán s otevřenými dveřmi. Čím víc se na něj díval, tím jistější si byl, že ten stroj vyrobila Kultura.

Nic určitého, ale s každým okamžikem, po který si to prohlížel, o tom byl čím dál víc přesvědčený. Odhadoval, že bude čtyřicetimístný nebo padesátimístný; zhruba dost na to, aby odsud odnesl všechny lidi, které na ostrově viděl. Nepůsobil obzvlášť nově ani rychle a už vůbec to nevypadalo, že je vyzbrojený, ale jeho prostý, utilitární tvar byl kdovíjak zhotoven tak, že to ukazovalo na Kulturu. Ať už Kultura vytvořila kárku taženou nějakým zvířetem, anebo automobil, vždycky ty věci měly něco společného se strojem stojícím na opačném konci pláže, a to i navzdory propasti tvořené historickými érami, jež je dělí. Jistě by pomohlo, kdyby Kultura používala nějaký emblém nebo logo; jenže ona je do posledního dechu nevstřícná a nerealistická a odmítá vkládat důvěru v symboly. Trvá na tom, že prostě je, co je, a žádné vnější znázornění nepotřebuje. Kulturu tvoří všichni lidé a stroje do posledního, ne jedna jediná věc. Stejně jako se nemůže nechat uvěznit zákony, ochudit penězi a svést z cesty vůdci, nenechá se ani falešně znázornit nějakými znaky.

Zároveň ale Kultura měla jeden soubor symbolů, na které byla velice hrdá, a Horza nepochyboval, že pokud stroj, na který se dívá, patří Kultuře, někde na něm nebo v něm budou nějaké nápisy v marainu.

Souvisí to nějak s tou hroudou tuku, která pořád něco vykládá vyzáblíkům kolem ohně? Horza o tom pochyboval. Fwi-Songův marain byl chabý a nepoučený. Sám Horza měl k dokonalému zvládnutí toho jazyka daleko, ale věděl toho dost, aby mu bylo jasné, že Fwi-Song jej při používání poněkud masakruje. Ostatně Kultura nemá ve zvyku zapůjčovat své stroje náboženským cvokům. Takže ho sem poslali, aby je evakuoval? Aby je odnesl do bezpečí, až Kultura nějakým hypertechnologickým způsobem pošle Vavačský orbitál do prdele? Horza si uvědomil, že tohle nejspíš bude ono, a sevřelo se mu srdce. Takže neunikne. Buď ho ti magoři obětují, nebo co se to s ním chystají provést, anebo je stroj laskavostí Kultury nastavený na cestu do zajetí.

Napomenul se, aby nepředpokládal to nejhorší. Koneckonců teď vypadá jako Kraiklyn a není až tak pravděpodobné, že by si Mozky Kultury spočítaly dvě a dvě a našly to pravé spojení mezi ním, Turbulencí a Kraiklynem. Dokonce ani Kultura nemyslí na všechno. Ale… patrně už teď vědí, že byl na Ruce Boží 137; patrně už vědí, že z ní unikl; patrně už vědí, že Turbulence v té době byla v tom prostoru. (Vybavil si statistiku, kterou Xoralundra ocitoval kapitánovi Ruky; ano, VKJ muselo bitvu vyhrát… Vzpomněl si také na namáhavě pracující warpové motory Turbulence; nejspíš vytvářely za zádí stopu, kterou každé VKJčko s aspoň trochou sebeúcty dokáže najít ze vzdálenosti stovek světelných let) … Zatraceně; jen aby je nepodcenil. Možná testují každého, koho z Vavače vyzvednou. A už za pár vteřin a z jediné buňky nebo kousku kůže nebo chlupu by jim všechno bylo jasné; ostatně co on ví, třeba už tu analýzu udělali, třeba vyslali z nejbližšího raketoplánu mikrosondu a ta z něj nějaký titěrný vzoreček tkáně odebrala… Svěsil hlavu, svaly na krku rozbolely sborem se všemi ostatními v jeho zbitém, vyčerpaném těle plném modřin.

Přestaň, řekl si v duchu. Myslíš jako nula. A moc se lituješ, sakra. Seber se. Pořád máš zuby a nehty… a mozek. Jen to chce trochu času…

„Neboť hleďte,“ řečnil Fwi-Song, „oni bezbožní, oni nanejvýš nenávidění, nejpohrdanější z pohrdaných, Ateisté, Anatématici, nám seslali tento přístroj Nicoty a Vakua…“ Při těch slovech Horza vzhlédl a všiml si, že Fwi-Song ukazuje přes pláž k raketoplánu. „Avšak my ve své víře nezakolísáme! Budeme odolávat vábení Nicoty mezi hvězdami, kde existují oni bezbožní, Anatématizovaní z Vakua! Musíme zůstat součástí toho, co je součástí nás! Nebudeme vyjednávat s velikým Rouhačstvím Hmoty. Staneme, jak stojí skály a stromy – pevně v kořenech, jistě, věrně, nepoddajně!“ Fwi-Song znovu rozhodil paže a jeho hlas zaduněl. Ten chraplavý chlapík se špinavě bledou kůží něco křikl na lidi rozesazené kolem a oni mu křikem odpovídali. Prorok se přes oheň usmál na Horzu. Ústa měl jako tmavý otvor, když se rty stáhly do úsměvu, ven vykoukly čtyři malé tesáky. Zaleskly se ve slunečním světle.

„Takhle tu zacházíte se všemi hosty?“ zeptal se Horza a snažil se na konci věty nerozkašlat. Jen si odkašlal. Fwi-Songův úsměv zmizel.

„Ty nejsi hostem, rozmare moře, dare soli. Jsi kořist: naše, kterou si necháme, a moje, kterou použiji. Úroda z moře a slunce a větru, již nám přinesl Osud. Ho-hóó.“ Fwi-Song znovu nasadil úsměv, zahihňal se jako holčička a jednou obrovitou rukou si přikryl bledé rty. „Osud uznává svého proroka a posílá mu chutné pamlsky! A navíc právě ve chvíli, kdy některé mé ovečky zakolísaly! Že, Pane první?“ Hlava podobná vížce se otočila k hubené postavě toho bledšího muže, který stál se založenýma rukama po obrově boku. Pan První přikývl: „Osud je naším zahradníkem a naším vlkem. Co plevel vypleje slabé, aby silné uctil. Tak promluvil prorok.“

„A slovo, jež zmírá v ústech, v uchu žije,“ dodal Fwi-Song a natočil obrovitou hlavu zase k Horzovi. Aspoň už vím, že to je muž, pomyslel si Horza. I když čert ví, jestli to k něčemu bude.

„Mocný Proroku,“ pravil Pan První. Fwi-Song se usmál ještě víc, ale dál se díval na Horzu. Pan První pokračoval: „Dar moře by měl vidět, jaký osud jej čeká. Možná, že zrádný zbabělý Dvacátý sedmý…“

„No ovšem!“ Fwi-Song zatleskal obřími dlaněmi a úsměv se mu rozsvítil na celé tváři. Horza si na chviličku myslel, že za škvírkami zahlédl, jak se na něj upírají bílá očka. „Ovšem, dejme se do toho! Přiveďte zbabělce a dejme se do toho, co je udělat třeba.“

Pan První zvučným hlasem oslovil vyzáblé lidi kolem ohně. Někteří z nich vstali a vyrazili za Horzu, k lesu. Ostatně začali zpívat a deklamovat.

Po několika minutách uslyšel Horza výkřik, pak řadu vyjeknutí a výkřiků, které se postupně blížily. Nakonec přišli ti lidé, kteří předtím odešli, a přinesli krátké silné poleno dost podobné tomu, které drželo Horzu. Na něm se houpal nějaký mladík; řval a křičel v té řeči, které Horza nerozuměl, a zmítal se. Horza si všiml, že chlapci padají od obličeje kapky potu a slin a dělají se z nich flíčky na písku. Kůl byl na jednom konci naostřený; špici vrazili do písku u ohně naproti Horzovi, takže mladík se díval na Chameleona.

„Toto, má úlitbo z moře,“ oznámil Fwi-Song Horzovi a ukázal na mladíka, který se třásl a sténal, koulel očima a slintal, „toto je můj zlobivý hoch; od přerodu se jmenuje Dvacátý sedmý. Byl jedním z našich ctěných, velmi milovaných synů, jedním z našich pomazaných, jedním z našich spolusoust, jednou z bratrských chuťových buněk na velkolepém jazyku života.“ Fwi-Songův hlas přímo chrochtal smíchem, jako kdyby prorok dobře věděl o absurdnosti role, kterou hraje, a nemohl odolat a musel ji přehrávat. „Tato tříska z našeho stromu, toto zrnko písku z naší pláže, tento zatracenec se opovážil rozběhnout k sedmkrát prokletému vozu Vakua. Pohrdl darem břemene, jímž jsme jej poctili; rozhodl se nás opustit a prchat přes písek, když nad námi včera přeletěl cizozemský nepřítel. Nevěřil naší spásné milosti, raději se obrátil k nástroji temnoty a nicoty, k prosáklému stínu těch bez duše, těch Anatématických.“ Fwi-Song se podíval na mladého muže, který se za ohněm naproti Horzovi pořád třásl na svém kůlu. Prorokova tvář zvážněla výčitkami. „Přičiněním Osudu však byl ten zrádce, který prchl z našich řad a ohrozil život samotného proroka, dopaden – takže se ponaučí o svém politováníhodném omylu a odčiní svůj strašlivý zločin.“ Fwi-Song spustil paži. Obrovská hlava sebou zavrtěla.

Pan První se rozkřikl na lidi kolem ohně. Dívali se na mladíka jménem Dvacátý sedmý a vyzpěvovali. Ten odporný pach, který Horza ucítil už předtím, se zase vrátil, a jemu se zamlžily oči a v nose ho začalo šimrat.

Zatímco lidé skandovali a Fwi-Song se díval, Pan První si vzal k ruce dvě ženy a vykopali z písku nějaké sáčky. Vyndali z nich tenké pásky látky a začali si je omotávat kolem sebe. A když se Pan První odíval, Horza spatřil, že pod hrubou halenou má ten chlap v podpažním pouzdře velikou, nešikovnou projektilovou pistoli. Usoudil, že právě z ní se včera střílelo po raketoplánu, když s Mippem přelétali přes ostrov.

Mladík otevřel oči, uviděl ty tři a jak jsou omotaní a začal řvát.

„Slyš, jak se pobloudilá duše křikem dožaduje ponaučení, jak prosí o svou úrodu lítosti, o svou útěchu občerstvivého utrpení,“ usmíval se Fwi-Song s pohledem upřeným na Horzu. „Nás syn Dvacátý sedmý ví, co jej čeká, a ačkoli jeho tělo, jež se už ukázalo být tak slabým, se před bouří láme, jeho duše křičí: ‚Ano! Ano! Mocný Proroku! Pomoz mi! Učiň mne svou součástí! Dej mi svou sílu! Přijď ke mně!‘ Není to milý a povznášející zvuk?“

Horza se prorokovi zadíval do očí a neřekl nic. Mladík dál řval a snažil se odtrhnout od kusu dřeva. Pan První klečel před ním, hlavu měl sklopenou a něco si drmolil. Dvě ženy v našedlé látce nalévaly z kotlů a hrnců kolem ohně do misek nějakou kouřící tekutinu a něco z ní ohřívaly nad plameny. Pach se donesl k Horzovi a jemu se obrátil žaludek.

Fwi-Song přešel do toho druhého jazyka a promluvil k oběma ženám. Ty se podívaly na Horzu a potom k němu došly s miskami v rukou. Horza odtahoval hlavu a ony mu strkaly nádoby pod nos. Znechuceně se šklebil na cosi, co vypadalo a zavánělo jako rybí vnitřnosti v omáčce z výkalů. Ženy s tou odpornou hmotou odešly; smrad mu v nose zůstal. Snažil se dýchat jen ústy.

Mladíkovi zaklínili ústa dřevěnými špalky, aby je musel mít otevřená, a jeho zdušené výkřiky změnily tón. Pan První ho držel a ženy ho lžícemi krmily tou tekutinou z mis. Prskal a kvílel, zalykal se a snažil se plivat. Skučel a potom se pozvracel.

„Dovol, ať ti ukážu svou zbrojnici, své dobrodiní,“ řekl Fwi-Song Horzovi a sáhl si za objemné tělo. Vyndal odtud veliký uzlík hadrů a začal jej rozkládat. Na slunci se zaleskly kovové nástroje podobné maličkým pastičkám. Fwi-Song si přiložil jeden prst na rty, prohlížel si sbírku a potom jedno z těch kovových udělátek vybral. Vložil si je do úst, usadil oba okraje na kolíčky, kterých si Horza předtím všiml. Fwi-Song pozvedl obličej s širokým úsměvem k Chameleonovi. „Dzo zi o tom myzlíš?“ Umělé zuby se mu v ústech třpytily; řady ostrých hrotů. „Debo radži dyhle?“ Fwi-Song je vyměnil za jiné, plné maličkých jehličkovitých tesáků, a potom za další, s křivými zuby podobnými zahnutým háčkům, a za další, které měly otvory. „Dobhý, czo?“ Usmál se na Horzu a ty poslední si nechal. Otočil se k Panu Prvnímu. „Dzo myzlíž thy, Phane Brvní? Heh? Debo…“ Fwi-Song si vyndal protézu s dírami, nasadil jinou se zuby podobnými dlouhým naostřeným rýčům. „Dyhle? Myzlim zou ty pharavé. Takh zažneme z hnimi. Phothreztáme ded zhlobhivý phrst.“

Dvacátý sedmý ochraptěl. Čtyři klečící muži mu zvedli jednu nohu a drželi ji nataženou. Fwi-Songa zvedli a donesli na nosítkách až před mladíka; vycenil ostré zuby, potom se předklonil a rychlým pohybem podobným přikývnutí Dvacátému sedmému ukousl jeden prst.

Horza odvrátil hlavu.

Příští asi tak půl hodinu se obrovitý prorok příjemně krmil, okusoval různými protézami Dvacátému sedmému z těla různé výčnělky a pár zbytků podkožního tuku. A mladík s každým novým krvavým útokem nacházel v plicích další zbytky dechu.

Horza se díval i nedíval, někdy se snažil v sobě najít nějaký vzdor, který by mu umožnil přijít na to, jak tu obrovitou karikaturu člověka dostat, jindy zase jen toužil po tom, aby už ta otřesná záležitost byla u konce a za ním. Prsty svého někdejšího učedníka si Fwi-Song nechal na konec a pak na ně použil zuby s dírami jako nůžky na stahování povlaku z kabelů. „Modz hutdné,“ prohlásil a jednou obrovskou paží si utřel zakrvácenou tvář.

Dvacátý sedmý se zhroutil, slabě sténal, měl na sobě proužky od krve a byl při vědomí jen zpola. Dali mu do úst roubík z kusu hadru, potom ho přitiskli obličejem dolů na písek, dlaněmi zmrzačených rukou mu prohnali špičaté kolíky a na nohy mu navalili veliký balvan. Když ale uviděl, jak k němu nesou proroka Fwi-Songa, znovu se i přes roubík ochable rozkřičel. Fwi-Songa spustili na nosítkách skoro až na to skučící tělo a on potom zápolil s nějakými provazy na boku nosítek, až se pod jeho mohutným trupem otevřel nějaký malý záhyb přímo nad obličejem svázaného zakrváceného člověka na písku. Prorok dal znamení a spustili jej na oběť, takže skučení ustalo. Prorok se usmál a drobně se zavrtěl a uvelebil se, jako když pták usedá na vajíčkách ve hnízdě. Pod obrovitou masou nebylo ani stopy po člověku tam dole, Fwi-Song si pobrukoval, vyzáblý dav přihlížel a velice pomalu a tiše prozpěvoval a pohupoval se ve stoje. Fwi-Song se začal mírně kolíbat dozadu dopředu, nejdřív hodně pomalu, pak rychleji, na zlatavé kupoli hlavy mu vyrážely korálky potu. Začal sípat a pak nejasně pokynul davu; dvě ženy omotané pruhy látky přistoupily a začaly olizovat čúrky krve vytékající jako červené mléko prorokovi z úst přes faldy na bradách a potom až na rozlehlou pláň prsou. Fwi-Song se zajíkl, jako by ztratil vládu a chvíli znehybněl, ale potom překvapivě rychle a rázně praštil obě chlemtající ženy velikými pažemi po hlavách. Honem odspěchaly a vrátily se do davu. Pan První začal hlasitě deklamovat a ostatní se přidali.

Konečně Fwi-Song poručil, aby ho zase zvedli. Nosiči zvedli jeho masivní tělo do výšky a zase bylo vidět rozdrcené tělo Dvacátého sedmého, jehož skučení utichlo nadobro.

Zvedli jej, usekli mrtvole hlavu a odstranili vrchlík lebky. Snědli jeho mozek – a teprve tehdy se Horza pozvracel.

„A nyní jsme se jedni druhými stali,“ zanotoval slavnostně Fwi-Song do mladíkovy duté hlavy a pak odhodil tu krvavou nádobu přes rameno do ohně. Zbytek těla odnesli k moři a hodili ho do něj.

„Jedině obřady a láska Osudu nás odlišují od zvířat co znamení oddanosti Osudu,“ blábolil Fwi-Song k Horzovi – a služebné ho při tom myly a natíraly voňavými látkami. Horza byl pořád přivázaný ke kůlu zabodnutému v zemi, ústa měl potřísněná, opatrně a s rozvahou dýchal a nesnažil se odpovídat.

Tělo Dvacátého sedmého pomalu odplouvalo na moře. Fwi-Songa ženy utřely ručníky. Hubení lidé neklidně posedávali okolo nebo se starali o tu odporně zapáchající tekutinu bublající v kotlích. Pan První a jeho dvě pomocnice si odmotali pruhy látky, takže on na sobě zase měl jen tu špinavou, ale celou halenu, a ony svoje odrbané hadry. Fwi-Song se nechal na nosítkách položit na písek před Horzu.

„Jak vidíš, úrodo z vln, sklizni z neklidného oceánu, můj lid se chystá ukončit půst.“ Prorok máchl kolem sebe jednou tlustou, roztřesenou paží, ukázal jí na lidi pečující o ohně a kotle. Ve vzduchu se vznášel smrad hnijícího jídla.

„Pojídají, co jiní odloží, čeho se jiní nedotknou, protože chtějí být blíž tkanině Osudu. Pojídají kůru ze stromů a trávu ze země a mech z kamenů; pojídají písek a listy a kořeny a hlínu; pojídají lastury a vnitřnosti a mořských zvířat a mršiny ze souše i z oceánu; pojídají své tělesné výměšky a dělí se o ty moje. Já jsem zdroj. Já jsem studánka, chuť na jejich jazyku.

Ty, bublinka pěny na oceánu života, jsi znamení. Jsi sklizeň oceánská, a než nadejde chvíle tvého skonu, pochopíš, že jsi vším, co jsi pozřel a že potrava je jen nestrávený výměšek. Tak jsem pochopil já; tak prozřeš i ty.“

Jedna z pomocnic se vrátila od moře s pěkně vyčištěnými Fwi-Songovými protézami. Vzal si je od ní a schoval je kamsi do hadrů za sebou. „Všichni padnou, ale my ne, všichni dojdou ke smrti, ke skonu. Ale jen my budeme skonem utvořeni a přivedeni do slávy svého konečného strávení.“

Prorok seděl a usmíval se na Horzu a všude kolem něj – a to se už po písku pláže vlekly dlouhé odpolední stíny – ti vyzáblí chorobní lidé usedali ke své odporné hostině. Horza se díval, jak se pokoušejí jíst. Některým se to po pobídkách Pana Prvního dařilo, ale většinou nic neudrželi. Lapali po dechu a chlemtali tekutinu, ale většinou jen zase vyzvrátili to, co se právě přinutili polknout. Fwi-Song se na ně smutně díval a potřásal hlavou.

„Jak vidíš, ani moje nejbližší děti ještě nejsou zralé. Musíme se modlit a zapřísahat, aby zralí byli, až přijde čas, a on za několik dnů přijít musí. Musíme doufat, že jejich těla, jež zatím nedosáhla sepětí a soucítění se všemi věcmi, je neučiní pohrdanými v očích a ústech Božích.“

Ty zmrde tlustá. Jsi na dosah, a kdybys tak věděl… Mohl bych tě odsud oslepit; plivnout ti do těch prasečích očiček, a možná…

Ale možná taky ne, pomyslel si Horza. Obr má očka tak hluboko zapadlá v třaslavých tkáních na čele a na tvářích, že dokonce ani jedovaté sliny, kterými by tu zlatou obludu mohl zasáhnout, by si nemusely najít cestu až do membrán v nich. Ale Horza v téhle situaci nenacházel žádnou jinou útěchu. Mohl by na proroka plivnout, to je tak celé. Snad přijde chvilka, kdy to o něčem rozhodne, ale udělat to hned teď by byla hloupost. Připadalo mu, že oslepený a vzteklý Fwi-Song je cosi, čemu by se měl vyhýbat ještě víc, než když vidí a pochechtává se.

Fwi-Song mu dál něco vykládal, nikdy se na nic neptal a nikdy se vlastně pořádně neodmlčel, a čím dál tím častěji se opakoval. Pověděl mu o svých zjeveních a o své minulosti; byl v panoptiku zrůd, potom dělal palácového mazlíčka nějakému mimozemskému satrapovi na jedné Megalodi, potom se na jiné Megalodi stal konvertitou k jednomu módnímu náboženství, a tam došlo k jeho prozření a on přemluvil pár dalších konvertitů, aby s ním odešli na ostrov a tam čekali na Konec Všeho. Když Kultura oznámila, jaký bude osud Vavačského orbitálu, dorazili další následovníci. Horza poslouchal jen napůl, horečně přemítal a snažil se vymyslet, jak z toho ven.

„… čekáme na konec všeho, na poslední den. Připravujeme se na konečné strávení tím, že mísíme plody země a moře a smrti s našimi křehkými těly z masa a krve a kostí. Ty jsi naše znamení, náš předkrm, naše vůně. Jistě se cítíš poctěn.“

„Mocný Proroku,“ řekl Horza, ztěžka polkl a ze všech sil se snažil mluvit klidným hlasem. Fwi-Song přestal vykládat, přimhouřil oči ještě víc a začal se mračit. Horza pokračoval: „Vskutku jsem vaše znamení. Přináším vám sebe sama; jsem následovník… učedník očíslovaný jako Poslední. Přicházím, abych vás zbavil stroje z Vakua.“ Horza se podíval k raketoplánu Kultury, který pořád dřepěl s otevřenými zadnímu dveřmi na protějším konci pláže. „Vím, jak ten zdroj pokušení odstranit. Dovol, abych ti dokázal svou oddanost tím, že vykonám tu službičku pro tvé velkolepé a majestátní já. Pak budeš vědět, že jsem tvůj poslední a nejvěrnější služebník: ten očíslovaný jako Poslední, ten, jenž přišel před skonem, aby… aby zocelil tvoje následovníky pro chystající se zkoušku a odstranil stroj pokušení nastražený Anatématiky. Smísil jsem se s hvězdami vzduchem a oceánem a přináším vám tuto zvěst, toto vysvobození.“ Tady se Horza odmlčel, protože v krku a na rtech měl sucho a oči mu slzely od toho silně kořenitého smradu jídla Pojídačů, který se kolem něj převaloval ve vánku. Fwi-Song seděl na nosítkách naprosto tiše, díval se Horzovi do obličeje přimhouřenými škvírkami a na buclatém čele se mu navršily faldy.

„Pane První!“ řekl potom a otočil se po bledém muži v haleně, který právě masíroval jednomu Pojídači břicho; nešťastný následovník ležel na zemi a skučel. Pan První vstal a došel k obřímu prorokovi. Ten kývnutím ukázal na Horzu a promluvil tou řečí, jíž Chameleon nerozuměl. Pan První se mírně uklonil, potom si stoupl za Horzu, a právě když Chameleonovi zmizel ze zorného pole, vyndal cosi zpod haleny. Horzovi se rozbušilo srdce. Zoufale se díval na Fwi-Songa. Co prorok řekl? Co udělá Pan První? Nad Horzovou hlavou se objevily ruce, které cosi držely. Chameleon zavřel oči.

Přes ústa mu těsně pevně přitáhli hadr. Smrděl tím hnusným jídlem. Hlavu mu stáhli dozadu ke kůlu. Potom se Pan První zase vrátil k ležícímu a skučícímu Pojídači. Horza se upřeně zadíval na Fwi-Songa a ten prohlásil: „Takže. Jak jsem už řekl…“

Horza neposlouchal. Krutá víra tlustého proroka se moc nelišila od miliónu jiných; v našich údajně tak civilizovaných časech je nezvyklý jen stupeň jejího barbarství. Nejspíš další vedlejší účinek války; může za to Kultura. Fwi-Song řečnil, ale naslouchat nemělo smysl.

Horza si vybavil, že Kultura se ke každému, kdo věří ve všemohoucího Boha, staví tak, že jej lituje a že si podstaty jeho víry nevšímá o moc víc, než byste si všímali blábolení někoho, kdo tvrdí, že je Císařem vesmíru. Podstata víry nebyla irelevantní zcela – společně s jeho zázemím a výchovou vám mohla prozradit cosi o tom, kde se mu to v hlavě pokazilo –, ale jeho názory prostě nemusíte brát vážně.

Přesně takhle se Horza stavěl ke Fwi-Songovi. Musí ho brát jako maniaka, a on jím také zjevně je. Skutečnost, že jeho nepříčetnost je ověšená náboženskými cingrlátky, neznamená nic.

Kultura by bezpochyby nesouhlasila a tvrdila by, že nepříčetnost a náboženská víra toho mají společného hodně, ale co jiného byste taky od Kultury čekali? Idiřané mají víc rozumu – a Horza sice nesouhlasil se vším, za čím si Idiřané stojí, ale ctil jejich názory. Celý jejich životní styl a téměř každá jejich myšlenka jsou osvěcovány, vedeny a ovládány jediným jejich náboženstvím/filosofií: vírou v řád, místo a jakousi svatou racionalitu.

V řád věřili proto, že potkali tak mnoho jeho opaku, nejprve ve vlastním planetárním kontextu, protože byl součástí podivuhodně surového evolučního boje o život na Idiru, a potom – když konečně vstoupili do společnosti jejich místního hvězdného shluku – i kolem nich, v rámci jiných druhů a mezi těmito druhy. Nedostatkem řádu dost utrpěli; umírali po miliónech v hloupých, hamižností vyvolaných válkách, do kterých se zapletli bez vlastního přičinění. Byli naivní a nevinní a až příliš závislí na tom, jestli ostatní dokážou myslet právě tím klidným, rozumovým způsobem, jakým vždycky myslí oni.

Věřili v osud místa. Někteří jedinci budou vždy patřit na jistá místa – do vysokých hor, do úrodných krajů, na ostrovy s mírným klimatem –, a to ať už se tam narodili, anebo ne; a totéž platí i pro kmeny, klany a rasy (ba i pro celé druhy; většina prastarých posvátných textů se ukázala být dost flexibilních a vágních, aby se šlo vypořádat se zjištěním, že Idiřané nejsou ve vesmíru sami. Textů, které tvrdily opak, se promptně zbavili, a jejich autoři byli nejprve rituálně zavrženi a potom naprosto zapomenuti). V tom nejpřízemnějším smyslu by jejich víru šlo vyjádřit jako jistotu, že všechno má své místo a že všechno by na tom svém místě mělo být. A jakmile vše na svém místě bude, Bůh bude s vesmírem spokojen a nynější chaos bude nahrazen věčným mírem a radostí.

Idiřané brali sami sebe jako prostředníky té velkolepé relokace. Byli vyvoleni – nejprve se jim dostalo míru nutného k tomu, aby pochopili, co si Bůh přeje, potom byli pobídnuti k činu, nejen k rozjímání, a to právě těmi silami nepořádku, o kterých postupně pochopili, že s nimi musejí bojovat. Bůh pro ně má větší záměr, než je jen zkoumání. Musejí najít své vlastní místo, přinejmenším v celé galaxii; a možná, že dokonce i mimo ni. Zralejší druhy ať si klidně usilují o svou vlastní spásu; oni musejí vytvořit vlastní pravidla a najít vlastní smíření s Bohem (a je znamením jeho velkorysosti, že byl spokojen s jejich úspěchy dokonce i tehdy, když jej popírali). Zato ti ostatní – to hemžící se, chaotické, zápolící množství – potřebují být vedeni.

Přišel čas skoncovat s hračkami sobeckého usilování. Idiřanům došlo, že právě to je tím znamením. V nich a ve Slově, jež bylo jejich dědictvím božské síly, Kouzlem jejich genetického odkazu, zní nová zvěst: Dospějte. Umravněte se. Připravte se.

Horza nevěřil v náboženství Idiřanů o nic víc než Balveda, ba co víc, viděl v jeho přehnaně promyšlených a plánovaných ideálech přesně ty síly rdousící život, které tak nenáviděl na původně laskavějším étosu Kultury. Ale Idiřané spoléhají sami na sebe, nikoli na svoje stroje, a tak jsou nadále součástí života. To pro něj byl hlavní rozdíl.

Horza věděl, že Idiřané si nikdy nepodrobí všechny méně rozvinuté civilizace v galaxii; jejich vysněný den zúčtování nepřijde nikdy. Ale právě díky té jistotě konečné porážky mu Idiřané připadali bezpeční, normální, proto byli součástí všeobecného života v galaxii; prostě jeden z mnoha druhů, které budou růst a rozpínat se a potom, když najdou tu rovinnou fázi, do níž nakonec dospějí všechny nesebevražedné druhy, se usadí. Za deset tisíc let budou Idiřané jedna z mnoha civilizací, která se stará sama o sebe. S dojetím budou vzpomínat na nynější dobyvačnou epochu, ale stane se pro ně nepodstatnou, a nějakou kreativní teologií si to tak odůvodní. Byli poklidní a sebezpytní už předtím; a budou takoví zase.

Nakonec jsou racionální. Naslouchají selskému rozumu víc než vlastním emocím. Jediné, čemu věří bez důkazu, je to, že život má nějaký záměr, že existuje cosi, co si většina jazyků překládá slovem „Bůh“, a že tento Bůh chce pro svá stvoření lepší existenci. Zatím se za tímto záměrem ženou sami, věří, že to oni jsou pažemi a rukama a prsty Boha. Ale až přijde pravý čas, budou s to vstřebat pochopení, že v tom se mýlili a že není jejich úlohou vykonat nejvyšší příkaz. Sami se zklidní; najdou své místo. Galaxie a její početné a rozmanité civilizace je asimilují.

Kultura je jiná. Jejímu přístupu neustávajícího a stupňujícího se zasahování Horza prostě neviděl konce. Klidně to může narůstat věčně, protože to neovládají přirozené meze. Stejně jako zdivočelá buňka, rakovina, která ve svém genetickém uspořádání postrádá tlačítko „vypnout“, se bude i Kultura dál rozpínat, dokud jí to dovolí. Sama od sebe nepřestane, a tak je nutné ji zastavit.

Horza naslouchal Fwi-Songovu žvanění a říkal si v duchu, že právě té věci se už dávno rozhodl zasvětit život. Ale už jí ničím neposlouží, pokud nějak neunikne Pojídačům.

Fwi-Song ještě chvíli rozkládal a potom – když mu Pan První cosi krátce řekl – se nechal na nosítkách otočit tak, aby mohl oslovit následovníky. Většinou jim bylo strašlivě zle, nebo brzy bude. Fwi-Song přešel do místního jazyka, kterému Horza nerozuměl, a začal s něčím, co zjevně bylo kázání. Nevšímal si toho, že jeho stádečko sem tam zvrací.

Slunce klesalo nad oceán a ochlazovalo se.

Když kázání skončilo, Fwi-Song seděl mlčky na nosítkách a Pojídači jeden po druhém přistupovali k němu, klaněli se a upřímně k němu promlouvali. Kupolovitá prorokova hlava se přizdobila širokým úsměvem a tu a tam přikyvovala, patrně na souhlas.

Později Pojídači zpívali a deklamovali a ty dvě ženy, které ministrovaly u smrti Dvacátého sedmého, omývaly a olejovaly Fwi-Songa. Potom, když se jeho objemné tělo lesklo v paprscích zapadajícího slunce, proroka odnesli z pláže do nevelkého lesa pod jedinou zakrslou horou ostrova a on jim vesele mával.

Přiložili na ohně, nanosili dřevo. Pojídači se rozešli do stanů a k táborákům, anebo se v nepočetných skupinkách rozešli s těmi hrubě upletenými koši, zřejmě nasbírat nějaké čerstvé zbytky, které se později budou snažit jíst.

Kolem soumraku přisedl Pan První k pěti poklidným Pojídačům rozsazeným kolem ohně. Horza měl už pohledu přímo do ohně právě dost. Vyzáblí lidé si Chameleona všímali pramálo, anebo vůbec ne, ale Pan První přišel a sedl si poblíž toho muže přivázaného ke kůlu. V jedné ruce držel menší kámen, ve druhé některé z těch umělých zubů, které Fwi-Song předtím použil na Dvacátého sedmého. Pan První seděl, drhl a leštil protézy a u toho si povídal s ostatními Pojídači. Po čase pár z nich odešlo ke stanům, Pan První přistoupil zezadu k Horzovi a odvázal mu roubík. Horza se nadechoval ústy, aby se zbavil toho zakyslého pachu, a procvičoval si čelist. Změnil polohu, snažil se ulevit hromadící se bolesti v pažích a nohou.

„Pohodlné?“ zeptal se Pan První a zase si sedl na bobek. Dál brousil kovové tesáky; blýskaly se ve světle z ohně.

„Už jsem zažil příjemnější věci,“ odpověděl Horza.

„A zažiješ i horší… příteli.“ Pan První poslední slovo vyplivl jako nadávku.

„Jmenuji se Horza.“

„Je mi jedno, jak se jmenuješ.“ Pan První zavrtěl hlavou. „Na tvém jménu nesejde. Ani na tobě nesejde.“

„Taky začínám mít takový dojem,“ připustil Horza.

„Ale, vážně?“ na to Pan První. Vstal a došel blíž k Chameleonovi. „Opravdu?“ Rozehnal se ocelovými zuby, které držel v ruce, a zasáhl Horzu přes levou tvář. „Myslíš si, jak nejsi chytrý, co? Myslíš si, že se z toho dostaneš, co?“ Nakopl Horzu do břicha. Horza zalapal po dechu a začal se dusit. „Vidíš? Nesejde na tobě. Jsi jenom flák masa. Jako všichni. Jenom maso. A stejně,“ kopl Horzu znovu, „bolest není skutečná. Jsou to jenom chemikálie a elektřina a tak, chápeš?“

„Aha,“ zachroptěl Horza a na chvíli ho zase zabolely ráno, „Jasně. Chápu.“

„To je dobře,“ ušklíbl se Pan První. „Nezapomeň na to zítra, ano? Jsi jenom kus masa a prorok je větší kus.“

„Takže… hmm, takže vy nevěříte v duše?“ zeptal se Horza ostýchavě a doufal, že to nepovede k dalšímu kopanci.

„Duši si strč do prdele, cizinče,“ zasmál se Pan První. „A radši doufej, že nic takového není. Jsou lidi, co jsou od přírody jedlíci, a jsou ti, které vždycky někdo jiný sní, a mně je jasné, že jejich duše nemůžou být až tak, takže protože ty jsi evidentně jeden z těch, které vždycky sežerou, fakt radši doufej, že nic takového není. Věř mi, lepší naději ani nemáš.“ Pan První sebral hadr, který předtím vyndal Horzovi z úst. Uvázal ho zpátky a dodal: „Kdepak – nemít vůbec žádnou duši by pro tebe bylo nejlepší, příteli. Ale jestli se ukáže, že nějakou máš, tak se vrať a pověz mi to, ať se od plic zasměju, jo?“ Pan První zauzlovaný hadr pevně přitáhl, takže s ním stáhl Horzovi hlavu až k dřevěnému kůlu.

Fwi-Songův pobočník doostřil lesklé kovové zuby, potom vstal a oslovil další Pojídače sedící kolem ohně. Ti se po chvíli rozešli do některých menších stanů a brzy byli z pláže pryč všichni, takže na uhasínající ohně se už díval jen sám Horza. Vlny se neškodně rozbíjely na vzdálené čáře příboje, hvězdy nahoře zvolna opisovaly oblouky a denní strana orbitálu tam nahoře vypadala jako čára jasného světla. A mlčící trup raketoplánu Kultury se leskl ve světle hvězd a orbitálovém světle a čekal s otevřenými zadními dveřmi podobnými jeskyni plné bezpečné tmy.

Horza už vyzkoušel uzly, které mu držely ruce a nohy. Nepomůže mu, ani když zmenší zápěstí; provaz, lanko nebo co to použili, se pořád stahuje; jen by zaplnil vzniklý prostor tak rychle, jak on by jen vytvářel. Nejspíš se smrskává při schnutí a oni jej namočili, než ho svázali. To nedokázal poznat. Mohl by posílit obsah kyseliny v potních žlázách na těch místech, kde se provaz dotýká kůže, to by za pokus jistě stálo, ale ani dlouhá vavačská noc mu patrně neposkytne dost času na to, aby to zabralo.

Bolest není skutečná, řekl si v duchu. Kecy.

Probudil se za svítání, když nějací Pojídači pomalu došlo k vodě a myli se v příboji. Byla mu zima. Jakmile se probudil, začal se třást, a bylo mu jasné, že jeho tělesná teplota hodně klesla, když celou noc strávil v lehkém transu nutném k tomu, aby pozměnil buňky kůže na zápěstích. Zapřel se do provazů, zkoušel to, jestli někde nepovolí, jestli se aspoň maličko nepotrhají vlákna nebo pramínky. Ale nic, jen další bolest z dlaní na těch místech, kde nějaký pot stekl na nezměněnou kůži, která tedy nebyla chráněna před kyselinou z jeho potních žláz. Chvilku si s tím lámal hlavu, protože se mu vybavilo, že kdyby někdy měl pořádně hrát Kraiklynovu roli, musel by používat i jeho otisky prstů a dlaní, takže by potřeboval jeho kůži v dokonalém stavu Změny. Potom se sám sobě vysmál za to, že si dělá takové starosti, když nejspíš nepřežije tenhle den.

Líně zvažoval, jestli se nemá zabít. Možné to bylo; jen s drobnou vnitřní přípravou by dokázal použít jeden ze svých zubů a otrávit se. Ale dokud je aspoň nějaká šance, nedokázal se přimět k tomu, aby o tom uvažoval vážně. Napadlo ho, jak se k válce staví lidé z Kultury; měli by prý také být s to se rozhodnout, že zemřou, i když se říká, že to něco složitějšího než obyčejný jed. Jenže jak tomu odolávají, ty změkčilé, mírem rozmazlené dušičky? Představil si je v boji, jak se uchylují k autoeutanazii, sotva dopadnou první výstřely, sotva se objeví první zranění. Z té představy se usmál. Idiřané mají trans smrti, ale ten se má používat jen v případě krajního zahanbení a ztráty cti, anebo když jste ukončili celoživotní dílo, případně když vám hrozí zmrzačující choroba. A na rozdíl od Kultury – a od Chameleonů – prožívají bolest plně, neztenčenou genofixovanými inhibitory. Chameleoni berou bolest jako zpola nadbytečnou kocovinu způsobenou jejich animální evolucí; Kultura se jí jednoduše děsí; ale Idiřané k ní přistupují s jakýmsi pyšným pohrdáním.

Horza se podíval přes pláž a přes ty dvě veliké kánoe až k otevřeným zadním dveřím raketoplánu. Na vrcholku stroje si vykračovali nějací dva jasně zbarvení ptáci, dělali drobné, obřadné pohyby. Horza je chvíli sledoval a tábor Pojídačů se postupně probouzel a dopolední slunce sílilo. Z řídkého lesa vycházela mlha a vysoko na nebi se našlo pár mraků. Pan První vyšel ze stanu, zíval a protahoval se, potom vyndal zpod haleny tu těžkou projektilovou pistoli a vystřelil do vzduchu. Patrně to bylo znamení pro všechny Pojídače, aby se probudili a rozešli se po své každodenní práci, pokud to už neudělali.

Rána z primitivní zbraně vyplašila ty dva ptáky na střeše raketoplánu Kultury; vznesli se a odletěli nad stromy a keře, někam nad ostrov. Horza se díval za nimi, potom sklopil zraky, upřel pohled do zlatavého písku a dýchal pomalu a zhluboka.

„Tvůj velký den, cizinče,“ oznámil s úšklebkem Pan První, jen co došel k Chameleonovi. Pistoli vrátil do pouzdra pod halenou. Horza se na něj podíval, ale neřekl nic. Zas jedna hostina na moji počest, pomyslel si.

Pan První chodil kolem Horzy a prohlížel si ho. Horza jej sledoval očima, kam to šlo, a čekal, jestli si ten člověk všimne nějaké škody, kterou napáchal kyselý pot na provazu na rukou, ale Pan První si nevšiml ničeho, a když se vynořil tam, kde na něj Horza zase viděl, pořád se mírně usmíval, trochu si pokyvoval a podle všeho byl spokojen s tím, že muž přivázaný ke kůlu je pořád dobře znehybněný. Horza se ze všech sil napínal do pout na zápěstích. Pořád ani náznakem nepovolovala. Nezabralo to. Pan První odešel dohlédnout, jak rybáři spouštějí na vodu kánoi.

Fwi-Songa přinesli z lesa na nosítkách krátce před polednem, kdy se už rybáři na kánoi vraceli.

„Dare moře a vzduchu! Úlitbo nesmírného bohatství Okružního moře! Hle, jaký tě čeká překrásný den!“ Fwi-Song se nechal donést k Horzovi a složit vedle ohně. Usmál se na Chameleona. „Celou noc jsi měl čas myslet na to, co ti chystá nový den; navzdory vší tmě jsi byl s to dívat se na plody Vakua. Viděl jsi prostory mezi hvězdami, viděl jsi, jak mnoho ničeho tam je a jak pramálo čehokoli. Nyní můžeš docenit, jaká čest se pro tebe chystá; jaké máš štěstí, že jsi mým znamením, mou obětinou!“

Fwi-Song radostně tleskl a obrovité tělo se odshora dolů roztřáslo. Buclaté ruce se při řeči zvedly k ústům a faldy nad očima se na okamžik zvedly a odhalily bělma. „Ha-háá! Jak jen se všichni pobavíme!“ Prorok dal znamení a nosiči jej vzali k moři, k omytí a pomazání.

Horza se díval, jak si Pojídači chystají potravu; vykuchali ryby, ale maso zahodili a nechali si vnitřnosti a kůži, hlavy a ostny. Vyndali maso z lastur a maso zahodili. Lastury a mušle nadrtili s chaluhami a nějakými jasně zbarvenými mořskými plži. Sledoval, jak se to všechno děje přímo před ním, a všiml si, jak strašně jsou Pojídači vlastně zdeptaní; strupy a rány, choroby z podvýživy a celková ochablost. Nastydlí, ukašlaní, kůže se jim loupala, končetiny byly částečně deformované, všechno to svědčilo o velmi postupně smrtící dietě. Mrtvé maso mořských zvířat vrátili vodám ve velikých zakrvácených koších. Horza se díval tak pozorně, jak mu to jen roubík a vzdálenost dovolovaly, ale ani jeden z Pojídačů si zjevně nedopřál kradmého sousta syrového masa, když je z košů vyhazovali do moře.

Fwi-Song, kterého osušili na písku těsně nad čárou, kde se lámou vlny, se díval, jak vhazují jídlo do moře, souhlasně přikyvoval a tiše své stádečko něčím povzbuzoval. Potom zatleskal a nosítka se začala pomalu sunout po pláži k ohni a k Chameleonovi.

„Obětino! Dobrodiní! Přichystej se!“ blábolil Fwi-Song a vrtěl se na nosítkách drobnými pohyby, které vysílaly vlnění po všech sloních faldech a záhybech na masivním těle. Horza začal dýchat prudčeji a ucítil, jak se mu rozbušilo srdce. Polkl a znovu se napřel do provazu na rukou. Pan První a ty dvě ženy už hrabali v písku a vyndávali z něj tenké šaty v zakopaných pytlích.

Všichni Pojídači se shromáždili kolem ohně a byli obrácení k Horzovi. Oči měli tmavé nebo lehce zaujaté, nic víc. To, jak byly jejich pohyby a výrazy apatické, Horzu ubíjelo víc, než jak by působila výslovná nenávist nebo sadistický pošklebek.

Pojídači začali deklamovat a zpívat. Pan První a ty dvě ženy si obtáčeli kolem těla dlouhé pruhy látky. Pan První se podíval na Horzu a zašklebil se.

„Ach, šťastná chvíle posledních dnů!“ pronesl Fwi-Song hlasitěji a se zdviženýma rukama a zajíkavé tóny se rozlehly až doprostřed ostrova. Odporný pach z pojídačských kotlů se znovu donesl až k Chameleonovi. „Nechť je jeho skon i zrod pro nás symbolem!“ pokračoval Fwi-Song a spustil paže jako obrovské masité opony z bílé tkáně. Zlatohnědé plochy se zaleskly na slunci, když prorok spráskl tlusté prsty k sobě. „Nechť jeho bolest je naší radostí, stejně jako náš skon bude naším spojením; nechť jeho stažení z kůže a strávení je naším uspokojením a potěšením!“

Fwi-Song zvedl hlavu a promluvil hlasitě v té řeči, které ostatní rozuměli. Jejich odříkávání se změnilo a zesílilo. Pan První se dvěma ženami přistoupili k Horzovi.

Horza ucítil, jak mu Pan První vyndává roubík. Bledý muž promluvil ke dvěma ženám a ty došly k bublajícím kotlům se smradlavou tekutinou. Horza cítil, jak se mu točí hlava; vzadu v hrdle měl pocit, který znal až příliš dobře, pocit, jako kdyby se mu trocha té kyseliny ze zápěstí kdovíjak dostala až na jazyk. Znovu za zády napjal pouta a cítil, jak se svaly chvějí. Zaříkávání znělo dál; ženy nabíraly ohavný vývar do mis. Prázdný žaludek se mu obracel už teď.

Jsou dva hlavní způsoby, jak uniknout z pout, tedy kromě těch dostupných ne-Chameleonům [říkaly poznámky z Akademie]: výron potní kyseliny na dlouhodobě udržované hladině a v místě, kde je vázací materiál k podobnému útoku vhodný, a dále poddajná preferenční úprava dotyčné končetiny či kloubu.

Horza se pokusil vymámit z unavených svalů trochu víc síly.

Excesivní kyselé pocení může poškodit nejen sousedící povrchy kůže, ale také celé tělo, a to nebezpečnou změnou chemické nerovnováhy. Přehnané tělesné úpravy pak zase hrozí tím, že se svaly příliš vyčerpají a kost zeslábne natolik, až může následně být jejich používání při krátkodobém i dlouhodobějším pokusu o útěk výrazně omezené.

Pan První se blížil s těmi špalíky dřeva, které umístí Horzovi do úst. Několik urostlejších Pojídačů se oddělilo od davu a teď popošli blíž a byli připraveni Panu Prvnímu asistovat. Fwi-Song si sahal za záda. Ženy vykročily od probublávajících kotlů.

„Otevři ústa, cizinče,“ řekl Pan První a zvedl v ruce dva špalíky. „Nebo mám použít páčidlo?“ Doprovodil to úsměvem.

Horza napjal paže. V nadloktí se mu paže pohnula. Pan První to uviděl a na chviličku se zarazil. Horza trhnutím osvobodil jednu ruku. V mžiku jí švihl kolem těla dopředu a chystal se nehty rozčísnout Panu Prvnímu obličej. Bledý muž se odtáhl, ale ne dost rychle.

Horza zachytil nehty jeho oděv a halenu, jejichž záhyby povlávaly před ucukávajícím tělem. Už teď byl našponovaný tak daleko od kůlu, jak dokázal, ale ucítil, jak se zaťatá ruka prodírá dvěma vrstvami látky, ale nenachází pod ní tělo. Pan První klopýtavě couval, vrazil do jedné z žen nesoucích mísy s tím hnusným smradem a vyrazil jí mísu z rukou. Jeden dřevěný klín vyletěl Panu Prvnímu z ruky a dopadl do ohně. Horzova paže opsala celý oblouk právě ve chvíli, kdy dva Pojídači vepředu rychle vykročili a chytili Chameleona za hlavu a druhou paži.

„Svatokrádež!“ rozeřval se Fwi-Song. Pan První se podíval na ženu, do které vrazil, na oheň, na proroka, a potom zase střelil vzteklým pohledem po Chameleonovi. Zvedl ruku a prohlédl si, jak má potrhaný oděv a halenu. „Ten smradlavý dar znesvětil naše posvátné oděvy!“ hulákal Fwi-Song. Dva Pojídači drželi Horzu, tiskli mu paže zpátky tam, kde byly předtím, a hlavu ke kůlu. Pan První vykročil k Horzovi, vyndal zpod haleny pistoli a podržel ji za hlaveň jako palici. „Pane První!“ vyjel na něj Fwi-Song – a bledý muž se na místě zastavil. „Odchthupte! Hodhochte tu hbhaň; hjá hukáchu tomu hlobivému chlachchi, jak che ch takovými humíme vypohádat!“

Horzovi natáhli volnou ruku před tělo. Jeden z Pojídačů, kteří ho drželi, obemkl nohu zezadu za kůl, zapřel se a držel druhou Horzovu ruku tam, kde byla. Fwi-Song měl v ústech lesklou ocelovou protézu, tu s dírami. Mračil se na Chameleona; Pan První couval, ale pořád držel v ruce projektilovou pistoli. Prorok kývl na další dva Pojídače z davu; chytili Horzovu ruku, rozevřeli prsty od sebe a zápěstí přivázali ke kůlu. Horza cítil, jak se celý třese. Odřízl v té ruce veškerý cit.

„Hlobivý, hlý dhar hmohe!“ řekl Fwi-Song. Předklonil se, vstrčil si Horzův ukazováček do úst, sevřel na něm zuby podobné stahovači povlaku z kabelů, zabořil je do prstu a pak se rychle odtáhl.

Prorok žvýkal a polykal, díval se u toho Chameleonovi do obličeje a mračil se.

„Nhení mhoc huhutný, then dhárek ohocehánskýh phoudů!“ Prorok si olízl rty. „Něhejk nhevím cho ch tebou… Tak che phodíváháme, cho dalchího…“ Fwi-Song se zase zamračil. Horza se podíval za Pojídače, který mu držel ruku na kůlu; jeden prst měl ohlodaný na kost, ta visela a z tenkého konečku odkapávala krev.

Ještě o něco dál ale Fwi-Song zamračeně seděl na nosítkách složených na písku, Pan První mu byl po boku, pořád se kabonil na Horzu a držel zbraň za hlaveň. Když Fwi-Song dál jen mlčel, Pan První se na proroka zadíval. Fwi-Song řekl: „…nich dalchího… nich…“ Zvedl ruku a vyndal si trochu nemotorně protézu z úst. Položil ji před sebe, dal ji do hadru k ostatním, jednou tělnatou rukou si sáhl na krk, druhou na objemnou polokouli břicha. Pan První se dál díval, pak se ohlédl po Horzovi, který se ze všech sil snažil usmívat. Chameleon otevřel zubní žlázy a natáhl jed.

„Pane První…“ začal Fwi-Song a pak si přestal svírat břicho a natáhl tu ruku k druhému muži. Pan První očividně nevěděl, co má dělat. Přendal si zbraň z jedné ruky do druhé a tou volnou uchopil napřaženou prorokovu ruku. „Já myslím… že… že…“ koktal Fwi-Song a oči se mu začaly otevírat ze škvír do drobných oválů. Horza viděl, že už teď jeho obličej mění barvu. Brzy přijde na řadu hlas, to až začnou reagovat hlasivky. „Pomoz mi, Pane První!“ Fwi-Song sevřel kusanec tuku na krku, jako kdyby se snažil rozvázat moc utaženou kravatu; vrazil si prsty do úst, až do hrdla, ale Horza věděl, že to nezabere; svaly v břiše má už ochromené – nedokáže jed vyzvrátit. Fwi-Song měl oči, vytřeštěné, jasně bílé; tvář přecházela do šedomodra. Pan První zíral na proroka a pořád ho držel za obrovitou ruku; jeho vlastní ruka byla pohřbená někde uvnitř té veliké zlatavé Fwi-Songovy pěsti. „Po-móóć!“ vypískl prorok. Pak už vydával jen zajíkavé zvuky. Bílé oči se vyboulily, obrovské trup se roztřásl, kupole hlavy zmodrala.

Někdo v davu začal řvát. Pan První se podíval na Horzu a zvedl v ruce velikou pistoli. Horza napjal svaly a pak vší silou plivl.

Sliny se Panu Prvnímu rozcákly po obličeji, od úst k jednomu uchu v křivce podobné srpu, která těsně zasáhla jedno oko. Pan První odpotácel. Horza natáhl dech, nasál další jed, potom plivl a vydechl naráz, takže další salva slin zasáhla Pana Prvního do očí. Pan První si sevřel tvář rukama a upustil zbraň. Druhou jeho ruku pořád pevně svíral Fwi-Song; obézní prorok sebou třásl a zmítal a oči měl dokořán, ale neviděl nic. Ti, kteří drželi Horza, zakolísali; cítil to. Další lidé ve skupině začali křičet. Horza škubl celým tělem a zavrčel, znovu plivl po jednom z mužů, který držel kůl tam, kde on měl přivázanou ruku. Muž ječivě vykřikl a upadl pozpátku; ostatní pustili Horzu i kůl a utíkali. Fwi-Song byl už modrý od krku dolů, pořád se třásl a jednou rukou si svíral hrdlo a tou druhou držel Pana Prvního. Pan První byl na kolenou, hlavu měl svěšenou, sténal a snažil se setřít si sliny z obličeje a dostat z očí to nesnesitelné pálení.

Horza se honem rozhlédl; Pojídači se dívali buď na svého proroka a jeho hlavního učedníka, anebo na něj, ale nepodnikali nic, ani aby jim pomohli, ani aby jemu v něčem bránili. Úplně všichni neplakali a neřvali; někteří pořád předříkávali, rychle a vystrašeně, jako kdyby něco z toho, co říkají, mohlo zarazit to neznámou a děsivou věc, která se děje. Potupně ale couvali, dál od proroka a Pana Prvního, ale i dál od Chameleona. Horza zatáhl a škubl rukou přivázanou ke kůlu; začínalo to povolovat.

„Aáá!“ Pan První najednou zvedl hlavu, rukou si sevřel jedno oko a zařval z plných plic; ruku mu pořád svíral prorok, ale teď s ní rázně škubl a snažil se ji uvolnit. Fwi-Song ho ale dál nepouštěl, i když se celý otřásal a nabíral modrou barvu. Horza si uvolnil ruku; zatahal za pouta za zády a zmrzačenou volnou rukou se ze všech sil snažil rozvázat uzly. Pojídači už skučeli, jen někteří dál předříkávali, ale všichni šli pryč. Horza se rozeřval – částečně na ně, částečně na ty paličaté uzly za zády. Pár lidí se rozběhlo. Jedna z žen v odrbaném obřadním rouchu vykřikla, hodila po něm mísu se sajrajtem, netrefila ho a pak se se vzlykem zhroutila na písek.

Horza cítil, jak mu provazy za zády povolují. Uvolnil si druhou ruku, potom jednu nohu. Rozklepaně se postavil a zadíval se, jak se Fwi-Song dusí a zalyká. Pan První zavyl, zacloumal hlavou sem a zase tam a tahal a máchal uvězněnou paží jako v nějaké obludné parodii na stisk ruky. Pojídači upalovali ke kánoím nebo k raketoplánu, anebo se vrhali na písek. Horza se konečně osvobodil úplně a klopýtal k té trapně nevyvážené dvojici spojené rukou. Vrhl se kupředu a sebral z písku pohozenou pistoli. Když se zvedl do kleku a pak do stoje, Fwi-Song, jako kdyby ho najednou zase viděl, vyrazil poslední kloktavý, zdušený a prskavý zvuk a pozvolna se sunul na tu stranu, na kterou jej Pan První táhl a vlekl. Pan První znovu klesl na kolena, pořád řval a jed se mu prožíral membránami v očích a útočil na nervy za nimi. Když se Fwi-Song svalil a jeho paže a ruka ochably, Pan První se podíval nahoru a kolem sebe právě včas, aby i přes bolest uviděl, jak obrovské prorokovo tělo padá na něj. Jedinkrát zavyl, sykavě, s nádechem, a konečně vytáhl ruku ze zmodralého svěráku baculatých prstů; už se zvedal na nohy, ale Fwi-Song se převalil, sletěl na něj a srazil ho na písek. Než stačil Pan První vydat jakýkoli další zvuk, obrovský prorok zavalil svého učedníka a od hlavy až po zadek ho připlácl na písek.

Fwi-Songovy oči se pomalu zavíraly. Ruka od krku pleskla do písku až na kraj ohniště a tam se začala škvařit.

Nohy pana prvního se klepaly a vyťukávaly do písku morseovku; poslední Pojídači upalovali pryč, přeskakovali stany a ohně a hnali se ke kánoím nebo k raketoplánu nebo k lesu. Potom už sebou hubené nohy trčící zpod prorokova těla dokázaly jen křečovitě škubat – a po chvilce znehybněly zcela. A ani jedním pohybem neposunuly Fwi-Songovo obří tělo ani o centimetr.

Horza sfoukl z nešikovné pistole trochu písku a popošel proti větru od smradu z prorokovy ruky hořící v ohni. Zkontroloval zbraň, rozhlédl se po liduprázdné pláži kolem ohnišť a stanů. Kánoe se sunuly na vodu a Pojídači se hrnuli do raketoplánu Kultury.

Horza si protáhl volavé ruce a nohy, podíval se na prst ohryzaný na kost, pak pokrčil rameny, strčil si pistoli do podpaží, zdravou rukou sevřel kostičky, zatáhl a zakroutil. Nepoužitelné kosti prstu povolily z kloubů a on je hodil do ohně.

Stejně není bolest skutečná, řekl si v duchu rozklepaně a pomalu se rozběhl k raketoplánu Kultury.

Pojídači uvnitř uviděli, jak jde přímo k nim, a dali se znovu do křiku. Hrnuli se ven. Někteří se rozběhli po pláži a brodili se za unikajícími kánoemi; jiní se rozprchli po lese. Horza zpomalil a nechal je běžet, potom se opatrně podíval na otevřené dveře plavidla Kultury. Uvnitř nad krátkou rampou uviděl sedadla, světla a vzadu přepážku. Zhluboka se nadechl, vyšel po mírném svahu rampy a vkročil do raketoplánu.

„Dobrý den,“ ozval se nedokonalý syntetizovaný hlas. Horza se rozhlédl. Raketoplán vypadal hodně opotřebovaně a staře. Patřil Kultuře, tím si byl poměrně jist, ale nebyl ani zdaleka tak úpravný a zbrusu nový, jak byli z Kultury rádi, aby jejich výrobky vypadaly. „Proč se vás ti lidé tak báli?“

Horza se dál rozhlížel a nevěděl, kam a na koho má mluvit.

„Nevím jistě,“ odpověděl a pokrčil rameny. Byl nahý a pořád držel pistoli a z jednoho prstu mu zbylo jen pár cárů kůže, i když krvácení ustalo rychle. Napadlo ho, že každopádně asi vypadá dost děsivě, jenže možná to raketoplán nepozná. „Kde jste? Co jste zač?“ zeptal se pevně rozhodnutý hrát nevědomého. Hodně okatě se rozhlížel, přehrával to, nakukoval dopředu dveřmi v přepážce do ovládací zóny.

„Jsem raketoplán. Jeho mozek. Jak se máte?“

„Ujde to,“ odpověděl Horza. „Docela to ujde. Co vy?“

„Na poměry velice dobře, děkuji. Ani trochu jsem se nenudil, ale je milé mít tu konečně někoho na popovídání. Mluvíte velice dobrým marainem; kde jste se to naučil?“

„Aha, tohle… bral jsem hodiny,“ odpověděl Horza. A dál se rozhlížel. „Podívejte, nevím, kam se mám dívat, když s váma mluvím. Kam se mám jako koukat?“

„Ha ha,“ zasmál se Raketoplán. „Nejlepší asi bude se dívat tamhle nahoru; k přepážce.“

Horza mu vyhověl. „Vidíte tu kulatou věcičku úplně uprostřed až pod stropem? To je jedno z mých očí.“

„Aha,“ přikývl Horza. Zamával a usmál se. „Ahoj. Jmenuju se… Orab.“

„Dobrý den, Orabe. Mně říkají Tsealsir. To je ovšem jen část mého jmenného označení, ale můžete to používat. Co se dělo tam venku? Nesledoval jsem lidi, které mě sem poslali zachránit; řekli mi, ať to nedělám, protože bych se mohl rozzlobit, ale slyšel jsem, jak lidé křičí, když se dostali blíž, a připadali mi vyděšení, když vešli do mě. Pak uviděli vás a utekli. Co to držíte v ruce? Je to střelná zbraň? Budu vás muset požádat, abyste ji dal do úschovy. Jsem tady, abych zachránil lidi, kteří chtějí zachránit, až bude orbitál zničen, a nesmíme mít na palubě nebezpečné zbraně, aby nikdo nepřišel k úrazu, víte? Bolí vás ten prst? Mám na palubě velmi dobrou medsoupravu. Rád byste ji použil, Orabe?“

„Ano, to je asi to pravé.“

„Dobrá. Je na vnitřní straně dveří do předního oddílu, nalevo.“

Horza vyrazil kolem řad sedadel ke předku raketoplánu. Na to, jak je starý, stroj zaváněl… nevěděl přesně čím. Nejspíš všemi těmi syntetickými materiály, ze kterých je vyrobený. Ale po sice přirozených, nicméně úděsně odporných smradech z posledního dne Horzovi připadal raketoplán mnohem příjemnější, i když patří Kultuře a tím pádem nepříteli. Horza sáhl na zbraň, jako kdyby s ní chtěl něco udělat.

„Jenom zajišťuju,“ pověděl oku u stropu. „Nechci, aby spustila, jenže ti lidé tam venku se mě předtím snažili zabít, tak jsem si připadal bezpečnější, když ji držím v ruce, jestli jako chápete?“

„Ne zcela přesně, Orabe,“ na to Raketoplán, „ale myslím, že to dokážu pochopit. Nicméně budete mi zbraň muset odevzdat, než odletíme.“

„Jasně. Jakmile zavřete ty zadní dveře.“ Horza už byl ve dveřích mezi hlavním oddílem a menší řídicí zónou. Vlastně to byla spíš kratičká chodba dlouhá ani ne dva metry, s otevřenými dveřmi do obou oddílů lodi. Horza se rychle rozhlédl, ale další oko neviděl. Díval se, jak se zhruba ve výši pasu odklopila veliká klapka a za ní se ukázala inteligentní lékařská souprava.

„Víte, Orabe, kdybych mohl, zavřel bych ty dveře, pokud byste se pak cítil bezpečnější, ale jak chápete, jsem tu, abych zachraňoval lidi, kteří chtějí zachránit, až bude orbitál zničen, a mohu ty dveře zavřít teprve těsně před odletem, aby si mohl nastoupit každý, kdo chce. V zásadě nechápu, proč by odsud někdo nechtěl uniknout, ale řekli mi, abych si s tím nelámal hlavu, když tu někdo zůstane. Ale musím říct, že by to byla pěkná hloupost, nemyslíte, Orabe?“

Horza se přehraboval v medsoupravě, ale díval se přes ni, na obrysy dalších dveří ve stěně krátké chodby. „Hmm?“ zabručel. „Aha, takhle, to by jistě byla. Mimochodem, kdy to tu má vyletět do vzduchu?“ Vystrčil hlavu zpoza rohu, do ovládací části pilotní kabiny, hledal další oko umístěné do podobné polohy jako to v prostoru pro cestující, ale vyhlížející ze druhé strany silné stěny mezi nimi. Pak se zazubil, trochu zamával rukou a znovu vycouval.

„Haha,“ zasmál se Raketoplán. „Inu, Orabe, obávám se, že budeme nuceni zničit orbitál za čtyřicet tři standardní hodiny. Samozřejmě pokud Idiřané nepřijdou k rozumu a nestáhnou svou hrozbu, že Vavač použijí jako bojovou základnu.“

„Aha,“ přikývl Horza. Díval se na jedny dveře za těmi otevřenými, ze kterých trčela medsouprava. Nakolik byl s to zjistit, ty dvě oči jsou umístěné jedno proti druhému a dělí je jen tloušťka stěny mezi dvěma částmi letounu. Takže pokud někde není nějaké zrcadlo, kterého si nevšiml, je pro Raketoplán neviditelný, pokud setrvá v té krátké chodbě.

Ohlédl se dozadu, ven otevřenými zadnímu dveřmi; nic se tam nepohybovalo, jen vršky stromů v dálce a kouř z ohňů. Zkontroloval pistoli. Projektily byly podle všeho schované v nějakém zásobníku, ale maličký kruhový ukazatel s ručičkou ukazoval, že buď zbyl jen jeden projektil, anebo je naopak spotřebovaný jen jeden ze dvanácti.

„Ano,“ pokračoval Raketoplán. „Je to samozřejmě velice smutné, ale mám takový dojem, že za války jsou podobné věci nevyhnutelné. Ne že bych předstíral, že tomu všemu rozumím. Jsem koneckonců jen skromný raketoplán. Vlastně mě jako dárek poskytli na jednu Megaloď, protože jsem na Kulturu byl příliš staromódní a primitivní. Myslel jsem si, že mě mohli upgradovat, ale to oni neudělali; jen mě předali dál. Nicméně teď mě potřebují a já jsem za to rád. Víte, čeká nás docela náročná práce, když máme z Vavače dostat všechny, kdo chtějí pryč. Bude mi líto, že bude zničen; zažil jsem tu pěkných pár šťastných chvil, to mi věřte… Ale všechno prostě jednou skončí, řekl bych. Mimochodem, co ten váš prst? Chcete, abych se na něj podíval? Přineste medsoupravu do některého oddílu lodě, ať se můžu podívat. Dokážu vám pomoct, víte? Á! Vy jste sáhl na některou jinou skříň v té chodbě?“

Horza se pokoušel hlavní pistole vypáčit dveře nejbližší stropu. „Ne,“ odpověděl a dál se do toho opíral. „Nejsem ani blízko u toho.“

„To je zvláštní. Vím jistě, že něco cítím. Určitě?“

„Jasně že to vím určitě,“ odpověděl Horza a zapřel se do zbraně vší váhou. Dveře povolily a za nimi se naskytl pohled na trubice, vláknové kabely, kovové nádoby a různé další nerozpoznatelné části strojů, elektrických a optických soustav a přístrojů udržujících pole.

„Aúú!“ řekl Raketoplán.

„No tohle!“ vykřikl Horza. „Najednou se to samo otevřelo! A něco tam vevnitř hoří!“ Zvedl pistoli v obou rukou. Pečlivě zamířil; už to skoro bude.

„Hoří!“ vyjekl Raketoplán. „Ale to není možné!“

„Myslíš si, že nepoznám kouř, když se na něj dívám, ty zatracenej bláznivej křápe?“ přešel Horza s řevem do tykání. Pak stiskl spoušť.

Pistole explodovala a ráz odhodil jeho ruce nahoru a jej samotného dozadu. Výkřiky lodě překrylo praskání a dunění projektilu, který vletěl dovnitř a vybuchl. Horza si paží zakryl obličej.

„Jsem slepý!“ kvílel stroj. Teď se už ze skříně, kterou Horza otevřel, opravdu valil dým. Dopotácel se do řídicí části.

„A tady hoříš taky!“ vyjekl. „Odevšud se valí dým!“

„Cože? Ale to přece…“

„Celej hoříš! Nechápu, jak to, že to necítíš! Hoříš!“

„Nevěřím ti!“ hulákal stroj. „Dej tu zbraň pryč, nebo…“

„Musíš mi věřit!“ křičel Horza, rozhlížel se všude možně po pilotní části a snažil se zjistit, kde se mozek raketoplánu nachází. Viděl obrazovky a sedačky, monitory a dokonce našel i místo, kde je možná schované manuální řízení; ale ani stopy po tom, kde je mozek. „Odevšud se hrne kouř!“ zopakoval a snažil se, aby to znělo hystericky.

„Tumáte! Hasicí přístroj! A já zapínám ten svůj!“ křičel stroj. Otočila se přihrádka ve stěně a Horza chmátl po tlustém válci připevněném z vnitřní strany. Čtyři prsty zraněné ruky sevřel na pažbě pistole. Ozvalo se syčení a na různých místech přihrádky se začala řinout lehká pára.

„Nic se neděje!“ hulákal Horza. „Všude spousta černýho kouře a taky… uááá!“ Dělal, jako že kašle. „…Ááághhh! Houstne to!“

„Odkud to vychází? Honem!“

„Odevšud!“ křičel Horza a rozhlížel se po celé pilotní části. „Kousek od tvého oka… pod sedačkama, přes obrazovky, pod obrazovkama… Nevidím…!“

„Pokračujte! Teď už taky cítím kouř!“

Horza se podíval na šedou šmouhu, která se vplazila do řídicí zóny od toho poprskávajícího ohně v chodbičce, kde do stroje střelil. „Vychází to… ze všech těch míst a taky z těch infoobrazovek na obou stranách od koncových sedaček, a taky… hned nad sedačkama, na boční stěně, jak tam z ní trčí taková…“

„Cože?“ zavřískal mozek raketoplánu. „Vlevo vpředu?“

„Ano!“

„Tak tam to uhaste první!“ vřeštěl Raketoplán.

Horza upustil hasicí přístroj, znovu sevřel oběma rukama pistoli a namířil na výduť na stěně nad sedadlem vlevo. Stiskl spoušť: jednou, dvakrát, třikrát. Zbraň vypálila, až se celý rozklepal; od otvorů po střelách odlétaly jiskry a kusy krytu stroje.

„EEEeee…“ řekl Raketoplán; potom už jen ticho.

Z vyboulené stěny vyletěla trocha kouře, přidala se k tomu, co se sem linul z chodby, a spolu vytvořily tenkou vrstvu pod stropem. Horza pomalu spustil pistoli, rozhlížel se a poslouchal.

„Troubo,“ řekl.

Za pomoci ručního hasicího přístroje zlikvidoval drobné požáry ve stěně na chodbě a tam, kde předtím byl mozek raketoplánu, potom šel do oddělení pro cestující a poseděl u otevřených dveří, dokud kouř a výpary nevyvanuly ven. Ani na písku, ani v lese neviděl žádné Pojídače, a kánoe už taky zmizely z dohledu. Podíval se, kde je ovládání dveří, a našel je; dveře zasyčely a zavřely se a on se pousmál.

Vrátil se do pilotního a začal mačkat tlačítka a otevírat různé části panelů, dokud nezačaly přístroje jevit nějaké známky života. Najednou se všechny rozblikaly a on dál šudlal nějakými ovladači na područce jednoho sedadla podobného pohovce. V pilotní kabině se ozval hluk příboje a jej napadlo, jestli se nějak zase neotevřely dveře, ale jen zapnul nějaké vnější mikrofony, které k němu přenášely zvuky z okolí. Obrazovky zablikaly a rozzářily se čísly a čarami a vepředu na sedadlech se otevřely kryty; ovládací volanty a páky hladce vyjely ven a zacvakly na místa, pěkně přichystané, aby je někdo sevřel a použil. Horza byl spokojenější než za spoustu dnů a dal se do podelšího a otravného, ale nakonec úspěšného pátrání po nějakém jídle; měl hrozný hlad.

Po obrovském těle zhrouceném na pláži mašíroval v uspořádaných řadách nějaký drobný hmyz; jedna zuhelnatělá a zčernalá ruka pořád trčela až do skomírajících plamenů v ohništi.

Hmyz se pustil do jídla a začal v hluboko zapadlých očkách, která byla otevřená. Broučci si skoro ani nevšimli, že raketoplán kymácivě vzletěl, nabral rychlost a nemotorně to vzal nad horu a potom odburácel časně podvečerním vzduchem pryč, pryč od ostrova.

MEZIHRA VE TMĚ

Mozek měl pro ilustraci vlastní informační kapacity jistý obraz. Rád si představoval obsah svých paměťových úložišť jako napsaný na kartičkách; na maličkých papírcích s titěrnými nápisy dost velkými, aby je přečetl člověk. Kdyby byly znaky několik milimetrů vysoké a papír měl asi deset čtverečních centimetrů a byl popsaný po obou stranách, pak by se na každou kartičku dalo namačkat deset tisíc znaků. V metr dlouhé zásuvce by takových kartiček mohlo být uskladněno možná tisíc – deset miliónů informací. V menší místnosti, ne větší než několik čtverečních metrů, s uličkou uprostřed, jen tak širokou, aby šlo ven vysunout zásuvku, byste mohli mít uloženo přibližně tisíc zásuvek uspořádaných v nabitých registračkách: celkem deset miliard znaků.

Jeden čtvereční kilometr takových nacpaných buněk by mohl obsahovat až sto tisíc místností; tisíc takových podlaží by vytvořilo budovu vysokou dva tisíce metrů a se stovkou miliónů místností. Kdybyste takové masivní věže stavěli naprosto těsně vedle sebe tak dlouho, až by zcela pokryly povrch většího světa se standardním G – dejme tomu miliardu čtverečních kilometrů – získali byste planetu s triliónem kilometrů skladovací plochy, a jedno sto kvadriliónů pokojíků nabitých papírem, se třiceti světelnými roky chodeb a s dost velkým množstvím potenciálních skladovaných znaků na to, aby se z toho roztočila hlava prakticky komukoli.

To množství by v jednoduché desítkové soustavě vyjadřovalo číslo 1 následované dvaceti sedmi nulami, ale dokonce i tak obrovitý počet je jen zlomkem kapacity Mozku. Abyste se tomu vyrovnali, potřebovali byste tisíc podobných světů; celé jejich soustavy, shluky glóbů nabitých informacemi… a ta titánská kapacita by se musela vejít do prostoru menšího než jediný z těch titěrných pokojíků, dovnitř Mozku…

Mozek čekal ve tmě.

Spočetl, jak dlouho dosud čeká; pokusil se odhadnout, jak dlouho ještě bude muset čekat. Věděl na ten nejmenší představitelný zlomek vteřiny, jak dlouho už je v tunelech Velícího systému, a na ten údaj myslel mnohem častěji, než potřeboval, a sledoval, jak v něm roste. Předpokládal, že to je něco jako bezpečnostní opatření; nějaký talisman; něco, čeho se může držet.

Propátral tunely Velícího systému, prozkoumal je a prohlédl. Systém byl slabý, poškozený a téměř naprosto bezbranný, ale přece jen mělo jistý smysl porozhlédnout se po komplexu chodeb a jeskyní, podobném bludišti, čistě aby se přestal tolik věnovat faktu, že tu je jako uprchlík. Na místa, kam se sám dostat nemohl, vyslal svůj jediný dálkově ovládaný dron, takže se tam mohl rozhlédnout a zjistit, co tam je k vidění.

A všechno to bylo naráz nudné a děsivě deprimující. Technologická úroveň stavitelů Velícího systému byla opravdu dost omezená; všechno v tunelech fungovalo buď mechanicky, anebo elektronicky. Mechanismy a kolečka, elektrické vodiče, supravodiče a optická vlákna; vážně velmi primitivní, myslel si Mozek, a nikde nic, co by mělo šanci ho zaujmout. Stačilo mu zběžně se podívat na kterýkoli stroj a přístroj v tunelech, aby o nich měl přesné povědomí – z čeho je zhotovili, jak je vyrobili, dokonce i k čemu byly určené. Žádné tajemství, nic k zaměstnání mysli.

A na nepřesnosti toho všeho navíc bylo cosi, co Mozku připadalo téměř děsivé. Když se podíval na nějaký pečlivě obrobený kus kovu nebo jemně vylisovaný kus plastu, věděl, že pro lidi, kteří Velící systém postavili – pro jejich zraky – byly ty předměty exaktní a precizní, vytvořené s jemnými tolerancemi a naprostými přímkami, bezchybnými okraji, hladkými povrchy, vypiplanými pravými úhly… a tak dále. Jenomže Mozek dokonce i se svými poškozenými senzory jasně viděl nerovné okraje a primitivnost součástek a komponent. Pro tehdejší lidi ty věci postačovaly a bezpochyby splňovaly to nejdůležitější kritérium ze všech, totiž že fungovaly…

Ale opravdu byly primitivní, nemotorné, nedokonale projektované a vyrobené. A Mozku to kdoví proč připadalo znepokojující.

Navíc bude muset tu starodávnou, hrubou a opotřebovanou technologii muset použít. Bude se s ní muset propojit.

Promyslel to, jak nejlépe dokázal, a rozhodl se formulovat plány na to, co udělá, kdyby Idiřané někoho dostali přes Klidovou bariéru a kdyby hrozilo, že jej najdou.

Ozbrojí se a najde si skrýš. Oba kroky se neobejdou bez poškození Velícího systému, takže ten nepřejde k činu, dokud nebude ohrožení naprosto jasné. A teprve až jasné bude, přiměje ho to riskovat něco, co se Dra’Azonovi nebude zamlouvat.

Ale až na to možná nedojde. Mozek doufal, že na to nedojde; plánování je jedna věc, provedení jiná. Bylo krajně nepravděpodobné, že bude mít nějak moc času, jak na to, aby se ukryl, tak na to, aby se ozbrojil. A oba plány patrně budou provedeny poměrně primitivně, zvlášť když uvážíme, že má jen jediný dálkově ovládaný dron a jeho vlastní pole, kterými by mohl manipulovat strojírenskými zařízeními Systému, jsou vážně poškozená.

Ale lepší než nic. Je vždycky lepší mít problémy, než dovolit smrti, aby je všechny odstranila…

Nicméně Mozek také odhalil jistý další problém, ne tak bezprostředně relevantní, ale niterněji znepokojivější, a ten spočíval v jediné otázce: kdo jsem?

Když se přesunul ze čtyřrozměrného prostoru do trojrozměrného, musel uzavřít své vyšší funkce. Informace skladoval v binární podobě, ve spirálách složených z protonů a neutronů; a neutrony se – mimo jádro a také mimo hyperprostor – rozkládají a ničí (mění v protony, ha, ha; už zakrátko po příchodu do Velícího systému by se valná většina jeho paměti skládala z oslnivě oduševnělého poselství: „0000000…“). Takže samozřejmě zmrazil svou primární paměť a kognitivní funkce a obalil je do polí, která jim bránila v rozkladu, ale i v používání. Místo toho jel na záložní pikookruhy v reálném prostoru a používal k myšlení světlo reálného prostoru (jak ponižující).

Vlastně měl nadále přístup ke vší té uskladněné paměti (i když šlo o komplikovaný a strašně pomalý postup), takže všechno ztraceno nebylo… Ale co se týče myšlení, co se týče toho, jak být sám sebou – to bylo něco úplně jiného. Nebylo to jeho skutečné já. Byla to primitivní, abstraktní kopie jeho já, pouhý základní nárys nahrazující plnou labyrintní složitost jeho skutečné osobnosti. Ano, byla to nejvěrnější možná kopie, jakou byl v takto omezeném měřítku teoreticky s to si vytvořit, a nadále byl vybavený vědomím; měl vědomí i podle těch nejpřísnějších kritérií. Jenže rejstřík není sám text, plán města není samo město a mapa není krajina.

Takže: kdo jsem?

Odpověď zněla, že nikoli ta entita, za kterou se měl, a to bylo znepokojující. Věděl totiž, že to já, kterým je teď, by nikdy nepřišlo na všechny ty věci, na které by přišlo jeho starší já. Připadal si nehodný. Připadal si omylný a omezený a… hloupý.

Mysli pozitivně. Struktury, obrazy, výmluvné analogie… a vše zlé pracuje k dobrému. Prostě mysli…

Když tedy není sám sebou, tak dobrá, nebude sám sebou.

Ve vztahu k tomu, čím kdysi býval, je nyní tím, čím je ten dálkově ovládaný dron ve vztahu k jeho nynějšímu já (pěkné spojení).

Dron bude víc než jen jeho očima a ušima na povrchu, v základně Chameleonů a kolem ní, kde bude držet hlídku; víc než jen jeho pomocník při bezpochyby zběsilých přípravách na vybavení a utajení, jež budou následovat, kdyby dron vyvolal poplach; víc. A méně.

Dívej se na to z veselejší stránky, mysli na to dobré. Copak nejsem chytrý? Ano, jsem.

Když si to probíral skrz naskrz, ten únik z bitevní lodi z rezervních součástí byl naprosto úžasně mistrovský a skvělý. Odvážné využití warpu tak hluboko v gravitační studni by sice bylo krajně ztřeštěné za jakýchkoli jiných okolností kromě té nejvyšší nouze, ve které se ocitl, ale i tak bylo ohromně obratné… A jeho oslnivý přechod mezi světy, z hyperprostoru do reálného prostoru, ten nebyl prostě jen geniálnější a statečnější než cokoli, co kdy udělal, to byla téměř jistě naprostá novinka; nikde v jeho obrovské zásobárně informací nebylo nic, co by naznačovalo, že tohle kdokoli kdy dokázal. Byl na to hrdý.

Jenže po tom všem se ocitl tady, v pasti; a jako intelektuální mrzák, jako filosofický stín svého někdejšího já.

Teď může jedině čekat a doufat, že ten, kdo jej najde, bude mít přátelské úmysly. Kultura už o tom jistě ví; Mozek nepochyboval, že jeho signál zabral a že jej někde zachytili. Jenže Idiřané o tom vědí také. Nemyslel si, že by zkusili přímý útok, protože stejně jako on moc dobře vědí, že znepřátelit si Dra’Azona není dobrý nápad. Ale co když Idiřané přijdou na to, jak se dostat až sem, a Kultura ne? Co když teď celou kosmickou zónu kolem Zálivu mrzutosti ovládají Idiřané? Mozek věděl, že kdyby padl Idiřanům do rukou, může udělat jedno jediné, ale nejen že se z čistě osobních důvodu netoužil zničit, navíc se nechtěl destruovat nikde poblíž Scharova světa, a to ze stejných důvodů, z jakých ho Idiřané nevezmou útokem. Ale pokud by byl zajat na planetě, dost možná by to byla jeho jediná šance na sebedestrukci. Když by jej Idiřané dostali z planety pryč, mohli by zatím přijít na způsob, jak mu v sebezničení zabránit.

Možná to byla chyba, to, že vůbec unikl. Možná se měl jen zničit s lodí a ušetřit si všechny tyhle komplikace a starosti. Jenže jemu to přišlo jako téměř shůry seslaná příležitost k útěku – to, že se ve chvíli útoku ocitl tak blízko u Planety mrtvých. Tak jako tak chtěl dál žít, ale bylo by to… bylo by to plýtvání, zahodit tak skvělou šanci, i kdyby se k vlastnímu přežití nebo zničení stavěl naprosto chladně.

A stejně se s tím teď už nic nedá dělat. Je tady a musí prostě čekat. Čekat a myslet. Promýšlet všechny volby (málo) a možnosti (mnoho). Pročesávat paměti, jak to nejlépe jde, a hledat vše, co by mohlo být relevantní, co by mu mohlo pomoct. Tak například (a tahle jediná opravdu zajímavá informace by opravdu byla dost špatná) zjistil, že Idiřané nejspíše zaměstnávali jednoho Chameleona, který skutečně sloužil na správcovské misi na Scharově světě. Samozřejmě, může být po smrti nebo zaměstnaný něčím jiným nebo příliš daleko, případně ta informace mohla být od počátku nesprávná a rozvědná sekce Kultury ji špatně pochopila… Ale pokud ne, pak by zjevně právě toho člověka museli vyslat pro něco, co se schovává v tunelech Velícího systému.

Bylo součástí samotné konstrukce Mozku – a na všech úrovních –, že se nesmí smiřovat s existencí něčeho, jako je špatná vědomost, leda ve velice relativním smyslu, ale teď si opravdu přál, aby tuhle informaci ve svých infobankách neměl; raději by vůbec nic netušil o tom člověku, o tom Chameleonovi, který zná Scharův svět a který patrně pracuje pro Idiřany. (Ale i když to bylo zvrhlé, přistihl se, naopak, že by si přál znát jeho jméno.)

Ale při troše štěstí to bude nepodstatné, anebo se sem Kultura dostane první. Anebo Dra’Azon rozpozná jiný Mozek v nesnázích a pomůže mu, případně… něco.

Mozek čekal ve tmě.

… Stovky těch planet byly prázdné; byly na nich stovky miliónů věží s komůrkami; a ty komůrky, ty skříňky a zásuvky v nich a kartičky a všechno místo pro čísla a písmena, všechno tam bylo; jenže nic není napsáno, na žádné z těch kartiček nenajdete nic… (Někdy si Mozek z rozmaru představoval, jak se sune po úzkých uličkách mezi registračními skříňkami, jak se jeden z jeho dronů vznáší mezi seřazenými složkami paměti v úzkých uličkách, z místnosti do místnosti, z podlaží do podlaží, kilometr po kilometru, přes pohřbené kontinenty místností, přes přeplněné oceány místností, přes se zemí srovnaná horstva, pokácené lesy, překryté pouště místností.) … Celé ty soustavy tmavých planet, ty trilióny čtverečních kilometrů prázdného papíru, ty znázorňovaly budoucnost Mozku; prostory, které zaplní v budoucím životě.

Pokud ho nějaký čeká.

7. HRA JMÉNEM ZKÁZA

„Zkáza – hra, která je všude zakázaná. Dnes večer se sejdou v té neokázalé budově na protější straně náměstí pod kopulí: Hráči v předvečer Zničení… nejvybranější skupina bohatých psychotiků v lidské části galaxie, kteří sem přišli kvůli hře, jež se má k reálnému životu asi tak jako romantická komedie k nejlepší tragédii.

Jsme v dvoupřístavním městě Evanauthu, na Vavačském orbitálu, ano, právě na tom Vavačském orbitálu, který má být za zhruba jedenáct standardních hodin od této chvíle zničen na jednotlivé atomy, protože válka mezi Idiřany a Kulturou v této části galaxie, poblíž Třpytivého útesu a Zálivu mrzutosti, dosáhla nového vrcholu, co se týče lpění na zásadách bez ohledu na následky, a nové hlubiny, co se týče zdravého rozumu. Právě blížící se zánik sem přitáhl tyto koprofilní supy, nikoli slavné Megalodě, ani azurově modré technologické zázraky Okružního moře. Ne, ti lidé jsou tu proto, že celý orbitál je odsouzen k tomu, aby jej zakrátko rozprášili, a připadá jim, že je svým způsobem zábavné hrát Zkázu – tuctovou karetní hru s několika málo obohaceními, aby byla pro duševně nevyrovnané jedince přitažlivější – na místech, jimž bezprostředně hrozí anihilace.

Hráli na světech, které čekal masivní zásah komety meteoritu, v sopečných kalderách těsně před výbuchem, ve městech určených k jadernému vybombardování při ritualistických válkách, na asteroidech letících do středu hvězd, před sunoucími se čely kamenných závalů nebo lávových vln, uvnitř prázdné, opuštěné záhadné lodi cizí civilizace, kterou objevili na trajektorii do černé díry, v rozlehlých palácích, které brzy vydrancují rozlícené davy androidů, prostě v zásadě na kdejakém místě, u nějž vás napadne, že byste na něm asi nechtěli být okamžitě po tom, co Hráči odejdou. Nejspíš vám to připadá jako dost divný způsob, jak si opatřit zábavu, ale počítám, že v galaxii se najdou ledajací výtečníci.

A tak přišli i sem, ti zazobaní a znudění floutci, přiletěli na najatých lodích nebo na vlastních křižnících. Právě teď se snaží vystřízlivět a vzpamatovat se, procházejí plastickými operacemi nebo behaviorální terapií – případně obojím –, jen aby byli přijatelní v tom, co se bere jako normální společnost, a to i v těchto výlučných kruzích; předtím strávili měsíce kdovíjakým nákladným a nepravděpodobným hýřením nebo úchylnostmi, které je zvláště těší, anebo které jsou zrovna v módě. Zároveň dávají oni nebo jejich přisluhovači dohromady aoiské kredity – jen ty skutečné; žádné papírové – a prohledávají nemocnice, blázince a kryosklady a shánějí nové Životy.

A jistěže i tady se najdou čumilové – fanynky Zkázy, hledači štěstí, lidé, kteří předtím ve hře selhali a zoufale se pokoušejí dostat nový pokus, pokud seženou dost peněz a Životů… a také velice specifický lidský odpad patřící ke Zkáze: motáci, oběti citového zhroucení při hře; lidé s vysmaženým mozkem, kteří existují jen proto, aby chlemtavě svírali drobky extáze a úzkosti, jež padají od rtů jejich hrdinům, Hráčům.

Nikdo přesně neví, jak se všechny ty rozličné skupiny lidí o Hře doslechnou, natož jak se dostanou včas na místo, ale k těm, kdo to potřebují nebo chtějí, se to vždycky nějak donese, a oni přijdou jako ghúlové, připraveni na hru a na ničení.

Původně se Zkáza při podobných příležitostech hrála jen díky tomu, že jedině při zhroucení zákonnosti a mravnosti, za zmatku a chaosu obvykle obklopujícího Konečné fáze se hra dala provozovat v něčem, co aspoň vzdáleně připomíná součást civilizované galaxie; a věřte tomu nebo nevěřte, Hráči si rádi myslí, že jsou součástí civilizace. Nyní se ale všechny výbuchy nov, exploze světů nebo další kataklyzmata berou jako svého druhu metafyzický symbol smrtelnosti všeho, a protože Životy účastnící se Plné hry patří výhradně dobrovolníkům, na mnoha místech – jako je právě i starý dobrý, na zábavu zaměřený a permisivní Vavač – se může hra konat s oficiálním požehnáním úřadů. Někteří tvrdí, že už to není taková hra, jaká bývala, ba dokonce že se z ní stala svého druhu mediální podívaná, ale já říkám, že je to pořád hra pro šílené a zlé; pro bohaté a bezohledné, ale ne bezstarostné; pro vykolejené… ale dobře zapojené. Při Zkáze dál umírají lidé, a dokonce nejen Životy nebo Hráči.

Označují to za nejdekadentnější hru v dějinách. Zhruba tak vším, co se dá říct na její obranu, je to, že právě ona, nikoli realita, zaměstnává některé nejpokřivenější mysli v galaxii; a jen sami bohové vědí, co by si takoví lidé usmysleli, kdyby tu nebyla. A pokud je hra dobrá ještě k něčemu kromě toho, že nám připomíná – jako bychom to připomínat potřebovali –, jak šílené dokážou být dvounohé bytosti na bázi uhlíku, dýchající kyslík, pak asi k tomu, že sem tam zlikviduje některého z Hráčů a ty ostatní na čas vyděsí. V našich poměrně nepříčetných časech bychom možná měly být vděčni za jakékoli oslabení či zmírnění šílenství.

Přijdu zanedlouho s další zprávou, už z průběhu hry a z auditoria, pokud se do něj dostanu. Zatím vás zdravím a opatrujte se. Tady Sarble Vidící, Evanauth City, Vavač.“

Obraz na zápěstní obrazovce muže stojícího na slunku na náměstí se vytratil; zpola maskovaná mladší tvář zmizela.

Horza zasunul obrazovku terminálu zpátky do manžety. Časový displej pomaličku odblikával odpočet do zničení Vavače.

Sarble Vidící, jeden z nejslavnějších reportérů na volné noze v celé humanoidní galaxii, a také jeden z nejúspěšnějších, pokud se týkalo schopnosti dostávat se tam, kde by neměl mít co dělat, se teď pravděpodobně snaží proniknout do herního sálu – pokud tam tedy už není; to, co Horza právě zhlédl, je totiž záznam z odpoledne. Sarble má bezpochyby převlek, takže byl Horza rád, že si za pomoci úplatků získal přístup dovnitř ještě předtím, než šlo vysílání živě a než bezpečáci všude kolem síně začali být ještě ostražitější; už takhle to je dost těžké.

Ve svém novém převleku, v Kraiklynově kůži, se Horza vydával za motáka – za jednu z těch citových trosek, které se táhnou za bludným, tajeným vývojem větších herních sérií do těch okázalejších okrajů civilizace, jen aby zjistili, že den předtím jim už vyprodali všechna vyhrazená místa až na ta nejdražší. Pět desetinek aoiských kreditů, se kterými začal dopoledne, se mu smrsklo na tři; ovšem ještě má nějaké peníze na několika kreditkách, které si koupil. Ale čím víc se bude blížit doba zničení orbitálu, tím rychleji bude jejich reálná hodnota klesat.

Horza se zhluboka a spokojeně nadechl a rozhlédl se po veliké aréně. Po schodech, rampách a platformách vyšplhal tak vysoko, jak to jen šlo, a doby, než hra začne, využil k tomu, aby získal celkový přehled.

Kopule nad arénou byla průhledná, byly skrz ni vidět hvězdy a jasná, lesklá čára, kterou teď ve dne črtal protější okraj orbitálu. Světla přilétajících a odlétajících – ale většinou odlétajících – raketoplánů kreslila mezi nehybnými tečkami čárky. Pod krytem kupole se držel hustý opar osvětlovaný prskajícími světly menšího ohňostroje. A vzduch byl taky hutný, plný skandování spousty hlasů; na protější straně auditoria stál seřazený sbor škálařů. Humanoidi tvořící sbor vypadali identičtí ve všem kromě vzrůstu a toho, jaké tóny vydávali z vyboulených prsou a dlouhých krků. Zdálo se, že všudypřítomný randál vytvářejí oni, ale když se Horza rozhlédl po aréně, zachytil ve vzduchu slabé nachové obrysy tam, kde se činila další, lokalizovanější zvuková pole: nad menšími pódii, kde tančili tanečníci a zpívali zpěváci a svlékali se striptéři a boxovali boxeři, případně kde jen lidé postávali a povídali si.

A všude kolem se v hustých řadách jako obrovská bouře hemžilo vše, co ke hře patří. Snad deset nebo možná i dvacet tisíc lidí, většinou humanoidů, ale sem tam i hodně odlišných, k tomu nemálo strojů a dronů; seděli, leželi, chodili nebo postávali, sledovali kouzelníky, žongléry, zápasníky, obětníky, hypnotizéry, kopulátory, herce, řečníky a sto dalších druhů bavičů, kteří se neustále střídali. Na některých vyšších terasách vztyčili stany; na jiných zůstaly řady sedadel a pohovek. Hodně menších pódií bylo samá světla, kouř a třpytící se hologramy a soligramy. Horza si všiml, že na několika terasách se rozlézá 3-D bludiště plné trubek a zatáček, někdy průhledných, někdy ne, někdy pohyblivých, někdy nehybných. Uvnitř se sunuly stíny a tvary.

Nahoře se v elegantním oblouku nesla skupina zvířat vystupujících zpomaleně na visutých hrazdách. Horza ta zvířata poznal; později se zapojí i do bojového vystoupení.

Kolem něj procházeli nějací lidé: vysocí humanoidi v přenádherných šatech, které se třpytily jako křiklavé noční město viděné z výšky. Brebentili hlásky vysokými skoro až k neslyšitelnosti a z pavučin jemných, zlatavě zbarvených trubiček rozvětvujících se všude kolem jejich sytě rudých a nachových obličejů v pulzech vycházely droboučké obláčky nějakého žhavého plynu, který obaloval jejich krátké krky a nahá ramena a s oranžovou září se proplétal kolem nich a matněl jim za zády. Horza je pozoroval. Na pláštích, které se za nimi při pohybu vznášely, jako by nebyly o mnoho těžší než vzduch, se třepetal obraz nějaké mimolidské tváře a každý plášť ukazoval část jednoho obrovského pohyblivého obrazu, jako kdyby se na oděvy kráčející skupiny shora upřel nějaký projektor. Oranžový plyn se donesl Horzovi k nosu, až se mu na chviličku roztočila hlava. Nechal na imunitních žlázách, ať se s narkotikem vypořádají, a dál se rozhlížel po aréně.

Oko bouře, ten nehybný, klidný flíček, byl tak malý, že byste ho snadno mohli přehlédnout, ačkoli auditorium propátráváte opravdu pomalu a pozorně. Nebylo uprostřed, ale na jednom konci elipsoidu rovné plochy tvořící nejnižší viditelnou úroveň arény. Pod baldachýnem zatím tmavých osvětlovacích těles tam stál kulatý stůl, právě tak velký, aby se kolem něj vešlo šestnáct velikých židlí různého dekoru, každá před jedním barevným klínem upevněným na desku stolu. Před každou židlí také byl panel zasazený do stolu, na kterém navíc ležely různé popruhy a další nástroje omezující tělo, zatím rozepnuté. Za každou židlí byl volný prostor, kde stály menší sedačky, celkem jich bylo dvanáct. Od větších židlí vepředu je dělil nevelký plůtek a další podobný odděloval prostor se dvanácti sedačkami od většího prostoru vzadu, kde už mlčky čekali lidé, většinou motáci.

Vypadalo to, že začátek hry se zpozdil. Horza se posadil na cosi, co bylo buď sedadlo, se kterým to autor designu přehnal, anebo trochu nenápaditá socha. Byl skoro na nejvyšší terasové úrovni arény a měl dobrý výhled na většinu těch ostatních. Poblíž nikdo nebyl. Sáhl hluboko pod těžkou modrou blůzu a sloupl si z prsou kousek umělé kůže. Sbalil ji do kuličky a hodil do velké nádoby, ve které rostl malý strom a která stála kousek za ním; potom zkontroloval desetinky aoiských kreditů, směnitelnou paměťovou kartu, kapesní terminál a lehkou CRE pistoli, které měl schované pod záhybem falešné kůže. Koutkem oka uviděl, jak se k němu blíží nějaký drobný chlapík v černém. Podíval se na Horzu s hlavou přikloněnou ke straně asi z pětimetrové dálky a potom došel ještě blíž.

„Haló, nechtěl byste hrát Život?“

„Ne. A sbohem,“ odpověděl Horza. Mužík si odfrkl a šel pryč, pak se o kus dál na lávce zastavil a dloubl do nějaké postavy ležící u kraje úzké terasy. Horza se tam podíval a uviděl nějakou ženu, která malátně zvedla hlavu a pak jí pomalu zavrtěla, až se rozvlnily dlouhé, urousané blond vlasy. Ve světle dopadajícím shora byla chvíli vidět její tvář; byla krásná, ale vypadala hodně utahaně. Mužík k ní znovu promluvil, ale ona vrtěla hlavou a pokynula jednou rukou. Šel si po svých.

Let v někdejším raketoplánu Kultury proběhl poměrně poklidně; po troše tápání se Horzovi povedlo proniknout do navigačního systému orbitálu, zjistit, že kde se nachází vzhledem k poslední známé poloze lodě Olmedreca, a vyrazit tam a pokusit se najít to, co snad z Megalodě zbylo. Cpal se nouzovými potravinovými dávkami Kultury a u toho se napojil na zpravodajství a našel v rejstříku zprávu o Olmedrece. Snímky zachycovaly loď, která se trochu nakláněla na bok a maličko i na příď, jak pluje po klidném moři obklopená ledem; první kilometr trupu měla na pohled zabořený do obrovského deskového ledovce. Kolem titánského vraku poletovalo pár letadel a raketoplánů jako mouchy nad dinosauří mršinou. V komentáři doprovázejícím vizuál se mluvilo záhadné sekundární jaderné explozi na její palubě. Také oznamovali, že když dorazil policejní letoun, ukázalo se, že Megaloď je liduprázdná.

Jakmile to Horza zjistil, okamžitě změnil cíl raketoplánu, vzal to s ním obloukem a zamířil k Evanauthu.

Horza měl tři desetinky aoiských kreditů. Raketoplán prodal za pět desetinek. Absurdně nízká cena, zvlášť vzhledem k rychle se blížícímu zničení orbitálu, ale on měl naspěch a obchodnice, která od něj stroj brala, rozhodně dost riskovala; podle designu patřil zjevně Kultuře a stejně zjevně mu někdo vystřelil mozek, takže se skoro nedalo pochybovat, že je kradený. Kultura by zničení vědomí stroje brala jako vraždu.

Za tři hodiny Horza prodal raketoplán, koupil šaty, karty, zbraň, několik terminálů a nějaké ty informace. S výjimkou informací bylo všechno za lacino.

Horza už věděl, že na orbitálu se nachází loď odpovídající popisem Turbulenci v čistém vzduchu, i když spíš než na něm je pod ním, uvnitř někdejší lodě patřící mezi Všeobecné přepravní systémy Kultury, zvané Meze vynalézavosti. Přišlo mu zatěžko tomu věřit, ale jiné plavidlo to prostě být nemohlo. Podle informační agentury na palubu loď odpovídající popisem Turbulenci přivedl jeden z lodních stavitelů v Evanauthském přístavu, aby provedli opravy na warpových jednotkách; dorazila ve vleku přede dvěma dny, protože funkční měla jen fúzní motory. Nicméně nezjisti ani její jméno, ani přesné místo, kde se nachází.

Horzovi připadalo, že Turbulenci asi použili k záchraně těch z Kraiklynovy party, kdo přežili; přes O-stěnu se nejspíš dostala na dálkové ovládání za pomoci warpů. Nabrala Svobodnou rotu a pak zase vypadla, ale při tom si poškodila warpové motory.

Taky nebyl s to zjistit, kdo asi přežil, ale předpokládal, že Kraiklyn jedním z nich bude; nikdo jiný by totiž nedostal Turbulenci přes Okrajovou stěnu. Doufal, že Kraiklyna najde na Zkáze. Ale každopádně se rozhodl, že se pak zkusí Turbulenci dostat. Pořád měl v úmyslu se vydat na Scharův svět, a Turbulence v čistém vzduchu byla nejpravděpodobnějším způsobem, jak to udělat. Doufal, že Yalson je naživu. Taky doufal, že je pravda to, co slyšel, totiž že loď Meze vynalézavosti naprosto demilitarizovali a že v prostoru kolem Vavače nejsou žádné lodě Kultury. Po celé té době by se vůbec nedivil, kdyby už Mozky Kultury zjistily, že Turbulence se nacházela ve stejných místech kosmu jako Ruka Boží 137, když se stala terčem útoku, a daly si to dohromady.

Zaklonil se na sedadle – nebo soše –, uvolnil se a nechal si z hlavy i těla vymizet vnitřní charakteristiku motáka. Musí zase začít myslet jako Kraiklyn; zavřel oči.

Po několika minutách uslyšel, že v nejnižších částech arény se začíná něco dít. Probral se a rozhlédl se. Ta blondýna, která předtím ležela na nedaleké terase, už vstala; trochu rozklepaně šla dolů do arény a dlouhými těžkými šaty při tom zametala schody. Horza vstal taky a honem se za stopou jejího parfému vydal dolů ze schodiště. Když se prodral kolem ní, ani se na něj nepodívala. Narovnávala si na hlavě diadém, který se jí sesunul nakřivo.

Nad barevným stolem, kde proběhne hra, se už svítilo. Některá pódia v auditoriu začínala zhasínat nebo tlumit osvětlení. Lidé se postupně stahovali k hernímu stolu, k sedačkám a lóžím a místům na stání, odkud na něj bylo vidět. Ve shora dopadající záři se zvolna pohybovaly vysoké postavy v černých šatech; kontrolovali si figurky a vybavení pro hru. Už tam byli rozhodčí: Išlorsinamové. Jejich druh proslul tím, že je ten nejnenápaditější, nejdokonaleji zbavený humoru, nejúzkoprsejší, nejpoctivější a nejnepodplatitelnější v galaxii, takže soudili partie Zkázy, protože málokomu jinému by se dalo věřit.

Horza se zastavil u stánku s občerstvením a zásobil se jídlem a pitím; než mu všechno dali, sledoval herní stůl a postavy kolem něj. Kolem něj přešla ta žena s těžkými šaty a dlouhými plavými vlasy, pořád mířila dolů po schodech. Diadém už měla skoro rovně, zato ta splývavá dlouhá róba byla pomačkaná. Když prošla kolem něj, zívla. Horza zaplatil za občerstvení kartou a pak znovu vykročil za ženou a prodíral se stále houstnoucím davem lidí a strojů shlukujících se kolem vnějšího perimetru herní zóny. Když zase zpola doběhl a zpola sešel po schodech kolem ní, podezřívavě se na něj podívala.

Horza si úplatkem získal přístup na jednu z lepších teras. Vytáhl z tlustého límce těžké blůzy kapuci, přetáhl si ji do čela a trochu dopředu, aby měl obličej ve stínu. Nerad by, by ho teď uviděl pravý Kraiklyn. Terasa vyčnívala nad ty nižší a svažovala se tak, že nabízela skvělý výhled na samotný stůl a konstrukce nad ním. Vidět byla i většina míst kolem stolu, vyhrazených plůtky. Horza se uvelebil na měkké lenošce poblíž hlučné skupiny extravagantně oblečených trojnožců, kteří hodně troubili a pořád plivali do veliké nádoby uprostřed jejich skupiny mírně se pohupujících pohovek.

Išlorsinamové byli podle všeho spokojeni s tím, že všechno funguje a je správně rozmístěno. Vykročili po rampě vsazené do povrchu elipsovité spodní části arény. Část světel zhasla; pole tlumící zvuk pozvolna odřízlo zvuky ze zbytku auditoria.

Horza se honem rozhlédl. Na pár pódiích a scénách se ještě svítilo, ale i tam už zhasínali. Zato vysoko, ve tmě pod hvězdami, pořád pokračovalo představení těch zpomalených zvířat na hrazdách; ty veliké nemotorné potvory se houpaly a postroje generující pole se jim třpytily. Metaly salta a vruty, ale teď, když se při tom v letu míjely, napřahovaly pracky s drápy a pomalu a tiše si navzájem pročesávaly srst. Nezdálo se, že by se na ně někdo jiný díval.

Horzu překvapilo, že vidí tu ženu, kterou už dvakrát předešel na schodech, jak zase prochází kolem něj a usedá na volnou rezervovanou lenošku poblíž předku terasy. Nějak by neřekl, že bude dost bohatá, aby si takové místo mohla dovolit.

Bez fanfár a bez úvodu se objevili Hráči v předvečer Zničení, vyšli po rampě na dno arény a v jejich čele šel jediný Išlorsinam. Horza se podíval na terminál; přesně sedm standardních hodin do zničení orbitálu. Soutěžící vítaly potlesk, jásání – a poblíž Horzy hlasité troubení, i když tlumicí pole všechno tišila. Jakmile se Hráči vynořili ze stínu rampy, někteří z nich zdravili diváky, kteří se na ně přišli podívat, ale jiní si jich ani v nejmenším nevšímali.

Horza jich pár poznával. Mezi ty, které znal, anebo o kterých aspoň někdy slyšel, patřili Ghalssel, Tengájet Doj-Suut, Wilgre a Neeporlax. Ghalssel, velitel Ghalsselových nájezdníků – patrně nejúspěšnější ze všech svobodných rot. Horza slyšel žoldákovu loď přilétat z dobře jedenáctikilometrové dálky, když se domlouval s tou obchodnicí o ceně raketoplánu. Žena tehdy strnula; nasadila skelný pohled. Horza neměl chuť se ptát, jestli si myslí, že ten hluk oznamuje, že Kultura se rozhodla zničit orbitál o pár hodin dřív, anebo jestli se někdo chystá vletět na ni za to, že kupuje kradený raketoplán.

Ghalssel vypadal průměrně, byl dost podsaditý, aby bylo zjevné, že pochází z nějaké planety s vysokým G, ale nepůsobil tím dojmem komprimované síly, který tihle lidé často vytvářejí. Byl prostě oblečený a hlavu měl vyholenou. Povídalo se, že neustále nosí kombinézu a z ní ho dostane právě jen partie Zkázy, při níž jsou zakázané. Tengájet Doj-Suut byl vysoký, velmi tmavý a také prostě oblečený. Suut byl přeborníkem ve Zkáze, a to co se týče průměrných výkonů, výher i nejvyššího zisku v kreditech. Pocházel z planety, která byla kontaktována teprve nedávno, před dvaceti lety, a přeborníkem v hazardních hrách byl i předtím a tam. Už tehdy si nechal odstranit tvář a nahradit ji maskou z nerezové oceli; jen oči vypadaly živě: měkké drahokamy bez nejmenšího výrazu, zasazené v sochaném kovu. Maska měla matovou povrchovou úpravu, aby soupeři náhodou nezahlédli karty v odrazu na ní.

Wilgremu museli po rampě pomoct otroci z jeho doprovodu. Modrý obr z Ozhlehu, oblečený do zrcadlového hábitu, skoro působil dojmem, jako by jej do svahu zezadu kulili nějací drobní lidé, i když zpod lemu šatů sem a tam něco vykoplo, takže bylo jasné, že jeho mohutné tělo nahoru po rampě pohánějí i čtyři tlusté nohy. V jedné ze dvou svých rukou držel veliké zrcadlo, ve druhé vodítko, na jehož konci jako štíhlý, oslepivě bílý strašidelný přelud cupital oslepený rogothuyr – čtyři tlapy měl pokryté vzácnými kovy, rypák sevřený do platinového náhubku a místo očí smaragdy. Zvíře kolíbalo obří hlavou ze strany na stranu a tím si mapovalo okolí ultrazvukovým smyslem. Na další terase, téměř přesně proti té Horzově, odhodilo všech dvaatřicet Wilgreho konkubín závoje; pak všechny padly na kolena a lokty a klaněly se svému pánu. Ten na ně krátce zamával zrcadlem. Prakticky všechny magnifikátory a mikrokamery, které se komu povedlo propašovat do publika, se také přesunuly a začaly si všímat těch dvaatřiceti vybraných samic, jež údajně tvoří ten nejlepší jednopohlavní harém v galaxii.

Neeporlax s tím poměrně kontrastoval. Byl mladý, vyzáblý, jen se šoural, byl mizerně oblečený, pomrkával do světel v aréně a svíral plyšovou hračku. Ten kluk byl patrně druhým nejlepším hráčem Zkázy v galaxii, ale co vyhrál, to vždycky rozdal, a i průměrný cesťácký hotel by si dvakrát rozmyslel, jestli ho ubytuje; byl samá nemoc, napůl slepý, inkontinentní a albinotický. V napjatých okamžicích hry se mu pravidelně neovládaně roztřásla hlava, ale holokarty svíral v rukou tak pevně, jako kdyby byl jejich plast zatavený v kameni. I jemu museli do rampy pomáhat, ale jen jedna dívenka, ta mu pak pomohla se posadit, učesala jej, políbila ho na tvář a šla si stoupnout do zóny za dvanácti sedadly přímo za jeho židlí.

Wilgre zvedl jednu tělnatou modrou ruku a rozházel do davu za plůtky pár setinek; lidi se snažili mince posbírat. Wilgre mezi ně totiž vždycky přimíchal i pár s vyšší hodnotou. Před pár lety, při partii odehrávající se uvnitř měsíce mířícího do černé díry, takhle zahodil mezi drobnými miliardu: tím se jediným škubnutím zápěstí zbavil nejspíš tak desetiny procenta svého majetku. A jistý zpustlý tulák z asteroidů, kterému právě odmítli dát roli Života, protože má jen jednu paži, si nakonec koupil vlastní planetu.

I ostatní Hráči tvořili pěkně různorodou partičku; ale až na jednu výjimku je Horza nepoznával. Tři čtyři z nich lidé přivítali jásotem a pár ohňostroji, takže nejspíš jsou dost známí; ty ostatní buď lidé nemají rádi, anebo známí nejsou. Jako poslední vyšel po rampě Kraiklyn.

Horza se uvelebil na lenošce a usmál se. Velitel Svobodné roty si nechal udělat drobnou dočasnou obličejovou změnu – nejspíš od nějakého šejdíře – a vlasy měl obarvené, ale rozhodně to byl on. Na sobě měl světlý oblek z jednoho kusu látky, byl hladce oholený a vlasy měl hnědé. Ostatní členové posádky Turbulence by ho nejspíš nepoznali, ale Horza jej pečlivě zkoumal – aby zjistil, jak drží tělo, jak chodí, jak má uspořádané obličejové svaly –, takže Chameleonovi připadalo, že Kraiklyn se jasně rýsuje jako balvan uprostřed samých oblázků.

Když se všichni Hráči usadili, dovedli za ně jejich Životy a rozsadili je na sedačky přímo za nimi.

Životy hráli samí lidé; většinou už tak vypadali polomrtví, i když všichni byli tělesně vzato úplní. Jednoho po druhém je přivedli na sedadla, přikurtovali je a dali jim přilby. Ty byly lehké, černé a zakrývaly jim celé obličeje až na oči. Většina Životů se bezvládně svěsila dopředu, jakmile byli v popruzích; jen pár jich sedělo vzpřímeněji a ani jeden nezvedl hlavu a nerozhlížel se. Všichni stálí Hráči měli plný povolený počet Životů; někteří si je speciálně chovali, jiným agenti dodávali všechno, co potřebují. Ne tak bohatí a ne tak známí Hráči, jako je Kraiklyn, brali zbytky z věznic a psychiatrických klinik – a pár jich zaplatilo lidem trpícím depresemi, kteří sepsali poslední vůle a případné výdělky ze hry někomu odkázali. K tomu, aby se stali Životy, šlo často přemluvit členy sekty Skleslých a oni to pak udělali buď zadarmo, anebo za dar pro jejich hnutí, ale Horza tu neviděl žádné jejich jasně poznatelné stupňovité pokrývky hlavy ani symboly s krvácejícím okem.

Kraiklynovi se povedlo sehnat jen tři Životy; takže to nevypadalo, že se ve hře udrží nějak zvlášť dlouho.

Plavovlasá žena na rezervovaném místě v přední části terasy vstala, protáhla se a se znuděným výrazem vykročila výš po terase mezi pohovkami. Právě ve chvíli, kdy byla ve výšce Horzovy pohovky, na terase za nimi vypukl nějaký rozruch. Zastavila se a podívala se tam. Horza se otočil. A navzdory poli ticha slyšel, jak někdo řve; podle všeho tam začala rvačka. Dva členové ochranky se snažili znehybnit dvojici, která se válela po zemi. Diváci na terase je obstoupili a přihlíželi, takže museli dělit pozornost mezi přípravy na partii Zkázy a pranici probíhající poblíž nich. Nakonec ty dva konečně zvedli ze země, ale místo aby sbalili oba, udělali to jen s jedním – s mladším mužem, který Horzovi připadal zvláštně povědomý, i když se zřejmě zamaskoval blond parukou, která mu teď sjížděla z hlavy.

Druhý účastník rvačky, taky muž, vytáhl zpod šatů nějaký průkaz a ukázal ho tomu mladíkovi, který pořád křičel. Nato dva uniformovaní strážní a muž, který se vytasil s průkazem, odvedli mladíka pryč. Když mladíka vedli postrkem k přístupovému tunelu, muž s průkazem mu vyndal něco maličkého zpoza jednoho ucha. Mladá žena s dlouhými plavými vlasy si založila ruce a šla dál po terase nahoru. Kruh lidí se zase uzavřel jako díra v příkrovu mraků.

Horza se za ní díval, jak se proplétá mezi dalšími pohovkami, až odešla z terasy a zmizela mu z dohledu. Vzhlédl. Zvířata se pořád točila a skákala a sváděla souboje; jejich bílá krev třísnící chlupaté kožichy jako by svítila. Nehlučně cenili zuby a rozháněli se po sobě dlouhými předními končetinami, ale akrobatické prvky a schopnost zasáhnout cíl se už zhoršily; začínalo to vypadat unaveně a nemotorně. Horza se podíval zpátky k hernímu stolu; všichni připraveni, hra zanedlouho začne.

Zkáza je jen nóbl karetní hra: trocha obratnosti, trocha štěstí a trocha blufování. Zajímavé na ní nejsou jen vysoké částky, o něž se hraje, ba ani skutečnost, že kdykoli hráč přijde o život, přijde o Života – o živou, dýchající lidskou bytost –, ale používání složitých dvoucestných a vědomí pozměňujících elektronických polí kolem herního stolu.

S kartami, které má v ruce, může hráč nebo hráčka měnit emoce jiného hráče, někdy i více jiných. Strach, nenávist, zoufalství, naděje, láska, kamarádství, pochybnosti, nadšení, paranoia; prakticky jakýkoli citový stav, jakého je lidský mozek schopen, můžete přenést na jiného hráče, anebo použít sami na sebe. Z dostatečné vzdálenosti, případně i zblízka, pokud jste ve štítu tvořeném polem, vám může hra připadat jako zábava pro vyšinuté nebo prostoduché. Hráč s evidentně silným listem v ruce najednou může složit karty; někdo, kdo v ruce nedrží nic, může vsadit všechny kredity, co má; lidé se hroutí a pláčou, anebo se neovladatelně rozesmějí; sténají samou láskou na soupeře, o kterém se ví, že to je jejich nejhorší nepřítel, anebo se snaží dostat z popruhů a sápou se na svého nejlepšího přítele a chtějí jej zavraždit.

Mohou i zabít sami sebe. Hráče Zkázy nikdy nepouštějí ze židlí (kdyby se tak někdy stalo, některý Išlorsinam by je střelil těžkou omračovací pistolí), ale sami sebe zlikvidovat mohou. Ke každému hernímu panelu, z nějž emotory vyzařují příslušné emoce, na němž se hraje s kartami a na němž hráči vidí čas a počet zbývajících Životů u všech, patří drobné duté tlačítko, v němž je jehla plná jedu, která se ochotně vbodne do jakéhokoli prstu, který do ní dloubne.

Zkáza je jedna z těch her, při nichž není moudré si nadělat příliš nepřátel. Opravdu jen s nesmírnou silou vůle přemůžete nutkání k sebevraždě, když vám je do mozku soustředěným útokem nasadí hráči od půlky stolu.

Ke konci každého rozdání, když si hráč s nejvyšším počtem bodů přebírá peníze, všichni ostatní hráči, kteří zůstali pozadu, ztrácejí Život. Pokud jim už nezbyl žádný, jsou ze hry venku, a právě tak končí, když jim dojdou peníze. Podle pravidel hra končí, když nějací Životi zbudou jen jedinému hráči, i když v praxi spíš končívá, když se zbylí účastníci dohodnou, že pokud by zůstali nadále, patrně by v té které blížící se katastrofě ztratili i oni své životy. Může to být velice zajímavé, pokud na samém konci hry, když už je okamžik zničení velice blízko, právě rozdání trvá už nějakou dobu a je na něj vsazeno hodně peněz a jeden nebo několik hráčů odmítá to sbalit; to pak rafinované jedince opravdu oddělí od napodobovatelů a začne to být ještě napjatější hra nervů. Docela hodně historicky nejlepších hráčů Zkázy zahynulo proto, že se jedni druhé snažili v podobné situaci překonat odvahou a výdrží.

Z divákova hlediska je pak na Zkáze obzvláště lákavé to, že čím blíž k emotoru nějakého hráče stojíte, tím spíše emoce, které prožívá, přímo zasáhnou i vás. V posledních pár stovkách let, co se ze Zkázy stala taková vybraná, ale populární hra, vyrostla celá subkultura lidí závislých na takových citech ze třetí ruky: motáci.

Jsou i jiné skupiny, které hrají Zkázu. Hráči v předvečer Zničení jsou prostě jen ti nejslavnější a nejbohatší. Motáci si mohou emocionálně šlehnout na mnoha místech po celé galaxii, ale jedině na plnokrevné partii, na skutečném pokraji anihilace a jen s těmi opravdu nejlepšími hráči (plus s několika dalšími, kteří se takoví být snaží) mohou získat ty nejprudší zážitky. Jednoho z takových nešťastníků Horza hrál, když zjistil, že vstupenku by jinak získal nejméně tak za dvojnásobek prostředků, které vydělal za raketoplán. Podplatit stráž u vchodu vyšlo mnohem laciněji.

Skuteční motáci se už mačkali za ohrádkou, které je dělila od Životů. Šestnáct hustých skupin zpocených, nervózně se tvářících lidí – stejně jako hráči to byli většinou muži – se strkalo a mačkalo dopředu a snažilo se dostat blíž ke stolu, blíž ke Hráčům.

Hlavní Išlorsinam rozdal karty a Horza sledoval motáky. Skákali jako zjednaní, snažili se zahlédnout, co se děje, a strážní vybavení tlumicími přilbami, které mají omezovat pulzy z emotorů, hlídkovali kolem perimetru a bili je neurobiči na stehnech a dlaních a pozorně vše sledovali.

„…Sarble Vidící…“ řekl najednou kdosi poblíž – a Horza se po hlase otočil. Člověk vypadající jako mrtvola, který ležel na pohovce vlevo za ním, mluvil k někomu jinému a ukazoval nahoru na terasu, tam, kde přednedávnem došlo ke rvačce. Horza uslyšel slova „Sarble“ a „chytili“ ještě několikrát a odjinud; novina se šířila. Zase se podíval dolů na hru; Hráči si už prohlíželi, jaký jim rozdali list; začalo se i sázet. Horzu napadlo, jaká je škoda, že reportéra chytili, ale také to může znamenat, že se teď ochranka trochu uklidní a on tím pádem bude mít větší šance na to, že po něm nikdo nebude chtít vstupenku.

Horza seděl dobrých padesát metrů od nejbližšího hráče, ženy, jejíž jméno letmo zaslechl, ale zapomněl. Bylo rozehrané první rozdání a jemu se do vědomí přelévaly jen slabé verze toho, co cítí a co ji druzí nutí cítit. I tak se mu to ovšem nezamlouvalo a za pomoci nevelkého ovládacího panelu na jedné opěrce pohovky zapnul v lóži tlumící pole. Kdyby chtěl, byl by mohl zrušit bezprostřední účinky od hráče, za kterým shodou okolností seděl, a nahradit účinky kteréhokoli jiného emotoru na stole. Výsledek by nebyl ani zdaleka tak intenzivní jako to, co prožívají motáci a Životi, ale bezpochyby by tím získal dobrou představu o tom, čím si procházejí Hráči. Stejně používala ovládací prvky ve svých lóžích i většina lidí kolem něj: přepínali z jednoho hráče na druhého a snažili se odhadnout celkový stav partie. Horza se začne soustředit na přenos Kraiklynových emocí až později, prozatím se jen uvelebí a získá celkový přehled o hře.

Kraiklyn odpadl při prvním rozdání karet dost brzy na to, aby měl jistotu, že se v koncovce vyhne ztrátě Života; když má Životů tak málo, je to nejrozumnější postup, pokud ovšem nedostal hodně silný list. Horza jej pozorně sledoval. Kraiklyn seděl pohodlně a uvolněně, jeho emotor odpočíval. Teď si olízl rty a otřel si čelo. Horza se rozhodl, že při příštím rozdání začne špehovat, co Kraiklyn prožívá, čistě aby zjistil, jaké to je.

Rozdání skončilo. Vyhrál Wilgre. Zamával, přijal potlesk z publika. Někteří motáci už teď omdleli; na druhém konci elipsoidu vycenil rogothuyr ve své kleci zuby a zavrčel. Pět Hráčů přišlo o Životy; pět lidí, kteří beznadějně a zoufale seděli a v nichž pořád doznívaly účinky polí z emotorů, najednou ztratilo vládu nad vlastními těly, protože přilby jim do lebek vyslaly neurální výboj dost silný na to, aby navíc omráčil další Životy sedící poblíž a aby sebou nejbližší motáci a všichni Hráči, kterým ti Životi patřili, najedou cukli. Išlorsinamové rozepnuli mrtvým lidem popruhy a odnesli je pryč po přístupové rampě. Zbylí Životi se postupně vzpamatovávali, ale seděli stejně apaticky jako předtím. Išlorsinamové tvrdili, že se vždy poctivě přesvědčí, jestli jsou všichni dobrovolníci hrající Životy praví a jestli jim drogy, které dostali, prostě jen brání propadnout hysterii, ale proslýchalo se, že jsou způsoby, jak kontrolní postupy Išlorsinamů obejít, a že některým lidem se povedlo zlikvidovat své nepřátele tak, že je zdrogovali nebo zhypnotizovali a „dobrovolně“ je přihlásili do hry.

Začalo druhé rozdání karet a Horza přepnul monitor na pohovce tak, aby cítil Kraiklynovy emoce; blondýna se vrátila po uličce, zaujala zase své místo před ním, na okraji terasy, a znaveně se svalila na ten svůj nábytek, jako kdyby ji to celé nudilo.

Horza toho o Zkáze jako karetní hře nevěděl dost, aby mohl přesněji sledovat, co se děje, ať už tím, že by četl různé emoce odehrávající se kolem stolu, anebo tím, že by po konci analyzoval, jaký list dostal který hráč – takový rozbor prvního rozdání ostatně právě teď prováděli ti troubící trojnožci za ním –, ačkoli všechny rozdané a už odehrané karty jasně svítily na vnitřních datových okruzích arény. Ale naladil se na Kraiklynovy city, jen aby věděl, jaké to je.

Kapitán Turbulence v čistém vzduchu dostával zásahy z různých stran. Některé emoce byly protikladné a to podle Horzy znamenalo, že nikdo na Kraiklyna nevykonává sladěný vliv; prostě to od většiny soupeřů schytává z jejich sekundární výzbroje. Bylo jasně poznat nutkání k sympatiím vůči Wilgremu – ta hezká modrá barvička… a navíc ty srandovní čtyři nožičky, ten přece nemůže představovat moc velkou hrozbu… Vlastně je to docela kašpar, i když má tolik peněz… Za to ta žena, co sedí Kraiklynovi po pravici a je do pasu nahá a nemá ňadra a na holých zádech má pochvu od obřadného meče: na tu si musí dávat bacha… Ale vlastně je to celé k smíchu… Na ničem doopravdy nezáleží; všechno je pro legraci; jak život, tak tahle hra… jedna karta je vlastně jako druhá, když se nad tím zamyslíte… Vždyť je to fuk, klidně byste je mohli všechny zahodit a hotovo… Už byl skoro na řadě… Nejdřív tu placatou mrchu… pane jo, má tady jednu kartu, kterou jí dá co proto…

Horza se zase odpojil, protože nevěděl jistě, jestli slyší vlastní Kraiklynovy myšlenky týkající se té ženy, anebo myšlenky, ke kterým se ho snaží přimět někdo jiný.

Naskočil na Kraiklynovo myšlení až o něco později při stejném rozdání, když už žena položila karty a seděla uvolněně a se zavřenýma očima. (Horza se letmo podíval na tu blond ženu na pohovce dole vepředu; podle všeho sledovala hru, ale jednu nohu měla svěšenou přes okraj pohovky a houpala s ní sem a tam, jako kdyby myslela na něco jiného.) Kraiklyn měl příjemné pocity. Tak především to tak coura vedle něj položila a on věděl najisto, že k tomu hodně přispělo pár karet, které vynesl, ale taky uvnitř cítil jakési nadšení… No jen se podívejte, sedí si tu a hraje s nejlepšími hráči v galaxii… ne, s Hráči. On. On… (náhlá inhibiční myšlenka zablokovala jméno, které se chystal si pomyslet) … a na mou duši si nevede až tak zle… Drží se… A tenhle list vážně vypadá dost slušně… Konečně se mu daří… Něco vyhraje… Poslední dobou se toho až moc… no, například tamta… Mysli na karty! (náhle) Mysli na to, co je teď a tady! Ano, karty… Takže… Můžu vletět na toho tlustého modrého vola s… Horza se znovu odpojil.

Potil se. Nedošlo mu úplně, jak silná je zpětná vazba z Hráčova mozku. Myslel si, že k němu jen dolehnou emoce; ani se mu nesnilo, že se ocitne v Kraiklynově mysli až tolik. A přitom to je jen ochutnávka toho, čeho sám Kraiklyn dostává plné dávky, a motáci a Životi za ním také. Reálná zpětná vazba, kterou tak tak ovládáte, která tak tak že se nestane citovým ekvivalentem řevu z reproduktorů, který sílí až ke zkáze. Teprve teď si Chameleon uvědomil, v čem je hra tak lákavá a proč se ví o tom, že při jejím hraní někteří lidé ztratili příčetnost.

A i když se ten zážitek Horzovi vůbec nezamlouval, najednou cítil víc úcty k tomu muži, kterého chtěl posléze odstranit a nahradit a s nejvyšší pravděpodobností i zabít.

Kraiklyn měl přinejmenším jistou výhodu v tom, že myšlenky a emoce, které k němu doléhají zpátky, přinejmenším zčásti vyšly z jeho vlastního mozku, kdežto Životi a motáci musejí snášet krajně silné výrony naprosto cizích pocitů. Ale i tak potřebujete nemalou charakterovou sílu, anebo obrovská kvanta pracného tréninku, pokud máte být s to snést ty věci, které zjevně snáší Kraiklyn. Horza se znovu napojil a pomyslel si: Jak to ti motáci můžou vydržet? A pak: Dej si pozor; možná právě takhle do toho spadli.

O dvě kola sázek později Kraiklyn rozdání prohrál. Mezi poraženými skončil i ten poloslepý albín, Neeporlax, a Suut shrábl výhru a jeho ocelový obličej jen svítil ve světle odraženém na aoiských kreditech ležících před ním. Kraiklyn bezvládně spočíval na židli, a jak Horza dobře věděl, bylo mu na umření. Když zemřel jeho první Život, zezadu se jím prohnal poryv jakéhosi se vším smířeného, téměř vděčného utrpení, a Horza to ucítil taky. On i Kraiklyn sebou cukli.

Horza se odpojil a podíval se na časomíru. Od té chvíle, kdy se podvodně dostal přes ostrahu u vstupu do arény, uplynula ani ne hodina. Na nízkém stolečku u pohovky měl nějaké jídlo, ale přesto vstal a odešel dál od herního stolu, nahoru po terase, k nejbližší lávce, kde čekaly stánky s občerstvením a bary.

Členové ochranky kontrolovali vstupenky. Horza je viděl, jak postupují po terase od diváka k divákovi. Pořád se díval kupředu, ale pohledem přeskakoval ze strany na stranu a sledoval, kde jsou stráže. Jednu měl skoro přímo ve směru, kterým šel, teď se právě shýbala a žádala o vstupenku staře vypadající ženu, která ležela na vzduchovém lůžku, jež jí kolem hubených nahých nohou vysílalo navoněné obláčky. Seděla a s blaženým úsměvem sledovala vývoj hry, takže jí nějakou dobu zabralo, než si té od ochranky všimla. Horza trochu přidal do kroku, aby byl už za nimi, až se strážná zase narovná.

Stará žena zamávala vstupenkou a honem se zase podívala, jak se hraje. Strážná zastavila Horzovi paží cestu.

„Mohu vidět vaši vstupenku, pane?“

Horza se zastavil a podíval se mladé svalnaté ženě do obličeje. Potom se ohlédl po pohovce, na níž dosud seděl.

„Promiňte, myslím, že jsem ji nechal tam dole. Za chviličku se vrátím; můžu vám ji ukázat pak? Mám trochu naspěch.“ Přesunul váhu z nohy na nohu a trochu se prohnul v pase. „Nějak jsem se moc zakoukal na to poslední rozdání. A před začátkem jsem toho moc vypil; vždycky to tak udělám, nikdy se nepoučím. Nevadí?“ Rozhodil rukama, zatvářil se provinile a jako kdyby se chystal strážnou poplácat po rameni. Znovu přešlápl. Podívala se dolů, na místo, kde Horza údajně nechal vstupenku.

„Pro tentokrát, pane. Pak si to přijdu zkontrolovat. Ale neměl byste ji rozhodně nechávat jen tak ležet. Už to nedělejte.“

„Jistě! Jistě! Děkuji!“ zasmál se Horza a rychlou chůzí pokračoval na okružní lávku a potom na toaletu, čistě pro ten případ, že se na ním dívá. Umyl si tvář a ruce, poslouchal, jak se někde vedle rozléhá opilecký ženský zpěv, potom opustil toaletu jiným východem a obloukem to vzal na jinou terasu, kde si opatřil něco k snědku a k pití. Další úplatkem si získal přístup na jinou terasu, tentokrát ještě dražší než tu, na které byl předtím, protože byla vedle terasy s Wilgreho konkubínami. Vzadu a ze stran kolem ní sice umístili měkkou zástěnu z nějakého leskle černého materiálu, aby nešlo tak snadno okukovat, ale vůně jejich těl na terasu, kde teď byl Horza, silně doléhala. Ženy z harému nejenže byly genofixované už před početím k tomu, aby byly oslnivě atraktivní pro širokou škálu mužů, ale navíc výrazně posílili jejich afrodiziakální feromony. Než si Horza stačil uvědomit, co se děje, už měl erekci a začal se znovu potit. Většina mužů a žen kolem něj byla víc než zjevně ve stavu pohlavního vzrušení – a ti, kdo nebyli přes nějaké exotické zařízení napojeni na hru, se věnovali sexuální předehře nebo už styku. Horza znovu nastartoval imunitní žlázy a strnulou chůzí došel do přední části terasy, kde pětici lenošek uvolnili dva muži a tři ženy, kteří se teď váleli vepředu na zemi, hned před zábradlím. Na zemi ležely poházené šaty. Horza se posadil na jednu z pěti volných pohovek. Z motanice supících těl se vynořila ženská hlava zrosená potem, ale jen na tak dlouho, aby se podívala na Horzu a zafuněla: „Posluž si; a kdybys chtěl…“ Potom se oči protočily, ozvalo se zasténání a hlava zase zmizela.

Horza zavrtěl hlavou, ucedil nadávku a odešel z terasy. Na pokus získat zpátky peníze, které vydal cestou na ni na úplatek, se mu dostalo jen soucitného smíchu.

Nakonec si sedl na stoličku před barem, kde i přijímali sázky. Objednal si misku s drogou, vsadil něco málo na to, že Kraiklyn vyhraje příští rozdání, a jeho tělo se postupně zbavovalo účinků látek z upravených těl konkubín. Pulz mu klesl a dech zpomalil; po čele mu už netekl pot. Popíjel drogu z misky, nosem natahoval výpary a díval se, jak Kraiklyn prohrál první a potom i druhé rozdání, i když v tom prvním to složil dost brzy, aby neztratil Života. Přesto mu už zbýval jen jediný Život. Hráč Zkázy má povoleno vsadit i vlastní život, pokud mu už za zády nezbyl žádný jiný, ale stávalo se to vzácně a Išlorsinamové měli sklon to v partiích, kde se ti nejlepší utkávají se ctižádostivými slabšímu hráči, jako je tomu tady, zakazovat úplně.

Kapitán Turbulence v čistém vzduchu nijak neriskoval. Pokládal to dřív, než by ztratil Života, a zjevně čekal na takový list, který by byl téměř neporazitelný, a až pak hodlal patrně naposledy vsadit. Horza se najedl. Horza se napil. Horza se načichal. Někdy se pokusil podívat na terasu, kde byl ze začátku a kde ta byla znuděně vypadající žena, ale přes všechna světla ji nebylo vidět. Tu a tam se podíval na bojující zvířata na visutých hrazdách. Už byla unavená a samé zranění. Někdejší rafinovaná choreografie pohybů byla ta tam, už se jen zarputile držela jednou končetinou na hrazdách a druhou tlapou s drápy se po sobě rozmachovala, kdykoli byl někdo další dost blízko. Kapky bílé krve padaly jako řiďoučký sníh a zůstávaly na silovém poli dvacet metrů pod nimi.

Životi postupně umírali. Hra pokračovala. Čas se buď vlekl, anebo řítil, podle toho, kdo jste byli. Cena pití a drog a jídla pozvolna stoupala s tím, jak se plíživě chýlil čas zničení. Za stále průhlednou klenbou staré arény co chvíli zaplanula světla odlétajících raketoplánů. Mezi dvěma ochmelky u baru vypukla rvačka. Horza vstal a odsunul se, než je přijdou od sebe odtrhnout strážní.

Přepočítal si peníze. Zbyly mu dvě desetinky aoiských kreditů a k tomu něco na směnitelných kreditkách, které ale bylo čím dál tím obtížnější použít, protože počítače finanční sítě orbitálu ukončovaly činnost.

Opřel se o zábradlí na okružní lávce a díval se, jak dole u stolu pokračuje hra. Wilgre vedl; Suut byl těsně za ním. Oba ztratili stejný počet Životů, ale modrý obr měl víc peněz. Dva méně známí hráči už skončili, jeden poté, co se neúspěšně pokusil přesvědčit išlorsinamského rozhodčího, aby mu dovolil vsadit vlastní život. Kraiklyn byl ve hře pořád, ale při detailním záběru na jeho obličej, který Horza zachytil na obrazovce v jednom drogovém baru, když šel kolem, se už držel z posledních sil.

Horza si pohrával s jednou desetinkou aoiského kreditu a modlil se za to, aby už hra skončila, anebo aby aspoň vykopli Kraiklyna. Mince se mu vzpříčila ve dlani a on sklonil hlavu a podíval se na ni. Bylo to jako dívat se do maličké, ale nekonečné trubičky osvětlené až z vlastního dna. Když jste si tu věc přiložili k oku a to druhé jste zavřeli, dostali jste závrať.

Aoiové jsou bankéřský druh a kredity jsou jejich nejskvělejší vynález. Je to v podstatě jediný existující všeobecně přijímaný směnný prostředek a každý dává majiteli právo směnit minci buď za určenou váhu kteréhokoli stálého prvku, za území na svobodném orbitálu, anebo za počítač určené rychlosti a kapacity. Aoiové převod garantují a nikdy v tom neselhávají; směnný kurz sice někdy může kolísat víc, než je oficiálně přípustné – jako právě za války mezi Idirem a Kulturou –, ale vcelku jsou reálná a teoretická hodnota té měny nadále dost předvídatelné na to, aby to spíše vytvářelo bezpečnou, jistou bariéru v nejistých dobách, než aby to plnilo sny spekulantům. Proslýchalo se – a jako vždy to bylo dost rozporuplné, aby to bylo podezřele pravděpodobné –, že skupinou, která v celé galaxii vlastní největší haldu těch mincí, je Kultura; tedy ta nejmilitantněji protipeněžní společnost na civilizační scéně. Horza ani těmhle řečem moc nevěřil; naopak si myslel, že to bude jedna z těch věcí, které o sobě Kultura šíří sama.

Vrazil mince zpátky do kapsy blůzy a v tu chvíli uviděl Kraiklyna, jak se natahuje ke středu herního stolu a hází nějaké mince na velikou hromadu, která tam už byla. Najednou to Chameleon sledoval dost pozorně, došel k nejbližšímu baru se směnárnou, dostal za svou desetinku osm setinek (nehorázná komise, dokonce i na vavačské standardy), něco z toho použil jako úplatek a dostal se na jednu terasu s pár neobsazenými pohovkami. Tam se napojil na Kraiklynovy myšlenky.

Kdo jsi? Ta otázka se po něm a do něj zrovna vrhla.

Byl to pocit podobný závrati, ohromující mdlobě, byl to masivně zesílený ekvivalent dezorientace, která někdy postihne zrak, když jej upřeme na prostý a pravidelný vzor a mozek si ten vzor mylně vyloží jako vzdálenost, takže falešné zaostření jako by vás tahalo za oči, napínalo svaly proti nervům, realitu proti předpokladu. Hlava se mu netočila; spíš jako by tonula, klesala a zmítala se.

Kdo jsi? (Kdo jsem?) Kdo jsi?

Buch, buch, buch: zvuk hroutící se přehrady, prásknutí zavírajících se dveří; atak a uvěznění, exploze a současně kolaps.

Jen drobná nehoda. Nepatrná chyba. Jak se to stává. Hra na Zkázu a špičkový impersonátor… nešťastná kombinace. Dvě neškodné chemikálie, ale když je smísíte… Zpětná vazba, zavytí jako z bolesti, a někde se něco bortí…

Mysl mezi zrcadly. Tone ve vlastním odrazu (něco se bortí), propadává naskrz. Jedna jeho slábnoucí část – ta, která nespí? Ano? Ne? – řve v pádu odkudsi z hluboké temné jámy: Chameleon… Chameleon… Chame–… (eee) …

… Zvuk utichal, zmlkal do šepotu, stal se větrným skučením zatuchlého vzduchu mezi suchými stromy o jalovém půlnočním slunovratu, středem zimy v duši na nějakém klidném, tvrdém místě.

A on věděl –

(Odznovu…)

Někdo věděl, že někde je muž, sedí si ve veliké síni ve městě v… někde, kde to je velké, velké a ohrožené; a ten muž hraje… nějakou hru (hru, která zabíjí). Ten muž tam stále je, je živý, dýchá… Ale jeho oči nic nevidí, uši nic neslyší. Má teď jediný smysl: tenhle, tady uvnitř, upevněný… tady uvnitř.

Zašeptání: Kdo jsem?

Došlo k drobné nehodě (život je jeden sled právě takových; evoluce je závislá na hazardu; všechen pokrok je funkcí chybných výkladů a rozhodnutí) …

To on (a přitom zapomněl, kdo ten „on“ je, jen přijal ten výraz beze jména, dokud se ta rovnice sama nevyřeší) … to on je ten muž na židli v síni na tom velikém místě, zřítil se někam dovnitř sebe, někam dovnitř… toho druhého. Dvojník, kopie, někdo, kdo se za něj vydává.

… Jenže s touhle teorií cosi není v pořádku…

(Odznovu…)

Shromáždit síly.

Potřebuji vodítka, referenční body, něco, čeho se chytím.

Vzpomínky dělící se buňky viděné zpomaleně, sám počátek samostatného života, i když pořád závislého. Ten obraz si udrž.

Slova (jména); potřebuji slova.

Zatím ne, ale… něco se chystá obrátit naruby; nějaké místo…

Co vlastně hledám?

Mozek.

Čí?

(Ticho)

Čí?

(Ticho)

Čí?

(Ticho)

(… Odznovu…)

Poslouchej. Tohle je šok. Dostal jsi silný zásah. Je to jen nějaká forma šoku a ty se sebereš.

Jsi ten muž, co hraje (jako my všichni) … Ale i tak je něco v nepořádku, něco zároveň schází i přebývá. Mysli na ty životně důležité chyby; mysli na tu dělící se buňku, stejnou a nestejnou, na to místo, co se obrátilo naruby, na shluk buněk obrácených naruby, které vypadají jako rozpůlený mozek (nespící, v pohybu). Naslouchej, někdo se pokouší k tobě promlouvat…

(Ticho)

(Tohle jde až ze dna temné jámy, je to nahé v pustině, ledový vítr, který se nepřikryje než vlastním kvílením, který je sám v mrazivé tmě pod nebem z promrzlého obsidiánu:)

Kdo se kdy pokusil na mě promluvit? Kdy jsem vůbec naslouchal? Kdy jsem byl vůbec někdo jiný než já sám a sešlo mi na jiném než na mně?

Jedinec je plodem chyby; proto jedině sám proces má nějakou hodnotu… Tak kdo za něj může promlouvat?

Vítr vyje, význam žádný, vláha místo vřelosti, žumpa místo naděje, rozděluje teplo svého vyčerpaného těla černým nebesům, rozpouští slaný plamen vlastního života, mrzne až k jádru, ztrácí mízu, zpomaluje. Zase cítí, jak padá, a tentokrát ví, že do větší hlubiny, do míst, kde ticho a chlad jsou naprosté, odkud nevzkřikne žádný hlas, dokonce ani tenhle ne.

(Vytí podobné větru:) Komu kdy stálo za to na mě promluvit?

(Ticho)

Komu kdy stálo za to –

(Ticho)

Komu –?

(Zašeptání:) Poslouchej: „Džinmotové z…“

… Bozlenu Dvě.

Dvě. Dva. Někdo kdysi promluvil. To on je Chameleon, on je ta chyba, ta nedokonalá kopie.

Hraje jinou hru než ten druhý (ale i tak má stále v úmyslu vzít nějaký život). Dívá se, cítí to, co cítí ten druhý, ale cítí víc.

Horza. Kraiklyn.

Už ví. Ta hra, to je… Zkáza. A to místo… to je svět, kde se stužka původního nápadu obrátila naruby… Orbitál: Vavač. A mozek je na Scharově světě. Xoralundra. Balveda. A taky (tady nalezl svůj hněv a vtloukl jej do stěny jámy jako kolík pro upevnění provazu) Kultura!

Trhlina ve stěně kobky; tryskající voda; osvobozené světlo; osvětlení… vedoucí ke znovuzrození.

Tíže a chlad a jasné, jasné světlo…

… do prdele. Sráči. Všechno jsem prohrál kvůli té Jámě Trojnásobných Pochybností…

Zalila ho vlna malomyslného vzteku a něco zemřelo.

Horza si strhl chatrná sluchátka. Ležel na pohovce a celý se třásl, oči měl skelné a pátravé, vzhlížel do světel auditoria a upíral zrak na dvě bojující polomrtvá zvířata, která visela na hrazdách. Přinutil oči, aby se zavřely, potom je zase silou otevřel, pryč od té tmy.

Jáma pochybností. Kraiklyna zasáhly karty, které hráče přimějí zpochybnit vlastní totožnost. Podle rázu jeho myšlenek těsně před tím, než si strhl sluchátka, získal Horza dojem, že Kraiklyn nebyl účinkem útoku příliš zděšen, spíš jen dezorientován. Atak ho rozptýlil dost na to, aby rozdání prohrál, a o nic jiného soupeřům ani nešlo. Kraiklyn je ze hry venku.

Zato účinek na něj, který se snažil být Kraiklynem, ale věděl, že jím není, byl výraznější. To je celé. Každý Chameleon by s tím zápolil stejně; ví určitě, že…

Třas začínal slábnout. Posadil se, spustil nohy z pohovky. Musí odejít. Kraiklyn teď odejde, takže on musí taky.

Vzpamatuj se, člověče.

Podíval se dolů, k hernímu stolu. Ta žena bez ňader vyhrála. Kraiklyn zamračeně sledoval, jak shrabuje výhru a povolují jí postroj. Cestou z arény minul Kraiklyn bezvládné, ještě teplé tělo svého posledního Života, které uvolňovali ze sedačky.

Nakopl mrtvolu; diváci zabučeli.

Horza vstal, otočil se a vrazil do nějakého pevného, odolného těla.

„Mohu teď vidět vaši vstupenku, pane?“ řekla strážná, které předtím lhal.

Nervózně se usmál a uvědomil si, že se pořád ještě trochu chvěje; oči měl zarudlé a obličej pokrytý potem. Strážná se na něj upřeně dívala a na obličeji nedávala nic znát. Pár lidí na terase se na ně dívalo.

„Já… je mi líto…“ začal Chameleon zvolna a rozklepanýma rukama se plácal po kapsách. Strážná natáhla ruku a chytila jej za levý loket.

„Možná byste měl…“

„Podívejte,“ řekl Horza a naklonil se blíž k ní. „Já… já žádnou nemám. Co úplatek?“ Už už sahal pod blůzu pro kredity. Strážná vykopla kolenem a zkroutila Horzovi levačku za záda. Všechno to provedla s nejvyšší profesionalitou a Horza musel nadskočit, aby se kopanec dal jakžtakž vydržet. Vyhodil si levé rameno a začínal se hroutit, ale ještě předtím volnou rukou lehounce poškrábal strážnou na tváři (v pádu si ovšem uvědomil, že i to byla jen pudová reakce, nic promyšleného; kdovíproč mu to přišlo zábavné).

Strážná chytila Horzu za druhou paži, obě mu znehybnila za zády a zajistila je tam zámkovou rukavicí. Druhou rukou si setřela krev z obličeje. Horza klečel na terase a skučel přesně tak, jak by se zlomenou nebo z kloubu vyhozenou rukou skučela většina lidí.

„Všechno v pořádku, dámy a pánové; jen menší problém se vstupenkou. Prosím, bavte se dál,“ řekla strážná. Potom odtáhla ruku; zamčená rukavice vytáhla nahoru i Horzu. Vyjekl předstíranou bolestí a pak se nechal se svěšenou hlavou vést postrkem do schodů a k lávce. „Sedm tři, sedm tři; muž, kód zelená, jdu po lávce sedm po směru spinu,“ řekla strážná do mikrofonu v límci.

To, jak slábne, začal Horza cítit, jakmile se dostali na lávku. Zatím nikoho dalšího od ochranky neviděl. Žena za ním začala klopýtat a zpomalovala. Uslyšel, jak se zajíkla, a dva ožralové, kteří se opírali o autobar, se na ně tázavě zadívali; jeden se na sesli otočil a díval se.

„Sedm… třř…“ začala strážná. Pak jí podjely nohy. Horzu to stáhlo na zem s ní, zamčená rukavice zůstala pevně utažená, i když svaly v ženině těle povolily. Znovu si nahodil rameno, zakroutil a zabral; filamenty pole v rukavici povolily a jemu zbyly jen syté modřiny, které už naskakovaly na zápěstích. Strážná ležela na zádech na podlaze lávky, oči měla zavřené, dýchala slabě. Horza měl ten dojem, že ji škrábl nehtem s neletálním jedem; tak či onak nemá čas si počkat, jak to dopadne. Brzy ji určitě přijdou hledat a on se nemůže dovolit dát Kraiklynovi příliš velký náskok. Ať už má namířeno zpátky k lodi, jak Horza očekával, anebo se zdrží a bude se ještě nějaký dívat, jak hrají, Horza chtěl zůstat poblíž.

Při pádu mu sklouzla kápě. Zase si ji natáhl, potom ženu zvedl na nohy, dovlekl ji k baru, kde seděli ti dva opilci, a složil ji na stoličku; ruce jí zkřížil a položil dopředu na barpult, hlavu jí složil na ně.

Opilec, který sledoval dění, se na Chameleona culil. Horza se mu to pokusil oplatit. „Postarej se o ni,“ řekl. Všiml si, že u stoličky toho druhého leží nějaký plášť, a tak jej zvedl a usmál se na jeho majitele, jenže ten si objednával dalšího a panáka neměl čas si toho všímat. Horza dal plášť strážné kolem ramenou, takže skryl uniformu. „Aby nenastydla,“ pověděl prvnímu ochmelkovi a ten přikývl.

Horza nenápadně odkráčel. Druhý opilec, který si až do té chvíle ženy nevšiml, už dostal ze slotu v pultu pití, otočil se a něco říkal příteli, teprve tehdy si všiml ženy svalené na baru, rýpl do ní loktem a povídá: „Hele, líbí se ti ten plášť? Co kdybych ti koupil panáka?“

Před odchodem z auditoria se Horza podíval nahoru. Bojující zvířata už nebojovala. Pod lesklou smyčkou protější – a v téhle chvíli denní – strany Vavače jedno z nich leželo v rozlezlé a mělké kaluži mléčně bílé krve, vysoko ve vzduchu, jeho obrovitý trup se čtyřmi končetinami tvořil velké X nad tím, co se děje dole, tmavá srst a těžká hlava byly samý šrám a bílý cákanec. Druhé zvíře viselo na hrazdě a zlehka se pohupovalo; bílá krev z něj kapala, pomalu se stáčelo, viselo za jedny sevřené a zaťaté pařáty a bylo stejně mrtvé jako jeho padlý protivník.

Horza propátrával paměť, ale název těch divných zvířat si ne a ne vybavit. Zavrtěl hlavou a odspěchal.

Našel zónu pro Hráče. Jeden Išlorsinam stál u dvoukřídlých dveří v chodbě hluboko pod povrchem arény. Kolem postávala a posedávala skupina lidí a strojů. Někteří pokládali mlčícímu Išlorsinamovi otázky; většinou si ale povídali mezi sebou. Horza se zhluboka nadechl, pak začal mávat jednou z teď už nepoužitelných karet, prodíral se mezi lidmi a říkal: „Bezpečnost; no tak, z cesty, lidi. Bezpečnost!“ Lidé protestovali, ale uhýbali. Horza se postavil před vysokého Išlorsinama. Z drsné vyzáblé tváře se na něj zadívaly ocelové oči. „Hej, ty,“ řekl Horza a luskl prsty. „Kam šel ten Hráč? Ten v tom světlém jednodílném obleku, ten hnědovlasý.“ Vysoký humanoid zaváhal. „Ale no tak, chlape,“ snažil se Horza. „Honím se za tím falešným hráčem přes půl galaxie. Nechci ho ztratit zrovna teď!“

Išlorsinam trhl hlavou kamsi do chodby vedoucí k hlavnímu vstupu do arény. „Právě odešel.“ Humanoidův hlas zněl, jako když škrábete o sebe dvěma skleněnými střepy. Horza sebou cukl, ale honem přikývl, prodral se hloučkem zpátky a rozběhl se po chodbě.

Ve vestibulu komplexu byl mnohem početnější dav. Strážní, pozemní bezpečnostní drony, soukromé ochranky, šoféři, piloti raketoplánů, městská policie; lidi se zoufalými výrazy mávali směnitelnými kartami; další naslouchali těm, kdo nakupovali místo v raketobusech a vznášedlech mířících do přístavní zóny; lidé, kteří se tu jen poflakovali a čekali, co se bude dít, anebo kteří doufali, kdy se už ukáže taxi, které si objednali; lidé, kteří se jen potulovali se ztracenými výrazy, odrbanými a obnošenými šaty; jiní s úsměvem a sebevědomí samo, ti svírali rozměrné pytle a vaky a často je doprovázel nějaký vlastní nájemný strážný: všichni se ale motali po rozměrném, hlučném a rušném prostoru, který ležel mezi samotným auditoriem a venkovním náměstím, a taky pod širým nebem, pod hvězdami a v jasném světle protější strany orbitálu.

Horza si vrazil kapuci ještě víc do čela a prorážel si cestu přehradou ze strážných. Vypadalo to, že dokonce i v takhle pozdním stádiu hry a odpočtu do zničení se pořád nejvíc starají o to, jak nikoho nepustit dovnitř, a tak ho nikdo neobtěžoval. Rozhlédl se po té hemživé mase hlav, kápí, přileb, kapot a ornamentů a přemýšlel, jak v tomhle rumraji dožene Kraiklyna, nebo jak ho aspoň zahlédne. Kolem něj se jako klín prohnala skupina uniformovaných čtvernožců a uprostřed nesli na nosítkách nějakého vysokého hodnostáře. Horza se ještě pořád potácel a v tu chvíli mu přejela nohu měkká pneumatika a mobilní bar začal vychvalovat zboží. „Nedal byste si směs drog v misce, pane?“ nabízel stroj.

„Táhni do prdele,“ pověděl mu Horza, otočil se a vydal se za tím klínem čtyřnohých tvorů, který mířil k východu.

„Jistě, pane; suchou, střední, anebo –?“

Horza si lokty razil cestu davem za čtvernožci. Dohnal je a v brázdě za nimi se mu ke dveřím šlo snáz.

Venku bylo překvapivě chladno. Horza se honem rozhlížel, snažil se zahlédnout Kraiklyna a ve vzduchu před sebou viděl vlastní dech. Davy před arénou nebyly vlastně o nic řidší a méně rozverné než ty uvnitř. Lidé nabízeli zboží, prodávali lístky, poflakovali se, chodili sem tam, snažili se z cizinců vyžebrat peníze, kradli z kapes, prohlíželi si oblohu nebo nakukovali do širokých mezer mezi budovami. Neustávající jasný proud strojů se řítil po nebi nebo se hnal po bulvárech, vozy zastavovaly, nabraly pár lidí a zase se řítily dál.

Horza moc dobře neviděl. Všiml si jednoho obrovitého nájemného strážce: třímetrový velikán v objemné kombinéze držel v rukou velikou pušku a s tupým výrazem na širokém bledém obličeji se rozhlížel. Zpod přilby mu vykukovaly pramínky sytě rudých vlasů.

„K pronajmutí?“ zeptal se Horza a udělal něco jako tempa, když plavete prsa, aby se k obrovi vůbec dostal přes chumel lidí sledujících nějaké hmyzí zápasy. Široká tvář vážně přikývla a kolohnát se postavil do pozoru.

„To sem,“ zaburácel hlas.

„Tady je setinka,“ pospíšil si Horza a strčil mu minci do rukavice, kde vypadala dočista ztracená. „Vysaďte si mě na ramena. Někoho totiž hledám.“

„Tak jo,“ přikývl muž po chvilce přemýšlení. Pomalu se spustil na jedno koleno, pušku natáhl v ruce, aby měl lepší rovnováhu, a opřel ji pažbou o zem. Horza obrovi přehodil nohy přes ramena. Muž se bez vybízení narovnal a zase vstal a Horzu vyzdvihl vysoko nad hlavy davu. Horza si znovu stáhl kápi do obličeje a propátrával lidské masy a hledal postavu ve světlém jednodílném oblečení, i když věděl, že Kraiklyn se klidně už mohl převléct, anebo dokonce už může být pryč. V břiše mu sílil napjatý, nervózní pocit zoufalství. Pokusil se říkat sám sobě, že teď už vlastně moc nesejde na tom, jestli Kraiklyna ztratí, že i sám se může dostat do přístavní zóny a potom na to VPS, na kterém je Turbulence v čistém vzduchu; jeho útroby se prostě uklidnit odmítaly. Jako kdyby atmosféra hry, vzrušení z konce orbitálu, města a arény v jejich posledních hodinách, kdovíjak pozměnily jeho tělesnou chemii. Mohl by se soustředit a přinutit se ke klidu, ale to si teď nemůže dovolit. Musí hledat Kraiklyna.

Pročesával pohledem křiklavou sbírku jedinců čekajících v oddělené zóně na raketoplány, potom si vzpomněl na Kraiklynovy myšlenky o tom, že přišel o spoustu peněz. Podíval se zpátky a prohledal očima zbytek davu.

A uviděl ho. Kapitán Turbulence v čistém vzduchu měl oblek zčásti přikrytý šedým pláštěm a stál se založenýma rukama a doširoka rozkročený ve frontě na busy a taxíky, asi třicet metrů daleko. Horza se nachýlil dopředu, až se díval nájemnému strážnému obráceně do obličeje. „Díky. Už mě můžete spustit.“

„Nemám nazpátek,“ zaduněl ten chlap a sehnul se; vibrace projely Horzovi celým tělem.

„To je v pořádku, nechte si to.“ Horza seskočil strážnému z ramenou. Obr pokrčil rameny a Horza se rozběhl, kličkoval a uhýbal lidem a blížil se do míst, kde zahlédl Kraiklyna.

Terminál měl připevněný na levou manžetu; čas byl minus dvě a půl hodiny. Horza se tlačil a strkal a dovoloval a omlouval a cestou skrze dav viděl hodně dalších, kteří se kradmo dívali na hodiny, terminály a obrazovky, a slyšel hodně kňouravých syntetických hlásků, jak oznamují čas, a tak nervózních lidí, jak to po nich opakují.

Fronta. Vypadala překvapivě ukázněně, jak ho napadlo, ale potom si všiml, že na ni dohlížejí členové právě té ochranky, která působí i uvnitř arény. Kraiklyn už byl vepředu a bus byl skoro plný. Za busem čekaly pozemní vozy a vznášedla. Když Kraiklyna oslovil jeden bezpečák s poznámkovou obrazovkou, ukázal na jedno z nich.

Horza se podíval na zástup čekajících lidí a odhadl, že jich bude několik set. Pokud se zařadí na konec, Kraiklyna ztratí. Honem se rozhlížel a přemítal, jak jinak by ho mohl dál sledovat.

Někdo do něj zezadu vrazil a Horza se otočil po křiku a hlasech a po chumlu křiklavě oblečených lidí. Nějaká maskovaná žena v těsných stříbrných šatech řvala a ječela na malého, vyděšeného dlouhovlasého muže, který na sobě měl jen složité smyčky tmavozelených šňůrek. Nesouvisle na něj hulákala a rozmachovala se proti němu rukama s otevřenými dlaněmi; on couval a vrtěl hlavou. Lidé se dívali. Horza se přesvědčil, jestli mu nic neukradli, když do něj vrazili, a potom se znovu začal rozhlížet po nějakém dopravním prostředku nebo černém taxíku.

Nad hlavou mu s hlomozem přeletěl nějaký letoun, který rozhazoval letáky psané jazykem, kterému nerozuměl.

„…Sarble,“ řekl muž s průhlednou kůží svému společníkovi. Oba se prodrali davem opodál a teď šli kolem Horzy. Ten muž se při chůzi snažil dívat na obrazovku maličkého terminálu. Horza koutkem oka zachytil cosi, co ho znepokojilo. Naladil vlastní terminál na patřičný kanál.

Podle všeho tam běžel právě ten incident, který viděl naživo před pár hodinami v auditoriu: ta rvačka na terase kousek nad ním, tehdy, když se doslechl, že Sarble Vidícího chytila ochranka. Horza se zamračil a dal si obrazovku na zápěstí blíž.

Ano, bylo to stejné místo a byl to stejný incident, viděný z téměř stejného úhlu a zdánlivé vzdálenosti, z jakých ho sledoval on. Šklebil se na obrazovku a snažil se představit, odkud tak mohli natočit to, na co se dívá. Scéna končila a nahradily ji nezávazné záběry na různé excentrické bytosti, které se dobře baví v auditoriu; kdesi v pozadí dál probíhala partie Zkázy.

… kdybych vstal, pomyslel si Horza, a popošel jenom o –

Ta ženská.

Ta blond ženská, které si předtím všiml, jak stojí na nejvyšší úrovni arény a urovnává si diadém: byla pak na stejné terase jako on, a postávala poblíž jeho pohovky, když se odehrála ta příhoda o kus výš. Takže ona je Sarble Vidící. Diadém je nejspíš kamera a ten na vyšší terase byl návnada, vějička.

Horza vypnul obrazovku. Usmál se, potom ale potřásl hlavou, jako kdyby se snažil to drobné, nepotřebné odhalení dostat ze středu své pozornosti pryč. Musí najít nějaký dopravní prostředek.

Rychle vykročil skrze davy, proplétal se mezi lidmi ve skupinkách a řadách a frontách, pátral po nějakém vozidle, otevřených dveřích, po očích nějakého černého taxikáře. Letmo zahlédl frontu, ve které stál Kraiklyn. Velitel Turbulence už stál u otevřených dveří červeného pozemního vozidla a podle všeho se hádal s jeho řidičem a se dvěma lidmi z fronty.

Horzovi se udělalo zle. Začínal se potit; nejradši by kolem sebe začal kopat, odstrčit všechny lidi mačkající se kolem něj, dostat je z cesty, pryč od sebe. Vycouval. Bude to muset risknout a zkusit úplatkem získat přístup do Kraiklynovy přední části fronty. Byl pět metrů od fronty, když se Kraiklyn a ti dva další přestali hádat a nastoupili do taxíku, který pak odjel. A když se Horza po odjíždějícím voze ohlédl a žaludek se mu svíral a pěsti sevřely, najednou zase uviděl tu blond ženu. Měla na sobě modrý plášť s kapucí, ale ta se jí svezla, jak se prodírala tlačenicí ke kraji silnice, kde jí nějaký vysoký muž položil ruku kolem ramenou a mával někam na náměstí. Zase si kapuci natáhla.

Horza vrazil ruku do kapsy, až narazila na zbraň, a potom k té dvojici vykročil – zrovna ve chvíli, kdy odněkud ze tmy syčivě připlulo štíhlé, matově černé vznášedlo a zastavilo vedle nich. Horza rychle došel k nim a boční dveře vznášedla se odsunuly a ta žena, což byl Sarble Vidící, se sehnula a nastupovala.

Horza natáhl ruku a poklepal jí na rameno. Bleskově se k němu otočila. Vysoký muž k nim vykročil – a vytrčil ruku v kapse dopředu a trochu nahoru, aby se přes látku rýsovala zbraň. Muž se zastavil a nejistě se podíval dolů; žena strnula s jednou nohou na prahu dveří.

„Myslím, že máte namířeno stejným směrem jako já,“ prohlásil Horza spěšně. „Vím, kdo jste.“ Kývl na ženu. „Vím o tom, co jste měl na hlavě. Chci jenom svézt do přístavu. Nic víc. Nebudu dělat potíže.“ Ukázal pohybem hlavy na ochranku v čele hlavní fronty.

Žena se podívala na vysokého muže, potom na Horzu. Pomalu couvla. „Tak dobře. Až po vás.“

„Ne, vy první.“ Horza ukázal rukou v kapse. Žena se usmála, pokrčila a nastoupila si; za ní vysoký muž a Horza.

„Co ten tady –?“ začala drsně vyhlížející holohlavá řidička.

„Host,“ vysvětlil jí Sarble. „Jeď už.“

Vznášedlo se odlepilo od země. „Rovnou za nosem,“ řekl Horza. „A co nejrychleji. Hledám jedno červené pozemní vozidlo.“ Vyndal z kapsy zbraň a otočil se tak, aby viděl na Sarbleho i na toho vysokého muže. Vznášedlo zrychlilo.

„Já ti říkal, že to je moc brzy,“ ucedil vysoký muž chraplavě a vysokým tónem. Sarble pokrčil rameny. Horza se usmál a sem tam se kradmo podíval z okna na provoz kolem vznášedla, ale koutkem oka pořád sledoval ty dva.

„Prostě smůla,“ řekl Sarble. „V jednom kuse jsem tam na něj narážel.“

„Takže vy vážně jste Sarble?“ zeptal se Horza ženy. Neotočila k němu hlavu a neodpověděla.

„Koukněte,“ prohlásil muž a otočil se k Horzovi, „my vás do toho přístavu vezmeme, jestli to červený auto jede tam, ale nic nezkoušejte. Když to nepůjde jinak, budeme bojovat. A já se nebojím umřít.“ Mluvil vyděšeně a vztekle najednou; nažloutlou bledou tváří připomínal dítě, které se už už rozbrečí.

„Přesvědčil jste mě,“ pousmál se Horza. „Co teď zkusit najít to červené auto? Tři kola, čtyři dveře, šofér, vzadu tři lidi. To si nejde splést.“

Vysoký muž se kousl do rtu. Horza mu sotva patrným pohybem zbraně pokynul, ať vyhlíží dopředu.

„Tohle?“ zeptala se holohlavá řidička. Horza našel pohledem auto, které tím myslela. Asi to bylo ono.

„Ano. Jeďte za ním; ale ne moc blízko.“ Vznášedlo trochu kleslo. Už byli v přístavní zóně. V dálce svítily jeřáby a nakládací věže; po obou stranách silnice samá odstavená pozemní vozila, vznášedla, dokonce i lehké raketoplány. Auto teď bylo přímo před nimi, drželo se na pozvolné rampě za několika namáhavě se sunoucímu vznášedlovými busy. Motor jejich vozu se stoupáním také pracně zápasil.

Červené auto odbočilo z hlavní silnice a vydalo se po táhlé křivce přivaděče; po obou jeho stranách se temně třpytila voda.

„Takže vy vážně jste Sarble?“ zeptal se Horza blondýny, která se k němu pořád neotočila. „A byl jste i předtím před halou? Nebo ne? Nebo je Sarble vlastně víc lidí?“

Lidé ve vozidle nic neříkali. Horza se jen usmál, pozorně je sledoval, ale přikyvoval si a dál se usmíval. Ve vznášedle bylo ticho, burácel jen vítr.

Vůz opustil přivaděč a vzal to po bulváru ohrazeném ploty, kolem obrovských nakládacích věží a osvětlených vysokánských hor strojů, potom rychle jel po silnici obklopené z obou stran ztemnělými sklady. U jednoho menšího doku začal zpomalovat.

„Držte se dál,“ přikázal Horza. Plešatá řidička zpomalila; červený vůz dojel pod hranatými bloky nohou jednoho jeřábu až k doku. Nato přijel k jasně osvětlené budově. Světlený vzor otáčející se na vršku stavby tvořil v několika jazycích nápis „SUB. ZÁKL., VSTUP 54“.

„Výborně. Zastavte,“ řekl Horza. Vznášedlo zastavilo, kleslo až na chlopně. „Díky.“ Horza vystoupil, ale pořád se díval na muže a na světlovlasou ženu.

„Máte kliku, že jste na nás nic nezkusil,“ řekl muž naštvaně, rázně pokývl a oči se mu zablýskaly.

„Já vím,“ uznal Horza. „Tak se mějte,“ mrkl na blondýnu. Otočila se a udělala jedním prstem nějaké podle všeho sprosté gesto. Vznášedlo se zvedlo, vrhlo se kupředu, potom to otočilo a hlučně se odřítilo zpátky. Horza se ohlédl po šachtovém vstupu do subdesky. Ti tři, kteří vystoupili z vozu, se rýsovali proti světlu vycházejícímu zevnitř. Jeden z nich se možná ohlédl do doku a k Horzovi; nevěděl to jistě, ale raději i tak zapadl do stínů pod jeřábem.

Dva z lidí u vchodové trubice zašli do budovy a zmizeli. Ten třetí, možná Kraiklyn, vykročil k boční stěně doku.

Horza vrátil zbraň do kapsy a spěchal za ním ve skrytu pod dalším jeřábem.

Z vnitřku doku k němu dolehl burácivý zvuk podobný tomu, který vydávalo vznášedlo se Sarblem, když odlétalo pryč od něj, ale mnohem silnější a hlubší.

Stranu doku přivrácenou v moři zaplnilo světlo a vodní tříšť; z rozlehlé černé plochy oceánu se přihnalo obrovité plavidlo na vzduchových polštářích, v zásadě podobné vznášedlu, které zrekvíroval Horza, ale podstatně větší. Oblaka vodní tříště, osvětlovaná hvězdami, září denní strany orbitálu klenoucí se nahoře, a také vlastními světly plavidla, se valila do výšky a mléčně světélkovala. Veliký stroj se kolíbal mezi stěnami doku a jeho motory ječely. Za ním na moři viděl Horza dalších pár mraků, také ozářených zevnitř blikajícími světly. Plavidlo vepředu pomalu přirazilo k doku a vytryskl z něj hotový ohňostroj. Horza rozeznal spoustu oken a také něco, co vypadalo, že lidé uvnitř tančí. Ohlédl se zpátky do doků; muž, kterého sledoval, šel po schodech nahoru k můstku, který vedl vysoko nad dokem. Horza se kradmo rozběhl, krčil se pod nohama jeřábů a přeskakoval tlustá lana. Světla vznášedla se odrážela na tmavých konstrukcích jeřábů; řev z trysek a rotorů se rozléhal mezi betonovými stěnami.

Nad hlavami se jim přehnalo menší plavidlo, které jako by chtělo poukázat na relativní hrubost celé scény: bylo tmavé a tiché až na trhavý zvuk, který vydávalo při průletu atmosférou. Pak zmizelo na noční obloze, jen jednou se jako flíček ukázalo proti smyčce denního povrchu orbitálu. Horza se tam podíval jen kradmo a potom dál sledoval postavu na můstku, ozářenou blikajícími světly vznášedla, které se pořád kolíbavě blížilo k doku. Druhé plavidlo právě obloukem zaujímalo postavení před dokem a chystalo se také přistát.

Horza došel ke schodům vedoucím na lávku úzkého visutého můstku. Ten muž, který kráčel jako Kraiklyn a který na sobě měl šedý plášť, už byl asi v polovině. Horza moc dobře neviděl, jaký terén je po stranách doku, ale počítal s dost reálnou hrozbou, že svou kořist ztratí, pokud ji nechá dojít na druhou stranu a sám včas nevyrazí. A ten muž – Kraiklyn, pokud to je on – už na to nejspíš přišel taky; jak Horza usoudil, ví, že ho někdo sleduje. Vykročil na můstek. Ten se pod ním lehce pohupoval. Hluk a světlo z obrovského vznášedla měl skoro pod sebou; vzduch byl plný vířící tmavé vodní tříště, kterou loď zvedala z mělké vody u doku. Ten muž se po něm neohlížel, ačkoli musel cítit, že kromě jeho kroků teď můstek rozhoupává i Horza.

Postava na protějším konci sešla z můstku. Horza ho ztratil z dohledu, a tak se rozběhl, zbraň držel před sebou, loď na vzduchovém na něj zdola vrhala poryvy vzduchu s vodní tříští, byl promáčený. Z plavidla se linula hudba tak hlučná, že ji bylo slyšet i přes řev motorů. Horza doklopýtal po můstku až na konec a pak spěšně seběhl po točitých schodech do doku.

Ze tmy pod točitými schody něco vyletělo a praštilo ho do obličeje. Okamžitě po tom ho něco udeřilo i do zad a zezadu do hlavy. Ležel na něčem tvrdém, omámeně přemýšlel, co se stalo, celého jej zalévalo světlo a v uších mu burácelo a burácelo a kdesi hrála hudba. Přímo do očí se mu opřelo jasné světlo, někdo mu strhl z obličeje kápi.

Uslyšel zajíknutí: ten, kdo mu strhl z obličeje kapuci, právě uviděl, jak se na něj upřeně dívá jeho vlastní tvář. (Kdo jsi?) Pokud je to tak, je ten nyní muž zranitelný, je v šoku, na pouhých pár vteřin (Kdo jsem?) … Sebral dost síly, aby rázně vykopl jednou nohou, a zároveň přinutil obě paže, aby se zvedly a za něco se chytily; lýtkem zasáhl něčí slabiny. Muž mu začal padat přes ramena k doku; pak Horza ucítil, jak ho někdo sevřel za ramena, a když ten muž se žuchnutím dopadl na zem vedle něj a kousek za ním, jej to převrátilo až přes –

Přes okraj doku; ten muž dopadl přímo na okraj a spadl a Horzu vzal s sebou. Padali.

Zachytil světla a pak šero, věděl, že svírá toho muže za plášť nebo oblek a jednu ruku má pořád na jeho rameni. Padají: jak hluboký je dok? Hluk větru. Poslouchej hluk –

Dopad, vlastně dva. Nejdřív na vodu, pak na něco tvrdšího, srážka tekutiny a těla. Voda byla studená a jeho bolel krk. Mrskal sebou, nevěděl jistě, kde je nahoře, byl zpitomělý od úderů do hlavy; potom za něj něco zatahalo. Rozehnal se, úder dopadl na něco měkkého, on se pak vztyčil a zjistil, že stojí ve vodě hluboké jen něco přes metr; klopýtal kupředu. Hrozné dopuštění – všude světla a zvuky a vodní tříšť a někdo se ho drží.

Horza se znovu zazmítal. Oblak tříště na chvilku někam odletěl a on uviděl stěnu doku jen pár metrů napravo – a nějakých pět šest metrů přímo před sebou měl ustupující záď obřího vznášedla. Srazil jej na zem mocný poryv mastného, horkého vzduchu a on znovu s cáknutím dopadl do vody. Oblak kapek ho zahalil. Ruka jej pustila a on znovu upadl do vody až pod hladinu.

Do stoje se vyštrachal právě včas, aby uviděl, jak se jeho protivník brodí tříští a jde za pomalu se sunoucím vznášedlem ke hrázi. Pokusil se rozběhnout, ale voda byla příliš hluboká; musel tahat nohy kupředu jako ve zpomaleném filmu, byla to děsivá napodobenina běhu, při které nakláněl trup tolik, že ho vlastní váha překlápěla dopředu. Přehnaně kroutil celým tělem ze strany na stranu, rázoval za mužem v šedém plášti a ruce používal jako pádla se snahou nabrat větší rychlost. Hlava se mu točila; záda, tvář a krk ho hrozně bolely a viděl rozmazaně, ale aspoň pořád ve štvanici nepřestal. Muž před ním podle všeho víc prahl se dostat pryč než zůstat a prát se.

Prdlavé výfukové plyny ze stále se sunoucího vznášedla vyrazily směrem k nim další díru ve vodní tříšti, a tak byla vidět plocha zádě, jak se tyčí nad vypouklou hrází chlopní, které ční plné tři metry nad hladinou vody v doku. Výdech horkých dusivých výparů srazil dozadu nejdřív toho muže a potom i Horzu. Voda začínala být mělčí. Horza zjistil, že z ní dokáže dostat nohy dost rychle, aby se brodil rychleji. Hluk a tříšť ho znovu pohltily a on na chvíli ztratil z očí kořist; potom zase viděl dopředu jasně a spatřil, že veliké plavidlo na vzduchových polštářích už stojí na suché betonové ploše. Stěny doku sahaly po obou stranách vysoko, ale voda i mraky tříště téměř zmizely. Muž vepředu se dopotácel ke krátké rampě vedoucí z teď už jen po kotníky hluboké vody na beton, klopýtl a skoro upadl, ale pak se malátně rozběhl za vznášedlem, které teď nabíralo rychlost a sunulo se po rovném betonu do kaňonu doku.

Horza konečně s cákáním vyběhl z vody a utíkal za ním, za tím mokře pleskajícím šedým pláštěm.

Muž zakopl, upadl a převalil se. Když se začínal zvedat, Horza do něj vletěl a oba je povalil. Rozehnal se mu po obličeji zastíněném světlem, které mu vycházelo zpoza zad, ale minul. Muž po Horzovi kopl a potom se pokusil zase utéct. Horza se mu vrhl po nohách a znovu jej složil; mokrý plášť mu pleskl přes hlavu. Horza se štrachal po všech čtyřech a převrátil soupeře tváří nahoru. Byl to Kraiklyn. Zapřáhl ruku a chystal se zasadit ránu. Bledá oholená tvář pod ním byla zkroucená děsem, padal na ni stín od nějakých světel za Horzovými zády, kde se ozýval další hromový rachot… Kraiklyn vykřikl, ale nedíval se na muže s jeho vlastní tváří, díval se za něj a nad něj. Horza se bleskově otočil.

Hnala se k němu černá masa poletující tříště; vysoko nahoře planula světla. Zazněla siréna, potom už nad ní byla ta drtivá černá hmota, zasáhla ho, srazila ho na zem, bušila mu do bubínků hlukem i tlakem, tlakem, tlakem, tlakem… Horza uslyšel kloktavý zvuk; vrazilo ho to Kraiklynovi na prsa; oba jako by obrovitý palec rozmazával po betonu.

Další vznášedlo; druhé v té řadě, kterou viděl.

Najednou tíha zmizela: jediným rozmachem bolesti, která jím projela od nohou k hlavě, jako kdyby se nějaký obr pokoušel jej velikým tvrdým štětcem zvednout ze země. Místo ní přišla naprostá tma, hluk, div že nepukaly lebky, a surový, neklidný, drtivý tlak vzduchu.

Byli pod chlopněmi velikého plavidla. To bylo přímo nad nimi a sunulo se zvolna kupředu, anebo snad – v té tmě těžko říct – stálo nehybně na betonu a nejspíš se chystalo na něj dosednout a rozdrtit je.

Jako by to byla jen další součást maelstromu třeskuté bolesti, dopadla Horzovi rána na ucho a srazila ho stranou do tmy. Převalil se na hrubém betonu, jakmile to jen šlo, otočil se na jednom lokti, zapřel jednu nohu a tou druhou vykopl směrem, odkud přišel úder; ucítil, jak chodidlo něco zasáhlo a to něco povolilo.

Vstal, ale přikrčeně, protože si vzpomněl na to, že někde nad hlavou musí mít vířící lišty rotorů. Menší i větší víry vzduchu s horkým olejem jím zmítaly jako loďkou na rozbouřeném moři. Připadal si jako loutka, kterou vede opilec. Klopýtavě popošel kupředu a napřaženýma rukama udeřil Kraiklyna. Zase oba padali a Horza se tomu nebránil, jen ze všech sil rozdával rány někam do míst, kde tušil protivníkovu hlavu. Pěst mu dopadla na kost, ale nevěděl na jakou. Pro případ, že přijde odvetný kop nebo úder, raději poodstoupil. V uších mu dunělo; hlavu měl na prasknutí. Cítil, jak mu oči vibrují v důlcích; myslel si, že ohluchl, ale dunění cítil v prsou a v hrdle, bralo mu to dech, nutilo ho to se dusit a zajíkat. Všude kolem nich rozeznával jen nejslabší náznak světla, jako by byli pod středem vznášedla. Přesto i v tom náznaku něco zahlédl, byl to jen úsek tmy, ale on po tom skočil a rozmáchl se shora dolů nohou. Další zásah – a ta tmavší část tmy zmizela.

Srazil ho na zem drtivý proud vzduchu směřující shora dolů, válel se po betonu, vrazil do Kraiklyna, který po jeho posledním úderu ležel na zemi. Další rána zasáhla Horzu do hlavy, ale byla chabá, sotva zabolela. Horza šmátral a našel Kraiklynovu hlavu. Zvedl ji a praštil jí o beton, a pak znovu. Kraiklyn se zmítal, ale rány jeho pěstí Horzovi jen neškodně dopadaly na ramena a hruď. Osvětlený prostor za tmavým obrysem na zemi se zvětšoval a blížil. Horza ještě jednou uhodil Kraiklynovou hlavou o beton a potom se vrhl na zem a přitiskl se k ní. Zadní okraj chlopní vznášedla přejel přes něj; žebra ho bolela a na lebce jako kdyby mu někdo stál. A pak bylo po všem a oni byli pod širým nebem.

Veliké plavidlo supělo dál a za sebou táhlo zbytky tříště. Další bylo padesát metrů dál v doku a mířilo k němu.

Kraiklyn nehybně ležel několik metrů od něj.

Horza se zvedl na všechny čtyři a lezl ke druhému muži. Podíval se mu do očí a ty se maličko pohnuly.

„Já jsem Horza! Horza!“ rozkřikl se, ale neslyšel se dokonce ani sám.

Zavrtěl hlavou, nasadil na té tváři, které mu ani nepatřila a která měla být poslední věcí, jakou kdy skutečný Kraiklyn uvidí, otrávený úšklebek, sevřel hlavu muže ležícího na betonu, prudce s ní zakroutil a zlomil mu vaz právě jako Zallinovi. Povedlo se mu odvléct tělo ke straně doku právě tak včas, aby se odklidil z cesty třetímu a poslednímu vznášedlu. Vysoko se tyčící chlopně na jeho boku se vyklenuly snad dva metry od místa, kde zpola ležel a zpola seděl, lapal po dechu a potil se a zády se opíral o studený mokrý beton doku, ústa měl otevřená a srdce mu tlouklo o závod.

Svlékl Kraiklyna, zbavil ho pláště a světlého jednodílného oděvu, který měl na sobě, potom se vysoukal ze své roztrhané blůzy a zakrvácených kalhot a navlíkl si šaty od Kraiklyna. Vzal si prsten, který měl Kraiklyn na pravém malíčku. Škubl za kůži na vlastních rukou v místech, kde dlaň přechází v zápěstí. Kůže hladce povolila, svlékla se mu z pravačky od zápěstí až ke konečkům prstů. Otřel kusem látky Kraiklynovu bezvládnou a bledou pravou dlaň, potom přetáhl kůži přes ni a pořádně přitiskl. Nato kůži opatrně odtáhl a vrátil ji na vlastní ruku. Totéž potom udělal i s levačkou.

Byla zima a jemu připadalo, že to celé hrozně trvá a vyžádalo si to hodně námahy. Po nějakém čase, když už tři veliká plavidla na vzduchových polštářích stála půl kilometru od něj v doku a vysazovala cestující, se Horza konečně dopotácel ke kovovému žebříku v betonové stěně doku a s rozklepanýma rukama a třesoucími se chodidly se vysoukal nahoru.

Chvíli ležel, potom vstal, vylezl po točitých schodech na nevelký můstek, kymácivě po něm vykročil a na druhé straně zase slezl; pak vešel do kruhové vstupní budovy. Křiklavě oblečení a rozrušení lidé, kteří právě vystoupili z velkých vznášedel a ještě je nepřešla mejdanová nálada, zmlkli při pohledu na to, jak čeká u dveří výtahu na kabinu, která je dostane ten půlkilometr dolů, do přístavní zóny. Horza toho moc neslyšel, ale cítil jejich znepokojené pohledy a věděl, že se svým zbitým zkrvaveným obličejem a orvanými mokrými šaty je vyvádí z míry.

Konečně dorazil výtah. Hýřilové se nahrnuli do něj a Horza se vpotácel dovnitř s nimi, jen se musel opírat o stěnu. Kdosi ho podržel za paži, pomohl mu a on poděkoval kývnutím. Někdo mu něco řekl, ale on to slyšel jako hučení v dálce; pokusil se o úsměv a znovu pokývl. Výtah vyrazil dolů.

Spodní strana je přivítala čímsi, co vypadalo jako široké pole hvězd. Až postupně Horzovi došlo, že to je horní část kosmické lodi pokryté tečkami světel a větší než cokoli, co kdy viděl nebo o čem slyšel; určitě ta demilitarizovaná loď Kultury, Meze vynalézavosti. Jemu ale bylo jedno, jak jí říkají, jen když se dostane na palubu a tam najde Turbulenci.

Výtah se zastavil v průhledné trubce nad sférickou přijímací zónou visící v naprostém vakuu asi sto metrů pod základnou orbitálu. Od sféry vedly lávky a tunely do všech směrů a mířily ke vchodovým strukturám a otevřeným i zavřeným dokům ve vlastní přístavní zóně. Všechny dveře chodeb vedoucích k uzavřeným dokům, kde se nejspíš v natlakovaných podmínkách chystají ke startu lodě, byly otevřené. Zato otevřené doky, kde se lodě prostě jen zaparkují a kde jsou potřeba vzduchotěsné průchody, byly prázdné. A všechno to přímo pod sférickou přijímací zónou a také přímo pod téměř celou přístavní zónou nahradila loď Meze vynalézavosti, Všeobecný přepravní systém dříve patřící Kultuře. Její široká plochá horní strana se táhla kilometry a kilometry do všech stran a téměř naprosto zahrazovala výhled do kosmu a na hvězdy. Její povrch se zato třpytil vlastními světly v místech, kde byla různými způsoby napojena na přístupové trubky a tunely vedoucí z přístavu.

Když si uvědomil, jak je plavidlo obrovské, znovu se mu roztočila hlava. Nikdy ještě žádný VPS neviděl, natožpak aby byl v něm. Věděl o nich i o tom, k čemu slouží, ale až nyní docenil, jaký výkon je vyrobit je. Tahle loď už formálně nepatřila Kultuře; věděl, že ji armáda vyřadila, oškubala, zbavila většiny vybavení, takže už nemá ani Mozek, případně Mozky, které by ji řídily normálně; ale už samotná vnější struktura stačila, abyste užasli.

Všeobecné přepravní systémy byly jako uzavřené světy. Bylo to víc než jen ohromné kosmické lodě; byly v nich habitaty, univerzity, továrny, muzea, doky, knihovny, dokonce i mobilní výstavní střediska. Zastupovaly Kulturu – vlastně samy byly Kultura. Na VPS jste mohli udělat prakticky cokoli z toho, co šlo dělat kdekoli jinde v Kultuře. VPS dokázaly vyrobit cokoli, co byla schopná vyrobit Kultura, obsahovaly veškeré vědění, které kdy Kultura nahromadila, nesly nebo byly s to zkonstruovat specializovaná zařízení všech myslitelných typů a pro všechny představitelné situace, a neustále také vyráběly menší lodě: většinou Všeobecné kontaktní jednotky, tedy nyní bojové lodě. Různé jejich doplňky se počítaly přinejmenším na milióny. Jak ponenáhlu rostla jejich populace, vyráběly dceřiné lodě a přebytek umísťovaly do nich. Byly soběstačné, produktivní a přinejmenším v míru si neustále vyměňovaly informace; byli to vyslanci Kultury, její nejviditelnější občané a její technologičtí a intelektuální hlavouni. Ani v nejmenším jste nemuseli cestovat u kdejakého galaktického zapadákova až na jakousi vzdálenou domovskou planetu Kultury, abyste mohli žasnout nad ohromujícími rozměry a úžasnou mocí Kultury; každé VPS vám to vše dokázalo přinést až do domu…

Horza šel s tím křiklavě oblečeným davem po rušné přijímací zóně. Pár uniformovaných tady bylo, ale nikoho nezastavovali. Horza byl jako omámený, jako kdyby byl jen pouhým cestujícím ve svém těle a ten opilý loutkář, který se jej zmocnil už předtím, teď maličko vystřízlivěl a vedl ho davem ke dveřím dalšího výtahu. Pokusil se vyčistit si hlavu tím, že jí potřese, ale to dost bolelo. Sluch se mu vracel jen velmi pomalu.

Podíval se na svoje ruce, potom sloupl z dlaní kůži s otisky a válel jí na obou klopách obleku tak dlouho, až se stočila a upadla na podlahu chodby.

Z druhého výtahu už vystoupili uvnitř lodě. Lidé se rozešli po širokých pastelově zbarvených chodbách s vysokými stropy. Horza se podíval sem a potom zase tam, a kabina výtahu zase odsvištěla nahoru, k přijímací sféře. Doletěl k němu nevelký dron. Velikostí a tvarem se podobal standardnímu batohu u kombinézy a chvíli se na něj ostražitě díval, protože nevěděl, jestli patří Kultuře, anebo ne.

„Promiňte, jste v pořádku?“ zeptal se stroj. Hlas měl rázný, ale ne nepřátelský. Horza jej sotva slyšel.

„Ztratil jsem se,“ odpověděl až moc nahlas. „Ztratil jsem se,“ zopakoval tišeji, tak tiše, že se sám skoro neslyšel. Uvědomoval si, že se trochu kymácí na místě, a cítil, jak mu z promáčeného pláště v čúrcích stéká voda do vysokých bot a kape na měkký absorpční povrch pod nohama.

„Kam chcete jít?“ zajímal se dron.

„Na loď, která se jmenuje…“ Horza utahaně a v zoufalství zavřel oči. Neodvažoval se uvést pravý název. „…Tulákovy triky.“

Dron chvilku mlčel a potom odpověděl: „Je mi líto, ale taková loď na palubě není. Snad je v samotné přístavní zóně, ne na Mezích.“

„Je to stará útočná loď z Hronu,“ vysvětloval Horza unaveně a rozhlížel se po nějakém místě, kde by si mohl sednout. Zpozoroval nějaké sedačky ve stěně pár metrů od sebe a vykročil k nim. Dron letěl za ním a když se posadil, o něco klesl, aby mu byl v úrovni očí. „Asi sto metrů dlouhá,“ pokračoval Chameleon a už mu bylo jedno, jestli něco prozradí. „Nějaká firma z doků ji opravovala; loď měla poruchu na warpech.“

„A tak. Myslím, že jsem ji našel. Není nijak zvlášť složité se tam dostat daleko. O jménu jsem nenašel záznam, ale připadá mi, že to bude ona. Jste s to se tam dostat sám, anebo vás tam mám dopravit?“

„Nevím, jestli bych to zvládl,“ odpověděl Horza po pravdě.

„Chvilku počkejte.“ Dron se pár vteřin jen mlčky vznášel před Horzou, až potom řekl: „Pojďte prosím za mnou. Nedaleko odsud a o palubu níž je cestovní trubka.“ Stroj vycouval a ukázal příslušný směr tím, že z krytu vyslal rozmazané pole. Horza vstal a šel za ním.

Dolů se dostali v malé otevřené AG šachtě, pak přešli rozlehlý otevřený prostor, kde byly uskladněné nějaké kolové a vznášedlové dopravní prostředky používané na orbitálu; jen pár kousků, jak vysvětlil dron, pro potomky. Meze už měly na palubě jednu Megaloď, byla uskladněná v jednom z jeho dvou Všeobecných nákladních doků, třináct kilometrů pod nimi u dna plavidla. Horza nevěděl, jestli to má dronu věřit, anebo ne.

Na protější straně hangáru vešli do další chodby a vstoupili do válce velkého asi tři metry v průměru a šest metrů dlouhého; kulaté dveře se převalily a zavřely, válec se protočil na stranu a v mžiku jej nějaká síla nasála do tmavého tunelu. Vnitřek ozářila tlumená světla. Dron mu vysvětlil, že okna jsou zatemněná, protože každého, kdo na to není zvyklý, může cesta kabinky přes VPS vyvést z míry, a to jak vlivem rychlosti, tak náhlých změn směru, které zrak zaznamená, ale tělo necítí. Horza se ztěžka svalil na jedno sklápěcí sedadlo uprostřed kabinky, ale jen na pár vteřin.

„Jsme na místě. Malý dok 27492, to pro případ, že byste adresu potřeboval znovu. Vnitřní úroveň S-10-vpravo. Na shledanou.“

Dveře kabinky se zase odvalily. Horza kývl na dron a vyšel do chodby s rovnými průhlednými stěnami. Kabinka se uzavřela, stroj zmizel. Na chviličku měl dojem, že se mihl kolem něj, ale došlo k tomu tak rychle, že se mohl i mýlit. Ostatně měl zrak pořád rozmazaný.

Podíval se doprava. Za stěnami chodby byl volný prostor. Celé kilometry. Vysoko nahoře byla nějaká střecha a náznakem zahlédl trhance mráčků. Několik maličkých létajících strojů. V jeho výšce, dost daleko, aby byl výhled zároveň zatažený a obrovitý, byly hangáry: spousta hangárů, úroveň nad úrovní. Sklady, doky, hangáry – říkejte si tomu, jak chcete; zaplňovaly Horzovi výhled na čtvereční kilometry a už jen z rozměru té podívané se mu točila hlava. Mozek to zpracovával nějak opožděně a on zamrkal a otřásl se, ale ten výhled nezmizel. Plavidla se sunula, světla se rozsvěcovala a zhasínala, vrstva mraků daleko dole způsobovala, že výhled tím směrem ještě víc tonul v oparu, a vedle chodby, kde stál, něco prosvištělo: loď dobré tři stovky metrů dlouhá. Proletěla kolem v jeho výšce, pak klesla a velice daleko od něj udělala obrat nalevo, elegantně se naklonila ve vzduchu a zmizela v další světlé a rozměrné chodbě, která podle všeho vedla v pravém úhlu k té, v níž vytřeštěně stál Horza. V opačném směru, tom, ze kterého loď přiletěla, byla stěna, a podle všeho holá. Horza se podíval pozorněji a promnul si oči; uviděl, že na stěně je uspořádaná mřížka z drobných světel: tisíce a tisíce oken a světel a balkónů. Před nimi poletovaly menší lodě a napříč a nahoru a dolů se míhaly tečky cestovních kabin.

Horza už to nedokázal snášet. Podíval se doleva a uviděl hladkou rampu vedoucí dolů, pod trubku, kterou sem přicestoval. Doklopýtal k ní a vešel do vstřícně malého prostoru dvousetmetrového Malého doku.

Horzovi bylo do pláče. Stará loď dřepěla na třech krátkých nohách přímo uprostřed doku, kolem byly poházené nějaké součásti výbavy a zařízení. Nikoho dalšího v doku neviděl, jen samé mechanismy. Turbulence působila staře a omláceně, ale byla nedotčená a celá. Vypadalo, že opravy buď už dokončili, anebo s nimi ještě nezačali. Můstkový vstup do hlavního prostoru byl spuštěný, opřený o hladkou bílou palubu doku. Horza tam došel a uviděl lehký žebřík, který vedl do jasně osvětleného vnitřku lodi. Na chviličku se mu na zápěstí usadil nějaký drobný hmyz. Rozehnal se po něm a on odletěl. To je ale od Kultury nepořádek, pomyslel si roztržitě, pustit na palubu jejich nablýskané lodi hmyz. Ale loď Meze vynalézavosti vlastně oficiálně nepatří Kultuře. Unaveně šplhal po žebříku, zdržoval ho mokrý plášť a doprovázely ho čvachtavé zvuky vysokých bot.

Uvnitř to povědomě vonělo, i když co tu nebyl raketoplán, vypadal ten prostor nezvykle prostorný. Nikde nikdo. Vyšel z nákladového prostoru po schodech do obytné sekce. Po chodbě došel do jídelny, přemýšlel, kdo zůstal naživu a kdo je po smrti a k jakým tu došlo změnám, pokud k vůbec nějakým. Jsou to jen tři dny, ale jemu připadalo, jako by byl pryč roky. Byl skoro u Yalsoniny kajuty, když se její dveře rychle rozletěly.

Ven vykoukla Yalsonina plavá hlava a na obličeji se usazoval překvapený a možná dokonce i potěšený výraz. „Jak…“ začala, ale potom se zarazila, zamračila se na něj, zavrtěla hlavou, něco zadrmolila a zacouvala zpátky do kajuty. Horza se zastavil.

Stál tam, myslel na to, jak je rád, že je živá, ale taky ho napadlo, že nešel správně – nešel jako Kraiklyn. Spíš vlastní chůzí. Zpoza Yalsoniných dveří se vynořila ruka, Yalson si oblékala světlý župan, potom vyšla ven do chodby a s rukama založenýma v bok prohlížela si toho člověka, o němž si myslela, že to je Kraiklyn. Přísná hubená tvář vypadala trochu ustaraně, ale hlavně opatrně. Horza schoval ruku s chybějícím prstem za záda.

„Co se ti sakra stalo?“ chtěla vědět.

„Rvačka. Co bys asi tak řekla?“ Ted už použil správný hlas. Stáli a dívali se jeden na druhého.

„Jestli chceš pomoct…“ začala. Horza zavrtěl hlavou.

„To zvládnu.“

Yalson přikývla, pousmála se, prohlížela si ho odshora dolů. „Jo, jasně. Když zvládneš, tak zvládneš.“ Ukázala palcem přes rameno někam k jídelně. „Ta tvoje nová akvizice si zrovna přinesla na palubu věci. Čeká v jídelně, ale kdybys tam skočil hned, možná by si řekla, že přidat se k nám nebyl až tak bezva nápad.“

Horza přikývl. Yalson pokrčila rameny, potom se sebrala a vykročila po chodbě skrz jídelnu k můstku. Horza šel za ní. „Náš přeslavný kapitán,“ řekla někomu v místnosti, kolem které prošli. Horza se zarazil u dveří do Kraiklynovy kajuty, potom ale popošel dál a vystrčil hlavu zpoza dveří jídelny.

U protějšího konce jídelního seděla nějaká žena, zkřížené nohy si položila před sebe na židli. Nad hlavou měla zapnutou obrazovku, jako by ji sledovala; běžely tam záběry, na nichž stovky malých tažných lodí zvedaly Megaloď a byly jich mraky všude pod ní a kolem ní. Jednoznačně staré stroje Kultury. Teď se ale žena od podívané odvrátila a zahleděla se k Horzovi, který vyhlížel zpoza kraje dveří.

Byla štíhlá a vysoká a bledá. Vypadala zdatně a černé oči vyhlížely z obličeje, na němž se při pohledu na omlácenou tvář u dveří rodilo znepokojení a překvapení. Na sobě měla lehkou kombinézu, před sebe na stůl odložila přilbu. Na hlavě měla červenou čelenku, uvázala si je těsně pod zrzavé vlasy ostříhané na ježka. „Vida, pan kapitán Kraiklyn,“ řekla, sundala nohy ze židle a předklonila se; z výrazu byl poznat otřes a soucit. „Co se vám stalo?“

Horza se pokusil odpovědět, ale měl sucho v krku. Nemohl uvěřit vlastním očím. Rty se mu pohnuly, olízl si je suchým jazykem. Žena se chystala vstát od stolu, ale on natáhl ruku a pokynul jí, ať zůstane, kde je. Pomalu se zase posadila a jemu se povedlo vymáčknout: „Nic mi není. Pak se zastavím. Ty… prostě… zůstaň tady.“ Potom se odstrčil ode dveří a klopýtal po chodbě ke Kraiklynově kajutě. Prsten zapadl do zámku a dveře se ochotně otevřely. Dovnitř skoro vpadl.

V čemsi podobném vytržení zavřel dveře a pak už jen stál a chvíli se díval naproti do přepážky, až potom se pomaličku posadil na zem.

Věděl, že je pořád omráčený, věděl, že zrak má pořád rozostřený a neslyší dobře. Věděl, jak to je nepravděpodobné – a každopádně je to moc, moc špatné, ale nebylo pochyb; ani nejmenších pochyb. Věděl to stejně jistě, jako poznal Kraiklyna, když tehdy vyšel po rampě do arény a ke stolu, kde se hrála Zkáza.

Jako kdyby na jeden večer nebylo šoků dost; pohled na tu ženu u stolu v jídelně jej prostě zbavil řeči a zabránil jeho mozku v práci. Co teď bude dělat? Nedokázal myslet. Šok mu ještě dozníval v mysli; a ten pohled jako by mu strnul pod víčky.

Protože ta žena v jídelně, to byla Perosteck Balveda.

8. MEZE VYNALÉZAVOSTI

Možná je to jen klon, pomyslel si Horza. Možná je to náhoda. Seděl na podlaze v Kraiklynově kajutě – teď ve své kajutě – a díval se na dvířka skříní v protější stěně; uvědomoval si, že něco udělat musí, ale nevěděl jasně, co by to mělo být. Jeho mozek prostě nebyl s to vstřebat všechny ty rány a otřesy, které schytal. Potřebuje chvíli posedět a popřemýšlet.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že se mýlí, že to vlastně není ona, že byl jen unavený a popletený a začíná být paranoidní a vidět kdovíco. Jenže věděl, že to je Balveda, i když pozměněná dost na to, aby ji poznal jen blízký přítel nebo Chameleon, ale jednoznačně to je ona, živá a zdravá a nejspíš po zuby ozbrojená…

Strojovými pohyby vstal a pořád upíral zraky přímo před sebe. Sundal si mokré šaty a vyšel z kajuty do umývárny, šaty tam nechal schnout a opláchl se. Vrátil se do kajuty, našel župan a navlékl si ho. Začal ten drobný, přecpaný prostor prohlížet a konečně narazil na malý rekordér. Přesunul nahrávku zpátky a poslouchal.

„… eeeee… včetně, eee, Yalson,“ ozval se Kraiklynův hlas z reproduktorku, „která měla, eee… měla vztah s eee… s Horzou Gobuchulem. Chovala se… dost prudce, takže pochybuju, že mě bude podporovat… což by… což by bylo potřeba… jestli to takhle půjde dál, promluvím si s ní, ale, eee… zatím při těch opravách a tak… to asi není skoro k ničemu… ne že bych to odkládal… ee… jenom si myslím, že teprve uvidíme, jak se to s ní vyvine, až odpálí orbitál a my zase vyrazíme.

Eeee… a pak ta nová… Gravant… je v pohodě. Získal jsem dojem, že by možná… eee, potřebovala… potřebovala trochu srovnat do lajny… asi potřebuje kázeň… ale nemyslím, že by měla mít, ee, s někým moc konfliktů. Hlavně ne s Yalson, měl jsem z toho strach, ale nevypadá to… ee, myslím, že to bude v pořádku. Ale u ženských jeden nikdy neví, ee… samozřejmě, takže… ale zamlouvá se mi… myslím, že má šmrnc, a možná… nevím… možná by z ní byl i dobrý zástupce velitele, jestli se srovná.

Vážně potřebuju víc lidí… hmm… poslední dobou to moc dobře neklapalo, ale myslím, že jsem… že mě nechali ve štychu. Jandraligeli, samozřejmě… a co já vím, uvidíme, jestli s ním něco neudělám, protože… vážně byl dost… eee… vlastně mě zradil; tak je to… jo, tak si to myslím; a každý by s tím souhlasil. Takže možná si na hře promluvím s Ghalsselem, pokud tedy dorazí… mám dojem, že ten chlap fakt není dost na úrovni, takže řeknu Ghalsselovi, protože jsme oba… děláme do stejné, ee… branže, a já jsem… já vím, že se nejspíš doslechl… no, prostě si poslechne, co mu chci, protože ví, jakou zodpovědnost s sebou nese vůdcovství a… no prostě, ee… jako já.

Takže… po hře ještě pár naverbuju a až nás VPS dostane pryč, bude trocha času… pořád ještě nějaký čas strávíme v tomhle doku a já to rozhlásím. Určitě tu bude… hodně lidí, co se rádi přihlásí… Jo, a ještě něco; nesmím zítra zapomenout na raketoplán. Určitě dokážu tu cenu srazit. Jo, jasně, nejlepší by prostě bylo něco vyhrát…“ Hlásek z reproduktorku se zasmál: plechová ozvěna. „…a jednoduše nehorázně zbohatnout a…“ Zase ten strojově zkreslený smích. „…a nemuset se už v těchhle sračkách patlat… no kurva, prostě… hah… bych Turbulenci někomu dal… no, teda prodal… a šel na penzi… Ale uvidíme…“

Hlas se vytratil. Horza v tichu vypnul přístroj. Odložil jej tam, kde ho našel, a promnul prsten na pravém malíčku. Potom si sundal župan a oblékl si jeho – svoji – kombinézu. Začala na něj mluvit; pověděl jí, ať hlasovou funkci vypne.

Podíval se na sebe v reverzorovém poli na dveřích skříně, narovnal se, ujistil se, že plazmová pistole připevněná na stehně je zapnutá, zahnal bolesti a únavu někam do hloubi mysli, pak vyšel z kajuty a po chodbě se vydal k jídelně.

Yalson a ta žena, která byla Balveda, seděly a povídaly si až vzadu v podlouhlé místnosti, na protějším konci stolu, pod vypnutou obrazovkou. Když vešel, zvedly hlavy. Došel k nim a posadil se pár místo od Yalson, která se podívala na jeho kombinézu a zeptala se: „Někam se letí?“

„Možná,“ připustil Horza, krátce se podíval na ni, ale pak se přesunul pohledem k Balvedě, usmál se a prohlásil: „Je mi líto, ale bohužel jsem musel přehodnotit vaši žádost o členství v posádce a musím vás odmítnout. Lituji, ale na Turbulenci pro vás není místo. Doufám, že to pochopíte.“ Připlácl ruce dlaněmi na stůl a zase se usmál. Balveda – čím víc se díval, tím si byl jistější, že to je ona – vypadala ohromeně. Pootevřela ústa; přeskakovala pohledem z Horzy na Yalson a zase zpátky. Yalson se hodně zamračila.

„Ale…“ začala Balveda.

„Co to sakra vykládáš?“ vyrazila Yalson naštvaně. „Nemůžeš jen tak…“

„Víš,“ usmál se Horza, „rozhodl jsem se, že musíme na lodi omezit stavy, takže…“

„Cože?“ vybuchla Yalson a dlaní praštila do stolu. „Zbylo nás šest! Jak nás má do hajzlu jenom šest…?“ Nedořekla, potom pokračovala, ale tišeji a pomaleji, s hlavou nachýlenou ke straně a přimhouřenýma očima upřenýma na něj. „…Anebo jsme měli štěstí v… hm, dejme tomu v nějaké hazardní hře, a nechceme to dělit na víc částí, než je naprosto nezbytné?“

Horza se znovu letmo podíval po Yalson, usmál se a odpověděl: „To ne, ale právě jsem znovu najal jednoho někdejšího člena posádky, čímž se plány poněkud mění… To místo na lodi, na které jsem chtěl tady kolegyni Gravant, je teď obsazené.“

„Ty jsi vzal Jandraligeliho zpátky? Po tom, jak jsi mu vynadal?“ rozesmála se Yalson a narovnala se na židli.

Horza zavrtěl hlavou.

„Kdepak, má milá,“ odpověděl. „Jak už bych ti dávno řekl, kdybys mi pořád neskákala do řeči, zrovna jsem v Evanauthu potkal našeho přítele, pane Gobuchula, a on chce zpátky.“

„Horza?“ Yalson jako by se trochu zachvěla, její hlas zněl mírně napjatě, bylo mu jasné, že se snaží ovládnout. Bohové, ozval se mu hlásek v hlavě, proč jen tohle tolik bolí? Yalson řekla: „On je naživu? Víš jistě, že to byl on? Víš to jistě, Kraiklyne?“

Horza honem přeskočil pohledem z jedné ženy na druhou. Yalson se předkláněla nad stůl, oči se jí ve světle v jídelně blýskaly, pěsti měla zaťaté. Štíhlé tělo působilo napjatě, zlaté chmýří na tmavé pokožce jen svítilo. Balveda se tvářila nejistě a nechápavě. Horza si všiml, že se kousla do dolního rtu, ale pak toho nechala.

„V tomhle bych si z tebe přece neutahoval, Yalson,“ ujistil ji Horza. „Horza je živý a zdravý a není teď daleko.“ Podíval se na obrazovku převaděče na manžetě kombinézy, která ukazovala čas. „Vlastně se s ním mám sejít v jedné z přístavních přijímacích sfér za… no, prostě před tím, než VPS odletí. Říkal, že nejdřív musí ve městě zařídit jednu dvě věci. Mám vám vyřídit… eeee… že doufá, že ho pořád berete…“ Pokrčil rameny. „Tak něco.“

„Ty si neděláš legraci!“ vyrazila Yalson a na tváři jí naskákaly vrásky úsměvu. Potřásla hlavou, pročísla si vlasy prsty, několikrát mírně pleskla dlaní do stolu. „To je…“ začala, ale pak se zase usadila na místo. Podívala se nejdřív na ni a pak na něj, pokrčila rameny a byla zticha.

„Takže jak vidíte, Gravant, teď právě vás nepotřebujeme,“ oznámil Horza Balvedě. Agentka Kultury otevřela ústa, ale dřív promluvila Yalson: rychle si odkašlala a potom povídá: „Ale no tak, nech ji tady, Kraiklyne. V čem je rozdíl?“

„Rozdíl, Yalson,“ opáčil Horza opatrně a snažil se co nejvíc myslet na Kraiklyna, „je v tom, že já jsem kapitán téhle lodi.“

Yalson jako by se chystala něco říct, ale místo toho se jen otočila k Balvedě a rozhodila rukama. Narovnala se na židli, jednou rukou se chytila za okraj stolu, sklopila zraky. Snažila se tolik neusmívat.

„Dobrá, kapitáne,“ prohlásila Balveda a zvedla se ze židle, „Vy to musíte vědět nejlíp. Jdu si pro věci.“ Rychle odešla z jídelny. Její kroky se ztratily mezi jinými a Horza s Yalson uslyšeli nějaká zdušená slova. Za chvilku se do jídelny vhrnuli, Dorolow, Wubslin a Aviger, křiklavě oblečení, zarudlí a veselí, a starší muž držel drobnou baculatou ženu kolem ramenou.

„Náš kapitán!“ rozkřikl se Aviger. Dorolow si držela jednou rukou rameno. Usmívala se. Wubslin malátně zamával rukou; podsaditý inženýr působil dost opile. „Tady se válčilo, koukám,“ poznamenal Aviger a pozorně se díval na Horzův obličej, který – i přes všechnu jeho snahu minimalizovat vnitřně škody – pořád nesl stopy po rvačce.

„Co ti udělala ta Gravant, Kraiklyne?“ vypískla Dorolow. Taky působila rozjařeně a hlas měla ještě pištivější, než jak si jej pamatoval.

„Nic,“ odpověděl Horza a usmál se na všechny tři žoldáky. „Ale vstal nám z mrtvých Horza Gobuchul, tak jsem usoudil, že ji nepotřebujeme.“

„Horza?“ podivil se Wubslin a s téměř přehnaným výrazem překvapení otevřel ústa. Dorolow se podívala přes Horzu na Yalson a výraz na její rozesmáté tváři říkal: „Je to pravda?“ Yalson pokrčila rameny a tvářila se na muže, kterého měla za Kraiklyna, spokojeně, s nadějí, ale pořád i s troškou podezření.

„Přijde na palubu krátce po tom, co Meze odstartují,“ vysvětloval Horza. „Má nějakou práci ve městě. Nejspíš něco ne úplně legálního.“ Usmál se přesně tím povýšeným stylem, který někdy volil Kraiklyn. „Kdo ví?“

„Heleďte,“ ozval se Wubslin a přes shrbenou Dorolow se nejistě podíval na Avigera, „možná ten chlápek hledal Horzu. Možná bysme ho měli varovat.“

„Jaký chlápek? Kde?“ zajímal se Horza.

„Ále, vidí, co není,“ máchl rukou Aviger. „Vypil moc játrovína.“

„Kravina!“ vyrazil Wubslin halasně, podíval se z Avigera na Horzu a přikývl. „A taky dron.“ Přidržel si obě ruce před obličejem dlaněmi k sobě a pak je odtáhl tak na čtvrt metru od sebe. „Takovej prcek. Ne větší než tohle.“

„Kde?“ Horza zavrtěl hlavou. „Proč myslíš, že by někdo šel po Horzovi?“

„Támhle pod trubkou,“ odpověděl Aviger – a Wubslin se přidal: „Už to, jak vylez z tý kabiny, jako kdyby čekal, že se každou chvíli spustí rvačka… jojo, bylo hned vidět… že ten chlap je… od policie… nebo tak něco…“

„A co Mipp?“ zeptala se Dorolow. Horza chvilku mlčel a jen tak pro sebe se mračil. „Říkal Horza, jak dopadnul Mipp?“ zeptala se ho Dorolow.

„Mipp?“ zopakoval a podíval se na ni. „Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, Mipp to nepřežil.“

„To je mi moc líto,“ vzdychla si Dorolow.

Horza se pozorně zadíval na Avigera a Wubslina. „Poslechněte, tak podle vás někdo hledá jednoho z nás?“

„Nějakej chlap,“ přikývl Wubslin pomalu, „a maličkej, mrňavej a fakt hnusnej dron.“

Horzu zamrazilo. Vzpomněl si na ten hmyz, který si mu na chviličku sedl na zápěstí venku v doku, těsně před tím, než nastoupil na Turbulenci. Věděl, že Kultura má stroje – umělý hmyz – téhle velikosti.

„Hmm,“ protáhl a našpulil rty. Pokývl si, potom se podíval na Yalson. „Běž dohlédnout na to, že Gravant zmizí z lodě, a rychle, jo?“ Vstal a odklidil se stranou, když Yalson odcházela a vyrazila po chodbě ke kajutám. Horza se podíval na Wubslina a očima inženýrovi ukázal k můstku. „Vy dva zůstaňte tady,“ řekl tiše Avigerovi a Dorolow. Pomalu se pustili a posadili se. Horza vykročil k můstku.

Pokynul Wubslinovi, ať si sedne na inženýrské místo, a sám si sedl na pilotní. Wubslin si ztěžka vzdychl. Horza zavřel dveře a potom si honem probral v hlavě všechno, co se v prvních týdnech na palubě Turbulence dozvěděl o pilotních a navigačních procedurách. Už se natahoval a chtěl zapnout komunikační kanály, když tu se pod panelem nedaleko jeho nohou něco pohnulo. Strnul.

Wubslin nakoukl dolů, potom se s viditelnou námahou sehnul a strčil si velikou hlavu až mezi nohy. Horza ucítil chlast.

„Ty jsi ještě neskončil?“ ozval se Wubslinův tlumený hlas.

„Poslali mě na jinou práci; právě jsem se vrátil,“ zakvílel titěrný, tenký umělý hlásek. Horza se narovnal na sedadle a podíval se pod panel. Ze spleti kabílků trčících z otevřených inspekčních dvířek se vymotával dron asi tak o třetinu menší než ten, který ho doprovodil od výtahu až do doku k Turbulenci.

„Co je zase tohle?“ zeptal se Horza.

„Co by,“ odpověděl Wubslin malátně a krkl si, „stejnej, co tu byl… pamatuješ, ne? Hele, polez,“ nakázal stroji. „Kapitán potřebuje otestovat komunikace.“

„Podívej, já už jsem skončil,“ prohlásil stroječek syntetickým hlasem plným zoufalství. „Už to tady jenom uklízím.“

„No tak s tím pohni,“ na to Wubslin. Vytáhl hlavu zpod přístrojového panelu a omluvně se podíval na Horzu. „Promiň, Kraiklyne.“

„Nevadí, nevadí.“ Horza mávl rukou. Zapnul komunikátor. „Hmm…“ Podíval se na Wubslina. „Kdo tady řídí dopravní provoz? Zapomněl jsem, koho se zeptat. Co když chci, aby otevřeli dveře doku?“

„Provoz? Otevřít dveře?“ Wubslin se na Horzu nechápavě podíval. Pak pokrčil rameny a odpověděl: „No kdo by, nejspíš řízení provozu, jako když jsme letěli sem.“

„Aha,“ přikývl Horza; stiskl tlačítko na ovládacím panelu a řekl: „Řízení provozu, tady je…“ Ale nedořekl.

Neměl ani ponětí, jak Kraiklyn říkal Turbulenci místo jejího skutečného jména. Nepatřilo to mezi informace, které si koupil, byla to prostě jedna z mnoha věcí, které se chtěl dozvědět, jakmile provede to nejnaléhavější, totiž dostane z lodi Balvedu a při trošce štěstí ji pošle někam po falešné stopě. Jenže zpráva o tom, že ho tady v doku možná někdo – kdokoli – hledá, ho vyvedla z míry. Prohlásil: „…Tady plavidlo v Malém doku 17492. Chci okamžité povolení opustit dok i VPS; opustíme orbitál samostatně.“

Wubslin se na něj zadíval.

„Tady řízení letového provozu, Evanauthský přístav, dočasná sekce VPS. Okamžik, Malý doku 27492,“ odpověděly reproduktory v Horzových a Wubslinových opěrkách pro hlavu. Horza se podíval na Wubslina a vypnul tlačítko vysílání na komunikátoru.

„Je ta kára vážně schopná letět, že jo?“

„Co to-? Letět?“ Wubslin vypadal úplně mimo. Drbal se na prsou, díval se dolů na dron, který pořád přičinlivě cpal kabely zpátky pod panel. „To asi jo, ale…“

„Bezva.“ Horza začal zapínat úplně všechno včetně motorů. Všiml si, že se vším ostatním se nahodila i baterie obrazovek s informacemi o příďovém laseru. Aspoň že ten stačil Kraiklyn dát opravit.

„Letět?“ zopakoval Wubslin. Znovu se podrbal na prsou a podíval se na Horzu. „Fakt jsi řek ‚letět‘?“

„Ano. Mizíme.“ Horzovy prsty poskakovaly po tlačítkách a ovladačích senzorů, upravovaly systémy probouzející se lodě, jako kdyby to opravdu dělal roky.

„Potřebujem tažnej stroj…“ namítl Wubslin. Horza věděl, že inženýr má pravdu. Antigravy Turbulence jsou silné jen na to, aby generovaly vnitřní pole; warpové jednotky by tak blízko u natolik obrovité masy, jakou mají Meze (vlastně přímo uvnitř ní), prostě bouchly a v uzavřeném prostoru by nikdo příčetný nepoužil fúzní motory.

„Něco seženeme. Povím jim, že to je nouzová situace. Řeknu, že máme na palubě bombu nebo tak něco.“

Horza se díval, jak se hlavní obrazovka probírá k životu, jak zaplňuje předtím prázdnou přepážku před ním a Wubslinem pohledem na zadní část Malého doku.

Wubslin na svém vlastním monitoru nahodil nějaké složité schéma, ve kterém Horza posléze poznal mapu jejich úrovně v rozlehlém vnitřku VPS. Nejdřív ji přejel pohledem jen zběžně, ale pak zapomněl na výhled na hlavní obrazovce a pečlivěji si prohlížel plán, nakonec dal na hlavní obrazovku hologram celé vnitřní struktury VPS a honem si ukládal do paměti, co se dalo.

„Co to…“ řekl Wubslin, odmlčel se, zase si krkl, přes halenu si promnul břicho a povídá: „A co Horza?“

„Nabereme ho pak,“ odpověděl Horza a dál si prohlížel uspořádání VPS. „Pro případ, že by nevyšel ten sraz, jak jsem říkal, jsme se dohodli na dalších možnostech.“ Znovu klepl do vysílacího tlačítka. „Řízení provozu, řízení provozu, tady Malý dok 27492. Potřebuji nouzové povolení. Opakuji, potřebuji okamžitě nouzové povolení a tažné plavidlo. Mám tu poruchu fúzního generátoru a nemůžu ho vypnout. Opakuji, porucha jaderného fúzního generátoru, stav kritický.“

„Cože!“ vypískl hlásek. Horzu něco praštilo do kolena a dron pracující pod panelem se honem vyštrachal na dohled, ozdobený kusy kabílků jako konfetami na mejdanu. „Co jsi to říkal?“

„Drž hubu a vypadni z lodě. Okamžitě,“ poručil mu Horza a zesílil výkon přijímacích okruhů. Můstek zaplnilo syčení.

„S radostí!“ prohlásil dron a setřásal ze sebe kabely omotané kolem trupu. „Jako obyčejně se dozvídám poslední, co se děje, ale rozhodně tady nechci ztvrdnout…“ drmolil si, když najednou v hangáru zhasla světla.

Horza si ze začátku myslel, že jen vypadla obrazovka, ale když pohnul ovladačem vlnové délky, znovu se objevil nezřetelný obrys doku v infračervené. „Aj-jaj,“ prohlásil dron, podíval se nejdřív na obrazovku a potom zase na Horzu. „Hele, zaplatili jste parkovné, že ano?“

„Zdechlo to,“ oznámil Wubslin. Dron se konečně zbavil kabelů. Horza se naštvaně podíval na inženýra.

„Cože?“

Wubslin ukázal dopředu na ovládání vysílače a přijímače. „Zdechlo to. Někdo nás odříznul od řízení provozu.“

Lodí proběhlo zadunění. Zablikala kontrolka oznamující, že se právě automaticky uzavřel hlavní nákladový prostor.

Vzduchem v pilotní sekci na chvilku pohnul průvan, pak to přestalo. Na panelu se rozsvěcovaly další kontrolky. „Do prdele,“ řekl Horza. „Co teď?“

„Tak se tu mějte, kluci,“ řekl ve spěchu dron. Prosvištěl kolem nich, tahem vzduchu si otevřel dveře a po chodbě proletěl ke schodišti k hangáru.

„Pokles tlaku?“ prohodil Wubslin sám pro sebe, pro změnu se drbal na hlavě, krčil obočí a prohlížel si obrazovky.

„Kraiklyne!“ ozval se z reproduktorů na opěrce rázně Yalsonin hlas. Světlo na panelu hlásilo, že volá z hangáru. „Co je?“ utrhl se Horza.

„Co se to sakra děje?“ hulákala Yalson. „Skoro nás to rozmáčklo! Z doku mizí vzduch a dveře hangáru se nám nouzově zabouchly před nosem! Co se to děje?“

„Vysvětlím ti to,“ řekl Horza. V ústech měl sucho a k tomu měl pocit, jako by mu v břiše ležel kus ledu. „Gravant je pořád s tebou?“

„Jasně že je pořád se mnou, kurva!“

„Dobře. Okamžitě se vraťte do jídelny. Obě.“

„Kraiklyne…“ začala Yalson, ale pak se do toho vložil jiný hlas, nejdřív z dálky, ale pořád se blížil k mikrofonu.

„Zavřeno? Zavřeno? Jaktože se ty padací dveře zavřely? Co se to na téhle pitomé lodi děje? Haló můstek? Kapitáne?“ Z reproduktorů v opěrkách se ozval ostrý pleskavý zvuk a syntetizovaný hlas pokračoval: „Proč se mi brání v odchodu? Okamžitě mě pusťte z lodi, nebo…“

„Uhni, ty kreténe!“ vybafla Yalson, a pak dodala: „To je zase ten blbej dron.“

„Pojďte s Gravant sem,“ zopakoval Horza. „Hned.“ Uzavřel komunikaci s hangárem. Vykulil se ze sedačky a poplácal Wubslina po rameni. „Připoj se. Přichystej to k pojíždění. Všechno.“ Potom se zhoupl otevřenými dveřmi ven. Aviger byl v chodbě, šel od jídelny k můstku. Chystal se něco říct, ale Horza se honem protlačil kolem něj. „Teď ne, Avigere.“ Přiložil pravou rukavici k zámku na zbrojnici. Dveře cvakly a otevřely se. Horza se podíval dovnitř.

„Chtěl jsem se jenom zeptat…“

„…co se to tu kurva děje?“ dořekl Horza místo starého muže, sebral největší omračovací neuropistoli, jakou uviděl, zabouchl dveře zbrojnice, honem kráčel po chodbě a prošel dveřmi do jídelny, kde Dorolow seděla na židli a spala, prošel jídelnou do chodby vedoucí přes obytnou sekci. Zapnul pistoli, nastavil výkon na maximum, pak si ji podržel za zády.

První se objevil dron, vyletěl do schodů a mihl se po chodbě ve výšce očí. „Kapitáne! Musím protes…“

Horza rozkopl dveře, chytil stroj v letu za zkosený předek a mrštil jím do kajuty. Zabouchl za ním. Po schodech od hangáru se blížily kroky. Sevřel kliku u dveří do kajuty. Něco jí silně zacloumalo, pak se ozvalo zadunění. „Tohle je skandál!“ zakvílel z dálky plechový hlásek.

„Kraiklyne,“ oslovila ho Yalson, jen co se její hlava objevila nad schody. Horza se usmál a chystal si za zády zbraň. Dveře zaduněly znovu, až se mu rozklepala ruka.

„Pusť mě ven!“

„Kraiklyne, co se to tu děje?“ zeptala se Yalson a šla k němu po chodbě. Balveda už byla skoro nad schody, s velikým batohem přes rameno.

„Brzy mi ujedou nervy!“ Dveře se znovu otřásly.

Zpoza Yalson, z Balvedina batohu, se ozvalo vysoké a naléhavé zakňučení; potom praskání jako od statické elektřiny. Yalson to pisklavé kvílení – byl to alarm – neslyšela. Zato Horza si matně uvědomoval, že kdesi za ním v jídelně se zavrtěla Dorolow. Na ten poryv statického šumu, což byla vysoce komprimovaná zpráva nebo nějaký signál, se Yalson začala obracet k Balvedě. V tutéž chvíli se Horza vrhl kupředu, pustil rukou kliku dveří kajuty, zpoza těla vyndal těžkou paralyzující pistoli a namířil na Balvedu. Žena z Kultury už pouštěla batoh na zem a bleskově napřahovala ruku – bylo to tak rychlé, že dokonce ani Horza skoro nedokázal pohyb sledovat očima k jejímu boku. Horza skočil do prostoru mezi Yalson a přepážkou v chodbě a žoldnéřku srazil ke straně. Zároveň stiskl spoušť zbraně, kterou mířil Balvedě přímo do obličeje. Pistole mu zadrnčela v ruce a on padal pořád dopředu a dolů. Snažil se udržet zbraň tak, aby po celou dobu pádu mířila na Balvedinu hlavu. Na podlahu dopadl jen těsně před tím, než se na ni bezvládně svalila i agentka Kultury.

Yalson se ještě pořád potácela po tom, co s ní praštil o protější přepážku. Horza ležel na zemi a chviličku sledoval Balvedina chodidla a nohy, potom se honem zvedl a uviděl, jak se Balveda omámeně pohybuje, rusovlasá hlava se táhne po povrchu paluby a tmavé oči se na okamžik otevírají. Znovu stiskl spoušť paralyzéru, držel jej skloněný a mířil jím ženě na hlavu. Vteřinku sebou křečovitě škubala, z jednoho koutku úst ji tekly sliny, potom znehybněla. Červená čelenka jí sjela z hlavy.

„Zbláznil ses?“ vyjekla Yalson. Horza se na ni podíval.

„Nejmenuje se Gravant, ale Perosteck Balveda, je to agentka sekce Kultury pro Zvláštní okolnosti. To je jejich eufemismus pro vojenskou rozvědku, čistě kdybys to nevěděla,“ vysvětlil. Yalson už odcouvala skoro ke vchodu do lodní jídelny, oči měla vyděšené, rukama se držela za povrch přepážky po obou stranách od těla. Došel k ní. Ucukla a on vycítil, že je připravená zasadit ránu. Zastavil se kousek před ní, odvrátil paralyzér a podal jí ho pažbou napřed. „Jestli mi nevěříš, nejspíš to všichni zaplatíme životem,“ prohlásil a přistrčil jí zbraň až k rukám. Nakonec si ji vzala. „Mluvím vážně,“ vykládal jí. „Prohledej ji, jestli má nějaké zbraně. Pak ji vezmi do jídelny a připoutej ji na židli. Ruce jí pevně svaž. A nohy taky. Potom se přikurtuj. Odlétáme; vysvětlím ti to až pak.“ Už ji chtěl obejít, ale ještě se otočil a podíval se jí do očí.

„Aha, ještě něco, čas od času ji znova paralyzuj, a na maximální výkon. Lidi od Zvláštních okolností jsou hodně drsní.“ Odvrátil se a vykročil k jídelně. Uslyšel, jak pistole cvakla.

„Kraiklyne,“ ozvala se Yalson.

Zastavil se a znovu se otočil. Mířila přímo na něj, držela zbraň v obou rukou a ve výši jeho očí. Horza si vzdychl a potřásl hlavou.

„Nedělej to,“ požádal ji.

„Ale co Horza?“

„Nic mu nehrozí. Přísahám. Zato pokud odsud hned nevypadneme, tak umře. Totéž pokud ona se probere.“ Kývl za Yalson, na tu dlouhou nehybnou postavu. Zase se otočil, vešel do jídelny, v zátylku a zezadu na krku mu mravenčilo předtuchou.

Nic se nestalo. Když sel kolem, Dorolow se na něj od stolu podívala a zeptala se: „Co to bylo za rámus?“

„Jaký rámus?“ prohodil Horza a prošel na můstek.

Jak šel přes jídelnu, Yalson se mu dívala na záda. Něco řekl Dorolow, pak zmizel na můstek. Pomaličku spustila paralyzér; visel jí v jedné ruce. Zamyšleně se podívala na zbraň a tiše si řekla: „Yalson, holka, jsou chvíle, kdy mi připadáš loajální až moc.“ Zase zvedla zbraň; dveře kajuty se malinko pootevřely a hlásek povídá: „Je tady už bezpečno?“

Yalson se ušklíbla, rozrazila dveře a podívala se na dron, který vycouval až dozadu do kajuty. Ukázala hlavou ke straně a řekla: „Koukej vylézt a pomoct mi, ty rachotino srabácká.“

„Prober se!“ Horza kopl Wubslina do nohy a zalezl si na sedačku. Aviger seděl na třetím místě pilotní kabiny a znepokojeně se díval na obrazovky a ovladače. Wubslin nadskočil, pak se rozhlédl kalnýma očima.

„Ha?“ povídá, a pak dodal: „Jenom jsem si odpočíval očím.“

Horza vytáhl z výklenku na kraji přístrojového panelu manuální řízení Turbulence. Aviger se na ně s obavou zadíval.

„Jak přesně moc ses praštil do tý hlavy?“ zeptal se Horzy.

Horza se na něj chladně usmál. Co nejrychleji si prohlížel obrazovky a vypínal bezpečnostní pojistky fúzních motorů. Znovu se zkusil spojit s řízením provozu. V doku byla pořád tma. Měřič vnějšího tlaku na nule. Wubslin si něco povídal sám pro sebe a kontroloval monitorovací systémy lodě.

„Avigere,“ řekl Horza, ale na staršího muže se nepodíval, „myslím, že uděláš líp, když se přikurtuješ.“

„A proč jako?“ zeptal se Aviger, klidně a odměřeně. „Nikam nemůžeme. Ani se nehnem. Budeme tu trčet, dokud pro nás nepošlou nějakej tažnej stroj, no ne?“

„No to víš,“ přikývl Horza, upravil ovladače přípravy fúzních motorů a přepnul na automatiku řízení opěr stroje. Otočil se a podíval se na Avigera. „Hele, víš ty co? Dojdi pro batoh té nové, skoč do hangáru a strč ho do vaktrubky.“

„Cože?“ podivil se Aviger a zamračil se tak, že kromě obvyklých vrásek se mu nadělaly další. „Já myslel, že jde pryč.“

„Šla pryč, ale někdo se nás tu snaží udržet a začal pumpovat z doku vzduch dřív, než stihla vypadnout. A já chci, abys sebral její batoh a všechny ostatní věci, co tu třeba nechala ležet, a nacpal to do vaktrubky, jasný?“

Aviger pomalu vstal a s napjatým, znepokojeným výrazem se podíval na Horzu. „Jasný.“ Už se chystal odejít z můstku, ale pak zaváhal a ještě se na Horzu podíval. „Kraiklyne, a proč mám dávat její bágl do vaktrubky?“

„Protože skoro jistě v něm je ohromně silná bomba; proto. A už tam běž a dělej.“

Aviger přikývl a odešel, jen se tvářil ještě ztrápeněji. Horza se zase podíval na řízení. Jsou skoro přichystaní. Wubslin si pořád něco drmolil a pořádně se nepřipoutal, ale zdálo se, že práci odvádí dost zdatně, i když každou chvíli krkal a drbal se na prsou a na hlavě. Horza si uvědomoval, že příští krok pořád odkládá, ale už se to udělat musí. Stiskl tlačítko identifikace.

„Tady je Kraiklyn,“ řekl a odkašlal si.

„Identifikace dokončena,“ odpověděl přístrojový panel okamžitě. Horza by nejraději zařval, anebo by se aspoň samou úlevou rozvalil na sedadle, ale neměl čas ani na jedno – a Wubslinovi by to připadalo trochu divné. Ostatně nejen jemu, ale i palubnímu počítači: některé stroje jsou naprogramované tak, aby dávaly pozor na jakékoli příznaky radosti nebo úlevy po ukončení formální identifikace. Takže to neoslavil nijak, jen nastavil startovací okruhy fúzního motoru do provozní teploty.

„Kapitáne!“ Malý dron se přihnal zpátky na můstek a zastavil se mezi Wubslinem a Horzou. „Okamžitě mě pustíte ven z lodi a nahlásíte všechny protiprávnosti, které se odehrávají na palubě, nebo…“

„Nebo co?“ zeptal se Horza a sledoval, jak teplota ve fúzních motorech Turbulence prudce stoupá. „Jestli si myslíš, že se dokážeš z lodi dostat, tak si posluž; ale i kdyby se ti to povedlo, nejspíš tě jen agenti Kultury rozmetají na prach.“

„Agenti Kultury?“ odsekl poněkud posměšně drobný stroj. „Kapitáne, pro vaši informaci, toho VPS je demilitarizované civilní plavidlo a řídí je úřady ve Vavačské ose podle podmínek ustanovených ve Smlouvě o chování za války mezi Idirem a Kulturou, která byla sepsána hned krátce po zahájení bojů. Jak by…“

„Tak kdo vypnul světla a vypustil vzduch, ty idiote?“ odsekl Horza a na chviličku se na stroj podíval. Pak se pohledem vrátil k přístrojovému panelu, nastavil příďový radar tak vysoko, jak to jen šlo, a snažil se získat údaje skrz slepou stěnu v zadní části doku.

„To já nevím,“ na to dron, „ale silně pochybují, že agenti Kultury. Po kom nebo po čem by podle vás asi šli? Po vás?“

„A co když ano?“ Horza se znovu podíval na holodisplej se schématem vnitřní dispozice VPS. Na krátkou chvilku si zvětšil prostory bezprostředně kolem Malého doku 27492 a potom obrazovku převaděče vypnul. Dron chviličku mlčel a potom zase vycouval dveřmi ven.

„Paráda. Jsem zamčený ve starožitném křápu s paranoidním šílencem. Myslím, že se zajdu porozhlédnout po něčem bezpečnějším.“

„Jo, to udělej!“ zařval za ním Horza do chodby. Zase zapnul přenos z hangáru. „Avigere?“ zeptal se.

„Udělal jsem to,“ uslyšel starého muže.

„Fajn. Honem běž do jídelny a připoutej se.“ Horza okruh zase vypnul.

„Takže,“ prohlásil Wubslin, narovnal se na sedadle, podrbal se na hlavě a podíval se dopředu na řady obrazovek se spoustou údajů a schémat, „netuším, co chceš udělat, Kraiklyne, ale každopádně víc, než jak už jsme, na to rozhodně nachystaní nebudeme.“ Podsaditý inženýr se podíval po Horzovi, trochu se na sedadle posadil výš a utáhl si popruhy. Horza se na něj usmál a snažil se vypadat sebevědomě. On měl popruhy na sedadle trochu složitější, stačilo mu stisknout tlačítko, aby se narovnaly čalouněné područky a zapnula se inerční pole. Nasadil si do té chvíle volně na kloubech položenou přilbu a uslyšel, jak zasyčela a uzavřela se.

„Bože na nebi,“ řekl Wubslin, pomalu odvrátil hlavu od Horzy a zadíval se na skoro zcela prázdnou zadní stěnu doku na hlavní obrazovce. „Fakt kurva doufám, že nechceš udělat to, co si myslím.“

Horza neodpověděl. Stiskl tlačítko komunikátoru s jídelnou. „Všechno v pořádku?“

„Ujde to, Kraiklyne, ale…“ stihla říct Yalson. Horza vypnul i ten obvod. Olízl si rty, vzal manuál do rukou navlečených v rukavicích, sykavě a zhluboka se nadechl, pak palci stiskl tlačítka tří fúzních motorů Turbulence. Těsně před tím, než začal rachot, uslyšel ještě Wubslina: „Proboha, ty se vážně…“

Obrazovka zaplanula, ztemněla, znovu zaplanula. Výhled na zadní stěnu doku ozářily tři výtrysky plazmatu, které vyšly zpod lodě. Hromové dunění zaplnilo můstek a rozléhalo se po celé lodi. Dva vnější motory poskytovaly hlavní tah a ten byl teď zvektorovaný; vychrlily plameny proti palubě Malého doku, rozprášily stroje a zařízení pod trupem a kolem něj, třískaly tím do stěn a o strop, oslepující zášlehy plamene se stabilizovaly pod plavidlem. Vnitřní motor, používaný jen ke stoupání, ze začátku zběsile chrlil oheň, ale rychle se uklidnil a začal se taky propalovat tenkou vrstvou ultrahustého materiálu, který pokrýval podlahu Malého doku. Turbulence v čistém vzduchu se vrtěla jako probouzející se zvíře, skučela a praskala a přesouvala váhu. Na obrazovce se obrovitý stín stáčel vepředu přes stěnu a strop; pekelné světlo z fúzního motoru v nose lodě se propalovalo pod loď; převalující se mraky plynů z hořících zařízení začínaly zahalovat výhled. Horza žasl, že to stěny doku vydrží. Stiskl tlačítko příďového laseru a zároveň přidal na síle fúzním motorům.

Obrazovka explodovala světlem. Stěna vepředu pukla a otevřela se jako květ ve zpomaleném záběru, obrovské okvětní látky se vrhaly proti lodi a milión dílů a trosek a kusů svištěl kolem nosu lodě na rázové vlně vzduchu ženoucího se dovnitř z protější strany laserem proražené stěny. Zároveň se Turbulence v čistém vzduchu zvedla. Odečet zatížení nohou se zastavil na nule a potom zmizel úplně; doruda rozžhavené nohy se zatahovaly do trupu. Kvílivě se daly do práce nouzové chladicí obvody podvozku. Stroj se začal naklánět ke straně, třásl se vlastní silou i dopady vířících trosek. Výhled dopředu se pročistil.

Horza loď vyrovnal a pak nakopl zadní motory a část jejich výkonu přepnul na tah dozadu, ke dveřím doku. Zadní obrazovka ukazovala, jak jsou doběla rozžhavené. Horza by z duše rád zamířil tím směrem, ale vzít to pozpátku a vletět s Turbulencí do dveří by nejspíš byla sebevražda a otočit stroj v tak omezeném prostoru nešlo. Postačí jedině to, když se vydá kupředu…

Díra nebyla dost velká. Horza to věděl okamžitě, jen se podíval, jak se blíží. Jedním rozklepaným prstem se dotkl ovladače šířky laserového paprsku na půlkruhu řízení, přenastavil jej na maximální rozptyl a znovu vypálil. Obrazovka se opět všude kolem perimetru otvoru zalila světlem. Turbulence vystrčila nos a potom i tělo do dalšího malého doku. Horza čekal, jestli něčím vrazí do okrajů stropu nebo doběla rozžhavené díry, ale nestalo se nic; prošli hladce na svých třech sloupech ohně, za sebou hnali světlo a trosky a vlny kouře a plynů. Tmavé vlny se valily přes raketoplány; celý dok, po kterém se teď pomalu sunuli, byl plný raketoplánů všeho tvaru a určení. Letěli nad nimi, vráželi do nich, tavili je svými plameny.

Horza si uvědomoval, že Wubslin sedí vedle něj, oči nespouští z toho, co je před nimi, a nohy má přitažené k tělu, co nejvíc to jde, takže kolena mu trčí až nad okraj přístrojového panelu a paže má sevřené na hlavě tak, že každou pevně svírá biceps na té druhé. Tvář se mu proměnila v masku hrůzy a nevěřícnosti; Horza se k němu otočil a zazubil se na něj. Wubslin horečnatě ukázal na hlavní obrazovku. „Bacha!“ přeřval rámus.

Turbulence se třásla a nadskakovala, cloumal jí proud přehřáté hmoty valící se zpod jejího trupu. Teď, co je zase kolem k mání vzduch, vyráběly motory z okolní atmosféry plazmu – a v poměrně omezeném prostoru malých doků to stačilo, aby vzniklá turbulence celé plavidlo rozhoupala.

Vepředu byla další stěna a blížila se rychleji, než se Horzovi zamlouvalo. Kromě toho trochu sjeli smykem ke straně; zase snížil rozptyl laseru a vypálil, a zároveň srovnal kurz. Stěna jedinkrát zaplála u okrajů; tam, kde je laser zasáhl, střecha a podlaha malého doku zahořely ve smyčkách plamene, a desítky odstavených raketoplánů před nimi začaly pulzovat světlem a horkem.

Přední stěna se pomalu bortila, ale Turbulence se k ní blížila rychleji než to. Horza se zajíkl a pokusil se stáhnout; uslyšel, jak Wubslin skučí, a nos lodi narazil do nepoškozeného středu stěny. Jak loď vrazila jako beranidlo do materiálu stěny, výhled na hlavní obrazovce se naklonil ke straně. Potom nos klesl, Turbulence v čistém vzduchu se zachvěla, jako když si zvíře vytřásá z kožichu vodu, a už se kolíbavě sunuli do dalšího malého doku. Byl naprosto prázdný, a tak Horza trochu přidal motorům na výkonu, několikrát vypálil laserem po příští stěně a potom se už jen užasle díval, jak se tahle stěna nebortí jako ta poslední, ale řítí se celá proti nim podobná obrovskému padacímu mostu u hradu, a jak padá v jednom planoucím kuse na palubu prázdného doku. Ve zběsilém víření páry a plynů se nad vrškem padající stěny objevila hora vody, která se v obří vlně valila k blížící se lodi.

Horza slyšel sám sebe, jak řve. Napálil motory naplno a i spoušť laseru držel pořád stisknutou.

Turbulence se vrhla kupředu. Jako blesk přeletěla povrch valící se vody, na jejíž hladinu dopadlo dost žhavého plazmatu na to, aby se veškerý prostor malých doků, který svým postupem uvolnili, zaplnil vařící se mlhou vodních par. Vodní příval ze zaplaveného doku se dál hrnul ven a Turbulence dál s jekem letěla nad ním – a vzduch kolem ní se zaplnil přehřátou párou. Ukazatel vnějšího tlaku vyskočil nahoru tak rychle, že to lidský zrak nestíhal; laser vepředu měnil pořád další vodu v páru – a potom přišla exploze podobná konci světa a další stěna před lodí se rozletěla – laser ji oslabil a úplně ji vyrazil samotný tlak páry. Turbulence v čistém vzduchu vystřelila z tunelu propojených malých doků, jako když projektil vyletí z hlavně.

Motory planuly vprostřed mraku plynu a páry, který ale rychle nechali za zády a loď se vřítila do soutěsky plné vzduchu, mezi dvěma vysoko se tyčícími stěnami dveří doků a otevřených obytných sekcí, ozářila kilometry stěn a mraků, ječela ze tří hrdel plných ohně a nejspíš za sebou vlekla přílivovou vlnu vody a mrak páry, plynu a kouře, jaké nad sebou mívají sopky. Voda opadla, už to nebyla jedna souvislá vlna, ale spíš něco jako silný příboj, a pak tříšť, a pak už jen déšť a vodní páry, které se valily za obrovskou poletující kartou dveří doku, jež se otáčely ve vzduchu. Turbulence se namáhavě otočila, kroutila se a stáčela ve vzduchu, snažila se zastavit prudký pohyb kupředu, k protější stěně složené ze dveří malých doků, která na ni čekala na protější straně toho velikého vnitřního kaňonu. Pak motory zablikaly a zhasly. Turbulence v čistém vzduchu začala padat.

Horza na to dupl, ale fúzní motory byly mrtvé. Obrazovka ukazovala na jedné straně stěnu ze dveří doků, potom vzduch a mraky, potom stěnu ze dveří doků na druhé straně. Točili se. Horza se podíval po Wubslinovi, který zápolil s řízením. Inženýr se upřeně díval na hlavní obrazovku a měl skelný výraz. „Wubsline!“ zařval Horza. Fúzní motory byly pořád mrtvé.

„Áááá!“ Wubslin jako by se až teď probral a došlo mu, že neovladatelně klesají; vrhl se dopředu na řízení. „Snaž se letět!“ zakřičel. „Zkusím něco udělat se zážehem! Motory se nejspíš přetlakovaly!“

Horza se pral s ovladači a Wubslin se snažil restartovat motory. Na obrazovce se kolem nich stěny točily jako divé a mraky dole pod nimi se rychle přibližovaly – pod nimi; opravdu pod nimi; plochá nehybná vrstva mraků. Horza znovu zacloumal řízením.

Příďový motor se najednou probudil, vztekle zaprskal, poslal roztočenou loď rychle k jedné straně umělého útesu ze dveří a stěn doků. Horza motor vypnul. Snažil se zvládnout rotaci, místo motorů používal jen ovládací povrchy lodi, potom zamířil s plavidlem rovnou dolů a znovu položil prsty na spouště laseru. Mraky se mihly a letěly vstříc lodi. Zavřel oči a stiskl ovladače laseru.

Meze vynalézavosti byly tak obrovské, že je vystavěli do tří téměř zcela oddělených úrovní, z nichž každá byla přes tři kilometry hluboká. Byly to samostatné tlakové úrovně, protože jinak by rozdíl mezi úplným dnem a úplným vrškem obří lodi odpovídal rozdílu mezi standardním tlakem u hladiny moře a vrcholky hor kdesi v tropopauze. I takhle existoval rozdíl tři a půl tisíce metrů mezi základnou a stropem každé tlakové úrovně, takže se náhlé cesty cestovní trubkou z jednoho toho místa na druhé vřele nedoporučovaly. V obrovité otevřené jeskyni, jež byla dutým středem VPS, byl tlak určován silovými poli, nikoli čímkoli hmotným, takže jejich loď mohla přejít z jedné úrovně do jiné, aniž by musela zcela mimo plavidlo, a Turbulence v čistém vzduchu teď právě padala k jednomu z těch rozmezí, vyznačenému mraky.

Palba z laseru tu nebyla k ničemu, i když Horza to tehdy ještě nevěděl. To počítač na Vavači, který převzal vnitřní monitoring a řízení od Mozků Kultury, to on otevřel otvor v silovém poli a pustil padající loď skrz. Udělal to v mylném předpokladu, že Meze vynalézavosti utrpí méně škod, když nechá zdivočelou loď propadnout naskrz, než kdyby jí dovolil narazit.

Uprostřed náhlého víru vzduchu a mraků, ve svém vlastním malém hurikánu, proletěla Turbulence prudce z hustého vzduchu na spodku jedné tlakové úrovně do řídké atmosféry na vršku úrovně pod ní. Jako obrácená exploze se za ní valil vír vzduchu s trhanci mraků. Horza znovu otevřel oči a s úlevou spatřil v dálce podlahu rozměrného vnitřku VPS, a také stoupající údaje na monitorech hlavních fúzních motorů. Znovu na to dupl, tentokrát z toho ale vynechal příďový motor. Oba hlavní motory se chytily a přes lepivý odpor zadržovacích polí vtlačily Horzu do sedadla. Zvedl nos prudce klesající lodě a díval se, jak podlaha tam daleko dole postupně mizí z výhledu a nahrazuje ji pohled na další stěnu z otevřených dveří doků. Tyhle dveře byly mnohem větší než dveře malých doků v úrovni, kterou právě opustili, a těch několik lodí, které viděl, jak pomalu zaplouvají do osvětlených prostor obrovských hangárů nebo se z nich soukají cen, to byly samé hvězdné lodě plné velikosti.

Horza se díval na obrazovku a pilotoval Turbulenci v čistém vzduchu přesně jako letadlo. Letěli rychle po objemné chodbě široké přes kilometr, vrstva mraků byla asi patnáct set metrů nad nimi. Hvězdolodě se v tom prostoru sunuly pomalu, některé na vlastních AG polích, jiné táhly lehčí vlečné lodě. Všechno ostatní se prostě pohybovalo pomalu a neuspěchaně; jen Turbulence kazila poklid obrovitého vnitřku lodě a s ječením se řítila vzduchem na dvou mečích jasného plamene tryskajícího z rozžhavených plazmových komor. Před nimi byla další útesu podobná stěna dveří obrovského hangáru. Horza se rozhlédl po křivce na hlavní obrazovce a navedl Turbulenci na dlouhou šikmou otočku doleva; zároveň trochu klesl, aby pak mohl vyrazit po jednom ještě větším volném kaňonu. Přesvištěli nad jedním pomalu se sunoucím kliprem, který právě vlekli ke vzdálenému a otevřenému Hlavnímu doku, a vlna přehřátého vzduchu za jejich zádí hvězdolet rozhoupala. Horza zatáčku utáhl a stěna zde dveří a otevřených vstupů se k nim naklonila. Vepředu Horza zahlédl cosi jako roj hmyzu: stovky titěrných černých teček vznášejících se v prostoru.

Daleko za nimi, snad takových pět nebo šest kilometrů daleko, se rýsovaly tisíce čtverečních metrů tmy lemované pomalu blikajícím pásem tlumeného bílého světla: výstup z Mezí vynalézavosti. Přímo na trase.

Horza vydechl a cítil, jak se celé jeho tělo uvolňuje. Pokud je někdo nezastaví, tak to dokázali. Při trošce štěstí by teď mohli uniknout i od samotného orbitálu. Nakopl motory, zamířil k tomu inkoustově černému čtverci v dálce.

Wubslin najednou poposedl víc dopředu, přes tah od zrychlení, a klepl do nějakých tlačítek. Jeho převaděčová obrazovka zasazená v nástrojovém panelu zvětšila středovou sekci hlavní obrazovky a ukázala, co je před nimi. „Jsou to lidi!“ zakřičel.

Horza se na něj zamračil. „Cože?“

„Lidi! Jsou to lidi! Určitě v AG postrojích! Proletíme rovnou přes ně!“

Horza se krátce zadíval na obrazovku jeho převaděče. Měl pravdu; ten černý oblak, který obrazovku div nezaplňoval, byl tvořen lidmi, kteří si tam poletovali v kombinézách nebo obyčejných oděvech. Horza uviděl, že jich jsou tisíce, ani ne kilometr před nimi, a rychle se blíží. Wubslin se pozorně díval na obrazovku a mával na ně rukou. „Uhněte! Uhněte!“ hulákal.

Horza neviděl žádnou možnost, jak se té mase poletujících lidí vyhnout, jak je obletět, přeletět nebo podletět. Ať už se tam věnují nějaké podivné vzdušné hře, nebo se prostě jen baví, je jich příliš mnoho, jsou moc blízko a moc rozprostření do šířky. „Kurva!“ vyrazil Horza. Chystal se vypnout plazmové motory dřív, než Turbulence v čistém vzduchu do toho shluku lidí vletí. S trochou štěstí by mohli proletět, než je bude muset zase zapnout, takže jich nespálí na škvarek až tolik.

„Ne!“ zařval Wubslin. Zbavil se postroje, skočil po Horzovi a vrhl se po řízení. Horza se pokusil tělnatého inženýra odrazit, ale nepodařilo se mu to. Wubslin mu řízení vyrval a výhled na hlavní obrazovce se naklonil ke straně a zakroužil; nos uhánějící lodi teď mířil od černého čtverce východu z VPS, od obřího mraku létajících lidí, k útesu jasně osvětlených vstupů do Hlavního doku. Horza praštil Wubslina po hlavě a on se omráčený svalil na podlahu. Inženýrovy prsty povolila a Horza mu z nich zase vyrval řízení, jenže bylo pozdě to zase otočit. Vyrovnal a zacílil let. Turbulence v čistém vzduchu se jako šipka řítila k otevřenému Hlavnímu doku; mihla se otevřeným vchodem a přehnala se nad kostrou hvězdolodi, kterou v doku opravovali; světla od jejích motorů zažehovala požáry, pálila vlasy, škvařila šaty a oslepovala nechráněné oči.

Horza koutkem oka uviděl, že Wubslin leží v bezvědomí na podlaze a mírně se kolíbá, jak se Turbulence nejistě valí přes půlkilometrovou délku Hlavního doku. Dveře vedlejšího doku byly otevřené, i dveře toho dalšího, a dalšího. Proletěli dvoukilometrovým tunelem, řítili se nad opravářskými a parkovacími zařízeními patřícími některému z lodních stavitelů z Evanauthu, které stěhují pryč. Horza netušil, co je na protějším konci, ale bylo mu jasné, že než se tam dostanou, budou muset přeletět přes vršek veliké hvězdolodě, která zaplňovala skoro celý třetí dok. Přesunul fúzní plameny dopředu, aby začali zpomalovat. Dva paprsky ohně zaplanuly po obou stranách hlavní obrazovky. Síla fúzního pohonu se opřela kupředu. Wubslinovo nepřipevněné tělo sklouzalo po podlaze můstku dopředu, až se zaklínilo pod panelem a jeho vlastním sedadlem. Horza zvedl nos Turbulence, protože tupý čumák odstavené hvězdolodě dřepící v doku se už blížil.

Turbulence v čistém vzduchu se stočila ke stropu Hlavního doku, mihla se mezi ním a vrškem lodě, potom na druhé straně klesla – a i když dál zpomalovala, proletěla rychle posledním Hlavním dokem do dalšího koridoru, kde byl volný prostor k letu. Jenže byl moc úzký. Horza znovu zamířil prudce dolů, uviděl blížící se podlahu a vypálil z laserů. Turbulence si prorážela cestu stoupajícím mrakem svítících trosek, trhala sebou a třásla se, Wubslinovo objemné tělo vyklouzlo zpod přístrojového panelu a letělo zase zpátky k zadním dveřím můstku.

Horza si nejdřív myslel, že jsou už venku, jenže nebyli; ocitli se v něčem, čemu Kultura říká Všeobecný dok.

Loď zase klesla, znovu let vyrovnala. Byla v prostoru, který vypadal ještě rozměrnější než hlavní vnitřní prostor VPS. Letěla tím dokem, ve kterém uskladnili Megaloď: právě tu Megaloď kterou Horza předtím viděl, jak ji vyzvedává z moře asi stovka starožitných strojů Kultury.

Horza měl dost času se rozhlédnout. Spousta prostoru, hodně místa a času. Megaloď ležela na podlaze obřího doku a vypadala nejvíc ze všeho jako menší město trůnící na obrovské kovové desce. Turbulence v čistém vzduchu proletěla kolem její zádě, kolem tunelů plných propelerových lišt měřících desítky metrů, obletěla bok jejího zadního vahadla, kde na návrat na vodu čekaly výletní lodě, přelétala věže a vížky na její nadstavbě a potom se přenesla přes přídě. Horza se díval kupředu. Dva kilometry před ním byly dveře Všeobecného doku, pokud to tedy byly dveře. Byly dva kilometry vysoké a ještě dvakrát širší. Horza pokrčil rameny a znovu se podíval na laser. Uvědomil si, že už ho to celé skoro nechává chladným. No co, sakra? pomyslel si.

Lasery prostřelily otvor, prorážely pomalu se šířící díru a Horza mířil přímo k ní. Kolem otvoru se začínal utvářet rejdivý vzdušný vír; Turbulence se hnala blíž, drobný horizontální cyklón ji zachytil a začal s ní kroutit. A potom už byla venku, v kosmu.

Loď vyrazila mimo trup Všeobecného přepravního systému v rychle se rozptylující bublině vzduchu a ledových krystalků a konečně se vrhla do vakua a hvězdami protkané tmy. Za ní se na otvor, který prorazila ve dveřích Všeobecného doku, okamžitě přibouchlo silové pole. Horza ucítil, jak se plazmové motory zakoktaly, protože zmizel přísun vzduchu zvenčí, a pak to převzaly vnitřní nádrže. Už se chystal je vypnout a hladce vklouznout do předstartovních procedur warpových motorů, když tu zapraskalo v reproduktorech na opěrce jeho sedadla.

„Tady přístavní policie v Evanauthu. Hele, ty šmejde, pěkně leť dál stejným směrem a fofrem zpomal. Přístavní policie Evanauth neidentifikované lodi: zpomalit a dál stejným kurzem. Potom…“

Horza se opřel do manuálního řízení a vzal Turbulenci rozmáchlým zrychlujícím se obloukem nad záď VPS; bleskově se přehnal zvnějšku kolem toho kilometr širokého čtvercového exitu, ke kterému mířil předtím. Wubslin už skučel a mlátil sebou po můstku, protože loď zvedla nos a zamířila rovnou nahoru, k bludišti opuštěných doků a nakládacích ramp, jež tvořilo Evanauthský přístav. Potom to otočila a pořád ještě lehce rotovala od toho pohybu, který nabrala ve víru vzduchu tryskajícího ze Všeobecného doku. Horza ji nechal točit a srovnal let, teprve když se přiblížili k horní části smyčky; přístavní zařízení se rychle mihla a potom loď vyrovnala let a vklouzla pod ně.

„Neidentifikovaná loď! Tohle je poslední varování!“ rozkřikovaly se reproduktory. „Okamžitě zastavte, nebo vás sestřelíme! Proboha, on letí k…“ Přenos náhle skončil. Horza se ušklíbl. Opravdu měl namířeno k mezeře mezi spodkem přístavu a vrškem VPS. Turbulence v čistém vzduchu se mihla volným místem mezi připojeními cestovních trubek, šachtami výtahů, konstrukcemi doků, tranzitními zónami, přilétajícími raketoplány a věžovými jeřáby. Horza ji vedl tím bludištěm na fúzní motory, které pořád planuly na maximum, a vrhl se s malou lodí do těch několika stovek metrů stísněného prostoru mezi orbitálem a VPS. Záďový radar zacinkal od ozvěn sledovacích signálů.

Dvě věže, které visely pod orbitálem jako obrácené mrakodrapy a mezi něž měl Horza s Turbulencí namířeno, se najednou pokryly světlem a rozlétaly se z nich trosky. Horza se přikrčil na sedadle a ve vývrtce navedl loď do mezery mezi dvěma oblaky trosek.

„Tohle šlo napříč před příď,“ zapraskaly zase reproduktory. „Příští ti přistane rovnou v prdeli, závodníku.“ Turbulence vystřelila nad matně šedou nakloněnou pláň, která tvořila začátek nosu Mezí. Horza ji otočil přes příď obří lodě a pak to vzal střemhlav dolů, podél svažitého povrchu přídě. Zadní radar nakrátko přestal hlásit, potom se ozval znovu.

Zase loď převrátil. Wubslin malátně máchal rukama nohama, hodilo ho to na strop můstku a on tam trčel jako moucha, dokud Horza neopsal část vnějšího obratu.

Loď se řítila, letěla pryč od přístavní zóny orbitálu i od velikého VPS, mířila do kosmu. Horza se rozpomněl na Balvediny věci a honem sáhl po přístrojovém panelu a uzavřel obvod vaktrubek. Obrazovka hlásila, že všechny vaktrubky byly protočeny. Na zadní obrazovce bylo vidět, jak něco jasně plane ve dvou pruzích hořícího plazmatu. Záďový radar naléhavě cinkal.

„Tak se měj, debile!“ řekl hlas v reproduktorech. Horza strhl loď stranou.

Zadní obrazovka zbělela, pak zčernala. Ta hlavní zapulzovala barvami a přerušovanými čárami. Reproduktory v Horzově přilbě, i ty v sedadle, začaly skučet. Všechny přístroje na panelu zablýskaly a zakolísaly.

Chviličku si Horza myslel, že dostali zásah, ale motory pořád žhnuly, hlavní obrazovka se začínala čistit a vzpamatovávaly se i další přístroje. Měřiče radiace pípaly a blikaly. Zadní obrazovka byla dál prázdná. Monitor měřící poškození hlásil, že senzory vyřadil velice silný radiační pulz.

Horzovi začínalo docházet, co se stalo, až když se záďový radar vzpamatoval a začal znovu cinkat. Zaklonil hlavu a rozesmál se.

V Balvedině batohu opravdu byla bomba. Netušil, jestli explodovala proto, že se dostala do zplodin z plazmových motorů, anebo protože ji v okamžiku, kdy byli dost daleko od Mezí, aby nenadělala přílišnou škodu, někdo dálkově odpálil – patrně ten, co se od začátku snažil udržet loď na palubě VPS. Ať tak, či onak, exploze zjevně dopadla na pronásledující policejní plavidla.

Horza se smál na celé kolo a vedl Turbulenci dál od rozmáchlého kruhu zářivě osvětleného orbitálu. Mířil ke hvězdám a chystal warpový pohon, aby to převzal od plazmových motorů. Wubslin už spadl zase na palubu, jednou nohou se zachytil na područku svého sedadla a tlumeně skučel.

„Matko,“ prohlásil. „Matko, řekni mi, že to je jenom sen…“

Horza se rozesmál ještě halasněji.

„Ty cvoku,“ vydechla Yalson a zavrtěla hlavou. Oči měla vypoulené. „Nic šílenějšího jsem od tebe nezažila. Ty ses zbláznil, Kraiklyne. Odcházím. Okamžitě tu končím… do prdele, proč jsem jenom neodešla s Jandraligelim ke Ghalsselovi… jednoduše mě na první zastávce vyložíš.“

Horza se unaveně posadil na místo v čele jídelního stolu. Yalson byla na protějším konci, pod obrazovkou, která byla přepnutá na hlavní obrazovku na můstku. Loď letěla na plný warp a od odletu z Vavače uběhly dvě hodiny. Po zničení policejních lodí nedošlo na žádné další pronásledování a teď už Turbulence postupně přecházela na kurz, který Horza nastavil a který mířil k válečné zóně, k okraji Třpytivého útesu a ke Scharově světu.

Dorolow a Aviger seděli vedle Yalson, viditelně otřesení. Jak žena, tak starší muž se pozorně dívali na Horzu, jako by na něj mířili zbraní. Ústa měli dokořán a pohledy skelné. Naproti Yalson bezvládně spočívalo tělo Perosteck Balvedy; byla předkloněná, hlavu měla svěšenou, celou vahou napínala popruhy na židli.

V jídelně byl hrozný nepořádek. Na tak brutální manévry nebyla Turbulence stavěná, nic tu nebylo upevněné. Podnosy a kontejnery, nějaké boty, rukavice, pár zpola rozvinutých pásků a cívek, to i různé další věci se válelo po podlaze. Yalson něco udeřilo, na čele jí zaschl čúrek krve. Poslední dvě hodiny Horza nikoho nepustil z místa, leda když si museli odskočit na záchod; všem přikázal, aby po tu dobu, když se bude Turbulence vzdalovat svým klikatým bludným kurzem od Vavače, zůstali, kde jsou a jen byli ve spojení. Plazmové motory a lasery nechal zahřáté a připravené, ale nikdo je už nepronásledoval. Teď usoudil, že jim nic nehrozí a jsou dost daleko, takže mohou letět na warpu přímo.

Wubslina nechal na můstku, ať pečuje o zbité a ztrápené systémy Turbulence v čistém vzduchu, jak to nejlíp dokáže. Inženýr se mu omluvil za to, že mu vytrhl řízení, a teď byl hodně pokorný a vyhýbal se pohledu Horzovi do očí, ale poklidil zčásti ten nepořádek na můstku a něco z volných kabelů narval zpátky pod panel. Horza mu řekl, že je všechny div nezabil, ale totéž vlastně platí i o něm samotném, takže na to protentokrát zapomenou; nakonec unikli živí a zdraví. Wubslin přikývl a řekl, že to teda netuší jak; nemůže uvěřit ani tomu, že loď je v podstatě nepoškozená. Sám ovšem nepoškozený nebyl; modřiny měl všude.

„Obávám se, že naše první zastávka je dost nevlídné a neobývané místo,“ oznámil Horza Yalson, jen co se posadil a dal si nohy na stůl. „Silně pochybuji, že tam budeš chtít vyložit.“

Yalson položila na stůl těžkou paralyzující pistoli. „A kam přesně to do prdele letíme? Co se to děje, Kraiklyne? Co měla znamenat ta děsná šílenost na VPS? A co tu dělá ona? Co s tím má společného Kultura?“ Yalson při řeči ukázala bradou na Balvedu a Horza se na omráčenou agentku Kultury díval i dál, když už Yalson skončila a čekala na odpověď. Aviger a Dorolow se na něj s očekáváním dívali taky.

Ale než mohl Horza odpovědět, z chodby k nim od obytné části přiletěl malý dron. Vnesl se dovnitř, rozhlédl se po jídelně a nato usedl doprostřed stolu. „Neslyšel jsem něco v tom smyslu, že teď dojde na vysvětlování?“ prohodil. Díval se u toho na Horzu.

Horza odtrhl zraky od Balvedy, podíval se na Avigera a Dorolow a pak na Yalson a na dron. „Dobrá, zasloužíte si všichni vědět, že teď míříme na místo, které se jmenuje Scharův svět. Je to Planeta mrtvých.“

Yalson nasadila nechápavý výraz. Aviger prohlásil: „O těch jsem slyšel. Jenže tam nás nepustěj.“

„Čím dál tím horší,“ ozval se dron. „Kapitáne Kraiklyne, na tvém místě bych se vrátil na Meze vynalézavosti a vzdal bych se. Bezpochyby vám zaručí poctivý soudní proces.“

Horza si stroje nevšímal. Vzdychl si, rozhlédl se po jídelně, protáhl si nohy a zazíval. „Je mi líto, že musíte všichni se mnou, patrně i proti své vůli, ale prostě tam musím a nemůžu si dovolit se nikde zastavit a vysadit vás. Musíte všichni s sebou.“

„Vážně? Vážně musíme?“ prohodil malý dron.

„Ano,“ podíval se na něj Horza. „Bohužel ano.“

„Jenže tam se ani nepřiblížíme,“ namítl Aviger. „Nikoho tam nepouštějí. Kolem je nějaká zóna nebo co a lid tam nepustěj.“

„To začneme řešit, až tam budeme.“ Horza se usmál.

„Neodpověděl jsi mi,“ připomněla mu Yalson. Znovu se podívala na Balvedu a potom na zbraň odloženou na stole. „Sejmu tu nešťastnou ženskou pokaždé znova, jen co se jí pohnou víčka, tak chci taky vědět, proč to dělám.“

„Vysvětlování by trvalo dost dlouho, ale shrnu to asi tak, že na Scharově světě je něco, co moc chce jak Kultura, tak i Idiřané. A já mám jistou… zakázku, pověření od Idiřanů, abych se tam dostal a našel to.“

„Ty jsi vážně paranoidní,“ prohlásil dron nevěřícně. Zvedl se ze stolu a otočil se po ostatních. „On se prostě zbláznil!“

„Idiřané si najali nás – tebe –, abys jim něco opatřil?“ Yalson ani neskrývala nedůvěru. Horza se na ni podíval a usmál se.

„To tvrdíš, že tuhle ženskou,“ řekla Dorolow a ukázala na Balvedu, „poslala Kultura, aby mezi nás pronikla a… to jako vážně?“

„Vážně. Balveda hledala mě, a taky Horzu Gobuchula. Chtěla se buď dostat na Scharův svět, anebo nám zabránit, abysme se tam dostali.“ Horza se podíval na Avigera. „Ve věcech opravdu měla bombu, mimochodem; vybuchla, když jsem otočil trubky a vyhodil ji ven. To zlikvidovalo policejní lodě. Nás zasáhla radiace, ale nic smrtícího.“

„A co Horza?“ zeptala se Yalson a dál se na něj mračila. „To byl jenom nějaký fígl, anebo jsi ho vážně potkal?“

„Je naživu, Yalson, a stejně v bezpečí jako my všichni.“

Od můstku přišel Wubslin a na obličeji měl pořád omluvný výraz. Kývl na Horzu a posadil se kousek od něj. „Všechno vypadá v pohodě, Kraiklyne.“

„Dobře,“ ocenil to Horza. „Právě jsem všem vysvětloval, proč musíme letět na Scharův svět.“

„Aha,“ na to Wubslin. „Jasně.“ Pokrčil na ostatní rameny.

„Kraiklyne?“ Yalson se předklonila nad stůl a naléhavě se na něj zadívala. „Před chvílí jsi nás všechny ani nevím kurva kolikrát málem zabil. A nejspíš jsi při té… vnitropalubní akrobacii taky pěkných pár lidí vážně zabil. Hodil jsi nám na krk nějakou tajnou agentku z Kultury. Prakticky jsi nás unesl a vedeš nás na planetu uprostřed válečné zóny, kam nikdo ani nesmí, abysme tam hledali něco, co obě strany chtějí dost na to, aby… No prostě, jestli na to Idiřani najali zdecimovanou partu druhořadých žoldáků, nejspíš jsou na tom dost zoufale; a pokud za tím pokusem nás udržet tam v doku vážně je Kultura, tak zase musejí být posraní strachy, když riskovali porušení neutrality Mezí a porušení některých vlastních milovaných válečných pravidel.

Ty si možná myslíš, že víš, co se děje, a že to za to riziko stojí, jenže já to vidím jinak a vůbec se mi nelíbí ani ten pocit, že mi toho neříkáš zdaleka dost. Tvoje výkony z poslední doby byly na hovno, to si laskavě přiznej. Jestli chceš riskovat vlastní život, tak klidně, ale nemáš naprosto žádný právo riskovat i naše životy. Už ne. Možná všichni nechceme dělat pro Idiřany, ale i kdybysme jim dali přednost před Kulturou, nikdo z nás do toho nešel s tím, že se připleteme rovnou do války. Kurva, Kraiklyne, na to, abysme se proti nim postavili, nejsme dost… vybavení, ani vycvičení.“

„To všechno vím,“ přikývl Horza. „Ale na žádné bojové jednotky bychom narazit neměli. Klidová bariéra kolem Scharova světa sahá tak daleko, že není možné ji celou hlídat. Když přiletíme z náhodně vybraného směru, zpozorují nás až ve chvíli, kdy s tím nikdo nic nebude s to udělat, ať má jakoukoli loď. Nezabránila by nám v tom ani Hlavní bojová flotila. Když budeme odlétat, bude to totéž.“

„Chápu, co se snažíš říct,“ prohlásila Yalson a pohodlně se zapřela na židli. „Snadno tam i zpátky, co?“

„Možná,“ zasmál se Horza.

„Heleďte,“ ozval se najednou Wubslin, vyndal z kapsy terminál a podíval se na něj. „Už je skoro čas!“ Vstal a vytratil se ven dveřmi vedoucími k můstku. Za pár vteřin se obrazovka v jídelně změnila, výhled se protáčel, dokud neukazoval Vavač. Obrovský orbitál visel v prostoru, byl tmavý a lesklý, plný tmy i světla, modrý a bílý a černý. Všichni se zadívali na obrazovku.

Wubslin se vrátil a znovu se usadil. Horza byl unavený. Jeho tělo se dožadovalo odpočinku, a spousty odpočinku. Mozek se mu pořád jen tetelil od samého soustředění a od všeho adrenalinu, který potřeboval, aby vedl Turbulenci skrze Meze vynalézavosti a ven z lodě, ale ještě si odpočinout nemůže. Nemohl se rozhodnout, jaký postup bude nejlepší. Má jim prozradit, kdo je, povědět jim pravdu, že je Chameleon, že zabil Kraiklyna? Nakolik jsou věrní vůdci, o jehož smrti zatím nevědí? Nejvíc patrně Yalson; ale ta by zase jistě byla ráda, že on je naživu… A přitom právě ona prohlásila, že možná všichni nejsou na straně Idiřanů… Předtím u ní nikdy nezaznamenal žádné projevy sympatií ke Kultuře, ale třeba změnila názor.

Dokonce by se mohl změnit zpátky; teď je čeká poměrně dlouhá cesta, za tu dobu by to mohl zvládnout a možná by i s Wubslinovou pomocí změnil i věrnostní rutiny v lodním počítači. Ale měl by jim to říct – může si dovolit, aby to věděli? A co Balveda: co provede s tou? Předtím uvažoval, jestli ji nevyužít k vyjednávání s Kulturou, ale teď to vypadá, že jim unikli, a příští zastávkou už je Scharův svět, kde z ní bude v nejlepším případě přítěž. Měl by ji hned zabít, ale sám nejlíp věděl, že to by se ostatním nezamlouvalo, a především Yalson ne. Taky věděl (i když si to připouštěl jen nerad), že zabít agentku Kultury by bylo dost bolestné i pro něj osobně. Jsou sice nepřátelé, oba se ocitli na samém pokraji smrti a ten druhý nezasáhl, buď vůbec, anebo ne dost; ale doopravdy ji zabít by bylo hodně obtížné.

Anebo se mu jen chce předstírat, že mu to připadá hodně obtížné; možná by mu to ve skutečnosti žádné těžkosti nenadělalo a to falešné kamarádství plynoucí z toho, že oba dělají stejnou práci, jen na opačných stranách, je právě jen to: samá faleš. Už otevíral ústa a chtěl požádat Yalson, ať agentku Kultury znovu omráčí.

„Teď,“ řekl Wubslin.

A Vavačský orbitál se začal rozpadat.

Na obrazovce v jídelně měli kompenzované hyperprostorové zobrazení, takže i když už byli mimo vavačskou soustavu, sledovali to prakticky v reálném čase. Přesně ve stanovenou dobu nějaký neviděný, nepojmenovaný, ale stále velice silně militarizovaný Všeobecný přepravní systém nacházející se kdesi v okolí planetární soustavy Vavač zahájil bombardování. Téměř jistě šlo o VPS třídy Oceán a o totéž plavidlo, které vyslalo hlášení, jež všichni před několika dny sledovali na obrazovce v jídelně, když teprve mířilo k Vavači. Tím pádem muselo být válečné plavidlo o mnoho menší než titánské Meze vynalézavosti, které jsou – aspoň pro válečné účely – zastaralé. Loď třídy Oceán by se vešla do jednoho z Všeobecných doků na Mezích, ale zatímco větší plavidlo – které teď už je hodinu cesty od orbitálu – je plné lidí, lodě třídy Oceán jsem nacpané jinými bojovými loděmi a zbraňovými systémy.

Na orbitál dopadl Rastr. Horza se zarazil a díval se, jak se obrazovka najednou rozzářila, jednou zaplanul celý její povrch, ale pak se senzory vyrovnaly s náhlým vzestupem světelnosti a kompenzovaly jej. Horza si kdovíproč myslel, že Kultura jen spláchne rastrovou palbou celý masivní orbitál a zbytky potom smete KAH, ale oni to tak neudělali; místo toho se přes celou šířku denní strany orbitálu objevila jediná tenká linka oslepivého bílého světla, tenký planoucí meč němé zkázy, který okamžitě obklopily matnější, ale i tak naprosto bílé vrstvy mraků. Ta světelná linka byla součástí samotného rastru, byla to tkáň čiré energie, jež spočívá pod celým kosmem a jež jej odděluje od poněkud mladšího a poněkud menšího kosmu z antihmoty, který leží pod ním. Kultura už stejně jako Idir dokázala tuto děsivou sílu ovládat, přinejmenším dost na to, aby ji použila k ničení. Tam dole byla linka té energie, vytržená z nicoty a vyťatá jako řezná rána přes obličej trojrozměrného vesmíru: na orbitálu a v něm, přiváděla Okružní moře k varu, tavila dva tisíce kilometrů průhledné stěny, anihilovala samotný základní materiál, i když byl pětatřicet tisíc kilometrů široký.

Vavač, ta čtrnáct miliónů kilometrů velká obruč, se začínal rozplétat. Řetěz, který byl přeťat.

Teď nezbylo nic, co by jej drželo pohromadě; jeho vlastní rotace, příčina jeho denního cyklu i umělé gravitace, se stal právě tou silou, která to celé rve na kusy. Vavač se rychlostí zhruba sto třicet kilometrů ve vteřině vrhal do vnějšího kosmu a rozvíjel se jako uvolněná pružina.

Bledá čára se objevila znovu, a znovu a znovu, metodicky se propracovávala kolem orbitálu od místa, kde dopadl první poryv, úhledně sekala celý orbitál na čtverce o straně dlouhé třicet pět tisíc kilometrů, v každém sendvič z triliónů a triliónů tun ultrahustého základního materiálu, vody, půdy a vzduchu.

Vavač nabíral bílou barvu. Rastr nejdřív sežehl vodu a udělal z ní lem z mraků; potom i vzduch prudce se ženoucí ven, tryskající z každého obrovského plochého čtverce jako těžké výpary nad stolem, a změnil jeho nálož vodních par v led. Pak se už přesouval i sám oceán, který nedržela síla otáčení, hrnul se nekonečně pomalu přes okraj každé desky rozlámaného základního materiálu, měnil se v led a vířivě odlétal do kosmu.

Precizní, zářivá linka ohně postupovala dál, vracela se směrem proti rotaci, chirurgicky pitvala stále zakřivené a stále se otáčející sekce orbitálu náhlými a smrtícími záblesky světla – světla, které vycházelo zpod normální tkáně reality.

Horza se rozpomněl, jak to nazval Jandraligeli, tehdy, když se Lenipobra nadšeně vyjadřoval k té zkáze.

„Zbraně dobrý tak na konec světa,“ řekl Mondlidicijec. Horza se díval na obrazovku a věděl, co tím myslel.

Všechno to mizelo. Úplně všechno. Vrak Olmedreky, ten ledovec, se kterým se loď srazila, vrak raketoplánu z Turbulence, Mippovo tělo, Lenipobrovo tělo, to, co zbylo z mrtvol Fwi-Songa a Pana Prvního… živá těla dalších Pojídačů – pokud je tedy nezachránili, pokud záchranu dál odmítali… aréna, kde hráli Zkázu, doky a Kraiklynovo mrtvé tělo, vznášedlo… zvířata a ryby, ptáci, mikroorganismy, prostě všechno: v mžiku to shořelo nebo zmrzlo, najednou to ztratilo váhu a rotovalo kamsi do kosmu, pryč, ke smrti.

Neúnavná linka dokončila cestu okolo orbitálu, vrátila se skoro do místa, kde začala. Orbitál se změnil v rozetu z bílých plochých čtverců, které se pomalu vzdalovaly jedny od druhých a mířily ke hvězdám: čtyři stovky jednotlivých kusů rychle mrznoucí vody, usazenin, půdy a základního materiálu šikmo odlétaly nad nebo pod ekliptikou planet v soustavě a samy vypadaly jako ploché hranaté světy.

Nato nastal povznášející okamžik toho osamělého, žhnoucího a nádherného umírání Vavače. V tmavém středu se zrodila skvrna další jasné hvězdy, která bíle vytryskla, jakmile Osu zasáhla tatáž strašlivá energie, která rozdrtila samotný svět.

A Vavač zaplál jako zasažený terč.

Právě když si Horza pomyslel, že s tímhle se Kultura spokojí, se obrazovka rozsvítila ještě jednou. Všechny ty ploché karty do poslední a také Osa vybuchlého orbitálu zahořely jedinkrát ledovým, jiskřivým jasem, jako kdyby skrze každý roztříštěný dílek svítil milión maličkých bílých hvězd.

Světlo zesláblo – a ty čtyři stovky rozlehlých plochých světů i se středovou Osou byly pryč a nahradila je síť nasekaných objektů, které explodovaly a rychle mizely pryč od ostatních i od zbytku dezintegrujícího se orbitálu.

Pak zaplály i ty kousky, pomalu zahořely miliardou světelných teček, a když i ty zhasly, zbyly trosky malé tak, že je téměř nebylo vidět.

Z Vavače teď byl napuchlý spirálový kotouč blýskajících, třpytivých střepů, který velice pomalu expandoval na pozadí vzdálených hvězd jako prstenec jasného prachu. Díky mrkajícímu, jiskřivému středu to celé vypadalo jako nějaké obrovské, nemrkající oko bez víčka.

Obrazovka naposledy zaplála. Tentokrát nešlo rozeznat žádné jednotlivé světelné body. Jako kdyby celý ten obraz matného, ale nafouklého rozbitého kruhového světa zářil nějakým vnitřním teplem, které jej měnilo v toroidní oblak, ve svatozář z bílého světla s blednoucí duhovkou uprostřed. Potom bylo po představení a jen slunce ozařovalo pomalu vykvétající nimbus anihilovaného světa.

Na jiných vlnových délkách toho nejspíš bude pořád k vidění hodně, ale obrazovka v jídelně ukazovala jen normální světlo. Jen Mozky, jen hvězdolety mohly vidět zkázu dokonale; jen ony dokázaly naprosto docenit vše, co může nabídnout. Z celého elektromagnetického spektra neozbrojené lidské oko vnímá jen o málo víc než jedno procento: jedinou oktávu záření z nekonečně dlouhé klávesnice plné tónů. Senzory na hvězdné lodi by viděly všechno, v celém spektru, mnohem detailněji a v mnohem nižší zdánlivé rychlosti. Celá podívaná, již nabízelo zničení orbitálu, byla i při vší lidsky pochopitelné velkoleposti pro zvířecí zrak jen ztracenou příležitostí. Spektákl pro stroje, pomyslel si Horza; nic jiného to není. Pouťová atrakce pro ty zatracené stroje.

„Chicel…“ řekla Dorolow. Wubslin hlasitě vydechl a potřásl hlavou. Yalson se otočila a podívala se na Horzu. Aviger se dál díval na obrazovku, hlavu neotočil.

„Úžasné, co všechno se dá dokázat, když se u toho trochu myslí, že… Horzo?“

Nejdřív si hloupě myslel, že to řekla Yalson, ale samozřejmě to byla Balveda.

Pomalu zvedla hlavu. Zapadlé tmavé oči měla otevřené; působila omámeně a pořád celým tělem bezvládně visela na popruzích. Zato hlas byl jasný a pevný.

Horza si všiml, jak Yalson sahá na stůl po paralyzéru. Natáhla ruku, posunula pistoli blíž, ale nechala ji na stole. Podezřívavě se dívala na agentku Kultury. Aviger, Dorolow a Wubslin se na ni upřeně dívali taky.

„To v tom paralyzéru došly baterky nebo co?“ zeptal se Wubslin. Yalson se pořád dívala přimhouřenýma očima na Balvedu.

„Nějak se ti to popletlo, Gravant, nebo kdo jsi,“ prohlásila Yalson. „Tohle je Kraiklyn.“

Balveda se na Horzu usmála. Nedal na tváři nic znát. Nevěděl, co má dělat. Byl vyčerpaný, ztahaný. Té námahy bylo na něj moc. Ať se stane, co se stane. Rozhodování už měl po krk. „Tak co,“ oslovila ho Balveda, „povíš jim to ty, anebo mám já?“

Neřekl nic. Sledoval její obličej. Zhluboka se nadechla a řekla: „No tak dobře, povím jim to.“ Podívala se na Yalson. „Jmenuje se Bora Horza Gobuchul a na Kraiklyna si jen hraje. Horza je Chameleon z Heibohre a pracuje pro Idiřany. Už posledních šest let. Změnil se, aby se z něj stal Kraiklyn. Počítám, že váš skutečný velitel je mrtvý. Horza ho nejspíš zabil, anebo ho přinejmenším nechal někde v Evanauthu nebo poblíž.“

Rozhlédla se po ostatních, dokonce včetně malého dronu. „Je mi líto, ale pokud se výrazně nemýlím, teď nás všechny čeká cesta na místo zvané Scharův svět. No, vlastně spíš vás. Mám ten dojem, že moje cesta asi bude o něco kratší – a nekonečně delší.“ Balveda se na Horzu ironicky usmála.

„Dva?“ řekl dron nad stolem, aniž by oslovoval někoho konkrétního. „Uvíznul jsem v netěsném muzeálním krámu se dvěma paranoidními šílenci?“

„Není to tak, že ne?“ ozvala se Yalson, stroje si nevšímala a upřela oči na Horzu. „Nejsi to ty, že ne? Ona lže.“

Wubslin se otočil a podíval se na něj. Aviger a Dorolow si vyměnili pohledy. Horza si vzdychl, sundal nohy ze stolu a posadil se rovněji. Předklonil se, opřel se o stůl lokty, bradu si položil do dlaní. Díval se, sbíral pocity, snažil se odhadnout náladu různých přítomných lidí. Registroval, jak jsou daleko, cítil jejich napětí, měřil, jak moc času by potřebovali, aby se zmocnili plazmové pistole na jeho pravém boku. Pak zvedl hlavu, na všechny se podíval a skončil u Yalson. „Ano,“ odpověděl, „jsem to já.“

V jídelně zavládlo ticho. Horza čekal na nějakou reakci. Jenže místo toho se z chodby v obytné sekci ozval zvuk otevíraných dveří. Všichni se tam podívali.

Objevil se Neisin. Na sobě měl jenom špinavé odrbané šortky. Vlasy mu trčely od hlavy všemi směry, z očí měl škvírky, kůži měl flekatou, se suchými a vlhkými místy, v obličeji byl hodně bledý. Do jídelny se z něj postupně linul smrad chlastu. Rozhlédl se, zazíval, kývl na všechny, ukázal nejasně na nějaký ten pořád neuklizený nepořádek a povídá: „Tady je skoro tolik bordel jako u mě v kajutě. Jeden by řek, že se s lodí manévrovalo nebo tak něco. Sorry. Měl jsem dojem, že je čas na jídlo. Asi si zase zalezu do postele.“ Znovu zívl a odešel. Dveře se zavřely.

Balveda se tiše smála. Horza jí v očích viděl trošku slzí. Ostatní se jen tvářili nechápavě. Dron řekl: „No vida, tenhle pan Všímavý je v tuhle chvíli nejspíš jediný na palubě tohohle mobilního blázince, kdo si zachoval zdravý rozum.“ Stroj se otočil na stole k Horzovi a poškrábal u toho desku. „Ty opravdu tvrdíš, že jsi jeden z těch bájných tvorů, co mění podobu?“ zeptal se posměšně.

Horza se podíval do stolu, potom Yalson do ostražitých, naštvaných očí. „Přesně tak.“

„Ty vymřeli,“ prohodil Aviger a zavrtěl hlavou.

„Ne, nevymřeli,“ oznámila mu Balveda. Na chvilku ke starému muži otočila štíhlou, jemně tvarovanou hlavu. „Ale jsou teď součástí idirské sféry; integrovali se. Někteří podporovali Idiřany odjakživa, ostatní buď odešli, anebo se rozhodli, že si na ně přece jenom vsadí. Horza patří mezi ty první. Kulturu nesnáší. Všechny vás bere na Scharův svět, aby tam mohl pro svoje idirské pány unést jeden ztroskotaný Mozek. Mozek patřící Kultuře. Aby se galaxie zbavila lidského vměšování a Idiřané si mohli po libosti…“

„Stačí, Balvedo,“ přerušil ji Horza. Pokrčila rameny.

„Tak ty jsi Horza,“ řekla Yalson a ukázala na něj. Přikývl. Zavrtěla hlavou. „Nevěřím. Začínám si myslet to co tady dron; oba jste zešíleli. Ty jsi dostal pořádnou ránu do hlavy, Kraiklyne, a ty…“ – podívala se na Balvedu… „tobě rozhodilo mozek tohle.“ Vzala ze stolu paralyzér a zase jej odložila.

„No, já nevím,“ ozval se Wubslin, podrbal se na hlavě a podíval se na Horzu, jako kdyby to byl nějaký exponát. „Mně se zdálo, že je kapitán nějakej divnej. V životě by mě nenapadlo, že by moh udělat to, co zrovna udělal na tom VPSku.“

„Copak jsi udělal, Horzo?“ zajímala se Balveda. „Vypadá to, že mi něco uteklo. Jak ses vlastně dostal pryč?“

„Odletěl jsem, Balvedo. Použil jsem fúzní motory a laser a prostřílel jsem si cestu.“

„Vážně?“ Balveda se znovu zasmála a zvrátila hlavu. Smála se dál, ale trochu moc nahlas a z očí jí trochu moc rychle tekly slzy. „Ha ha. No to žasnu. Už jsem si myslela, že jsme tě dostali.“

„Kdy jsi na to přišla?“ zeptal se jí tiše. Popotáhla a pokusila se utřít si nos o rameno.

„Na co? Že nejsi Kraiklyn?“ Přejela si jazykem po horním rtu. „Hmm, těsně před tím, než ses vrátil na palubu. Měli jsme tu mikrodron, vypadá jako moucha. Byl naprogramovaný, aby si sedl na každého, kdo přijde k lodi, dokud je v Malém doku, a aby odebral buňku pokožky nebo vlasů a chlupů. Identifikovali jsme tě podle chromozomů. Venku byl další agent; asi použil efektor na ovládání doku, když zjistil, že se začínáš chystat k odletu. Já jsem měla… udělat všechno, co půjde, pokud se ukážeš. Zabít tě, zajmout, vyřadit loď: cokoli. Jenže když mi to řekli, už bylo pozdě. Věděli, že kdyby mě varovali, někdo by to mohl zaslechnout, ale i tak už asi začínali mít obavy.“

„To byly ty zvuky z jejího batohu, co jsi slyšela těsně před tím, než jsem ji sejmul,“ pověděl Horza Yalson. Znovu se podíval na Balvedu. „Mimochodem, zbavil jsem se tvých věcí. Všechno jsem to vyhodil vaktrubkou. A tvoje bomba vybuchla.“

Balveda jako by se na židli ještě o něco víc bezvládně svěsila. Jak odhadl, nejspíš doufala, že má své věci pořád na palubě. Nebo přinejmenším možná doufala, že bombu stále půjde odpálit, takže pokud zemře, nezemře zbytečně a sama.

„No ovšem,“ vydechla a dívala se do stolu, „vaktrubky.“

„A co je s Kraiklynem?“ zeptala se Yalson.

„Je mrtvý,“ odpověděl Horza. „Zabil jsem ho.“

„No prosím,“ mlaskla Yalson a zabubnovala prsty na stole. „To se podívejme. Nevím, jestli jste vy dva opravdu šílenci, anebo jestli říkáte pravdu; obě možnosti jsou dost příšerné.“ Podívala se na Balvedu a potom na Horzu, na toho druhého nakrčila obočí a pokračovala: „Mimochodem, jestli jsi vážně Horza, tak vidět tě znovu je mnohem míň příjemné, než jsem čekala.“

„To je mi líto,“ pověděl jí. Odvrátila od něj hlavu.

„Pořád si myslím, že nejlepší by bylo se vrátit na Meze vynalézavosti a se vším se svěřit úřadům.“ Dron se vznesl nepatrně nad desku stolu a po všech se rozhlédl. Horza se předklonil a zaklepal mu na kryt. Dron se k němu otočil.

„Stroji,“ prohlásil Horza, „letíme na Scharův svět. Pokud se chceš vrátit na VPS, milerád tě strčím do vaktrubky a můžeš si najít cestu sám. Ale ještě jedna zmínka o tom, že bysme se vrátili před řádný soud – a vystřelím ti ten zasraný syntetický mozeček z hlavy, jasné?“

„Jak si dovoluješ se mnou takhle mluvit!“ rozkřikl se dron. „Uvědom si prosím, že jsem Akreditovaný svobodný konstrukt s certifikovaným subjektivním vědomím podle Zákona o svobodné vůli, přijatého Jednotnou administrativou Širšího Vavače pro mravní standardy, a s plným občanství Vavačské heterokracie. Brzy splatím svůj Určený výrobní dluh a potom získám svobodu a budu si moct dělat přesně to, co se mi zlíbí, a už nyní jsem byl přijat na doktorský kurz aplikované parateologie na univerzitě v…“

„Zavřeš už konečně ten pitomý… reprák a začneš poslouchat?“ zařval Horza a přerušil jednotvárný monolog stroje. „Nejsme už na Vavači a mně je jedno, jaký jsi chytrolín, sakra, a kolik máš kvalifikací. Jsi na téhle lodi a budeš dělat, co ti řeknu. Chceš odsud? Tak si hned vypadni a leť si zpátky k tomu, co zbylo ze tvého posraného milovaného orbitálu. Jestli tu zůstaneš, tak budeš vykonávat rozkazy. Nebo skončíš ve šrotu.“

„To jsou všechny moje možnosti?“

„Ano. Takže použij trochu té svojí akreditované svobodné vůle a okamžitě se rozhodni.“

„Já…“ Dron vzletěl nad stůl a pak zase dosedl. „Hmm,“ povídá. „No dobrá. Zůstanu.“

„A budu vykonávat rozkazy.“

„A budu vykonávat rozkazy…“

„Dobře, takže…“

„…v rámci zdravého rozumu.“

„Stroji,“ řekl Horza a sáhl po plazmové pistoli.

„Ale no tak, člověče!“ vybafl dron. „Co bys asi tak chtěl? Robota?“ Byl v tom slyšet posměšek. „Nemám žádné tlačítko, kterým bych si vypnul kognitivní funkce; nemůžu se rozhodnout nemít svobodnou vůli. Stejně snadno bych mohl odpřísáhnout, že budu vykonávat všechny rozkazy bez ohledu na svědomí; mohl bych odpřísáhnout, že obětuju vlastní život, když mě o to požádáš; ale jenom bych lhal, abych si zachránil život.

Přísahám, že budu tak poslušný a oddaný jako kdokoli z lidské posádky… nejspíš i jako ten nejposlušnější a nejvěrnější z nich. Pro pána, chlape, co víc bys při zdravém rozumu asi tak mohl chtít?“

Ty hajzle slizká, pomyslel si Horza. „No dobře,“ připustil pak, „to asi bude muset stačit. Můžeme už…“

„Jsem však povinen bez meškání přispěchat s poznámkou v tom smyslu, že na základě mé Dohody o retrospektivní konstrukci a dále Dohody o půjčce na Určený výrobní dluh a Zaměstnanecké smlouvy tě moje násilné odstranění z pracovní pozice zavazuje splácet řečený dluh až do okamžiku mého návratu, přičemž ti hrozí jak občanskoprávní, tak trestněprávní kroky a…“

„No do prdele, drone,“ přerušila ho Yalson. „Určitě jsi nechtěl jít studovat spíš práva?“

„Přebírám plnou zodpovědnost, stroji,“ prohlásil Horza. „A teď už sklapni…“

„Tak to doufám, že máš kvalitní pojistku,“ ucedil dron.

„– tlamu!“

„Horzo?“ ozvala se Balveda.

„Ano, Perosteck?“ Podíval se na ni s pocitem úlevy. Oči se jí blýskaly. Znovu si olízla horní ret, pak sklopila hlavu a zadívala se do stolu. „Co se mnou?“

„Hmm,“ odpověděl pomalu, „uvažoval jsem, že bych tě vystřelil ven z vaktrubky…“ Viděl, jak se napjala. Yalson taky: otočila se na židli k němu, zaťala pěsti a otevřela ústa. Horza to dopověděl: „…ale ještě bys mi k něčemu mohla být dobrá a kromě toho… no, říkejme tomu sentiment.“ Usmál se. „Ale samozřejmě se budeš muset vzorně chovat.“

Balveda se na něj zadívala. V očích měla naději, ale také dojemnost patřící k tomu, kdo nechce propadnout naději příliš brzy. „Doufám, že to myslíš vážně,“ řekla tiše. Horza přikývl.

„Myslím. Ostatně stejně bych se tě asi nedokázal zbavit, dokud nezjistím, jak ses sakra dostala z Ruky Boží.“

Balveda se uklidnila a zhluboka se nadechla. Pak se zasmála, ale jen tiše. Yalson se nenávistně dívala na Horzu a pořád bubnovala prsty do stolu. „Yalson,“ oslovil ji Horza, „poprosím tebe a Dorolow, abyste Balvedu odvedli a… svlékli. Sundejte ji kombinézu i všechno ostatní.“ Uvědomoval si, že se na něj všichni dívají. Balveda s předstíraným pohoršením krčila obočí. Pokračoval: „Chci, abyste vzali chirurgické vybavení, a jakmile bude nahá, provedli všechny možné testy, díky kterým se ujistíme, že nemá žádné kožní kapsy, implantáty a protézy; použijte ultrazvuk a rentgen a NMR a vůbec všechno, co tu je. Až to bude hotové, najděte jí nějaké oblečení. Její kombinézu dejte do vaktrubky a vyhoďte. Totéž platí pro všechny šperky a osobní majetek jakéhokoli druhu a velikosti, i kdyby ty věci vypadaly sebevíc neškodně.“

„Nemám ji taky umýt a natřít mastí a navlíknout do bílé řízy a položit na kamenný oltář?“ ucedila Yalson kysele. Horza zavrtěl hlavou.

„Chci ji zbavit všeho, co by se dalo použít jako zbraň nebo z čeho šla zbraň udělat. Mezi nejnovější hračky Kultury, určené pro lidi od Zvláštních okolností, patří něco, čemu říkají memoryform; může to vypadat jako odznak nebo medailón…“ Usmál se na Balvedu a ta mu to oplatila otráveným kývnutím, „…nebo cokoli jiného. Ale když s nimi člověk provede určitou věc – dotkne se jich na správném místě, namočí je, řekne určité slovo – najednou je z nich komunikátor, střelná zbraň nebo bomba. Nechci riskovat, že bychom na palubě měli něco ještě nebezpečnějšího, než je ona sama.“

„A co až se dostaneme na Scharův svět?“ zeptala se Balveda.

„Dáme ti něco teplejšího. Když se pořádně nabalíš, bude ti fajn. Žádná kombinéza, žádné zbraně.“

„A my ostatní?“ chtěl vědět Aviger. „Co jako máme dělat, až se tam dostaneš? Pokud tě teda pustěj dál, o čemž pochybuju.“

„V tom ještě nemám jasno,“ odpověděl Horza po pravdě. „Možná budete muset jít se mnou. Musím zjistit, co se dá dělat s věrnostními rutinami lodě. Snad budete moct všichni zůstat na palubě; ale možná budete všichni muset se mnou do průseru. Nicméně jsou tam nějací další Chameleoni, lidé jako já, jen nedělají pro Idiřany. Měli by být s to se o vás postarat, pokud budu pryč delší dobu. Samozřejmě,“ dodal s pohledem upřeným na Yalson, „pokud někdo z vás chce jít se mnou, bezpochyby to můžeme pojmout jako normální operaci, včetně dělení zisku a tak dále. A až už nebudu potřebovat Turbulenci, ti z vás, kdo si to budou přát, si ji můžou nechat a dělat s ní, co se jim zlíbí; třeba ji prodejte, jestli chcete; je to na vás. Každopádně všichni si budete moct dělat, co chcete, jakmile tu akci na Scharově světě dodělám – anebo se přinejmenším pokusím dodělat, jak budu moct.“

Yalson se na něj dívala, ale teď se odvrátila a zavrtěla hlavou. Wubslin se díval do podlahy. Aviger a Dorolow se dívali jeden na druhého. Dron mlčel.

„Takže,“ protáhl Horza a ztuhle vstal, „Yalson, Dorolow, kdybyste se laskavě postaraly o hosta…“ Yalson si s trochou okázalé neochoty vzdychla a zvedla se. Dorolow začala rozepínat některé popruhy na agentčině těle. „A zacházejte s ní velice opatrně,“ pokračoval Horza. „Pořád musí jedna z vás stát dost daleko od ní a se zbraní namířenou na ni, a práci bude vykonávat jen ta druhá.“

Yalson si něco ucedila pod fousy, natáhla se a sebrala ze stolu paralyzér. Horza se začal věnovat Avigerovi. „Asi by někdo měl povědět Neisinovi, kolik zábavných událostí mu uteklo, nemyslíš?“ Aviger zaváhal, ale pak přikývl.

„Ano, Kraik…“ Zarazil se, něco zabreptal a pak už neřekl nic. Vstal a rychle se po chodbě vydal ke kajutám.

„Já nejspíš otevřu příďovou sekci a mrknu se, jak je na tom laser, jestli ti to nevadí, Kraiklyne,“ povídá Wubslin. „Teda vlastně Horzo.“ Inženýr vstal, mračil se a podrbal se na hlavě. Horza přikývl. Wubslin si našel čistou a nepoškozenou nádobku a vzal si z přístroje studené pití, potom vyrazil po chodbě přes obytnou sekci.

Dorolow a Yalson odvázaly Balvedu. Vysoká, bledá žena z Kultury se protáhla, zavřela oči a napjala krk. Rukou si pročísla krátké zrzavé vlasy. Dorolow ji ostražitě sledovala. Yalson držela v ruce paralyzér. Balveda si protáhla i ramena, pak jim dala najevo, že je připravena jít.

„Fajn,“ prohlásila Yalson a ukázala Balvedě zbraní dopředu. „Uděláme to v mojí kajutě.“

Horza ustoupil a nechal všechny tři ženy projít. Balveda šla kolem něj, kombinéza ji nijak neomezovala v tom dlouhém, sebevědomém kroku, a on prohodil: „No a jak ses tedy dostala z Ruky Boží, Balvedo?“

Zastavila se. „Zabila jsem strážného, pak jsem seděla a čekala, Horzo. VKJ se povedlo dostat křižník nepoškozený. Nakonec přišlo pár hodných vojenských dronů a ty mě zachránily.“ Pokrčila rameny.

„Beze zbraní jsi zabila idirského vojáka v kompletní bojové zbroji a s laserem v ruce?“ namítl Horza skepticky. Balveda znovu pokrčila rameny.

„Tvrdím snad, že to šlo snadno, Horzo?“

„A co Xoralundra?“ zeptal se Horza s úšklebkem.

„Tvůj starý idirský přítel? Nejspíš unikl. Pár z nich se to podařilo. Každopádně nebyl mezi mrtvými a zajatci.“

Horza přikývl a propustil ji mávnutím ruky. Perosteck Balveda vykročila v patách s Yalson a Dorolow po chodbě k Yalsonině kajutě. Horza se díval na dron dřepící na stole.

„Myslíš, že bys zvládl nějakou užitečnou činnost, stroji?“

„Předpokládám, že když už nás hodláš dopravit na ten silně nelákavý kus skály někde v zapadákově, asi bych mohl udělat, co se dá, aby cesta byla co nejbezpečnější. Jestli chceš, pomůžu s údržbou plavidla. Nicméně bych byl raději, kdybys mě oslovoval mým jménem a ne jen tím slovem, kterému úspěšně dodáváš nádech urážky: ‚stroji‘. Jmenuji se Unaha-Closp. Je snad přehnané žádat tě, abys mě tak oslovoval?“

„Kdepak, to jistě není, Unaha-Clospe,“ posloužil mu Horza a snažil se ve svém pohrdání vypadat i mluvit co nejvíce teatrálně. „Samozřejmě se postarám, abych tě v budoucnu oslovoval právě tak.“

„Tobě to možná připadá směšné,“ odpověděl dron a vznesl se nad stůl do úrovně Horzových očí, „ale mně na tom záleží. Nejsem jen počítač, jsem dron. Mám vědomí a individuální totožnost. Proto mám i jméno.“

„Už jsem říkal, že ho budu používat,“ na to Horza.

„Děkuji. Zajdu se přesvědčit, jestli tvůj inženýr nepotřebuje pomoct s tou kontrolou usazení laseru.“ Odletěl ke dveřím. Horza se za ním díval.

Byl sám. Posadil se a díval se na obrazovku na protějším konci jídelny. Trosky, které dřív tvořily Vavač, jalově, strnule svítily; obrovský mrak hmoty byl stále vidět. Ale už chladl, byl mrtvý, točil se a letěl pryč; s každým okamžikem byl méně reálný, přízračnější, méně podstatný.

Opřel se na židli a zavřel oči. Než půjde spát, trochu ještě počká. Chtěl dát ostatním čas, aby popřemýšleli o tom, co se dozvěděli. Pak bude jednodušší jim nahlédnout do hlav; zjistí, jestli je prozatím v bezpečí, anebo jestli na ně musí na všechny dávat pozor. Taky chtěl počkat, než se Yalson a Dorolow postarají o Balvedu. Agentka Kultury si možná teď, když si myslí, že ji nechá naživu déle, dá víc na čas, ale i tak by mohla něco zkusit. A kdyby něco zkusila, chtěl být vzhůru. Ještě pořád se nerozhodl, jestli ji má hned zabít, anebo ne, ale přinejmenším teď i on má víc času na rozmyšlenou.

Turbulence v čistém vzduchu provedla poslední naprogramovanou korekci dráhy a otočila se nosem víc k čelu Třpytivého útesu; stále to nebyl přesný kurz ke hvězdě Scharova světa, ale přibližně tím směrem.

Vzadu se v soustavě, která jim dala jméno, stále rozpínaly a stále zářily a stále pomalu rozptylovaly nespočetné poblikávající fragmenty orbitálu zvaného Vavač, svištěly ke hvězdám, plachtily s hvězdným větrem, který se do nich opíral a vířil se zběsilostí celosvětové zkázy.

Horza ještě chvíli poseděl sám v jídelně a díval se, jak se trosky rozptylují.

Vypasený toroidní kus nicoty, světlejší proti tmě, jen samé trosky. Celý svět, který právě vymazali. Ne jen zničili – na to by stačil už ten první zásah energiemi Rastru – přímo vyhladili, pečlivě, precizně, řemeslně rozebrali; anihilace povýšená na estetický zážitek. Arogantní elegance toho postupu, absolutně nulový chlad té sofistikované krutosti… museli vás to nejen děsit, ale taky jste nad tím museli obdivně žasnout. Dokonce i on by neochotně přiznal, že cítí trošku obdivu.

Kultura si nenechala ujít lekci určenou jak Idiřanům, tak i zbytku galaktické komunity. Dokonce i tohle děsivé plýtvání námahou a dovednostmi změnila v cosi krásného… Jenže Horza měl dojem, že s tím, jak se hypersvětlo řítí a obyčejné světlo plazí galaxií, bude Kultura téhle zprávy litovat.

Přesně tohle Kultura nabízí, to je její signál, její reklama, její dědictví: z řádu chaos, z konstrukce destrukce, ze života smrt.

Z Vavače bude víc než jen památník sebe sama; stane se také připomínkou konečného a úděsného projevu smrtícího idealismu Kultury, opožděným přiznáním toho, že nejenže Kultura není lepší než jakákoli jiná společnost, že je mnohem, mnohem horší.

Snaží se zbavit existenci nespravedlnosti, odstranit v předávané zprávě o životě chyby, které by jí dávaly jakýkoli smysl nebo pokrok (šířila se v něm vzpomínka na tmu a on se zachvěl) … Ale právě to je jejich svrchovaný poklesek, konečný omyl, a ten je zahubí.

Horzu napadlo, jestli nemá zajít na můstek a přepnout výhled na obrazovce zase na reálný prostor, protože pak by zase uviděl orbitál nedotčený, jaký byl před několika týdny, když jej opustilo to reálné světlo, přes které se nyní Turbulence pohybuje. Ale pak pomalu zavrtěl hlavou, i když to nikdo nemohl vidět, a raději dál sledoval ztichlou obrazovku na protější straně neuklizené a vylidněné místnosti.

AKTUÁLNÍ SITUACE: DVĚ

Jachta spustila kotvu v lesnaté zátoce. Voda byla čirá, deset metrů pod třpytícími se vlnami bylo v kotvišti vidět písečné dno. Kolem nevelké zátoky rostly v přibližném půlměsíci vysoké stálemodré stromy a jejich zaprášeně vyhlížející kořeny byly někdy vidět až na okrovém pískovci, kterého se držely. Nad zlatavými plážemi se našlo i několik menších útesů ze stejného kamene, tečkovaných jasně barevnými květy. Bílá jachta, jejíž protáhlý odraz se třepotal na hladině jako tichý plamen, natočila vysoké plachty a pomalu se sunula ve vánku přilétajícím od jednoho pásu stromů a přes dlaň zátoky.

Lidé se dostali na břeh v malých kánoích nebo člunech, nebo naskákali do teplé vody a doplavali tam. Někteří ze sírevelů, kteří doprovázeli jachtu celou cestu z domovského přístavu, zůstali a hráli si v zátoce; jejich dlouhá červená těla prokluzovala ve vodě pod lodí a kolem ní, jejich frkavé výdechy se odrážely od nízkých útesů nad vodou. Někdy dloubli nosem do člunů mířících ke břehu a někteří plavci si s těmi štíhlými zvířaty hráli, potápěli se a plavali s nimi, hladili je, drželi se jich.

Halekání lidí ve člunech se postupně vzdalovalo. Vytáhli drobná plavidla na pláž, zmizeli mezi stromy, vydali se na průzkum neobývaného ostrova. Vlnky na vnitrozemském moři pleskaly na náhle vyrušený písek.

Fal ‚Ngeestra si vzdychla, jednou obešla jachtu a pak se posadila nedaleko stěžně na čalouněnou sedačku. Roztržitě si pohrávala s jedním provazem uvázaným mezi podpěrami, hladila jej rukou. Ten chlapec, který si s ní povídal dopoledne, když jachta pomalu plula od pevniny k ostrovům, si jí všiml a šel si s ní popovídat zase.

„Ty se nepůjdeš podívat na ostrov?“ zeptal se. Byl hodně hubený a lehký. Kůži měl sytě, skoro zlatě žlutou. Svým leskem připomínala ta pleť Fal hologram, protože kdovíjak vypadala hlubší, než jak měl silné ty vyzáblé ruce a nohy.

„Nechce se mi,“ odpověděla Fal. Nechtělo se jí povídat si s chlapcem ani předtím, a neměla do toho chuť ani teď. Litovala, že se dala k vyjížďce přemluvit.

„Proč?“ zeptal se. Nemohla si vzpomenout na jeho jméno. Nedávala pozor, když k ní začal mluvit, a vlastně ani nevěděla jistě, jestli jí tehdy jméno řekl, jen to předpokládala.

„Prostě se mi nechce.“ Pokrčila rameny. Nedívala se na něj.

„Aha,“ on na to. Chvilku mlčel. Věděla o tom, jak se mu na těle odráží sluneční světlo, ale pořád se k němu neotočila. Dívala se do dálky na stromy, na vlny, na brunátná těla sírevelů, kteří vyskakovali nad hladinu, vypouštěli vzduch a zase se potápěli. Chlapec řekl: „Já vím, jak ti je.“

„Vážně?“ Otočila se k němu. Vypadal trochu překvapeně. Přikývl.

„Máš toho po krk, co?“

„Možná,“ připustila a zase uhnula pohledem. „Trošku.“

„Proč je s tebou pořád ten starý dron?“

Střelila po chlapci pohledem. Jase byl zrovna v podpalubí, chystal jí pití. Nalodil se s ní v přístavu a celou tu dobu se držel poblíž – vznášel se jako obvykle poblíž, jako by se ji chystal chránit. Znovu pokrčila rameny a sledovala hejno ptáků, kteří vzletěli z vnitrozemí ostrova. Křičeli a klesali a točili se ve vzduchu. „Stará se o mě,“ vysvětlila. Upřela pohled na vlastní ruce, dívala se na to, jak se jí na nehtech odráží slunce.

„Potřebuješ, aby se o tebe starali?“

„Ne.“

„Tak proč se o tebe stará?“

„Nevím.“

„Jsi děsně záhadná, víš?“ prohlásil. Nedívala se tam, ale měla dojem, že z jeho hlasu slyší úsměv. Tiše pokrčila rameny. „Jsi jako ten ostrov,“ pokračoval. „Divná a záhadná, jako on.“

Fal si odfrkla a pokusila se nasadit posměšný výraz; pak uviděla, jak Jase vylétá ze dveří a nese sklenici. Honem vstala, došla po palubě starému dronu naproti, kluk šel za ní a ona si vzala sklenici a vděčně se na dron usmála. Ponořila do sklenice obličej a zvolna pila, skrz sklo se dívala na chlapce.

„Zdravím, mladý muži,“ řekl Jase. „Ty se nezajdeš podívat na ostrov?“ Fal by stroj nejradši nakopla, to protože mluvil tak bodře a protože se kluka zeptal skoro přesně na to, na co se ptal on jí.

„Možná,“ odpověděl chlapec a zadíval se na ni.

„Měl bys,“ řekl Jase a začal se sunout vzduchem k zádi. Starý stroj vysunul z pláště zakřivené pole podobné stínu, který ale nic nevrhá, a položil je chlapci kolem ramenou. „Mimochodem, nechtě jsem vyslechl, o čem jste předtím mluvili,“ oznámil a laskavě vedl chlapce po palubě. Zlatou hlavu otočil a zadíval se na Fal, která pořád hodně pomalu pila, ale už zvolna a v odstupu pár kroků vyrazila za nimi dvěma. Chlapec se přestal dívat na ni a sklouzl pohledem ke dronu, který letěl vedle něj a právě říkal: „Mluvil jsi o tom, jak ses nedostal ke Kontaktu…“

„Přesně tak.“ Tón chlapcova hlasu rázem přešel do defenzivy. „Ano, mluvil jsem o tom, a co jako?“ Fal dál kráčela na dronem a za chlapcem. Zamlaskala. Led ve sklenici zacinkal.

„Znělo to zahořkle,“ prohlásil Jase.

„Já nejsem zahořklý,“ pospíšil si hoch. „Jenom mi připadá, že to není fér, to je všechno.“

„To, že tě nevybrali?“ zeptal se Jase. Blížili se k sedadlům u zádě, kde Fal seděla před pár minutami.

„No jasně. Vždycky jsem toužil jenom po tom a myslím, že udělali chybu. Vím, že by mi to šlo. Jeden by řekl, že když je válka a vůbec, tak budou potřebovat víc lidí.“

„To ano. Ale i tak má Kontakt víc uchazečů, než může použít.“

„Jenže já si myslel, že taky vezmou v potaz, jak moc se tam kdo chce dostat, a neznám nikoho, kdo by to chtěl tolik jako já. Kam mi paměť sahá, vždycky jsem chtěl…“

Došli k sedadlům a chlapec nedořekl. Fal se posadila; hoch taky. Fal se na něj dívala, ale neposlouchala. Přemýšlela.

„Patrně jsou toho názoru, že zatím nejsi dost dospělý.“

„Já jsem dospělý!“

„Hmm. Víš, jen málokdy berou tak mladé lidi. A když vezmou někoho ve tvém věku, pak proto, že hledají nějaký zvláštní druh nedospělosti.“

„Tak to je pěkná pitomost. Jak asi má člověk vědět, co dělat, když mu neřeknou, co chtějí? Jak se má připravit? Myslím, že to je vážně dost nefér.“

„Myslím, že svým způsobem to právě tak být má,“ odpověděl Jase. „Hlásí se tolik lidí, že je nemohou vzít všechny, dokonce ani nemohou vybrat ty nejlepší, tolik jich je, a proto vybírají náhodně. A vždycky se můžeš přihlásit znovu.“

„Když já nevím,“ řekl chlapec, poposedl víc dopředu, položil si lokty na kolena, hlavu složil do dlaní a upíral zraky do naleštěného dřeva paluby. „Někdy mám dojem, že když jednoho odmítnou, jenom mu tohle říkají, aby se necítil tak hrozně. Podle mě vážně berou ty nejlepší. Ale myslím, že udělali chybu. Jenomže když ti neřeknou, proč jsi neprošel, co s tím jako můžeš dělat?“

… I ona myslela na selhání.

Jase jí poblahopřál k nápadu, že je třeba najít toho Chameleona. Až na to, že dneska ráno, když jeli starobylou parní lanovkou od chaty dolů, se doslechli o událostech na Vavači a o tom, že Chameleon jménem Bora Horza Gobuchul se tam objevil a unikl na pirátské lodi a jejich agentku Perosteck Balvedu vzal s sebou. Její předtucha byla správná a Jase se mohl přetrhnout s chválou a upozorňoval na to, že není její chyba, že ten člověk unikl. Ale ji to zdeptalo. Někdy bývala zdeptaná právě z toho, že měla pravdu, že myslela správně, že předpověděla přesně.

Všechno jí to připadalo až příliš zjevné. Nebylo to žádné nadpřirozené znamení nebo něco podobně pitomého, když se náhle vynořila Perosteck Balveda (na poškozené, ale vítězné VKJ Nervózní energie, která měla ve vleku větší část zajatého idirského křižníku), ale zkrátka jí přišlo nějak… nějak přirozené, aby právě Balvedu vyslali pátrat po pohřešovaném Chameleonovi. Tou dobou už měli víc poznatků o tom, co se odehrávalo v příslušném kosmickém sektoru v době, kdy proběhl ten konkrétní střet; a nahlášené, možné a pravděpodobné přesuny různých plavidel poukazovaly (a opět poměrně zjevně) na žoldáckou loď zvanou Turbulence v čistém vzduchu. Byly tu i další možnosti a oni po nich také šli, ovšemže jen natolik, nakolik už tak přetížené kapacity Zvláštních okolností Kontaktu dovolovaly, ale ona od začátku nepochybovala, že pokud některá z větvících se možností přinese ovoce, pak to bude vavačské spojení. Kapitán Turbulence v čistém vzduchu se jmenoval Kraiklyn; hrál Zkázu. Vavač byl za dlouhé roky tím nejzjevnějším místem pro plnohodnotnou partii Zkázy. Tudíž tím nejpravděpodobnějším místem k zachycení plavidla – kromě samotného Scharova světa, pokud by Chameleon loď už ovládal – je Vavač. Položila krk na špalek a neústupně trvala na tom, že Vavač je nejpravděpodobnější lokalita a že jednou z těch, kdo se tam vydají, by měla být agentka Balveda, a teď se to všechno potvrdilo a jí došlo, že na tom špalku vlastně neležel její vlastní krk. Ležel tam ten Balvedin.

Jenže co jiného se dalo dělat? Válka se zrychlovala, a to na obrovském prostoru; nepočetné agenty Zvláštních okolností si žádalo mnoho jiných naléhavých akcí a Balveda byla tak jako tak jediná opravdu dobrá agentka v přímém dosahu. Poslali s ní jednoho mladíka, ale ten je jen slibný a nemá zkušenosti. Fal od začátku věděla, že když dojde na lámání chleba a když infiltrace mezi žoldáky bude jedinou možností, jak se dostat k Chameleonovi a skrze něj i k Mozku, Balveda nasadí vlastní život, ne ten jeho. Bylo to statečné, ale Fal tušila, že chybné. Chameleon Balvedu zná; mohl by ji poznat, ať svůj vzhled pozmění jakkoli (a na nějakou radikální tělesnou změnu prostě Balveda nebude mít dost času). A pokud Chameleonovi dojde, kdo to je (a Fal tušila, že právě to se stalo), Balveda má mnohem horší šanci dovést akci do konce než ten nejneopeřenější, nejnervóznější, ale zato nepodezřívaný začátečník. Promiň mi to, pomyslela si Fal. Kdybych jen mohla, zařídila bych to pro tebe líp…

Celý ten den se snažila Chameleona nenávidět, pokoušela si ho představit a nenávidět ho proto, že nejspíš zabil Balvedu, ale kromě skutečnosti, že jí bylo dost zatěžko si představovat někoho, o jehož vzhledu neměla ani tu nejmenší představu (že by vypadal jako kapitán té lodi, Kraiklyn?), se kdoví proč žádná nenávist nedostavovala. Chameleon jí ani nepřipadal skutečný.

Balveda se jí podle toho, co o ní ví, zamlouvala; je odvážná, nebojácná – a Fal navzdory všemu doufala, že to Balveda přežije, že se jí nějak povede přežít a že jednoho dne se třeba i setkají, možná po válce…

Jenže ani to jí nepřipadalo reálné.

Nedokázala tomu věřit; nedokázala si to představit takovým způsobem, jakým si řekněme představila, že Balveda najde Chameleona. To viděla v duchu, silou vůle způsobila, aby se to dělo… V její samozřejmě zvítězila Balveda, ne Chameleon. Ale nedokázala si představit svoje setkání s Balvedou, a to bylo poněkud děsivé, jako kdyby začala věřit ve své předtuchy tolik, až neschopnost něco si dost jasně představit začne znamenat, že se to nikdy nestane. Tak či onak to prostě bylo ubíjející.

Jakou má agentka šanci, že přežije válku? Fal věděla, že teď zrovna ne moc dobrou, ale i když budeme předpokládat, že tentokrát se Balveda ještě nějak zachrání, jaká je pravděpodobnost, že nějak přijde o život později? Čím déle bude válka trvat, tím to je pravděpodobnější. Fal byla toho názoru, že válka potrvá spíš desetiletí než jen roky – a ke stejné obecné shodě dospěly i specializovanější Mozky.

Plus mínus pár měsíců, samozřejmě. Fal se zamračila a kousla se do rtu. Neviděla, jak oni získají ten Mozek; Chameleon vítězí a jí v podstatě došly nápady. Poslední dobou myslela jen na to, jestli – nebo spíš možná, snad – by nešlo Gobuchula nějak zdržet: patrně ho nepůjde nějak úplně zastavit, ale třeba by šlo mu nějak ztížit práci. Ani v tom ale nebylo moc optimistická, i když Válečné velení Kontaktu tak nebezpečný, nejednoznačný a potenciálně nákladný plán schválí…

„Fal?“ zeptal se Jase. Došlo jí, že se dívala na ostrov a neviděla ho. Sklo se jí ohřívalo v ruce a Jase s chlapcem se na ni dívali.

„Copak?“ prohodila a napila se.

„Ptal jsem se, co si myslíš o válce,“ řekl hoch. Kabonil se, díval se na ni přimhouřenýma očima, světlo mu ostře dopadalo na tvář. Podívala se na jeho široký nezáludný obličej a napadlo ji, kolik mu vlastně je let. Je starší než ona? Mladší? Má stejné pocity jako ona – rád by byl starší a prahne po tom, aby s ním zacházeli jako se zodpovědným člověkem?

„Nerozumím. V jakém smyslu? Co si mám myslet?“

„No přece,“ vysvětloval chlapec, „přece kdo vyhraje?“ Tvářil se otráveně. Asi bylo až příliš okaté, že vůbec neposlouchala. Podívala se na Jase, ale starý stroj neřekl nic a bez aurového pole nebylo jak zjistit, co si myslí a jak mu je. Je pobavený? Ustaraný? Napila se, hodila do sebe všechnu chladivou tekutinu.

„Přece my, jak jinak,“ řekla honem a sjela pohledem z chlapce na Jase. Kluk potřásl hlavou.

„Já nevím tak jistě,“ prohlásil a mnul si bradu. „Nevím jistě, jestli k tomu budeme mít vůli.“

„Vůli?“ zopakovala Fal.

„Ano. Touhu bojovat. Myslím, že Idiřané jsou bojovníci od přírody. My ne. No, jen se na nás podívej…“ Usmál se, jako kdyby byl mnohem starší a považoval se za mnohem moudřejšího než ona, pak otočil hlavu a líně máchl rukou k ostrovu, kde na písku spočívaly našikmo čluny.

Padesát nebo šedesát metrů daleko uviděla Fal patrně pár milující se na mělčině pod nízkým útesem; voda je zvedala a zase spouštěla a žena svírala tmavýma rukama mužův světlejší krk. To na tohle ten kluk tak pohrdavě poukazuje?

Propána, fascinace sexem.

Určitě to je ohromně příjemné, ale jak to lidi mohou brát až tak vážně? Někdy se jí zmocňovala vlezlá závist k Idiřanům; ti se přes to přenesli; po nějaké době jim na tom už nesešlo. Jsou to duální hermafrodité, každá polovina páru oplodňuje tu druhou a každá obvykle porodí dvojčata. Po jednom těhotenství – a po odstavení mladých –, občas až po dvou přejdou z plodného reprodukčního stadia ke stadiu válečníka. Panují různé názory na to, jestli se tím posílí jejich intelekt, anebo jestli jde jen o změnu osobnosti. Rozhodně pak jsou prohnanější, ale ne tak otevření, logičtější, ale s menší imaginací, nemilosrdnější, ne tak soucitní. Poporostou o další metr a jejich váza se téměř zdvojnásobí; keratinový exoskelet je silnější a tvrdší; svaly získají na objemu a hustotě; a jejich vnitřní orgány se změní tak, aby všem těm změnám způsobujícím nárůst síly stačily. Zároveň jejich těla vstřebají reprodukční orgány a oni jsou už bezpohlavní. Všechno je to velice lineární, symetrické a úpravné, hlavně ve srovnání s voluntaristickým přístupem Kultury.

Ano, bylo jí jasné, proč tomu vyčouhlému pitomečkovi, který sedí před ní a nervózně a povýšeně se usmívá, připadají Idiřané působiví. Ten mladý hlupák.

„To je…“ Fal byla nazlobená, dokonce dost, aby těžko shledávala slova. „To jenom teď. Nevyvinuli jsme se… tedy hodně jsme se změnili, sami jsme si provedli hodně změn, ale prostě jsme se vůbec nevyvinuli… od té doby, co jsme někde pobíhali a zabíjeli jsme se. Tedy ne sami sebe, jedni druhé.“ Sykavě se nadechla, už se na sebe dost zlobila. Chlapec se na ni smířlivě usmíval. Ucítila, jak rudne. „A pořád jsme zvířata,“ nedala se odradit. „Takže jsme bojovníci od přírody úplně stejně jako Idiřané.“

„Tak jak to, že vyhrávají?“ poškleboval se hoch.

„Protože měli do začátku náskok. My jsme se na válku až do poslední chvíle nezačali pořádně chystat. Pro ně se válčení stalo životním stylem; my v něm zatím až tolik dobří nejsme, protože už jsme to stovky generací nemuseli dělat. Ale neboj se,“ řekla mu, podívala se do prázdné sklenice a trochu ztlumila hlas, „učíme se dost rychle.“

„No, však uvidíš,“ opáčil chlapec a kývl na ni. „Já myslím, že to sbalíme a necháme Idiřanům to, co už získali – anebo jak tomu chceš říkat. Válka byla docela zajímavá a hodně toho změnila, ale už to trvá skoro čtyři roky a…“ Znovu máchl rukou. „…a zatím jsme nic moc nevyhráli.“ Zasmál se. „Pořád jenom utíkáme!“

Fal rychle vstala a odvrátila se – pro případ, kdyby jí vyhrkly slzy.

„A do prdele,“ řekl chlapec Jasemu. „Mám ten dojem, že teď jsem to přehnal… Má nějakého přítele nebo příbuzného…?“

Vykročila po palubě, trochu kulhala, protože teprve nedávno zahojená noha znovu začala bolet, jakoby z dálky, ale vlezle.

„Neboj se,“ říkal Jase chlapci. „Dej jí pokoj a bude v pořádku…“

V jedné tmavé, prázdné kajutě odložila sklenici a potom šla, pořád šla k příďové nástavbě.

Po žebříku vylezla do kormidelny, pak po dalším na její střechu, seděla tam na zkřížených nohou (ta nedávno zlomená zabolela, ale nevšímala si toho) a vyhlížela na moře.

V dálce, skoro na hranici, kde začínal opar, se v téměř nehybném vzduchu chvěl bělostný hřeben. Fal ‚Ngeestra táhle, smutně vydechla a přemýšlela, jestli ty bílé obrysy – viditelné nejspíš jen proto, že jsou tak vysoko a v čistším vzduchu – jsou zasněžené vrcholky hor. Možná to jsou jen mraky. Nedokázala si zdejší místopis vybavit dost dobře na to, aby to věděla jistě.

Seděla tam a myslela na ty vrcholky. Pamatovala si, že kdysi vysoko v podhůří, kde horská bystřina začínala téct asi kilometr po ne tak strmém podkladu přes bažinatou náhorní rovinu, klikatila se a uhýbala a odkláněla se ve vodou prosáklé, sítinami porostlé krajině jako sportovec, který se v přestávce protahuje, našla cosi, díky čemu je procházka z toho zimního dne tak pamětihodná.

Vedle potoka se led skládal do křehkých čirých desek. Nějakou dobu spokojeně mašírovala přes mělčinu, drtila tenký led vysokýma botami a dívala se, jak odplouvá s proudem. Ten den nikam nelezla, šla se jen projít; byla oblečená do nepromokavého a nesla velmi málo výstroje. A právě protože nedělala nic nebezpečného ani tělesně náročného, se kdoví proč zase cítila jako malé dítě.

Došla na místo, kde bystřina překonávala skalní terasu a padala z jedné bažinaté desky na tu nižší a hned pod peřejí tím do kamene vyhloubila nevelkou tůň. Voda padala ze sotva metrové výšky a potok byl tak úzký, že šel přeskočit: ona si ale jej i tu tůň zapamatovala, protože v kroužící vodě, uvězněný pod cákající peřejí, plaval na hladině kruh zmrzlé pěny.

Voda byla přirozeně měkká a rašelinná a žlutobílá pěna se v horských bystřinách té oblasti občas utvářela, hnal ji vítr a ona se zachytávala v sítinách, ale ona ještě nikdy neviděla, že by se takhle sebrala do věnce a zmrzla. Když to uviděla, rozesmála se. Dobrodila se blíž a opatrně kruh zvedla. Měl jen o trošku víc v průměru než vzdálenost mezi palcem a malíčkem, když prsty roztáhla od sebe, a silný byl jen pár centimetrů, ale nebyl až tak křehký, jak se původně obávala.

Našlehané bubliny zmrzly v mrazivém vzduchu a téměř ledové vodě a daly vzniknout čemusi, co vypadalo jako droboučký model galaxie: poměrně běžné spirální galaxie, jako je tahle, ta její. Držela v rukou ten lehký výtvor vzduchu a vody a ztuhlých chemikálií a pořád jej obracela, očichávala, vystrčila jazyk a olízla jej, podívala se skrz něj na kalné zimní slunce, cvrnkla do něj prstem, jestli zazvoní.

Dívala se, jak ta její malá námrazová galaxie začíná tát, hodně pomalu, a viděla, jak k ní dolétá její vlastní dech jako kratičký obraz jejího tepla ve vzduchu.

Nakonec ji vrátila tam, odkud ji vzala, ať se zvolna otáčí v tůni pod krátkou peřejí.

Tehdy se jí vyjevil ten obraz galaxie a ona přemýšlela o podobnosti sil, které utvářejí jak to malé, tak to obrovské. Pomyslela si: A co z toho je opravdu nejdůležitější? Ale potom se jí zmocnila trapnost z toho, že ji něco takového vůbec napadá.

Jenže navzdory tomu se k té myšlence zas a znovu vracela a věděla, že oboje je důležité naprosto stejně. A později se k těm pochybám vracela znovu a znovu jí bylo trapně.

Fal ‚Ngeestra se zhluboka nadechla a udělalo se jí trochu líp. Usmála se a zvedla hlavu, na chvilku zavřela oči a dívala se přes víčka do rudého slunečního oparu. Potom si prsty pročísla kudrnaté plavé vlasy a znovu začala přemýšlet, jestli ty nejisté chvějivé obrysy v dálce nad mihotavou vodou jsou mraky, anebo hory.

9. SCHARŮV SVĚT

Představte si rozlehlý třpytivý oceán při pohledu z obrovské výšky. Sahá až k čirému zakřivenému okraji ve všech koutech obzoru, slunce plane na miliardě drobounkých vlnek. Teď si nad oceánem představte hladkou pokrývku mraků, černý sametový krunýř zavěšený vysoko nad vodou a také sahající až k obzoru, ale i když slunce nesvítí dost, zachovejte na tom obrazu na moři třpyt. K mrakům přidejte početná ostrá a titěrná světla roztroušená na základně inkoustově černé pokrývky jako blyštivé oči: světla jsou jednotlivá, ve dvojicích nebo v početnějších skupinách, ale každé se nachází daleko, předaleko od jakéhokoli jiného uskupení.

Takový výhled máte z lodi, která letí hyperprostorem podobná mikroskopickému hmyzu, někde mezi energetickým rastrem a reálným prostorem.

Ta drobná bodavá světla na spodní straně mraků, to jsou hvězdy; vlny na moři, to jsou nepravidelnosti na Rastru, z nichž loď pohybující se hyperprostorem nachází díky generátorů pole tažnou sílu, a ten třpyt, to je zdroj jejich energie. Rastr a pláň reálného prostoru jsou zakřivené, podobně jako se oceán a mraky křiví kolem planety, ale méně. Černé díry jsou vidět jako štíhlé kroutící se vodní smrště sahající od mraků k moři; supernovy jako dlouhé blesky protínající příkrov mraků. Planetky, měsíce, planety, orbitály, dokonce i prstence a sféry, to vše není vidět skoro vůbec…

Dvě Rychlé ofenzivní jednotky třídy „Zabiják“, Obchodní přebytek a Revizionista, se hnaly hyperprostorem, míhaly se pod sítí reálného prostoru jako štíhlé třpytivé ryby v hlubokém stojatém rybníce. Proplétaly se mezi soustavami a hvězdami, držely se hluboko pod prázdnými prostorami, kde je bude nejtěžší detekovat.

Jejich motory soustředily energii téměř se vymykající představivosti, na těch dvou stovkách metrů délky hromadily výkon rovnající se možná tak jednomu procentu energetické produkce menšího slunce, a vrhaly obě plavidla přes čtyřrozměrné prázdno rychlostí odpovídající v reálném prostoru rychlosti necelých deseti světelných let v hodině. Tehdy se to považovalo za pozoruhodně vysokou rychlost.

Lodě vepředu zachytily Třpytivý útes a Záliv mrzutosti. Pozměnily střemhlavý let tak, aby je šikmo navedl hluboko do válečné zóny a zamířily k soustavě, jejíž součástí je Scharův svět.

V obrovské dálce viděly skupinu černých děr, která vytvořila Záliv. Ty tenké trubice pumpující energii prošly oblastí před tisíci let, vyklidily za sebou prostor od strávených hvězd a na své spirálové trase ke středu pomalu se otáčejícího ostrova z hvězd a mlhovin, které se říká galaxie, vytvořily umělé galaktické rameno.

Té skupině černých děr se běžně říkávalo Les, tak těsně byly u sebe, a dvě uhánějící lodě Kultury měly pokyny pokusit se vynutit si cestu mezi jejich vířícími, smrtícími kmeny, pokud by je někdo spatřil a pronásledoval. Soudilo se, že Kultura je v ovládání polí vyspělejší než Idiřané, a tak počítali, že by měli lepší šanci proletět naskrz a že jakýkoli pronásledovatel by toho raději nechal, než aby riskoval, že se v Lese zamotá. Bylo to nad pomyšlení hrozné riziko, ale ty dva ROJe byly vzácné; Kultura jich zatím nepostavila mnoho a bylo třeba udělat vše myslitelné, jen aby se stroje určitě vrátily bezpečně zpátky, anebo pokud by došlo na to nejhorší, aby byly zničeny naprosto.

Nenarazili na žádné nepřátelské lodě. Bleskově a ve vteřinách se prohnali kolem vnitřního okraje Klidové bariéry a ve dvou předepsaných krátkých impulzech vyložili určený náklad, potom se lodě znovu stočily a nejvyšší rychlostí se řítily pryč, pryč mezi řídnoucími hvězdami a kolem Třpytivého útesu, do prázdné oblohy v Zálivu mrzutosti.

Zaregistrovali nepřátelskou loď na pozici poblíž Scharova světa, která ihned zahájila pronásledování, ale byli spatřeni pozdě a v mžiku unikli zkoumavým paprskům stopovacích laserů. Nasadili kurz ke vzdálenější straně Zálivu; jejich nezvyklá mise byla splněna. Ani palubní Mozky, ani nepočetné lidské posádky na obou lodích (lidé tu ostatně byli spíš proto, že to chtěli, než že by byli k něčemu potřeba) nedostaly informaci o tom, proč se ženou prázdným prostorem s drahými bojovými hlavicemi, proč pálí ze systémů KREV po cvičných dronech té druhé lodě, proč shazují mraky KAH i běžného plynu a vysílají divné malé signální lodě bez pohonu, sotva víc než raketoplány bez posádky, nabité vysílacími zařízeními. Celým účinkem téhle operace bude pár spektakulárních záblesků a světlic a rozptýlené radiační slupky a širokopásmové signály, jež se objeví, než Idiřané uklidí trosky a rozstřílejí nebo zajmou signální lodě.

Chtěli po nich, aby nasadili životy při nějaké potrhlé panické akci, jejímž účelem jako by bylo přesvědčit kdovíkoho, že ve ztraceném koutě kosmu došlo k vesmírné bitvě, i když k žádné nedošlo. A oni to zvládli!

Co se to s Kulturou děje? Idiřané si podle všeho v sebevražedných akcích libují. Snadno dospějete k názoru, že požádat je o jakoukoli jinou bojovou akci je téměř urážka. Ale Kultura? Kultura, kde se dokonce i v ozbrojených silách bere slovo „kázeň“ jako tabu, kde lidé odjakživa chtějí vědět, proč to a proč tohle?

Na mou duši, pěkně se nám to komplikuje.

Dvě lodě se řítily Zálivem a hádaly se. Na palubách probíhaly mezi členy posádek ohnivé diskuse.

Turbulenci v čistém vzduchu trvala cesta z Vavače na Scharův svět jedenadvacet dnů.

Wubslin tu dobu strávil opravami, jakých byl schopen, ale loď spíš potřebovala další důkladnou generálku. Strukturálně sice byla stále v pořádku a systémy podpory života fungovaly téměř normálně, ale utrpěla celkové poškození systémů – i když žádné škody nebyly katastrofální. Warpy se zadrhávaly trochu víc než předtím, fúzní motory by nezvládly delší nasazení v atmosféře – dostanou je na Scharův svět a potom z něj, ale o moc víc letového času v atmosféře z nich nevymáčknou – a se senzory na tom byla loď hůř, co se týče jejich počtu i výkonnosti, tak, že moc vysoko nad operačním minimem to nebylo.

I tak si Horza myslel, že unikli lacino.

Co se zmocnil řízení Turbulence, dokázal také vypnout totožnostní okruhy počítače. A ani už nemusel Svobodnou rotu vodit za nos, a tak se s ubíhajícími dny pomalu měnil zpátky ke svému starému já. Dělal to pro Yalson a pro ostatní ze Svobodné roty. Vlastně se ale rozhodl pro dvoutřetinový kompromis mezi Kraiklynem a svým já, které nosil na Turbulenci, než přiletěli na Vavač. A ta zbývající třetina, kterou nechal růst a jevit se na obličeji, nebyla určená pro nikoho na palubě, ale pro rusovlasou Chameleonku jménem Kierachell. Doufal, že až se zase potkají na Scharově světě, ona tu část jeho zjevu pozná.

„Proč sis myslel, že se naštveme?“ zeptala se ho jednou Yalson, když spolu byli v hangáru. Na jednom jeho konci umístili cvičnou obrazovku a začali cvičit s lasery. Vestavěný projektor vysílal rychle obrazy, po kterých stříleli. Horza se na ni podíval.

„Byl to váš velitel.“

Yalson se zasmála. „Byl to náš šéf; kolik takových znáš, aby je zaměstnanci měli rádi? Tady jde o kšeft, Horzo, a navíc ani nebyl moc úspěšný. Kraiklynovi se leda povedlo dostat většinu z nás do předčasného důchodu. Kurva, jediný, koho jsi fakt potřeboval oklamat, byla sama loď.“

„To máš pravdu,“ uznal Horza a zamířil na lidskou postavu upalující přes vzdálenou obrazovku. Tečka od zásahu laserem byla neviditelná, ale obrazovka ji zachytila a zaplála tam, kde zásah dopadl. Lidská postava zasažená do nohy začala klopýtat, ale neupadla: poloviční známky. „Loď jsem oklamat potřeboval. Ale nechtěl jsem riskovat, že někdo zachová věrnost ke Kraiklynovi.“

Yalson byla na řadě, ale dívala se na Horzu, ne na obrazovku.

Věrnostní rutiny lodi se podařilo obejít, teď k velení stačil jen číselný kód, který znal pouze Horza, a k tomu ten drobný prsten, který předtím patřil Kraiklynovi. Horza slíbil, že až se dostanou na Scharův svět, pokud nebude jiná možnost, jak se z planety dostat, nastaví počítač Turbulence tak, aby se jakýchkoli věrnostních omezení po daném čase sám zbavil, takže pokud on se nevrátí z tunelů Velícího systému, Svobodná rota tu neuvázne. „Ale pověděl bys nám to,“ pokračovala Yalson, „že je to tak, Horzo? Po nějaké době bys nám to stejně řekl.“

Horza věděl, že tím myslí, jestli by to řekl jí. Odložil zbraň a podíval se jí do očí. „Jakmile bych měl jistotu,“ odpověděl, „jistotu jak u lidí, tak u lodi.“

Byla to upřímná odpověď, ale nevěděl jistě, jestli ta nejlepší. Chtěl Yalson, chtěl nejenom její teplo v narudlé lodní tmě, ale i její důvěru a zájem. Pořád si ale udržovala odstup.

Balveda byla naživu; možná by naživu nebyla, kdyby Horza netoužil po uznání od Yalson. Věděl to, a bylo to trpké pomyšlení, ze kterého si připadal povrchní a krutý. Dokonce i vědět, že je to definitivní věc, by bylo lepší než nejistota. Nevěděl jistě, jestli chladná logika téhle hry jednoznačně diktuje, že by ta žena z Kultury měla zemřít, anebo zůstat naživu, dokonce ani nevěděl, jestli by ji dokázal chladnokrevně zabít, ačkoli to první řešení se tak pohodlně nabízelo. Promýšlel to stále dokola a pořád nevěděl. Jen doufal, že ani jedna z těch dvou žen se správě nedomýšlí, co se mu děje v hlavě.

Kierachell, to bylo něco jiného. Věděl, že to absurdní se v takové situaci zaobírat osobními problémy, ale nedokázal na Chameleonku přestat myslet; čím byli blíž ke Scharovu světu, tím víc na ni vzpomínal a tím reálnější jeho vzpomínky byly. Snažil se tolik tomu nepodléhat, snažil se vybavit si, jaká nuda panovala v té odlehlé planetární výspě a jaký neklid tam navzdory Kierachellině společnosti prožíval, ale prostě snil o jejím líném úsměvu, vybavoval si její tlumený hlas ve vší jeho neklidné kráse a u toho cítil trochu bolesti, jaká provázívá první mladistvou lásku. Sem tam měl dojem, jestli to Yalson nevycítila, a pak jako by se cosi v něm schoulilo studem.

Yalson pokrčila rameny, přiložila zbraň k rameni a vypálila na čtyřnohý stín na cvičné obrazovce. Zastavil se na místě, klesl a jako by se rozpustil v pásu šedého podkladu na spodku obrazovky.

Horza jim dělal výklady.

Připadal si z toho jako nějaký hostující profesor na univerzitě, ale prostě musel. Cítil, že ostatním musí vysvětlit, proč dělá to, co dělá, proč Chameleoni podporují Idiřany, proč on sám věří tomu, za co bojují. Říkal tomu brífinky a údajně měly být o Scharově světě a o Velícím systému, jeho minulosti, zeměpisu a tak dále, ale vždycky (a zcela záměrně) skončil u obecných výkladů o válce nebo o jejích aspektech naprosto se netýkajících planety, k níž se přibližují.

Brífinky mu taky jako zástěrka dávaly dobrý důvod, aby nechával Balvedu zamčenou v kajutě, zatímco rázoval sem a tam po celé jídelně a promlouval ke členům Svobodné roty; nechtěl, aby se jeho proslovy zvrhly v debatu.

Perosteck Balveda nedělala potíže. Její kombinézu a pár neškodně vypadajících šperků a další drobné předměty vyhodili vaktrubkou. Vyšetřili ji vším, co mohlo omezené vybavení ošetřovny na Turbulenci poskytnout, ale nic nenašli – a ona působila dojmem, že zcela spokojeně hraje roli ukázněné zajatkyně, kterou stejně jako ostatní omezují jen prostory lodě a kterou až na noc zamykají do kajuty jen příležitostně. Horza ji pro jistotu nepouštěl k můstku, ale Balveda nejevila známky žádné snahy obzvlášť dobře se obeznámit s lodí – přesně jako to dělal on, když se dostal na její palubu. Dokonce se ani nepokoušela umlouvat kohokoli ze žoldáků a získat ho pro svůj postoj k válce a ke Kultuře.

Horza nevěděl, jak moc si připadá bezpečná. Balveda se chovala mile a nepůsobila znepokojeně; jenže když se na ni podíval, někdy jako by nakratičko spatřil náznak vnitřního napětí, ba i zoufalství. Svým způsobem to pro něj byla úleva, ale v jiném smyslu mu to taky způsobovalo právě ten nepříjemný, krutý pocit, který zažíval, když přemýšlel o tom, proč přesně je agentka Kultury pořád naživu. Někdy se prostě jen bál i příletu na Scharův svět, ale jak se cesta vlekla, stále víc se začínal těšit na vyhlídku nějaké akce a toho, že už nebude tolik přemýšlet.

Jednou, když se všichni naobědvali v jídelně, si zavolal Balvedu k sobě do kajuty. Přišla a posadila se na právě tu malou sedačku, kde se uvelebil on, když si ho k sobě krátce po jeho příchodu na loď pozval Kraiklyn.

Balveda měla klidný výraz. Seděla elegantně na nevelké sedačce, dlouhé tělo držela zároveň uvolněně i vyváženě. Ze štíhlé, hladké tváře se na Horzu dívaly sytě tmavé oči, ryšavé vlasy – které se už vracely k černé – se ve světlech kajuty leskly.

„Kapitáne Horzo?“ usmála se a přeložila si ruce s dlouhými prsty na klíně jednu přes druhou. Měla na sobě dlouhé modré šaty, ty nejprostší, jaké na lodi našla: kdysi patřily Gow.

„Zdravím, Balvedo,“ řekl Horza. Posadil se na lůžku a opřel se. Měl na sobě splývavý župan. Prvních několik dnů si nechával kombinézu, ale i když byla nadále chvályhodně pohodlná, byla také ve stísněných prostorách Turbulence v čistém vzduchu rozměrná a nešikovná, takže ji pro zbytek cesty odložil.

Chystal se nabídnout Balvedě něco k pití, ale kdoví proč, možná protože to Kraiklyn nabídl jemu, se mu to nezdálo správné.

„Copak je, Horzo?“ zeptala se Balveda.

„Jenom jsem se chtěl… zeptat, jak se máš,“ odpověděl. Snažil se nazkoušet si dopředu, co jí řekne; a ujistit ji, že jí nic nehrozí, že ji má vcelku rád a nijak nepochybuje, že tentokrát se jí nestane nic horšího, než ji někde internují a pak třeba vymění, jenže slovům se z něj nějak nechtělo ven.

„Mám se dobře,“ odpověděla, uhladila si dlaní vlasy a chviličku se kradmo rozhlížela po kajutě. „Snažím se být vzorná zajatkyně, abys neměl důvod mě vyhodit ven.“ Usmála se, ale on měl znovu pocit, že v tom vycítil krapet napětí. Přesto se mu ulevilo.

„Kdepak,“ zasmál se a zhoupl při tom hlavou dozadu. „To rozhodně nechci udělat. Nic ti nehrozí.“

„Než se dostaneme na Scharův svět?“ zeptala se klidně.

„Ani po tom.“

Balveda zvolna zamrkala a sklopila zraky. „Hmm, to je dobře.“ Podívala se mu do očí.

Pokrčil rameny. „Nepochybuju, že ty bys pro mě udělala totéž.“

„Myslím, že… nejspíš ano,“ připustila; nebyl s to poznat, jestli lže, anebo ne. „Jen si říkám, jaká je škoda, že jsme každý na jiné straně.“

„Škoda je, že jsme všichni na různých stranách, Balvedo.“

„Víš,“ prohodila a znovu si sepjala ruce v klíně, „existuje teorie, že strana, o které si každý myslíme, že na ní jsme, je právě ta, která nakonec tak jako tak zvítězí.“

„A ta vychází z čeho?“ ušklíbl se. „Z pravdy a spravedlnosti?“

„Vlastně ani z jednoho,“ usmála se, ale nepodívala se na něj. „Jenom…“ Pokrčila rameny. „Jenom ze života. Z té evoluce, o které jsi mluvil. Říkal jsi, že Kultura šlape vodu, že je ve slepé uličce. Pokud je to tak… možná nakonec opravdu prohrajeme.“

„Sakra, ještě pořád tě můžu dostat mezi kladné hrdiny, Perosteck,“ prohlásil s až příliš okatou srdečností. Upjatě se usmála.

Chystala se něco říct, pak si to ale rozmyslela a zase zavřela ústa. Podívala se na své ruce. Horza nevěděl, co teď má říkat.

Jednou v noci šest dnů před příletem – hvězda soustavy už před lodí svítila poměrně jasně, dokonce i při pohledu prostým okem – k němu do kajuty přišla Yalson.

Nečekal to a zaklepání na dveře jej vytrhlo ze stavu kdesi mezi bděním a spánkem s takovou rozčilující chladností, že chvilku nevěděl, kde je. Uviděl ji na dveřní obrazovce a pustil ji dál. Rychle vešla, zavřela za sebou a objala ho; svírala ho pevně a mlčky. Stál tam, snažil se probudit a pochopit, jak na tohle došlo. Nezdálo se mu, že by pro to byl dobrý důvod, nenarůstalo mezi nimi žádné napětí, nepřišly žádné náznaky, žádné narážky, nic.

Celý ten den strávila Yalson v hangáru, byla napojená na drobné senzory a cvičila. Viděl ji tak, jak se dře, potí se, vyčerpává se, jak kradmo a kriticky sleduje údaje na obrazovkách, jako kdyby její tělo bylo stroj podobně jako loď a jako by ona je testovala div ne ke zničení.

Vyspali se spolu. Ale Yalson jako na potvrzení té vyčerpávající námahy za celý den usnula skoro v tu chvíli, kdy si lehli; spočívala mu v náručí a on ji líbal a tiskl se k ní a zase po dlouhé době, která mu připadala jako měsíce, vdechoval vůni jejího těla. Pak ležel, byl vzhůru, poslouchal, jak dýchá, cítil, jak se mu v náruči sotva znatelně pohybuje, a cítil, jak jí krev tepe pořád pomaleji a pomaleji, až tvrdě usnula.

Milovali se i ráno – a když ji pak objímal a usychal na nich pot a jejich tep zpomaloval, zeptal se jí: „Proč? Co tě přimělo změnit názor?“ Kolem nich odtažitě hučela loď.

Sevřela ho, přitiskla se ještě víc, pak zavrtěla hlavou.

„Nic,“ odpověděla, „nic konkrétního a nic důležitého.“ Ucítil, jak krčí rameny, a ona odvrátila hlavu od jeho tváře, zabořila mu ji do paže, otočila ji k hučící lodní přepážce. Tichounce řekla: „A všechno; Scharův svět.“

Tři dny před příletem se díval, jak členové Svobodné roty cvičí a trénují palbu na obrazovce. Neisin cvičit nemohl, protože po tom, co se stalo ve Chrámu světla, dál odmítal používat lasery. V těch pár okamžicích střízlivosti v Evanauthu si opatřil zásobníky s mikroprojektily.

Po výcviku ve střelbě Horza přiměl všechny žoldáky, aby si vyzkoušeli AG postroje. Kraiklyn nakoupil dost levnou šarži a potom vyžadoval, aby si ti ze Svobodné roty, kdo nemají antigravitační vybavení už od minula, nakoupili postroj od něj: tvrdil, že za původní cenu. Horza o tom ze začátku pochyboval, ale AG jednotky vypadaly vcelku provozuschopně a pro zkoumání hlubších šachet Velícího systému se rozhodně mohou hodit.

Udělalo mu radost, že žoldáci za ním dolů do Velícího systému půjdou, pokud to bude nutné. Dlouhá přestávka po tom rozruchu na Vavači a nudná rutina života na Turbulenci v čistém vzduchu v nich probudily touhu po něčem zajímavějším. Podle toho, jak jim jej Horza popsal – a po pravdě –, Scharův svět nevypadal až tak zle. Kdyby nic, nevypadalo to, že se zapletou do nějaké přestřelky, a nikdo včetně samotného Mozku, který nakonec možná budou Horzovi pomáhat hledat, nejspíš nezačne kdeco vyhazovat do vzduchu, když je ve hře Dra’Azon.

Slunce Scharova světa už jasně svítilo před nimi a byl to nejjasnější objekt na obloze. Třpytivý útes nebyl vepředu na obloze vidět, protože pořád ještě byli uvnitř spirály a vyhlíželi ven z ní, ale bylo patrné, že všechny hvězdy vepředu jsou buď poměrně blízko, anebo hodně daleko – a v mezeře mezi tím není nic.

Horza několikrát změnil kurz Turbulence, ale držel loď ve všeobecném směru, který je – pokud to neobrátí – dovede blíž než dva světelné roky od planety. Zítra kurz změní a vezme to k cíli. Zatím probíhala cesta v klidu. Prolétali mezi rozptýlenými hvězdami, aniž narazili na cokoli nezvyklého: žádná zprávy, žádné signály, žádné vzdálené záblesky bitev, žádné warpové brázdy. Oblast kolem nich působila poklidně a nerušeně, jako kdyby se tu nedělo vůbec nic jiného, než se tu děje vždycky: jen se rodí a umírají hvězdy, galaxie se otáčí, díry rotují, plyny víří. Válka v tom uspěchaném tichu a při jejich falešném rytmu dne a noci vypadala, jako kdyby si ji všichni vymysleli, jako nevysvětlitelná noční můra, kterou mají kdovíproč společnou, a jako kdyby jí unikli.

Horza nicméně nastavil loď, aby pozorovala a byla připravena při prvním náznaku potíží vyhlásit poplach. Nedalo se čekat, že by na cokoli narazili, než se dostanou ke Klidové bariéře, ale i když všechno bude tak poklidné a nevzrušené, jak jméno naznačuje, stejně si říkal, že by do toho asi neměl vletět po hlavě. V ideálním případě by se rád potkal s loděmi idirské flotily, které měly čekat nedaleko. To by vyřešilo většinu jeho problémů. Předal by jim Balvedu, postaral by se, aby se Yalson a ostatní žoldáci dostali do bezpečí – nechal by jim Turbulenci – a vyzvedl by si to specializované vybavení, které mu slíbil Xoralundra.

Takový scénář by mu navíc umožnil, aby se setkal s Kierachell sám a nerušila ho přítomnost nikoho dalšího. Mohl by být sám sebou a nemusel by dělat žádné ústupky té svojí osobnosti, kterou zná Svobodná rota a Yalson.

Dva dny před příletem se na lodi spustil poplach. Horza pospával na posteli; vyřítil se z kajuty a běžel k můstku.

V zóně před nimi jako kdyby propuklo vyslovené peklo. Valilo se na ně anihilační světlo; záření z explozí zbrojních systémů, senzory lodě je zaznamenávaly čiré i smíšené a vyznačovaly místa, kde vybuchly bojové hlavice, ať už naprosto samy od sebe, anebo po kontaktu s něčím jiným. Tkanina trojrozměrného prostoru se vzpínala a otřásala poryvy z warpových náloží a přinutila automaty Turbulence, aby každých pár vteřin vypínaly motory, jinak by je rázové vlny poškodily. Horza se připoutal a nahodil všechny druhotné systémy. Wubslin vešel dovnitř dveřmi od jídelny.

„Co se děje?“

„Nějaká bitva,“ odpověděl Horza a sledoval obrazovky. Zasažená oblast kosmu se nacházela víceméně na straně ke Scharovu světu; přímá trasa od Vavače tudy procházela. Turbulence byla od neklidné zóny půl druhého světelného roku, příliš daleko, než aby ji zachytilo cokoli s výjimkou úzkého paprsku stopovacích skenerů, takže téměř jistě v bezpečí; Horza přesto sledoval vzdálené výrony záření a to, jak loď pluje po vlnách narušeného prostoru, vnímal s nevolností, ba i s pocitem porážky.

„Vrstva se zprávou,“ prohlásil Wubslin a ukázal kývnutím na jednu obrazovku. Tam se z radiačního šumu vymaňoval nějaký signál, který byl stále jasnější; slova se utvářela po skupinkách několika písmen, jako když na poli rostou a vykvétají rostliny. Po několika opakováních – a bylo to aktivní rušení, ne jen interference vznikající hlukem od bitvy – byl signál dost úplný, aby ho šlo přečíst.

PLAVIDLO TURBULENCE V ČISTÉM VZDUCHU. KONTAKT S PLAVIDLY DEVADESÁTÉ TŘETÍ FLOTILY CÍL/E.591134.45 STŘED. BEZPEČNÉ.

„Sakra,“ vydechl Horza.

„Co tohle znamená?“ zeptal se Wubslin. Vyťukal ta čísla na obrazovce navigačního počítače Turbulence. „Aha,“ kývl potom a opřel se na sedadle, „to je jedna z hvězd kousek odsud. Asi nabízejí setkání v polovině cesty a…“ Podíval se na hlavní obrazovku.

„Ano,“ řekl Horza a otráveně se díval na signál. Určitě je falešný. Nic nedokazovalo, že vyšel od Idiřanů: žádné číslo zprávy, šifra lodní třídy, původ lodě, signatura; vůbec nic pravého.

„To je od těch trojnohejch?“ zeptal se Wubslin. Na jiné obrazovce nahodil holodisplej, který ukazoval hvězdy obklopené sférickými mřížkami tenkých zelených čárek. „Hele, až tak daleko od toho místa nejsme.“

„Opravdu?“ na to Horza. Sledoval neustávající výbuchy světla od bitvy. Zadal do kontrolních systémů lodě nějaké údaje. Plavidlo natočilo nos a zamířilo větším obloukem k soustavě Scharova světa. Wubslin se podíval na Horzu.

„Ty si nemyslíš, že to je od nich, co?“

„Nemyslím,“ uznal Horza. Radiace slábla. Vypadalo to, že boj skončil, anebo jej přerušili. „Myslím, že až tam dorazíme, nejspíš na nás bude čekat nějaká VKJ. Anebo oblak KAH.“

„KAH? Cože, tamto, jak s tím odrovnali Vavač?“ prohodil Wubslin a zahvízdal. „Díky, nechci.“

Horza vypnul obrazovku se zprávou.

Ani ne za hodinu se to stalo znovu: radiační vrstvy, narušení warpu – a tentokrát hned dvě zprávy. Jedna sdělovala Turbulenci, že si nemá první zprávy všímat, ta druhá oznamovala nové místo setkání. Obě vypadaly pravé; k oběma bylo připojeno slovo „Xoralundra“. Horza utrousil nadávku, ještě s pusou plnou jídla, které žvýkal, když se poplach spustil podruhé. Objevila se třetí zpráva, která říkala jemu osobně, ať si těch dvou signálů nevšímá a zamíří s Turbulencí ještě k jiné oblasti setkání.

Horza se vztekle rozeřval a kousky slinami promočeného jídla se rozletěly a obloukem dopadly až na obrazovku. Vypnul širokopásmový komunikátor úplně a potom se vydal zpátky do jídelny.

„Kdy se dostaneme ke Klidové bariéře?“

„Za několik hodin. Nejvýš za půl dne.“

„Jsi nervózní?“

„Nejsem nervózní. Už jsem tam byl. Co ty?“

„Když tvrdíš, že to bude v pohodě, tak ti věřím.“

„Mělo by.“

„Bude tam někdo, koho znáš?“

„Nevím. Je to už pěkných pár let. Ne že by personál měnili často, ale lidi odcházejí. Nevím. Prostě počkám a ono se uvidí.“

„Nikoho z vašich jsi neviděl hodně dlouho, co?“

„Neviděl. Od té doby, co jsem odešel.“

„Těšíš se na to?“

„Možná.“

„Horzo… podívej, já vím, pověděla jsem ti, že tady se jedni druhých moc nevyptáváme, co… co všechno bylo, než jsme kdo přišli na Turbulenci, ale ono… ono se mezitím hodně věcí změnilo…“

„Ale my jsme takoví pořád, ne?“

„Chceš tím říct, že teď o tom nechceš mluvit?“

„Možná. Nevím. Jestli se mě na to chceš zeptat…“

„Ne.“ Přiložila mu ruku na rty. Ve tmě to ucítil. „Ne, to je v pořádku. Všechno je v pořádku; nemysli na to.“

Horza seděl uprostřed. Wubslin byl po jeho pravici, na místě pro inženýra, Yalson vlevo. Ostatní se shlukli za nimi. Nechal i Balvedu, ať se dívá; teď už rozhodně neovlivní moc z toho, co se bude dít. Dron se vznášel pod stropem.

Klidová bariéra se blížila. Viděli ji před sebou jako zrcadlící pole asi půl světelného dne v průměru. Najednou se vynořila na obrazovce, když od ní byli asi hodinu cesty daleko. Wubslin se obával, že tím prozradí jejich polohu, ale Horza věděl, že zrcadlové pole existuje jen na senzorech Turbulence. Nikdo jiný nemůže uvidět nic.

Pět minut před příletem vypadly všechny obrazovky. Horza na to ostatní předem upozornil, ale i on sám se cítil nervózně a slepě, když na to došlo.

„Víš určitě, že takhle to má probíhat?“ zeptal se Aviger.

„Spíš bych měl strach, kdyby to tak nebylo,“ odpověděl mu Horza. Starý muž popošel kamsi za něj.

„Podle mě to je neuvěřitelné,“ řekla Dorolow. „Ten tvor je v podstatě bůh. Jistě dokáže zachytit i naši náladu a myšlenky. Už teď to cítím.“

„Ve skutečnosti je to jen soubor autoreferenčních…“

„Balvedo,“ přerušil ji Horza a ohlédl se po ní. Nechala toho, připlácla si dlaň na ústa, jen se jí zablýsklo v očích. Otočil se zase k osleplé obrazovce.

„Kdy to začne…“ ozvala se Yalson.

LOĎ NA PŘÍLETU, řekla obrazovka různými jazyky.

„A je to tady,“ povídá Neisin. Dorolow mu pokynula, ať mlčí.

„Odpovím,“ řekl Horza marainem do komunikátoru na komprimovaném paprsku. Ostatní jazyky z obrazovky zmizely.

BLÍŽÍTE SE K PLANETĚ SCHARŮV SVĚT, DRA’AZONSKÉ PLANETĚ MRTVÝCH. POSTUP ZA TENTO BOD JE OMEZEN.

„Vím. Jmenuji se Bora Horza Gobuchul. Přeji si nakrátko se vrátit na Scharův svět. Žádám o to se vší úctou.“

„Mažeš tomu med kolem huby,“ prohodila Balveda. Horza ji na chviličku zpražil pohledem. Komunikátor přenese jen to, co říká on, ale ani tak nechtěl, aby zapomínala, že je v zajetí.

UŽ JSI TADY BYL.

Horza nepoznal, jestli to je otázka, anebo ne. „Ano, už jsem na Scharově světě byl,“ potvrdil. „Jsem Chameleon a patřil jsem mezi hlídky.“ Neměl za smysluplné vykládat tomu tvorovi, kdy to bylo; Dra’Azoni říkají každému času „teď“, ačkoli ve svém jazyce mluvnické časy mají. Obrazovka se vyprázdnila, potom zopakovala:

UŽ JSI TADY BYL.

Horza se zamračil a přemýšlel, co má říct. Balveda ucedila: „Očividně je beznadějně senilní.“

„Byl jsem tady,“ řekl Horza. Myslí tím snad Dra’Azon, že když tu už byl, nesmí se vrátit?

„Cítím to, cítím, že to tu je,“ zašeptala Dorolow.

JSOU S TEBOU DALŠÍ LIDÉ.

„Děkuji vřele,“ ozval se dron Unaha-Closp odněkud zpod stropu.

„Vidíte?“ řekla Dorolow skoro kňučivě. Horza uslyšel, jak si Balveda odfrkla. Dorolow trochu zavrávorala; Aviger a Neisin ji museli podržet, aby neupadla.

„Neměl jsem možnost je vysadit jinde,“ vysvětlil Horza. „Prosím o shovívavost. Pokud to bude nutné, zůstanou na palubě této lodi.“

NEPATŘÍ MEZI HLÍDKY. PATŘÍ K JINÉMU HUMANOIDNÍMU DRUHU.

„Sestoupit na Scharův svět potřebuji jen já.“

VSTUP JE OMEZEN.

Horza si vzdychl. „Svolení přistát požaduji jen já.“

PROČ JSI SEM PŘIŠEL?

Horza zaváhal. Uslyšel, jak si Balveda tiše odfrkla. Odpověděl: „Vyhledat někoho, kdo tady je.“

CO HLEDAJÍ OSTATNÍ?

„Ti nehledají nic. Jsou jen se mnou.“

JSOU TADY.

„Jenže…“ Horza si olízl rty. Všechno, co si nazkoušel, všechny nápady na to, co bude v tuhle chvíli říkat, jako by bylo k ničemu. „Jenže oni tu nejsou z vlastního rozhodnutí. Neměl jsem prostě jinou možnost. Musel jsem je sem vzít. Jestli chceš, zůstanou na palubě téhle lodi a na orbitě kolem Scharova světa, anebo ještě dál v Klidové bariéře. Mám kombinézu, můžu…“

JSOU TU PROTI SVÉ VŮLI.

Horza ještě nezažil, aby Dra’Azon někomu skočil do řeči. Nějak neviděl žádnou možnost, že by to bylo dobré znamení. „Když… okolnosti byly… složité. Jisté druhy v galaxii spolu vedou válku. Možnosti jsou omezené. Člověk dělá věci, které by jinak nedělal.“

JE TADY SMRT.

Horza se zadíval na slova na obrazovce. Ochromilo ho to. Chvíli vládlo na můstku mlčení. Potom uslyšel, jak se hned několik lidí nervózně pohnulo.

„Co to znamená?“ zeptal se dron Unaha-Closp.

„Vážně… vážně tam je?“ řekl Horza. Slova napsaná marainem z obrazovky nemizela. Wubslin na své straně konzole stiskl pár tlačítek, která by normálně ovládala obrazovky před nimi, ale ty teď všechny jen opakovaly slova svítící na té hlavní. Inženýr seděl na místě a vypadal křečovitě a napjatě. Horza si odkašlal a potom řekl: „Poblíž došlo k bitvě, ke střetnutí. Těsně než jsme přiletěli. Možná boj ještě neskončil. Možná je smrt tam.“

JE TADY SMRT.

„Ááá…“ vydechla Dorolow a svalila se bezvládně Neisinovi s Avigerem do náručí.

„Odneseme ji do jídelny, ne?“ navrhl Aviger a podíval se na Neisina. „Ať si poleží.“

„Jo, jasně,“ souhlasil Neisin a zběžně se ženě podíval do tváře. Zdálo se, že Dorolow ztratila vědomí.

„Možná bych mohl…“ začal Horza a pak se zhluboka nadechl. „Pokud tam je smrt, třeba ji dokážu zastavit. Třeba dokážu zabránit dalším smrtím.“

BORO HORZO GOBUCHULE.

„Prosím?“ řekl Horza a polkl. Aviger a Neisin už nesli bezvládnou Dorolow ven ze dveří a do chodby vedoucí k jídelně. Obrazovka se změnila:

HLEDÁŠ UPRCHLÝ STROJ.

„Hahá,“ řekla Balveda, s úsměvem na tváři se odvrátila a znovu si přiložila dlaň na ústa.

„Do prdele!“ vydechla Yalson.

„Vypadá to, že náš bůh není až tak hloupý,“ poznamenal Unaha-Closp.

„Ano,“ přiznal Horza prudce. Nezdálo se mu, že lhaním by cokoli získal. „Ano, hledám. Ale myslím, že…“

MŮŽEŠ VSTOUPIT.

„Cože?“ vyrazil dron.

„No vida. Jupíí!“ řekla Yalson, založila si paže na prsou a opřela se zády o přepážku. Neisin se vrátil. Když uviděl, co je na obrazovce, zarazil se.

„To byl fofr,“ řekl k Yalson. „Co mu řek?“ Yalson jen zavrtěla hlavou. Horza ucítil, jak se jej zmocňuje úleva. Prohlížel si každé ze slov na obrazovce zvlášť, jako kdyby měl hrozný strach, že to kratičké sdělení kdovíjak obsahuje skryté odmítnutí. Usmál se a řekl: „Děkuji. Měl bych jít dolů na planetu sám?“

MŮŽEŠ VSTOUPIT.

JE TADY SMRT.

BUĎ VAROVÁN.

„Jaká smrt?“ zeptal se Horza. Úleva se vytratila; z Dra’Azonových slov o smrti ho zamrazilo. „Kde je smrt? A čí je?“

Obrazovka se znovu změnila. První dva řádky zmizely a teď tam jen stálo:

BUĎ VAROVÁN.

„Vůbec,“ prohlásil zvolna Unaha-Closp, „ale vůbec se mi nelíbí, jak to zní.“ A pak už se všechny obrazovky rozsvítily. Wubslin si vzdychl a uvolnil se. Slunce soustavy Scharova světa jasně zářilo ani ne jeden standardní světelný rok před nimi. Horza přelétl očima údaje na navigačním počítači, jehož obrazovka zablikala a probrala se k životu spolu s ostatními a zase ukazovala čísla a schémata a hologramy. Až pak se Chameleon narovnal. „Prošli jsme,“ řekl. „Prošli jsme Klidovou bariérou.“

„Takže teď na nás nic nemůže, co?“ prohodil Neisin.

Horza upíral oči na obrazovku; jediný žlutý trpaslík byl vidět uprostřed jako jasný neochvějný flíček, planety byly ještě neviditelné. Přikývl. „Nic. Nebo aspoň nic z vnějšku.“

„Paráda. Myslím, že si na oslavu dám panáka.“ Neisin kývl na Yalson a potom se odklidil dveřmi ven.

„Co myslíš, že tím myslel? Můžeš dolů jenom ty, anebo my všichni?“ zeptala se Yalson. Horza pořád upíral zraky na obrazovku a zavrtěl hlavou.

„Nevím. Navedeme loď na orbitu a potom, chvilku před tím, než se pokusíme s ní sestoupit, vyšleme zprávu na základnu Chameleonů. Kdyby se to panu Přiměřenému nelíbilo, dá nám to znát.“

„Tak ty jsi tomu přidělil mužské pohlaví, koukám,“ řekla Balveda, a Yalson se zároveň zeptala: „Proč se s ním nespojit hned?“

„Protože se mi nelíbí ta hláška, že tam je smrt.“ Horza se otočil k Yalson. Balveda jí stála po boku; dron sletěl o něco níž do úrovně očí. Horza se dál díval na Yalson. „Čistě preventivně nechci nic prozrazovat moc brzy.“ Přesunul se pohledem k ženě z Kultury. „Pokud vím od posledně, pravidelný přenos ze základny na Scharově světě měl odejít před pár dny. Asi ses nedoslechla, jestli ho přijali, co?“ Horza se zašklebil na Balvedu, aby pochopila, že odpověď neočekává, tedy přinejmenším ne pravdivou. Vysoká agentka Kultury se dívala do podlahy, pak jako by pokrčila rameny a zadívala se Horzovi do očí.

„Doslechla,“ odpověděla. „Neozvali se.“

Horza se na ní dál díval a ona neuhnula očima. Yalson přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. Nakonec se ozval dron Unaha-Closp: „Upřímně řečeno ve mně tohle všechno vůbec nevzbuzuje důvěru. Kdybych mohl radit…“ Zarazil se, protože Horza ho zpražil pohledem. „Hmm,“ prohlásil, „no dejme tomu, zatím to nechme být.“ Doletěl po boku ke dveřím a zmizel.

„Vypadá to v pohodě,“ ozval se Wubslin, ale ne že by oslovoval někoho konkrétního. Odtáhl se od konzole a pokývl si. „Jo, loď je zase v normálu.“ Otočil se a usmál se na ostatní tři.

Přišli pro něj. Byl v herním sále, hrál flotbal. Myslel si, že mu tam nic nehrozí, když má všude kolem sebe přátele (vteřinku jako by se vznášeli před ním podobní hejnu much, ale jen se zasmál a mávl nad tím rukou, chytil míč, hodil, skóroval). Jenže oni si pro něj přišli i tam. Viděl je, jak se blíží, byli dva, sunuli se ode dveří zasazených v úzké šachtě sférického herního sálu s žebrováním. Na sobě měli nebarevné pláště a šli rovnou k němu. Pokusil se odletět pryč, ale jeho energetický postroj byl hluchý. Trčel ve vzduchu a nemohl se pohnout žádným směrem. Snažil se plavat ve vzduchu a vysoukat se z postroje, aby ho po nich mohl hodit – snad je i zasáhnout, ale jistě by ho to odmrštilo opačným směrem – ale už ho dostali.

Nikdo těch kolem jako by si toho nevšímal a jemu náhle došlo, že to nejsou jeho přátelé, že vlastně nikoho z nich nezná. Vzali ho za paže a v mžiku byli v nějaké tmavé zóně; i když se nepohybovali kolem ničeho a skrz nic, přesto kdoví jak cítil, že odbočili za nějaký neviditelný roh a dostali se na místo, které tu vždycky bylo, jen na ně nebylo vidět. Když se podíval stranou, jejich nebarevné pláště byly ve tmě vidět. Byl bezmocný, uzamčený v kameni, ale viděl a mohl dýchat.

„Pomozte mi!“

„Kvůli tomu tady nejsme.“

„Kdo jste?“

„Víte to.“

„Nevím.“

„Pak vám to nemůžeme říct.“

„Co chcete?“

„Chceme tebe.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Ale proč mě?“

„Nikoho nemáš.“

„Cože?“

„Nikoho nemáš.“

„Jak to myslíte?“

„Nemáš příbuzné. Nemáš přátele…“

„…nemáš víru. V nic nevěříš.“

„To není pravda!“

„Jak to můžeš vědět?“

„Věřím v…“

„V co?“

„V sebe!“

„To nestačí.“

„A stejně to nikdy nezjistíte.“

„Nezjistíme? Co?“

„Dost už. Uděláme to hned.“

„Co uděláte?“

„Vezmeme si tvoje jméno.“

„Ale…“

A oni mu sáhli do lebky a vzali si jeho jméno.

Tehdy se rozkřičel.

„Horzo!“ Yalson mu zatřásla hlavou, až se praštil o přepážku nad lůžkem. Naštvaně se probouzel, kňučení mu skomíralo na rtech, tělo měl na chvilku napjaté, pak se uvolnilo.

Napřáhl se, dotkl se její kůže porostlé chloupky. Vzala mu hlavu zezadu a přitiskla si ho na prsa. Neřekl nic, ale srdce mu zpomalilo, až se srovnalo s ní. Konejšivě jím kolíbala, potom jeho hlavu odtáhla, sklonila se a políbila ho na rty.

„Už jsem v pořádku,“ řekl jí. „Jenom noční můra.“

„Co se ti zdálo?“

„Nic,“ odpověděl. Znovu jí položil hlavu na prsa, uložil ji mezi ňadra jako veliké, křehké vajíčko.

Horza měl na sobě kombinézu. Wubslin byl na svém obvyklém místě. Yalson obsadila místo druhého pilota. Všichni měli kombinézy. Scharova světa byla před nimi plná obrazovka, senzory v břiše Turbulence se upřeně dívaly rovnou dolů, na tu bílou a šedou kouli, a zvětšovaly ji.

„Ještě jednou,“ řekl Horza. Wubslin odeslal nahranou zprávu potřetí.

„Třeba už nepoužívají to kódování,“ prohodila Yalson. Sledovala přimhouřeně obrazovku. Ostříhala si vlasy na asi tak centimetrovou délku, takže nebyly o moc hustší než prachový porost na jejím těle. Vypadalo to výhružně, a to se tlouklo s tím, že její hlava trčící z rozměrného krku kombinézy byla maličká.

„Je tradiční; spíš obřadní jazyk než kódování,“ namítl Horza. „Kdyby to slyšeli, poznali by to.“

„A určitě to vysíláme na správné místo?“

„Ano,“ přikývl Horza a snažil se zachovat klid. Na orbitě ještě nebyli ani půl hodiny, zvolili stacionární dráhu nad kontinentem, na němž jsou v hloubce tunely Velícího systému. Skoro celá planeta byla pokrytá sněhem. Led pevně sevřel do moře tisíc kilometrů dlouhý poloostrov protkaný soustavou tunelů. Před sedmi tisíci lety vstoupil Scharův svět do další pravidelné doby ledové a volný oceán se nacházel jedině v poměrně tenkém pásu kolem rovníku – mezi lehce rozkolísanými obratníky planety. Vypadalo to jako ocelově šedý pás kolem světa, který sem tam zahlédnete přes závity bouřkových mraků.

Od sněhové krusty na povrchu planety byli pětadvacet tisíc kilometrů daleko, jejich komunikátor vysílal dolů na kruhovou oblast jen několik desítek kilometrů v průměru, ležící v půli cesty mezi dvěma zamrzlými zálivy, které svíraly štíhlý pás poloostrova. Tam je vstup do tunelů; tam žijí Chameleoni. Horza věděl, že neudělal žádnou chybu, ale odpověď nepřicházela.

Je tady smrt, myslel si pořád. Trocha z mrazu na planetě jako by mu zalezla do kostí.

„Nic,“ hlásil Wubslin.

„Jasně,“ kývl Horza a rukou v rukavici se chopil manuálního řízení. „Jde se dolů.“

Turbulence v čistém vzduchu polechtala warpová pole po subtilní křivce gravitační studny planety a opatrně se po svahu kradla níž. Horza vypnul motory a nechal je, ať se vrátí do módu určeného jen pro nouzové situace. Už by je neměli potřebovat, a stejně brzy gradient gravitačního potenciálu zesílí natolik, že je nebudou moct použít.

Turbulence klesala k planetě stále rychleji, fúzní motory byly v pohotovosti. Horza se díval na údaje na obrazovkách, dokud nezískal jistotu, že jsou na kurzu; a když planeta jako by se pod plavidlem o něco natočila, odpoutal se a šel zpátky do jídelny.

Aviger, Neisin a Dorolow seděli v kombinézách, připoutaní na židlích v jídelně. Perosteck Balveda byla také v postroji; na sobě měla silnou bundu a kalhoty stejné barvy. Hlavu nad měkkým bílým límečkem košile měla nechráněnou. Objemná látka bundy byla přitažená až ke krku. Obula si teplé vysoké boty, na stole před ní ležely kožené rukavice. Bunda měla i malou kapuci, která jí zatím ležela na zádech. Horza nevěděl jistě, jestli si Balveda tuhle měkkou a nepoužitelnou napodobeninu kosmického skafandru vybrala vědomě, aby mu něco sdělila, anebo nevědomky, ze strachu a z potřeby bezpečí.

Unaha-Closp seděl na židli, připoutaný k opěradlu, které mířilo kolmo ke stropu. „Pevně doufám,“ prohlásil, „že nás nečeká takový letecký cirkus, jaký jsme museli strpět, když jsi s touhle haldou šrotu letěl posledně.“ Horza si ho nevšímal.

„Od pana Přiměřeného nepřišlo ani slovo, takže to vypadá, že dolů letíme všichni,“ oznámil. „Jakmile tam budeme, půjdu sám na průzkum. Až se vrátím, rozhodneme, co dál.“

„To jest: ty rozhodneš…“ začal dron.

„A co když se nevrátíš?“ zajímal se Aviger. Dron zasyčel, ale zachoval mlčení. Horza se podíval na starého muže, který v kombinéze vypadal jako hračka.

„Vrátím se, Avigere,“ slíbil. „Na základně jsou všichni určitě v pořádku. Jen jim řeknu, ať nám ohřejí něco k jídlu.“ Usmál se, ale věděl, že nijak zvlášť přesvědčivé to nebylo. „A vůbec,“ pokračoval, „v tom nepravděpodobném případě, že by se něco kazilo, se okamžitě vracím.“

„No, hlavně nezapomeň, že kromě téhle lodi se z planety nemáme jak jinak dostat, Horzo,“ připomněl Aviger. Bylo mu poznat na očích, že má strach. Dorolow se ho dotkla přes kombinézu na paži.

„Důvěřuj v Boha,“ řekla mu. „Všichni budeme v pořádku.“ Podívala se na Horzu. „Že ano, Horzo?“

Přikývl. „Ano. Všichni budeme v pořádku. Všichni budeme naprosto v pořádku.“ Otočil se a vracel se na můstek.

Stáli ve vysokém horském sněhu a dívali se, jak slunce o letním slunovratu zapadá do vlastního rudého moře vzduchu a mraků. Ledový vítr jí hodil vlasy do tváře, kaštanová na bílé, on bezmyšlenkovitě zvedl ruku a zase je odhrnul. Otočila se k němu, hlavu si položila do jeho dlaně, pousmála se.

„Tak to bysme měli letní slunovrat,“ řekla. Den byl příjemný, sice pořád nízko pod nulou, ale dost mírný, aby si sundali rukavice a shodili na záda kapuce. Její zátylek ho hřál do dlaně, když vzhlédla k němu, lesklé těžké vlasy ho polechtaly na hřbetu ruky; byla bílá jako sníh, bílá jako kost. „Už zase ten výraz,“ řekla tiše.

„Jaký výraz?“ bránil se, i když to věděl.

„Ten zahleděný,“ odpověděla, chytila ho za ruku, přitáhla si ji k ústům, políbila ji, hladila ji, jako by to bylo bezbranné zvířátko.

„Aha, jenže tak mu říkáš jenom ty.“

Uhnula pohledem, podívala se na bledě červenou kouli slunce, která klesala v dálce za horský hřeben. „Protože to tak vidím,“ pověděla mu. „Teď už tvoje výrazy znám. Znám je všechny a vím, co znamenají.“

Maličko ho naštvalo, že je tak průhledný, ale věděl, že má pravdu, přinejmenším zčásti. Neví o něm jenom to, co on o sobě neví sám (ale i to, jak si říkal, je pořád docela dost). A možná ho dokonce zná líp, než on se zná sám.

„Copak můžu za to, jak se tvářím?“ pokusil se to po chvíli obrátit v žert. „Taky mě někdy ty výrazy překvapí.“

„A co pak děláš?“ zeptala se. Světlo zapadajícího slunce jí do bledé, štíhlé tváře vemnulo falešnou barvu. „Překvapíš sám sebe, až odsud odejdeš?“

„Proč ty pořád počítáš s tím, že odejdu?“ namítl uraženě, nacpal ruce do kapes silného kabátu a zadíval se na polokouli mizejícího slunce. „Vždyť ti v jednom kuse říkám, že je mi tu dobře.“

„Ano,“ přikývla. „Právě že v jednom kuse.“

„Proč bych měl chtít pryč?“

Pokrčila rameny, rukou mu vklouzla pod paži, hlavu mu přitiskla na rameno. „Pro blýskavá světla a velké obecenstvo a zajímavé zážitky; a pro jiné lidi.“

„Jsem šťastný tady a s tebou,“ ujistil ji a dal jí ruku kolem ramenou. I přes tlustou látku bylo cítit, jak je štíhlá, skoro křehká.

Chvilku neříkala nic, potom dodala naprosto jiným tónem: „…A taky máš proč.“ S úsměvem se na něj zadívala. „Teď mě polib.“

Políbil ji, objal ji. Podíval se dolů přes na její rameno a spatřil, jak se na ušlapaném sněhu u jejích nohou pohnulo něco malého a červeného.

„Podívej!“ vyzval ji, odtrhl se od ní, sehnul se. Přidřepla vedle něj, společně sledovali, jak drobounký hmyz podobný větvičce pomalu a pracně leze po sněhu: další živý a pohybující se tvor na jednotvárné ploše světa. „To je první, co jsem viděl,“ řekl jí.

Zavrtěla hlavou a usmála se. „Jenom se po nich dost nedíváš,“ dobírala si ho.

Natáhl se a než ho mohla zadržet, sebral hmyz do dlaně. „No tak, Horzo…“ řekla a jako by se jí hlas zadrhl na maličkém háčku beznaděje.

Nechápavě se podíval na to, jak se tváří zděšeně – a ten sněžný tvor zatím od tepla jeho dlaně zemřel.

Turbulence v čistém vzduchu klesala k planetě, kroužila v ledově čirých atmosférických vrstvách ze dne do noci a zase zpátky, překonávala rovník a obratníky a ve spirále se blížila k cíli.

Postupně se setkávala s atmosférou – s ionty a plyny, ozonem a vzduchem. Prohnala se tenkým obalem toho světa s planoucím hlasem, zazářila jako obrovský stálý meteorit na nočním nebi, potom se přehnala přes terminátor úsvitu, přes ocelově šedá moře, ledovce, ledové plošiny, kry a šelfy, zmrzlá pobřeží, pevninské ledovce, horské hřebeny, tundru s věčně zmrzlou půdou, zase přes rozlámaná ledovcová pole – a konečně, když se už snášela na vlastních ohnivých sloupech, zase přes pevninu: pevninu tisíc kilometrů dlouhého poloostrova, který čněl do zmrzlého moře jako obludná zlomená končetina v sádře.

„Támhle je to,“ prohlásil Wubslin při pohledu na obrazovku senzoru hmotnosti. Pomalu se po něm sunul jasné, poblikávající světlo. Horza se tam podíval.

„Mozek?“ zeptal se. Wubslin přikývl.

„Má to správnou hustotu. Pět kilometrů hluboko…“ Klepl do nějakých tlačítek a mžouravě se podíval na údaje sunoucí se po obrazovce. „Na protější straně systému, než je vstup… a pohybuje se.“ Světelná tečka na obrazovce zmizela. Wubslin ladil ovládání, pak narovnal záda a zavrtěl hlavou. „Senzor asi potřebuje opravit; nemá na to rozsah.“ Inženýr se podrbal na prsou a vzdychl si. „Taky mě to mrzí s těma motorama, Horzo.“ Chameleon pokrčil rameny. Kdyby motory fungovaly, jak mají, anebo kdyby senzor hmotnosti měl správný dosah, někdo mohl zůstat na lodi a v případě potřeby ji pilotovat, a hlavně předávat těm, kdo budou v tunelech, údaje o poloze Mozku. Wubslin se nejspíš stydí za to, že žádné opravy, o které se snažil, nijak zásadně nevylepšily výkon ani u motorů, ani u senzoru.

„Nevadí,“ uklidnil ho Horza a díval se na ledovou a sněhovou pustinu, která ubíhala pod nimi. „Aspoň víme, že to tam je.“

Loď je dovedla do správné oblasti, i když Horza ta místa tak jako tak poznával z dob, kdy tu létal s jediným malým letounem, který měla základna povolený. V poslední fázi přistání se po tom letounu rozhlížel, to pro případ, že by ho někdo zrovna používal.

V kruhu kolem zasněžené pláně se zvedaly hory; Turbulence v čistém vzduchu přeletěla průsmykem mezi dvěma vrcholky, rozbila na kusy ticho, rvala po obou stranách prachový sníh z rozeklaných hřebenů a útesů. Ještě víc zpomalila a s nosem nahoru šla na svojí trojnožce fúzního ohně na přistání. Sníh dole na pláni se nejdřív jen jakoby nervózně zvedal a vířil. Jak plavidlo klesalo víc a víc, začalo ho rozhánět a potom i rvát od zmrzlé země a odhazovat pryč ve velikých vířících vlnách zahřátého vzduchu, v nichž se se sněhem mísila voda, pára a částečky plazmatu, takže vznikal vyjící blizard, který se hnal po pláni a nabíral na síle.

Horza měl Turbulenci na manuálním řízení. Díval se dopředu na obrazovku, viděl ten falešný, umělý vítr s bouřlivě vířícím sněhem a párou – a za ním vstup do Velícího systému.

Byla to černá díra zasazená v nerovném skalním výběžku, který se od vyšších útesů vzadu zužoval jako proud ztuhlé suti. Sněhová bouře vřela kolem tmavého otvoru jako mlha. A také se zbarvovala do hněda, protože fúzní oheň ohříval zmrzlou půdu na pláni, rozpouštěl ji a vyhazoval do stran hlinité gejzíry.

Turbulence dosedla na Scharův svět téměř bez drcnutí a jen s drobným zakymácením od toho, jak se její opěry zabořily do teď už promáčeného podkladu větrem zmítané pláně.

Horza se zadíval dopředu, ke vstupu do tunelu. Vypadal jako hluboké posazené oko a oplácel mu pohled.

Motory utichly; pára se zvedala. Rozvířený sníh zase usedal a vznikaly i nějaké ty nové vločky, protože voda ve vzduchu znovu mrzla. Turbulence cvakala a praskala, chladla po horku vzniklém jak třením po vstupu do atmosféry, tak i vlastními plazmovými tryskami. Voda zurčela a měnila se na rozrytém povrchu pláně v břečku.

Horza zapnul do pohotovostního režimu příďový laser. U tunelu se nic nehnulo a nic tam nebylo vidět. Výhled byl už dobrý, sníh i páry byly pryč. Byl jasný, slunečný, bezvětrný den.

„No vida, a jsme tu,“ prohodil Horza a okamžitě si začal připadat jako hlupák. Yalson přikývla, ale dál upírala oči na obrazovku.

„Jo jo,“ souhlasil i Wubslin, prohlížel si obrazovky a taky kýval. „Opěry se zabořily takovýho půl metru. Než se pokusíme odstartovat, nesmíme zapomenout nějakou dobu nechat běžet motory. Tohle za půl hodiny přimrzne na šutr.“

„Hmm,“ na to Horza. Díval se na obrazovku. Žádný pohyb. Na světle modrém nebi žádné mraky, sněhem nevířil žádný vítr. Slunce nemělo dost síly, aby rozpustila led a sníh, takže nikde žádná tekoucí voda. A dokonce ani daleko v horách žádné laviny.

Když nepočítáme volné moře – ve kterém pořád jsou nějaké ty ryby, ale už žádní savci – tak se na celém Scharově světě pohybuje jen pár set druhů drobného hmyzu, pomalu rostoucí lišejník na skalách poblíž rovníku – a ledovce. Všechno ostatní zlikvidovala buď válka vedená humanoidy, anebo doba ledová.

Horza znovu zkusil šifrovanou zprávu. Odpověď žádná.

„No nic,“ prohlásil a zvedl se ze sedadla. „Zajdu se tam podívat.“ Wubslin přikývl. Horza se otočil k Yalson. „Jsi nějaká zamlklá,“ prohodil.

Yalson se na něj nepodívala. Upřeně sledovala obrazovku a nikdy nemrkající oko vchodu do tunelu. „Dávej si pozor,“ požádala ho. Podívala se na něj. „Prostě buď opatrný, rozumíš?“

Horza se na ni usmál, sebral z podlahy Kraiklynovu laserovou pušku a potom vyrazil k jídelně.

„Už sedíme,“ oznámil, když šel kolem ní.

„No vidíš,“ řekla Dorolow Avigerovi. Neisin se napil z placatice. Balveda se na Chameleona upjatě usmála. Prošel od jedněch dveří k těm druhým. Unaha-Closp přemohl nutkání cokoli říkat a vymanil se popruhů na židli.

Horza šel dolů do hangáru. Připadal si lehký; už při přeletu nad horami přešli na místní přitažlivost – a Scharův svět ji měl nižší než standardní géčko používané na Turbulenci. Horza se sklouzl po rampě z hangáru do teď už zase mrznoucí bažiny a ucítil vánek, čerstvý a štiplavý a čistý.

„Doufám, že všechno je v pořádku,“ řekl Wubslin. Dívali se s Yalson, jak se postavičky prodírá sněhem dopředu, ke skalnímu výběžku. Neříkala nic, ale sledovala obrazovku a ani nemrkla. Postavička se zastavila, sáhla si na zápěstí, pak se zvedla nad zem a pomalu letěla přes sníh.

„Haha,“ uchechtl se Wubslin. „Já zapomněl, že tady běhá antigrav. Byli jsme na tom pitomým Óčku moc dlouho.“

„Jenže v těch zasranejch tunelech nám to moc nepomůže,“ ucedila Yalson.

Horza dosedl hned vedle vchodu do tunelu. Podle hodnot, které naměřil už při letu nad sněhem, věděl, že vrata tunelu mají vypnuté pole. Normálně chránilo tunel před sněhem a mrazem venkovního vzduchu, ale teď pole žádné a on si všiml, že trochu sněhu vítr navál do tunelu a teď tam leží na podlaze návěj ve tvaru vějíře. Tunel byl uvnitř promrzlý, ne vyhřátý, jak by měl, a jeho černé zapadlé oko vypadalo teď, když byl tak blízko, spíš jako obrovská tlama.

Ohlédl se po lodi, byla dvě stě metrů daleko jako lesklý kovový vykřičník narušující bílou rovinu, dřepěla na hnědé vypálené ráně.

„Jdu dovnitř,“ oznámil na loď, raději na úzkém paprsku, než aby vysílal přímo.

„Jasný,“ ozval se mu v uchu Wubslin.

„Nechceš, aby tě někdo kryl?“ zeptala se Yalson.

„Ne,“ odpověděl Horza.

Vešel do tunelu, držel se až u stěny. V prvním obslužném výklenku byly nějaké saně a záchranářské pomůcky, stopovací přístroj a signální majáčky. V zásadě tak, jak si to pamatoval.

V tom druhém, kde měl stát letoun, nebylo nic. Došel k dalšímu: další výbava. To už byl asi čtyřicet metrů hluboko v tunelu, deset metrů před pravoúhlou odbočkou vedoucí do rozměrnější, segmentované chodby, kde byla obytná část základny.

Když se otočil a podíval se, vypadalo ústí tunelu jako bílá díra. Namířil na ten široký otvor úzký paprsek. „Zatím nic. Jdu se podívat do obytné sekce. Reagujte jenom pípnutím, jinak ne.“ V reproduktorech přilby zapípalo.

Než se dostal za roh, odepjal z boku přilby dálkově ovládaný senzor a vystrčil zpoza rohu vytesaného v kameni jeho drobný objektiv. Na vnitřní obrazovce uviděl krátký tunel, na jehož podlaze ležel letoun, a pár metrů za ním byla přes celý tunel stěna z plastových desek, vyznačující, kde začíná obytná sekce chameleonské základny určená pro humanoidy.

Vedle malého letounu ležela čtyři těla.

Ani jedno se nehýbalo.

Horza ucítil, jak se mu svírá hrdlo. Nasucho polkl, pak vrátil senzor na bok přilby. Po ztaveném kameni podlahy došel k mrtvým tělům.

Dvě na sobě měla lehké, nepancéřované kombinézy. Oba muži, ani jednoho neznal. Jeden z nich zemřel po zásahu laserem, záblesk se propálil kombinézou tak, že se roztavený kov a plast smísil s vnitřnostmi a tkáněmi; vstřel měl půl metru v průměru. Ten druhý neměl hlavu. Paže strnule natahoval před sebe, jako když něco objímá.

Potom další muž, oblečený do lehkých a volných šatů. Lebku měl proraženou úderem vedeným zezadu a přinejmenším jednu ruku zlomenou. Ležel na boku a byl stejně zmrzlý a mrtvý jako ti první dva. Horza věděl, že zná jeho jméno, ale v tu chvíli si je nebyl s to vybavit.

Kierachell nejspíš spala. Štíhlé tělo leželo rovně v modrém nočním úboru; oči zavřené, na tváři poklidný výraz.

Něco jí zlomilo vaz.

Horza se na ní chvíli díval, potom si sundal jednu rukavici a sklonil se. Na řasách měla námrazu. Ucítil, jak mu předloktí pevně sevřelo automatické těsnění a jak mu na holou ruku zaútočil řídký, studený vzduch.

Kůži měla tvrdou. Vlasy zůstaly hebké, a tak je pročísl prsty. Byly narudlejší, než jak si je pamatoval, ale to mohlo být jen tím, že v tunelu je mizerné světlo a hledí přilby je zesiluje. Možná by si měl také sundat přilbu, aby na ni líp viděl, a použít světlo z ní a…

Zavrtěl hlavou a odvrátil se.

Otevřel dveře do obytné sekce – opatrně a až potom, co si poslechl, jestli se zpoza stěny nenesou nějaké zvuky.

V otevřeném klenutém prostoru, kde Chameleoni mívali venkovní obleky a kombinézy a drobnější části výbavy, nic moc nedokazovalo, že se základny někdo zmocnil. Doklady o boji našel až hlouběji v sekci: zaschlou krev; spáleniny od laseru; ve velíně, odkud monitorovali systémy základny, došlo k nějaké explozi. Vypadalo to, jako by pod přístrojovým panelem vybuchl menší granát. Tak proto se tu netopí a svítí jen nouzové osvětlení. Zdálo se, že se někdo pokoušel škody opravit, aspoň podle toho, že se tu válelo nějaké nářadí, náhradní díly a kabely.

V několika místnostech našel stopy po tom, že v nich bydleli Idiřané. Pokoje byly zbavené všeho zařízení; do stěn byly vypálené náboženské symboly. V dalším pokoji podlahu pokrývalo cosi jako vysoká vrstva měkké uschlé želatiny. V ní bylo šest dlouhých vymáčknutých důlků a smrdělo to tam po medželech. V Kierachellině místnosti byla rozházená jen postel. Jinak se tu skoro nic nezměnilo.

Odešel z něj a vydal se na druhý konec obytné sekce, k další stěně z plastových desek, za kterou už začínají tunely. Opatrně otevřel dveře.

Hned za nimi ležel mrtvý medžel a jeho dlouhé tělo jako by ukazovalo do tunelu, k vyčkávajícím šachtám. Horza se na něj chvíli díval, nějakou dobu monitoroval jeho tělo (dočista mrtvé a zmrzlé), potom do něj strčil a nakonec mu ještě pro jistotu jednou prostřelil hlavu. Medžel měl na sobě standardní výsadkovou uniformu a před nějakou dobou utrpěl těžké zranění. Navíc se zdálo, že už předtím, než zemřel na zranění a zmrzl, utrpěl i omrzlinami. Byl to prošedivělý samec, zelenohnědou kůži měl věkem zatuhlou, na protáhlém čenichu a drobných, jemných rukou měl hluboké vrásky.

Díval se do temného tunelu.

Hladká ztavená podlaha, hladké klenuté stěny; tunel vedl dovnitř do hory. Po stranách jako žebra vystupovaly bezpečnostní dveře, jejich kolejnice a žlábky se táhly po podlaze a po stropě. Viděl také dveře výtahových šachet a nástupiště do kapslí obslužné trubkové dráhy. Šel dál kolem řady starodávných pancéřovaných dveří, došel k přístupovým šachtám. Všechny výtahy byly až dole; přepravní trubice pevně uzamčená. Vypadalo to, že ani jeden systém nemá energii. Otočil se, vydal se zpátky k obytné sekci, prošel jí, minul bez jediného letmého pohledu na ně mrtvá těla a letoun, za chvíli byl pod širým nebem.

Posadil se vedle vstupu do tunelů na sníh, zády ke skalní stěně. Z Turbulence ho spatřili a Yalson řekla: „Horzo! Jsi v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl a vypnul laserovou pušku. „Ne, nejsem.“

„Co se stalo?“ chtěla honem vědět Yalson. Horza si sundal přilbu, odložil ji vedle sebe na sníh. Studený vítr mu odsával z obličeje teplo a on se musel v řídké atmosféře ze všech sil nadechovat.

„Je tady smrt,“ oznámil nebi bez mráčků.

10. VELÍCÍ SYSTÉM: BATOLIT

„Říká se tomu batolit: žulová intruze, která se tady před stovkou miliónů let jako roztavená bublina zvedla do sedimentů a metamorfovaných hornin.

Před osmnácti tisíci lety do ní místní obyvatelé vestavěli Velící systém s nadějí, že skalní krytí je ochrání před fúzními bojovými hlavicemi.

Vybudovali devět stanic a osm vlaků. Bylo to myšleno tak, že politici a vojenští velitelé budou sedět v jednom vlaku, jejich nejbližší zástupci a pobočníci ve druhém, a za války se všech osm vlaků bude přesunovat po tunelech a zastavovat na stanicích, kde se propojí chráněnými komunikačními kanály s přijímacími stanicemi na povrchu po celém státě a tak budou moct řídit válku. Pro nepřítele bude už tak dost těžké rozbít žulu do podobné hloubky, ale navíc zasáhnout něco tak poměrně malého, jako je stanice, bude ještě mnohem těžší, a nikdy nebude mít jistotu, jestli v ní je zrovna vlak a jestli jsou ve vlaku lidé, nemluvě už vůbec o tom, že kromě hlavního vlaku by museli zlikvidovat i ten záložní.

Pak je všechny vybila bakteriologická válka a někdy mezi tou dobou a dobou zhruba před deseti tisíci let sem přišel Dra’Azon, odčerpal z tunelů vzduch a nahradil ho inertním plynem. Před sedmi tisíci let začala další doba ledová a asi čtyři tisíce let nato se tu ochladilo tak moc, že pan Patřičný vypumpoval ven i ten argon a pustil zpátky vlastní atmosféru planety; je tak suchá, že ani za ty tři tisíce let v tunelech nic nezrezivělo.

Před nějakými třemi a půl tisíci let uzavřel Dra’Azon s většinou soupeřících galaktických federací dohodu, díky níž každá loď v nouzi může za Klidovou bariéru. A politicky neutrálním a nepříliš mocným druhům povolili na většině Planet mrtvých vybudovat nevelké základy, ze kterých se bude těm v nouzi poskytovat pomoc – ty ale vznikly, jak tuším, taky jako úlitba pro všechny, kdo odjakživa chtějí vědět, jak to na těchhle planetách vypadá; jisté je, že tady na Scharově světě nám pan Patřičný každý rok dovoloval se pořádně porozhlédnout po Systému a dokonce dělal, jako že nevidí, když jsme tam chodili neoficiálně. Jenže nikdy nikdo v tunelech nevyhrabal vůbec žádné záznamy.

Vstup, u kterého se nacházíme, leží tady: u paty poloostrova, nad stanicí čtyři, jednou ze tří hlavních stanic – ty druhé dvě jsou jednička a sedmička –, kde jsou opravářská a údržbářská zařízení. Ve čtyřce, trojce a pětce nejsou odstavené žádné vlaky. Dva vlaky jsou ve stanici jedna, dva v sedmičce, v ostatních po jednom. Nebo by to tak být mělo; Idiřané je mohli nějak přesunout, ale o tom pochybuji.

Stanice jsou od pětadvaceti do pětatřiceti kilometrů od sebe a spojují je dvojité tunely, které se kromě samotných stanic nikde jinde nepropojují. Celý Systém je asi pět kilometrů pod povrchem.

Vezmeme si lasery… a neuroparalyzér a k tomu na ochranu rušicí granáty – nic těžšího. Neisin si může vzít tu projektilovou pušku; ta munice, co má, je jenom slabě explozivní… Ale žádné plazmové kanóny, ani mikroatomovky. I samy o sobě by v tunelech byly dost nebezpečné, to si pište, ale taky by mohly rozhněvat pana Patřičného, a to byste vážně nechtěli.

Wubslin upravil lodní senzor hmotnostních anomálií tak, aby byl přenosný, takže dokážeme určit, kde se nachází Mozek. Já mám navíc senzor hmotnosti v kombinéze, takže by nám nemělo dělat žádné potíže lokalizovat to, po čem jdeme, i pokud se to ukrylo…“

Předpokládám, že Idiřané nebudou mít vlastní komunikátory, že budou používat ty od Chameleonů. Naše vysílače a přijímače zvládají jejich frekvence a ještě víc, takže my můžeme je poslouchat, ale oni nás neuslyší.

„Takže, tohle jsou zdejší tunely. Mozek tam někde je, a patrně i nějací Idiřané a medželové.“

Horza stál v jídelně, v čele stolu pod obrazovkou. Na ní byla mapa poloostrova a přes ni v dvojprojekci schéma tunelů. Ostatní se na něj dívali. Uprostřed stolu ležela prázdná medželská polokombinéza, kterou našel.

„Ty nás chceš vzít s sebou všechny?“ zeptal se dron Unaha-Closp.

„Ano.“

„A co loď?“ chtěl vědět Neisin.

„Dovede se o sebe postarat sama. Naprogramuji automatiku tak, aby nás poznala a proti komukoli jinému se bránila.“

„A chceš vzít i ji?“ ujišťovala se Yalson a kývla k Balvedě, která seděla proti ní.

Horza se na ženu z Kultury podíval. „Budu ji radši mít někde na očích,“ vysvětlil. „Nepřipadalo by mi bezpečné, kdybych ji s kýmkoli z vás nechal tady.“

„Stejně pořád nechápu, proč musím i já,“ prohlásil Unaha-Closp.

„Protože ani tobě nevěřím dost na to, abych tě nechal tady na palubě,“ posloužil mu Horza. „Kromě toho tě chci jako nosiče.“

„Cože?“ urazil se dron.

„Nějak nevím, jestli jsi k nám byl úplně upřímný, Horzo,“ postěžoval si Aviger a posmutněle potřásl hlavou. „Tvrdíš, že Idiřané a medželové… no, že jsi na jejich straně. A přitom tady už zabili čtyři tvoje lidi a ty si myslíš, že se motají někde v těch tunelech… O nich se říká, že mají tu nejlepší pěchotu v galaxii. A ty nás chceš postavit proti nim?“

„Tak za prvé,“ vzdychl si Horza, „na jejich straně jsem. Jde nám o totéž. Za druhé, připadá mi, že nemají moc vlastních zbraní, jinak by ten medžel určitě byl ozbrojený. Mají tady nejspíš jenom zbraně od Chameleonů. Podle té medželské kombinézy, co jsme získali,“ ukázal na složité zařízení na stole, které s Wubslinem zkoumali, co se vrátil na loď, „to navíc vypadá, že hodně z jejich vybavení vyhořelo. Na tomhle krámu funguje jenom osvětlení a vytápění. Všechno ostatní se ztavilo. Hádám, že se to všechno stalo, když prošli Klidovou bariérou. Všechny je sejmuli uvnitř čuy-hirtsi a jejich bojová výstroj je na sračky. Pokud se totéž co s kombinézami stalo i s jejich výzbrojí, jsou prakticky neozbrojení a mají fůru potíží. Zato my jsme se všemi těmi kvalitními novými AG postroji a lasery vybavení mnohem líp, a to i pro ten nepravděpodobný případ, že by došlo na boj.“

„Naopak, je to hodně pravděpodobné, když uvážíme, že jim nezbyly žádné komunikátory,“ namítla Balveda. „Nemůžeš se dostat tak blízko k nim, abys jim to vysvětlil. A i kdyby, jak asi mají věřit, že jsi ten, za koho se vydáváš? Pokud je to právě ta parta, jak si myslíš, dostali se sem hned po Mozku; o tobě nikdy ani neslyšeli. Rozhodně ti nebudou věřit.“ Agentka Kultury se rozhlédla po ostatních. „Váš náhražkový kapitán vás vede na smrt.“

„Balvedo,“ řekl Horza, „je ode mě velká laskavost, že tě beru s sebou; nechtěj mě naštvat.“

Balveda nadzvedla obočí a zachovala mlčení.

„Jak můžeme vědět, že to vážně jsou ti samí, co se sem dostali v tom divným zvířeti?“ prohodil Neisin. Podezřívavě se zadíval na Horzu.

„Nikdo jiný to být nemůže,“ odpověděl Horza. „Měli kurevskou kliku, že přežili to, co s nimi provedl Dra’Azon, a dokonce ani Idiřané by se neodvážili poslat druhou jednotku, když vědí, jak dopadla tahle.“

„Jenže to znamená, že tady jsou už měsíce,“ přidala se Dorolow. „Jak asi máme něco najít my, když oni za celou tu dobu tady nenašli nic?“

„Třeba našli.“ Horza rozpřáhl ruce, usmál se na ni a v hlase mu byla poznat troška ironie; „ale je dost možné, že nenašli, protože nemají žádné funkční přístroje. Museli by Velící systém prohledat celý.

A navíc, jestli je to warpové zvíře tak vážně poškozené, jak mi pověděli, nemají moc jak je ovládat. Nejspíš ztroskotali stovky kilometrů daleko a museli se sněhem plahočit až sem. Pokud ano, klidně tu můžou být teprve pár dnů.“

„Nemůžu uvěřit, že by Bůh tohle dopustil,“ řekla Dorolow, zavrtěla hlavou a dívala se před sebe, do desky stolu. „Za tím musí být něco jiného. Od té doby, co jsme prošli Bariérou, cítím jeho moc a… a dobrotu. Nedovolil by jen tak, aby ty lidi postříleli.“

Horza protočil panenky. „Dorolow,“ oznámil jí, předkláněl se u toho a klouby rukou se opíral o stůl, „Dra’Azoni skoro ani nevědí, že probíhá nějaká válka. Na jednotlivé tvory v podstatě kašlou. Rozpoznají smrt a rozklad, ale naději a víru ne. A pokud někdo, Idiřané nebo my, nezničí Velicí systém nebo nevyhodí planetu do vzduchu, dál budou vřele kašlat na to, kdo je naživu a kdo umře.“

Dorolow se narovnala na židli, mlčela, ale nepřesvědčilo ji to. Horza se také narovnal. To, co říkal, znělo dobře; měl pocit, že žoldáci s ním půjdou, ale někde uvnitř, hlouběji, než odkud přicházejí slova, si nepřipadal o nic víc jako vnímající a živoucí bytost než ta zasněžená planina venku.

Vrátili se s Wubslinem a s Neisinem ještě jednou do tunelů. Prozkoumali celou obytnou sekci a našli další důkazy, že tam bydleli Idiřané. Vypadalo to, že základny Chameleonů se zmocnila velice nepočetná jednotka – jeden dva Idiřané a snad takových pět šest medželů – a že tam poté chvilku pobyla.

Zřejmě si na odchodu odnesli hodně zmrazených potravin z nouzové rezervy, vzali si dvě laserové pušky a několik malých pistolí, které měli Chameleoni na základně právo mít, a také si ze skladu vzali čtyři přenosné komunikační soupravy.

Horza přikryl mrtvé Chameleony reflexní fólií, kterou našel na základně, a z mrtvého medžela sundal polokombinézu. Prohlídli letoun, jestli je schopný provozu. Nebyl; mikrobaterii někdo zčásti demontoval a při tom vážně poškodil. Stejně jako většina všeho na základně neměl stroj energii. Po návratu na Turbulenci v čistém vzduchu Horza a Wubslin rozpitvali medželovu kombinézu a zjistili, jaké jemné, ale neopravitelné škody na ní cosi napáchalo.

Po celou tu dobu, kdykoli si nedělal starosti o to, jaké mají šance a jak se rozhodnou, v každém okamžiku, kdy se přestal soustředit na to, na co se právě dívá, anebo na co by měl myslet, uviděl Horza ztvrdlý a zmrzlý obličej odvrácený v pravém úhlu od trupu, s námrazou na řasách.

Snažil se na ni nemyslet. Nemělo to smysl; nic nemůže udělat. Musí se dál snažit, musí to dokončit, teď je to ještě nutnější.

Dlouho přemýšlel, co vlastně udělat s ostatními lidmi z Turbulence v čistém vzduchu, a rozhodl se, že nemá jinou realistickou možnost, než je všechny vzít s sebou do Velícího systému.

Jedním problémem je Balveda; nepřipadalo by mu to bezpečné, dokonce ani kdyby s ní jako stráž nechal celou posádku, a navíc chtěl ty nejlepší bojovníky mít s sebou, ne je nechat tvrdnout na lodi. Celému tomu problému se mohl vyhnout jednoduše tak, že by agentku Kultury zabil, ale ostatní si na ni příliš zvykli a až moc v ní našli zalíbení. Pokud ji zabije, přijde o ně.

„Já si tedy myslím, že jít dolů do těch tunelů je nepříčetnost,“ prohlásil Unaha-Closp. „Co radši tady počkat, až se ti Idiřané zase ukážou, ať už s tím velevzácným Mozkem, anebo bez něj?“

„Tak za prvé,“ odpověděl Horza, prohlížel si výrazy na tvářích ostatních a hledal tam jakékoli stopy po souhlasu s dronem, „pokud ho nenajdou, nejspíš se neukážou vůbec; jsou to Idiřané a ještě k tomu pečlivě vybraná elitní jednotka. Zůstali by tam dole napořád.“ Podíval se na systém tunelů načrtnutý na obrazovce, pak se ohlédl po lidech a stroji kolem stolu. „Klidně by tam dole mohli pátrat tisíc let, obzvlášť pokud tu vypadla energie a oni nevědí, jak ji zase nahodit, což nejspíš nevědí.“

„Ale ty ano, jak jinak,“ prohodil stroj.

„Ano,“ přikývl Horza, „já ano. Můžeme obnovit dodávku energie na jedné ze tří stanic: na téhle, na sedmičce nebo na jedničce.“

„Pořád to funguje?“ Wubslin se tvářil skepticky.

„No, fungovalo, když jsem odcházel. Elektřinu tu vyrábí hluboký geotermál. Šachty sahají asi stovku kilometrů pod kůru.

A jak říkám, tam dole je to příliš rozměrné, než aby ti Idiřané a medželové měli slušnou naději to patřičně propátrat bez nějakého detekčního zařízení. Senzor hmotnostních anomálií je to jediné, co tady pomůže, a oni žádný nemají. My máme dva. Proto tam musíme jít.“

„A bojovat,“ dodala Dorolow.

„Nejspíš ne. Vzali si komunikátory; spojím se s nimi a vysvětlím jim, kdo jsem. Podrobnosti vám přirozeně sdělit nemůžu, ale vím toho o idirském vojenském systému a o jejich lodích a dokonce i některých posádkách dost, abych je dokázal přesvědčit, že jsem ten, kdo tvrdím, že jsem. Neznají mě sice osobně, ale pověděli jim, že později sem vyšlou nějakého Chameleona.“

„Lháři,“ řekla Balveda chladně. Horza ucítil, že se atmosféra v jídelně mění a je napjatější. Žena z Kultury se na něj dívala, rysy měla pevné, odhodlané, ba i trochu smířené.

„Balvedo,“ řekl tiše, „nevím, co napovídali tobě, ale já jsem dostal brífink na Ruce Boží a Xoralundra mi pověděl, že idirská jednotka v čuy-hirtsi věděla, že pro mě poslali.“ Vyslovil to klidně. „Jasné?“

„Já to slyšela jinak,“ namítla, ale vycítil, že naprosto jistá si tím není. Hodně riskovala už tím, že to řekla, a nejspíš doufala, že jí aspoň pohrozí, anebo že udělá něco, čímž si znepřátelí ostatní. Nevyšlo to.

Horza pokrčil rameny. „Co nadělám, jestli tě ve Zvláštních okolnostech nedokázali správně informovat, Perosteck,“ prohlásil a pousmál se. Agentka Kultury uhnula pohledem od Chameleonovy tváře, podívala se do stolu a potom postupně na všechny, kdo kolem něj seděli, jako kdyby je zkoušela a snažila se zjistit, kdo komu věří. „Podívej,“ pokračoval Horza svým nejupřímnějším a nejrozšafnějším tónem a rozhodil rukama, „mně se nechce pro Idiřany umřít, a pámbu ví proč, ale nějak se stalo, že ty se mi hodně zamlouváš. Nebral bych vás na sebevražednou akci. Nic se nám nestane. Kdyby bylo nejhůř, vždycky se můžeme stáhnout. Pak proletíme s Turbulencí zpátky Klidovou bariérou a vezmeme to do nějaké neutrální oblasti. Vy si můžete nechat loď; mně připadne zajatá agentka Kultury.“ Podíval se na Balvedu, která seděla na místě s nohou přehozenou přes nohu, se založenýma rukama a sklopenou hlavou. „Ale nemyslím, že na to dojde. Myslím, že zajmeme ten slavný počítač a dostaneme za to dobrou odměnu.“

„Co jestli Kultura vyhrála tu bitvu venku před Bariérou a teď na nás čekají, až odsud odletíme, ať už s Mozkem, nebo bez něj?“ zeptala se Yalson. Neznělo to nepřátelsky, jen zaujatě. Cítil, že na ni na jedinou se může spolehnout, i když si myslel, že Wubslin za ním půjde taky. Přikývl.

„Nepravděpodobné. Nevidím možnost, že by Kultura všude jinde v celé zóně ustupovala, jenom tady se držela; ale i kdyby, museli by mít vážně ohromné štěstí, aby nás chytili. Nezapomínejte, že do Bariéry vidí jen v reálném prostoru, takže by nedostali nejmenší varování, kde vyletíme. Žádný problém.“

Yalson se zase narovnala a zdálo se, že ji to přesvědčilo. Horza věděl, že působí klidně, ale uvnitř byl celý napjatý a jen čeká, kdy se nálada ostatních jasně projeví. Poslední odpověď byla pravdivá, zato ty ostatní, to byly buď polopravdy, anebo lži.

Musí je přesvědčit. Musí je získat na svou stranu. Neexistuje jiný způsob, jak by dovedl své poslání do konce – a zašel už příliš daleko, příliš toho udělal, příliš mnoho lidí zabil, vložil do díla příliš vlastní cílevědomosti a odhodlání, než aby teď vycouval. Prostě musí najít Mozek, musí jít dolů do Velícího systému, ať už tam ti Idiřané jsou nebo ne, a musí mít s sebou vše, co zbylo z Kraiklynovy Svobodné roty. Podíval se na ně: na Yalson, vážnou a netrpělivou, jak touží po tom, aby už řečnění skončilo a odvedli tu práci, a jak jí kratičké vlasy dodávají zároveň velice mladistvý, skoro dětský a zároveň i tvrďácký výraz; na Dorolow, jak se s nejistým pohledem rozhlíží po ostatních a nervózně se drbe za jedním z těch svinutých uší; na Wubslina, pohodlně rozvaleného na židli, jak se ovládá a jeho mohutné tělo jen vyzařuje klid. Wubslin se tvářil zaujatě, když Horza popisoval Velící systém, a Chameleon odhadl, že inženýrovi celá ta idea gigantického vlakového systému fascinující.

Aviger se k celému dobrodružství stavěl poměrně skepticky, ale Horza měl dojem, že co dal jasně najevo, že zůstat na lodi nedovolí nikomu, se s tím starý muž smíří a nebude se obtěžovat nějakými námitkami. Neisinem si až tak jist nebyl. Pořád stejně chlastá a je zamlklejší, než jak si jej Horza pamatuje, ale i když nemá rád, když ho někdo sekýruje a říká mu, co má a co nemá dělat, zjevně má po krk toho, že trčí v Turbulenci v čistém vzduchu; už si vyrazil na procházku ven na sníh, když Wubslin a Horza zkoumali medželskou kombinézu. Kdyby nic jiného, nuda jej přiměje, aby šel.

S tím strojem, Unaha-Clospem, si Horza hlavu nelámal; ten udělá, co se mu řekne, stroje to tak dělají vždycky. Jen Kultura je rozmazluje tak, až opravdu působí dojmem, že mají vlastní vůli.

Co se týče Perosteck Balvedy, je jeho zajatec; tak prosté to je.

„Snadno tam, snadno zpátky…“ řekla Yalson. Usmála se, pokrčila rameny, rozhlédla se po ostatních a řekla: „No co, kurva, aspoň nějaká práce, ne?“

Nikdo neprotestoval.

Horza znovu přeprogramoval věrnostní rutiny Turbulence; právě vkládal nové pokyny do počítače přes opotřebovanou, ale stále použitelnou dotykovou klávesnici, když do pilotní sekce vešla Yalson. Vklouzla na sedadlo druhého pilota a dívala se, jak pracuje; osvětlený displej přístroje mu na obličej vrhal stíny písmen v marainu.

Chvíli se dívala na znaky na osvětlené desce a potom pronesla: „Tak marain, chm?“

Horza pokrčil rameny. „Jediný významově přesný jazyk, který mám s touhle starožitnou rachotinou společný.“ Vyťukal pár dalších pokynů a pak se k ní otočil. „Hele, neměla bys tady být, kdož tohle dělám.“ Usmál se, aby jí dokázal, že to nemyslí vážně.

„Ty mi nevěříš?“ opáčila Yalson a úsměv mu oplatila.

„Tobě jediné věřím,“ na to Horza a znovu se zadíval na přístroj. „Ostatně je to jedno, co se týče těchhle pokynů.“

Yalson se na něj ještě chvíli dívala. „Znamenala pro tebe hodně, Horzo?“

Nezvedl hlavu, ale prsty mu nad klávesnicí strnuly. Upřeně se díval na osvětlené znaky.

„Kdo?“

„Horzo…“ řekla Yalson šetrně.

Pořád se na ni nepodíval. „Byli jsme přátelé,“ odpověděl, jako kdyby mluvil k dotykové klávesnici.

„No jasně,“ prohodila po odmlce, „tak jako tak to musí být těžké, když tvoji vlastní lidi…“

Horza přikývl a pořád nezvedla hlavu.

Yalson si ho ještě nějakou chvíli prohlížela. „Miloval jsi ji?“

Neodpověděl okamžitě; pohledem zkoumal každý z těch precizních, kompaktních tvarů, co měl před sebou, jako kdyby jeden z nich mohl obsahovat odpověď. Pokrčil rameny. „Možná,“ připustil, „tehdy.“ Odkašlal si, na chviličku se ohlédl po Yalson a zase se sklonil ke klávesnici. „Je to už dlouho.“

Vrátil se k práci a Yalson vstala a položila mu ruce na ramena. „Mrzí mě to, Horzo.“ Znovu přikývl a položil jí dlaň na hřbet ruky. „Dostaneme je,“ slíbila. „Jestli to tak chceš. Ty a…“

Zavrtěl hlavou, ohlédl se po ní. „Ne. Jde nám o Mozek a o nic jiného. Pokud se nám Idiřané připletou do cesty, je mi to jedno, ale… ne, nemá smysl riskovat víc, než je nutné. Ale díky.“

Pomalu přikývla. „Nemáš za co.“ Sehnula se, zběžně ho políbila, potom odešla. Chvíli upíral oči na zavřené dveře, potom se zase otočil ke klávesnici plné cizích symbolů.

Naprogramoval počítač lodi, aby vypálil výstražné a poté smrtící laserové paprsky na cokoli a na kohokoli, kdo se přiblíží, pokud jej kombinéza neidentifikuje přesně určenou elektromagnetickou emisní signaturou jako jednoho ze členů Svobodné roty. Navíc bude potřeba Horzův – Kraiklynův – identifikační prsten, aby fungoval vstupní výtah Turbulence, a taky k tomu, aby někdo mohl řídit samotnou loď, jakmile jednou bude na palubě. Horza měl dojem, že to je dostatečně bezpečné; jedině prsten jim dovolí řídit loď – a naprosto si věřil, že mu jej nikdo nedokáže vzít, aspoň tedy ne, aniž by se tím sami hrozili hůř, než by je mohla ohrozit jednotka naštvaných a hladových Idiřanů.

Bylo ovšem možné, že on zemře a ostatní přežijí. A on hlavně kvůli Yalson chtěl, aby měli nějakou možnost úniku, která nezávisí výlučně na něm.

Vzali s sebou nějaké ty plastové desky ze základny Chameleonů, aby měli Mozek do čeho uložit, pokud jej najdou. Dorolow chtěla pohřbít zabité Chameleony, ale Horza to odmítl. Po jednom je odnesl ke vstupu to tunelu a tam je nechal. Až budou odlétat, naloží je; vrátí je na Heibohre. Do té doby je atmosféra Scharova světa uchová jako přírodní lednice. Chvíli se díval na Kierachellin obličej, bylo pozdní odpoledne, světlo skomíralo, od zamrzlého moře se valily vrstvy mraků a hromadily se nad horami v dálce; vítr byl stále chladnější.

Dostane ten Mozek. Byl k tomu pevně odhodlán, cítil to až v kostech. Ale pokud dojde na přestřelku s těmi, kdo tohle provedli, určitě neucouvne. Možná si ji dokonce užije. Balveda by to nejspíš nepochopila, ale jsou Idiřané a Idiřané. Xoralundra je jeho přítel a svým způsobem laskavý velitel – měl dojem, že starý querl se dá brát jako umírněný – a kromě toho znal Horza ve vojenských a diplomatických službách i další, které měl vcelku rád. Ale někteří Idiřané jsou nefalšovaní fanatici, kteří nenávidějí všechny jiné druhy.

Xoralundra by Chameleony nepovraždil; to by nebylo ani nezbytné, ani elegantní řešení… jenže na takovéhle akce nepošlete umírněné. Pošlete fanatiky. Nebo Chameleona.

Horza se vrátil k ostatním. Dostal se jen k vyřazenému letounu, kolem kterého teď byly ty odmontované plastové desky a který stál proti otvoru v obytné sekci, jako kdyby jej měli dát do garáže, když tu uslyšel palbu.

Proběhl chodbou do zadní části sekce a chystal si pušku. „Co se děje?“ řekl do mikrofonu v přilbě.

„Laser. Někde v tunelu u šachet,“ odpověděla Yalson. Horza doběhl k ostatním do skladovacího prostoru. Díra, kterou uvolnili v plastovém obložení, byla čtyři pět metrů velká. Jakmile prošel z chodby dovnitř, ze stěny vedle něj vychlístl plamen a on uviděl jen kousek od svojí kombinézy krátké záblesky laserových stop, které vedly zpátky do otvoru a potom do chodby. Je jasné, že střelec ho vidí. Svalil se ke straně a skončil u Dorolow a Balvedy, které se kryly u velkého přenosného navijáku. Plastovou stěnou prorážely dírky, vždycky jasně zaplály a potom zhasly. Houkání laserové palby se rozléhalo po tunelech.

„Co se stalo?“ zeptal se Horza a podíval se na Dorolow. Rozhlédl se po skladu. Byli t všichni, kryli se, kde se dalo – chyběla jen Yalson.

„Yalson šla…“ začala Dorolow, ale pak ji přerušil Yalsonin hlas: „Prošla jsem tou dírou ve stěně a někdo po mně začal střílet. Ležím na zemi. Jsem v pořádku, ale ráda bych věděla, jestli můžu palbu opětovat. Nepoškodím tu nic, že ne?“

„Pal!“ vyjekl Horza, když řádku žhnoucích kráterků na vnitřní stěně skladu vějířovitě pokropily další žhnoucí stopy. „Střílej!“

„Díky,“ na to Yalson. Horza uslyšel, jak její puška vyštěkla, potom k nim dolehla dopplerovská ozva zvuku vytvořeného přehřátým vzduchem. Z tunelu se ozývaly exploze. „Hmm,“ řekla Yalson.

„Myslíte, že…“ ozval se Neisin z protějšího konce skladu. Ale nedořekl, protože do stěny za ním začala bušit další palba. Celá stěna byla pokrytá neštovicemi tmavých probublávajících dírek.

„Hajzle!“ vybafla Yalson. Krátkými rychlými dávkami opětovala palbu.

„Starej se, ať musí držet hlavu dole,“ požádal ji Horza. „Jdu ke stěně. Dorolow, ty tady zůstaneš s Balvedou.“ Vstal a doběhl ke kraji otvoru v plastovém obložení. Dýmající dírky v něm jasně ukazovaly, jak pramalou ochranu poskytuje, ale on si přesto přiklekl v krytu za ním. O pár metrů dál v tunelu už viděl Yalsoniny nohy, rozložené doširoka na hladké ztavené podlaze. Poslouchal, jak střílí, pak řekl: „Dobrý. Přestaň na tak dlouho, abych uviděl, odkud to jde, a pak zase začni.“

„Jasný.“ Yalson přestala střílet. Horza vystrčil hlavu, připadal si nehorázně zranitelný, ale daleko v tunelu a kousek ke straně uviděl několik jiskřiček. Zvedl pušku a zahájil souvislou palbu; Yalson se do toho dala taky. V kombinéze zapípalo; u tváře se mu rozsvítila obrazovka a hlásila, že dostal zásah do stehna. Nic necítil. Jedna strana tunelu někde daleko, až u výtahových šachet, pulzovala tisíci jisker.

U druhé strany otvoru v obložení se objevil Neisin, zaklekl stejně jako Horza a začal pálit z projektilové pušky. Bok tunelu se zaplnil záblesky a kouřem; rázové vlny se jím proháněly, cloumaly plastovými deskami a zvonily Horzovi v uších.

„Dost!“ zařval. Zastavil palbu. Přestala i Yalson. Neisin vypálil poslední salvu a potom skončil i on. Horza proběhl otvorem, přes tmavou kamennou podlahu tunelu se dostal k boční stěně. Tam se připlácl na zem, částečně krytý mírně vyčnívajícími bezpečnostními dveřmi kousek před sebou.

V místech, kdy předtím byl jejich cíl, se po podlaze tunelu válely matně červené trosky, už chladnoucí od žlutého žáru laserové palby, která je odervala od stěny. Díky noktovizoru v přilbě viděl Horza několik vzdouvajících se vln teplého kouře a plynů, které se pomalu sunuly pod stropem chodby pryč od poničeného místa.

„Yalson, pojď sem,“ poručil. Koulela se po podlaze pořád dál, až narazila do stěny kousek za ním. Pak se honem zvedla a vrhla se na břicho vedle něj. „Myslím, že jsme to dostali,“ vyslal Horza. Neisin, který pořád klečel vedle otvoru v obložení, vyhlédl ven; hlaveň rychlopalné mikroprojektilové pušky se přesouvala sem a zase tam, jako kdyby majitel zbraně očekával z tunelu další útok.

Horza vykročil, ale zády se tiskl ke stěně. Dostal se k okraji bezpečnostních dveří. Byly silné asi metr a část byla zapuštěná do výklenku ve stěně, ale asi půlmetr vyčníval. Horza se znovu zadíval do chodby. Trosky pořád na její podlaze žhnuly jako rozházené uhlíky. Nad hlavou mu proplula vlna horkého černého kouře, zvolna odlétala dál do tunelu. Horza se podíval na druhou stranu. Yalson šla za ním. „Zůstaň tady,“ vybídl ji.

Podél stěny došel až k první výtahové šachtě. Pálili k té třetí a poslední, aspoň soudě podle skupinky kráterů a jizev všude kolem jejích otevřených, vyvalených dveří. Horza uviděl, že uprostřed v chodbě leží na zemi zpola roztavená laserová puška. Vystrčil hlavu víc do chodby a zamračil se.

Věděl zcela jistě, že na samotném okraji výtahové šachty, mezi zjizvenými a prostřílenými dveřmi a spoustou tlumeně a rudě žhnoucích trosek, zahlédl něčí ruce – byly v rukavicích, s krátkými silnými prsty a raněné (na rukavici blíž k němu chyběl jeden prst), ale ruce to byly rozhodně. Vypadalo to, že někdo se zavěsil za konečky prstů do šachty. Zamířil těsný paprsek komunikátoru tím směrem, kterým se díval. „Haló?“ zavolal idirsky. „Medžele? Medžele tam v šachtě! Slyšíš mě? Okamžitě se ohlas.“

Ruce se nepohnuly. Došoural se blíž.

„Co to bylo?“ ozval se v reproduktorech Wubslin.

„Chvilku,“ na to Horza. Popošel s připravenou puškou blíž. Jedna ruka se mírně přesunula, jako kdyby se snažila líp zachytit na okraji. Horzovi bušilo srdce. Došel k otevřeným vysokým dveřím, pod nohama drtil horké trosky. Zblízka uviděl paže v polokombinéze a pak i vršek dlouhé, od laseru zjizvené přilby –

Potom se ze šachty s právě tím chraplavým zvukem, který slýchal medžely vydávat v bitvě při útoku, bleskově zhoupla nahoru další, třetí ruka – věděl, že to je noha, ale vypadala jako ruka a držela malou pistoli – a zároveň medžel zvedl hlavu a podíval se přímo na něj. Vrhl se na zem. Pistole práskla, plazmový výboj ho minul jen o pár centimetrů.

Horza rychle vypálil, šel k zemi a odvalil se ke straně. Všude kolem okraje šachty zahořel plamen a zpražil rukavice. Ozval se výkřik a ruce zmizely. V kruhové šachtě chvilku zaplálo světlo. Horza se rozběhl k ní, vystrčil zpoza dveří hlavu a podíval se dolů.

Nejasný obrys padajícího medžela osvětlovaly popraskávající plameny, které ještě pořád hořely na rukavicích jeho kombinézy. Kdovíjak dál udržel plazmovou pistoli; padal, řval a znovu z té drobné zbraně pálil a praskání a záblesky mizely dál a dál, protože ten tvor, který ji držel a pálil, se prudce točil dokola a mrskal kolem sebe všemi šesti končetinami a mizel ve tmě.

„Horzo!“ křikla Yalson. „Jsi v pořádku? Co to do prdele bylo?“

„Nic mi není,“ odpověděl. Z medžela už byl titěrný zmítající se flíček hluboko v šachtě, v té kolmé jámě plné tmy. Křik se ale rozléhal pořád a mikroskopické jiskry od hořících rukou a střílející plazmové pistole pořád blikaly. Horza uhnul pohledem. Pár sotva slyšitelných tupých ran svědčilo o tom, že ten v nešťastník v pádu naráží do stěn šachty.

„Co je to za rámus?“ chtěla vědět Dorolow.

„Medžel byl ještě naživu. Vystřelil na mě, ale dostal jsem ho,“ oznámil jim Horza a odstoupil od otevřených dveří výtahu. „Padl dolů – vlastně pořád padá – padá do výtahové šachty.“

„No kurva!“ vydechl Neisin a pořád poslouchal ty slabé a vytrácející se výkřiky. „Jak je to hluboký?“

„Deset kilometrů, pokud nejsou zavřené žádné bezpečnostní dveře,“ odpověděl Horza. Podíval se na vnější ovládaní dalších dvou výtahů a na vstup do přepravní kapsle. Vyšly z toho víceméně nepoškozené. Dveře vedoucí do přepravní trubky byly otevřené. Když to tady předtím propátrával, byly zavřené.

Yalson vrátila pušku na rameno a došla po chodbě k Horzovi. „No nic,“ prohlásila, „tak aby se s tou akcí pohlo.“

„Jasně,“ souhlasil Neisin. „No co, sakra! Nejsou zas až tak drsný, hoši. A tenhle už je dole.“

„Jo, a dost hluboko dole,“ souhlasila Yalson.

Než do tunelu došli ostatní, prohlédl si Horza škody na kombinéze. Na pravém stehně spálenina, tak milimetr hluboká a na pár prstů široká. Když nepočítáme nepravděpodobnou možnost, že jiná rána zasáhne totéž místo, není kombinéza poškozená.

„Pěkný začátek, jestli stojíte o můj názor,“ ucedil dron, ale vydal se do tunelu za ostatními.

Horza se vrátil k vysokým, vybouleným a rozrytým dveřím výtahové šachty a podíval se dolů. Když nastavil zvětšení na maximum, tak tak že viděl hluboko, hluboko dole nějaké jiskření. Vnější mikrofony kombinézy zachytily zvuk, ale z takové dálky a tak propletený s ozvěnami, že nejvíc ze všeho připomínal vítr skučivě procházející plotem.

Shlukli se před otevřenými dveřmi výtahové šachty, ale ne před těmi, kde se dolů zřítil medžel. Dveře byly dvakrát vyšší než kdokoli z nich, vypadali proti nim jako trpaslíci nebo jako děti. Horza je už otevřel, důkladně nahlédl, sletěl kousek dolů na AG a zase se vrátil. Vypadalo to v pořádku.

„Půjdu první,“ oznámil shromážděné skupině. „Pokud narazíme na nějaké potíže, odpalte pár rušících granátů a vraťte se sem nahoru. Máme namířeno do hlavního podlaží systému, to je asi pět kilometrů dolů. Jakmile budeme za dveřmi, ocitneme se víceméně rovnou na stanici čtyři. Odtud budeme moct nahodit energii, což Idiřané nedokázali. Potom už budeme mít možnost se přemisťovat v přepravních kapslích.“

„Co vlaky?“ namítl Wubslin.

„Přepravní trubky jsou rychlejší,“ vysvětlil Horza. „Vlak si možná nahodíme, jestli se zmocníme Mozku; přijde na to, jak moc je Mozek velký. A navíc budou nejbližší vlaky ne tady, ale na stanicích dvě a šest, leda by je od té doby, co jsem tu byl naposled, někdo přesunul. Na jedničce je ovšem spirální tunel, přes který můžeme vlaky zapojit.“

„A co ta přepravní trubka tady nahoře?“ zeptala se Yalson. „Když se odtamtud najednou vynořil ten medžel, co zabrání nějakému jinému, aby se tudy dostal nahoru taky?“

Horza pokrčil rameny. „Nic. Jenže dveře mu zatavit nechci, co kdybysme se tudy chtěli dostat zpátky, až budeme mít Mozek? A i kdyby tudy jeden z nich prošel, co má být? Ubude nám tam dole starost o dalšího. Ostatně někdo tu může zůstat, dokud všichni v pořádku nesestoupíme, a až pak jít za námi. Ovšem pochybuji, že by další přišel tam rychle po tom prvním.“

„Ano, po tom prvním, cos ho nedokázal přesvědčit, že jste oba na stejné straně,“ poznamenal kousavě dron.

Horza si sedl na zem, aby na dron viděl; shora totiž byl mimo dohled, protože nesl paletu s vybavením.

„Tenhle,“ odpověděl, „jaksi neměl komunikátor, víme? Zatímco Idiřané tam dole určitě budou mít ty přístroje, které si vzali na základně, no ne? A medželově dělají, co jim Idiřané řeknou, jasné?“ Čekal na odpověď stroje, a když nepřišla, zopakoval: „Jasné?“

Měl silný dojem, že kdyby to nebyl dron, ale člověk, teď by po něm plivl.

„Jak ráčíte, pane,“ prohlásil dron.

„A co mám dělat já, Horzo?“ zeptala se Balveda. Měla na sobě pořád jen látkový oděv a přes něj kožešinovou bundu. „Hodláš mě hodit do šachty a pak tvrdit, jak jsi zapomněl, že nemám žádný antigrav, anebo budu muset jít po přepravním tunelu pěšky?“

„Ty jdeš se mnou.“

„A když se dostaneme do maléru, tak uděláš… copak?“ zajímala se Balveda.

„Nemyslím, že přijdou nějaké potíže,“ odpověděl Horza.

„Určitě nejsou na základně nějaký AG postroje?“ zeptal se Aviger.

Horza zavrtěl hlavou. „Kdyby byly, nemyslíš, že některý z těch medželů, co jsme je zatím našli, by ho měl?“

„Třeba si je vzali jenom Idiřani.“

„Ti jsou na to moc těžcí.“

„Mohli by si vzít dva,“ nedal se Aviger.

„Žádné postroje tu nejsou,“ procedil Horza skrz zuby. „Nikdy jsme je neměli dovolené. Oficiálně jsme kromě výročních inspekcí neměli do Velícího systému vůbec chodit, a při inspekcích se všude zapínala energie. Pak jsme šli dolů; po spirálovém tunelu jsme se dostali na stanici čtyři, přesně jako se nahoru určitě vyštrachal ten medžel, ale neměli jsme k tomu povolené žádné gravitační postroje. To by pak byla cesta dolů moc jednoduchá.“

„Sakra, tak už valíme dolů,“ vyhrkla netrpělivě Yalson a podívala se po ostatních. Aviger pokrčil rameny.

„Jestli moje AG bude mít poruchu, tak s tím svým nákladem krámů…“ začal dron a jeho hlas zněl přes okraj palety zdušeně.

„Jestli cokoli z toho shodíš do šachty, spolehni se, že letíš za tím, stroji,“ pohrozil mu Horza. „A šetři si energii na let, ne na řečnění. Půjdeš za mnou; drž se pět šest metrů nade mnou. Yalson, zůstaneš tady, dokud dole neotevřeme?“ Yalson přikývla. „Vy ostatní,“ rozhlédl se po nich, „půjdete po dronu. Nemačkejte se moc na sebe, ale taky se moc neoddělujte. Wubsline, ty se drž ve stejné výšce jako stroj a měj připravené rušící granáty.“ Horza napřáhl ruku k Balvedě. „Má paní?“

Přitáhl si ji k tělu; stoupla si mu na boty, ale hlavu měla odvrácenou; Horza pak vkročil do šachty a společně klesali do smolně černých hlubin.

„Na viděnou na dně,“ řekl Neisin z reproduktorů v přilbě.

„Až na dno nejdeme, Neisine,“ vzdychl si Horza a trochu přemístil ruce, kterými držel Balvedu kolem pasu. „Jdeme do hlavního podlaží systému. Tam se uvidíme.“

„Jo, jasný; jak je libo.“

Klesali na AG nerušeně, pak, v pětikilometrové hloubce ve skále, Horza silou otevřel dveře do hlavního podlaží.

Za celou cestu dolů s Balvedou mluvili jen jedinkrát, asi tak minutku po začátku:

„Horzo?“

„Co je?“

„Kdyby se začalo střílet… kdyby někdo střílel zdola nebo se s tebou něco stalo a musel jsi mě pustit… tedy shodit…“

„Co je, Balvedo?“

„Zabij mě. Myslím to vážně. Zastřel mě; radši tak, než padat takovou dálku.“

„Nic by mi neudělalo větší radost,“ prohlásil Horza po chvilce přemýšlení.

Klesali v mrazivém, kamenném tichu do temného hrdla šachty v pevném objetí jako dva milenci.

„No zatraceně,“ řekl Horza tiše.

Stáli s Wubslinem v poslední místnosti před tmavou klenutou prostorou stanice číslo čtyři, kde se rozléhala ozvěna. Ostatní čekali venku. Světla na Horzově a Wubslinově kombinéze ozařovala prostor se spoustou elektrických součástek; na stěnách samé obrazovky a ovládací panely. Po stropě a po stěnách se plazily silné kabely, pod kovovými deskami podlahy byly úložné prostory plné dalších elektrických přístrojů a zařízení.

V místnosti se vznášel pach spáleniny. V jedné stěně zela nad zuhelnatělými a roztavenými kabely dlouhá, sazemi pokrytá jizva.

Smradu si všimli, už když šli spojovacími tunely od šachty ke stanici. Horza si ho všiml a hned ucítil hořkost až v krku; pach byl slabý a nezpůsobil by nevolnost ani někomu hodně citlivému, jenže on věděl, co to znamená.

„Myslíš, že to zvládneme opravit?“ zeptal se Wubslin. Horza zavrtěl hlavou.

„Nejspíš ne. Když jsem tady byl, jednou se to při výročním testování stalo. Nahodili jsme to ve špatné sekvenci a právě tyhle kabely jsme spálili; pokud udělali to, co tehdy my, v nižších úrovních budou škody ještě horší. Opravy nám zabraly týdny.“ Horza znovu zavrtěl hlavou. „Sakra,“ ucedil.

„To bylo od těch Idiřanů fakt chytrý, že na tohle přišli,“ prohlásil Wubslin a otevřel si hledí, aby se mohl nemotorně podrbat na hlavě. „Jako že se dostali tak daleko.“

„Ano,“ souhlasil Horza a nakopl jeden veliký transformátor. „Až moc chytré, sakra.“

Zběžně prohledali komplex stanice, potom se zase sešli v hlavní hale a shromáždili se kolem předělaného senzoru hmotnosti, který Wubslin demontoval z Turbulence v čistém vzduchu. Kolem hustá spleť kabeláže a optických vláken, nahoře na stroji byla připevněná obrazovka kanibalizovaná z můstku lodě a teď zapojená přímo do senzoru.

Obrazovka se rozzářila. Wubslin si hrál s ovládáním. Hologram na obrazovce ukázal schematické zobrazení koule se třemi osami v perspektivě.

„To je tak čtyři kilometry,“ prohlásil Wubslin. Jako by mluvil k senzoru, ne k lidem kolem něj. „Zkusíme osm…“ Znovu se natáhl po ovládání. Číslice na čarách os poskočily na dvojnásobek. A u okraje displeje zablikala hodně slabá šmouha světla.

„To je ono?“ zeptala se Dorolow. „Tam je?“

„Ne,“ odmítl to Wubslin, zase začal šudlat s ovládacími prvky a snažil se zachytit světelnou skvrnku jasněji. „Není to dost hustý.“ Pak ještě dvakrát zdvojnásobil dosah, ale pořád tam zůstávala jen ta jediná stopa obklopená nepořádkem.

Horza se rozhlížel, orientoval se podle mřížky a obrazovce. „Dal by se ten krám oklamat hromadou uranu?“

„Jo, jasně,“ přikyvoval Wubslin. „Energii, co do něj pouštíme, trochu rozhodí každý záření. Proto nemáme větší dosah než asi třicet kiláků, jasný? Kvůli všem těm spoustám žuly. Jo, pokud tam je reaktor, a třeba i starej, ukáže se to, když na to vlny ze senzoru narazej. Ale jenom takhle, jako malej flek. Jestli ten Mozek měří jenom patnáct metrů, a přitom váží deset tisíc tun, bude hodně svítit. Bude na obrazovce vypadat jako hvězda.“

„Dobře,“ prohlásil Horza. „To nejspíš bude jenom reaktor tam dole, na nejhlubší obslužné úrovni.“

„No ne,“ povídá Wubslin. „Oni měli i reaktory?“

„Jako zálohu,“ vysvětlil Horza. „Tenhle měl dodávat proud do větráků, kdyby přirozená cirkulace nezvládala kouř nebo plyn. Vlaky měly taky reaktory, pro případ, že by selhal geotermál.“ Horza si zkusil ověřit hodnoty na obrazovce pomocí vestavěného senzoru hmotnosti v kombinéze, ale slabá stopa od záložního reaktoru byla mimo jeho dosah.

„Zajdeme to prozkoumat?“ zeptal se Wubslin a obličej mu zalévalo světlo obrazovky.

Horza se narovnal a zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl unaveně. „Prozatím ne.“

Poseděli ve stanici a dali si něco k jídlu. Stanice byla přes tři sta metrů dlouhá a dvakrát širší než hlavní tunely. Kovové kolejnice, po kterých jezdily vlaky Velícího systému, se táhly na rovném povrchu ze ztavené horniny. Dvoje koleje se nořily z obráceného U na jedné stěně a jiným obloukem zase mizely kamsi k opravářskému a údržbářskému sektoru. Na obou koncích stanice byly konstrukce a rampy zvedající se téměř až ke stropu. Když se na to Neisin zeptal, Horza mu vysvětlil, že z nich je přístup do dvou vyšších pater s vlaky, pokud nějaké ve stanici jsou.

„Nemůžu se dočkat, až se na ty vlaky mrknu,“ zahuhlal Wubslin s plnou pusou.

„No moc se na ně nemrkneš, když se tu nesvítí,“ namítl Aviger.

„Považuji za nepřípustné, abych se dál tahal se vším tím šrotem,“ postěžoval si dron. Paletu s vybavením složil na zem. „A teď se dozvídám, že toho budu muset vláčet ještě víc!“

„Až tak těžká nejsem, Unaha-Clospe,“ ozvala se Balveda.

„To zvládneš,“ pověděl Horza stroji. Když tedy jsou bez energie, nemohli dělat nic jiného, než se pomocí AG v kombinézách vznášet tunelem až k další stanici; pomalejší než přepravní trubka, ale rychlejší než chůze. A Balvedu bude muset nést dron.

„Horzo… tak mě napadlo…“ ozvala se Yalson.

„Co?“

„Kolik radiace jsme do sebe za poslední dobu dostali?“

„Moc ne.“ Horza se podíval na malou obrazovku uvnitř přilby. Úroveň radiace není nebezpečná; žula všude kolem sice nějaké to záření vydává, ale i kdyby neměli kombinézy, skoro žádné ohrožení by to nebylo. „Proč?“

„Jen tak.“ Yalson pokrčila rameny. „Když jsou tu všechny ty reaktory a ta žula a předtím ten výbuch, když jsi vyhodil z lodi tu bombu… no, prostě mě napadlo, že jsme možná nějakou dávku dostali. A ještě k tomu jsme byli na Megalodi, když se ji Lamm pokusil vyhodit do vzduchu. Ale když říkáš, že to je v pohodě, tak asi je.“

„Nemusíme si s tím moc lámat hlavu, leda že by tu někdo byl obzvlášť citlivý.“

Yalson přikývla.

Horza přemýšlel, jestli by se neměli rozdělit. Měli by jít pohromadě, anebo ve dvou skupinkách, každá po jednom pěším tunelu, který vede souběžně s hlavní linkou a s přepravní trubkou? Dokonce by se mohli rozdělit ještě víc a poslat někoho po každém ze šesti tunelů, které vedou od stanice ke stanici; to už je trochu příliš, ale dokazuje to, kolik mají možností. Když se rozdělí, asi by na tom byli líp v případě útoku z boku, kdyby jedna skupina narazila na Idiřany – i když ze začátku by měla menší palebnou sílu. Neposílili by tím svou šanci najít Mozek, aspoň pokud senzor hmotnosti funguje, jak má, ale zato by byla větší šance, že narazí na Idiřany. Když ale zůstávali pohromadě v jednom tunelu, měl z toho Horza klaustrofobní předtuchu. Jediný granát by je mohl zlikvidovat; jediná salva těžké laserové palby by je všechny zabila nebo vyřadila z boje.

Bylo to jako dostat u ročníkových zkoušek Vojenské akademie na Heibohre rafinované, ale nepravděpodobné zadání.

Dokonce se ani nemohl rozhodnout, kterým směrem mají vyrazit. Když prohledávali stanici, našla Yalson v tenké vrstvě prachu stopy, byly na podlaze v pěším tunelu vedoucím ke stanici pět, což naznačovalo, že Idiřané vyrazili tím směrem. Jenže: měli by jít za nimi, anebo si vybrat opačný směr? Pokud by šli za nimi a jemu by se nepovedlo Idiřany přesvědčit, že je na jejich straně, nevyhnou se boji.

Kdyby ale vyšli opačným směrem a zapojili energii na stanici jedna, dali by tím elektřinu u Idiřanům. Neexistuje způsob, jak omezit dodávku energie jen na jednu část Velícího systému. Každá stanice může izolovat svůj sektor tratě od zásobování, ale energetické okruhy jsou konstruované tak, aby žádný zrádce – nebo někdo neschopný – nemohl odpojit celý systém. Takže i Idiřané budou moct používat přepravní trubky, samotné vlaky a strojírenské dílny… Lepší bude je najít a vyjednávat; nějak to vyřešit, ať už jakkoli.

Horza potřásl hlavou. Celé je to překomplikované. Velící systém s těmi svými tunely a sály a patry a šachtami, s odbočkami a smyčkami a spojkami a přemostěními mu připadal jako pekelný rozhodovací diagram s uzavřeným okruhem pro jeho myšlenky.

Vyspí se na to. Potřeboval už spánek stejně jako ostatní. Cítil to z nich. Stroji by mohla leda dojít energie, ale spát nepotřebuje, a Balveda pořád vypadala hodně čilá, ale ostatní jevili známky toho, že k načerpání sil potřebují něco víc, než si jen chvíli sednout. Podle jejich biologických hodin byl čas na spánek; byla by holá pošetilost je přetahovat.

Na paletě měl vázací postroj. To by mohlo na Balvedu stačit. Stroj může hlídat a on nechá po dobu, co budou spát, senzor na kombinéze sledovat jakýkoli pohyb v nejbližším okolí; mělo by to být vcelku bezpečné.

Dojedli. Proti tomu, že se prospí, nikdo nic nenamítal. Balvedu zapakovali do vázacího postroje a zabarikádovali v jednom prázdném skladu u peronu. Unaha-Closp dostal příkaz zaujmout postavení na jedné z těch vysokých konstrukcí a nehýbat se, leda že by slyšel nebo viděl něco nemístného. Horza umístil senzor kousek od místa, kde bude spát, na jeden nižší nosník nějakého kladkostroje. Rád by si popovídal s Yalson, ale když všechny přípravy dokončil, většina ostatních včetně Yalson už spala. Leželi na zádech u stěny nebo prostě na zemi, hledí měli zatemněná nebo odvrátili hlavy od slabých světel z kombinéz těch druhých.

Horza se díval, jak se Wubslin ještě trochu courá po stanici, ale pak se i inženýr uložil a všude zavládl klid. Horza zapnul senzor nastavený tak, aby spustil poplach, kdyby zachytil cokoli nad jistou úrovní pohybu.

Spal neklidně; probouzely ho vlastní sny.

Duchové jej pronásledovali v docích s halasnou ozvěnou a po ztichlých, opuštěných lodích, ale když se otočil přímo proti nim, jejich oči vždycky jen čekaly, byly jako terče, jak ústa; a ta ústa jej polkla a on padal do černých tlam očí a kolem ledu na jejich okrajích, mrtvý led obkružoval ledové, polykavé oko; a pak už nepadal, pak už utíkal, utíkal s olověnou, smolnou pomalostí, upaloval kostěnými dutinami vlastní lebky, které se zvolna rozpadaly; studená planeta prošpikovaná tunely, která se drtí a bourá o nikde nekončící ledovou stěnu, až jej vlna trosek dohonila a on padal a hořel, padal zase do toho tunelu jako studené oko, a jak tak padal, ozval se zvuk, zvuk z hrdla toho studeného ledového oka a z jeho vlastních úst a ten zvuk ho zmrazil hůř než led, a ten zvuk řekl:

„ÍÍÍííí…“

AKTUÁLNÍ SITUACE: TŘI

Fal ‚Ngeestra byla tam, kde bývala nejraději: na vrcholku hory. Měla za sebou první pořádný výstup od té doby, co si zlomila nohu. Vrchol to byl poměrně snadný a ona si vybrala nejlehčí cestu, ale přitom se teď tady nahoře opájela výhledem a byla celá zděšená z toho, jak moc vyšla z formy. Zahojená noha samozřejmě někde hluboko pobolívala, ale bolely i svaly na obou nohou, jako kdyby právě vylezla na horu dvakrát tak vysokou a s plným batohem. Snad jen vyšla z cviku.

Seděla na nejvyšším bodě horského hřebene, rozhlížela se přes menší bíle vrcholky až k ostrým zalesněným vrásám vyšších předhůří a ke zvlněným kopcovitým krajinám za nimi, kde se střídaly louky s lesy. V dálce byla nížina, řeky jiskřily na slunci a na protějším konci roviny se zvedaly kopce, kde stojí chata, její domov. Daleko pod ní ve vysoko položených údolích kroužili ptáci a někdy se na planině pohnul a zatřpytil nějaký zrcadlící povrch.

Zpola naslouchala vzdálené bolesti v kostech a hodnotila ji, ale potom ten otravný pocit vypojila. Nic ji nesmí rušit; nevylezla až sem nahoru jen proto, aby se pokochala výhledem. Přišla sem s konkrétním záměrem.

Nějaký význam to má, šplhat nahoru, vláčet se s tímhle pytlem kostí a tkání až sem a pak se dívat, pak myslet, pak být. Kdykoli v době rekonvalescence si sem mohla vyletět, ale neudělala to, ačkoli jí to Jase navrhoval. To by bylo příliš snadné. Být tady by neznamenalo nic.

Soustředila se, spustila víčka, probírala se tichým vnitřním zaříkáváním, zaklínadlem bez magie, které povolává duchy z hloubi geneticky upravených žláz.

Trans přišel s počátečním náporem omamné síly, která ji přiměla rozpažit obě ruce pro lepší rovnováhu, ačkoli jí žádná nerovnováha nehrozila. Zvuky v uších, zvuky vlastní prudce se ženoucí krve a pomalého proudění dechu, nabraly na síle a přešly do podivných harmonií. Světlo za jejími víčky pulzovalo ve stejném rytmu jako tep. Ucítila, že se mračí, představovala si, jak se jí obočí zvedá do stříšky podobné křivkám kopců, a jedna část jejího já, ta stále odlehlá a pozorná, si pomyslela: Pořád ti to ještě moc nejde…

Otevřela oči a svět se změnil. Vzdálené vršky hnaly bez konce svoje hnědé a zelené vlny s hřebínkem tříštící se bílé pěny. Pláň běsnila světlem; pravidelný vzor pastvin a lesíků na předhůří vypadal jako kamufláž, jako by se pohyboval i nepohyboval, jako vysoká budova viděná na pozadí rychle letících mraků. Zalesněné hřebeny vypadaly jako nerovné brázdy nějakého obřího upracovaného stromového mozku a vrcholky všude kolem ní, pokryté sněhem a ledem, se změnily ve vibrující zdroje světla, které ale bylo také zvukem a vůní. Točila se jí hlava a prožívala pocit jakési soustřednosti, jako by byla jádrem krajiny.

Tady, v naruby převráceném světě, v otočené dutosti.

Je její součást. Narodila se tu.

Všechno, čím je, každá kost a orgán, buňka a chemikálie a molekula a atom a elektron, proton a jádro, každá elementární částice, každá energetická vlnoplocha, odsud až… ne jen k orbitálu (zase se jí roztočila hlava a dotkla se rukama v rukavicích sněhu), ale až po Kulturu, galaxii, vesmír…

Tohle je naše místo a náš čas a náš život a my bychom se z nich měli těšit. Děláme to ale? Podívejme se zvnějšku dovnitř; zeptejme se sami sebe… Co přesně to děláme?

Zabíjíme nesmrtelné, měníme se, abychom se zachovali, válčíme pro mír… a tím pádem naprosto přijímáme za své to, o čem jsme z dobrých důvodů tvrdili, že to beze zbytku zavrhujeme.

Prostě se to udělalo. Ti lidé z Kultury, kteří se jednoznačně stavěli proti válce, jsou pryč; už nepatří ke Kultuře, nezapojují se do válečného úsilí. Stali se z nich neutrálové, utvořili vlastní uskupení a vybrali si nová jména (případně začali tvrdit, že to oni jsou jediná pravá Kultura; další zmatené stínování na nevyvinutých hranicích Kultury). Ale pro jednou na názvech nesešlo; důležitá byla neshoda a také nepříjemný pocit způsobený rozkolem.

Ano, a to pohrdání. To zahlcující pohrdání, ke kterému jako bychom dospěli. Naše vlastní maskované pohrdání pro „primitivy“, pohrdání těmi, kdo opustili Kulturu, když ti, kdo se rozhodli bojovat proti Idiřanům, vyhlásili válku; pohrdání, jež tolik našich lidí chová ke Zvláštním okolnostem… pohrdání, které k nám podle odhadu nás všech patrně cítí Mozky… a mimo nás; pohrdání, jež pro nás, pro všechny lidi mají Idiřané, a lidské pohrdání vůči Chameleonům. Volně sdružená nechuť, galaxie opovržení. My a naše pilné, přepilné životečky, v nichž nenacházíme žádný lepší způsob, jak strávit celé roky, než v soupeřivém pohrdání.

A co nejspíš k nám cítí Idiřané. Jen si to vezměte: jsou téměř nesmrtelní, svérázní a nezměnění. Dějiny trvající čtyřicet pět tisíc let, na jediné planetě, s jediným všeobjímajícím náboženstvím/filosofií; celé souvislé věky spokojeného studia, poklidné věky zbožnosti na tom jediném uctívaném místě, bez zájmu o cokoli mimo ně. A pak, o tisíciletí dříve, v jiné pradávné válce, je tu invaze; najednou se z nich stali pěšci ve špinavém imperialismu kohosi jiného. Od introvertní mírumilovnosti přešli skrze věky muk a represe – což je vskutku síla, která vás překová – až k extrovertní militantnosti a cílevědomému zápalu.

Kdo by jim to vyčítal? Pokusili se udržet stranou a byli rozdrceni, téměř vyhubeni silami mocnějšími než ty, které byli s to sebrat sami. Není se co divit, pokud usoudili, že jediným způsobem, jak se ochránit, je zaútočit první, expandovat, být stále silnější, dohnat vlastní hranice tak daleko od předrahé planety Idir, jak to jen půjde.

Dokonce existuje genetická šablona určující tu katastrofickou změnu od pokorných k bojovným, ten krok od množitele k válečníkovi… Vskutku, divoký a vznešený to druh, právem hrdý sám na sebe, jenž odmítá změnit svůj genetický kód a jenž se nijak výrazně nemýlí, když tvrdí, že dokonalosti už dosáhl. Jak jim jen musí připadat ty rojící se dvounohé kmeny lidstva!

Opakování. Hmota a život a materiály, jež by mohly nést změnu – jež by se mohly vyvíjet – se neustále opakují: potrava života, jež životu odpovídá.

A my? Jen jedno z mnoha krknutí ve tmách. Zvuk, ale beze slova, hluk, ale bez významu.

Neznamenáme pro ně nic: pouhé bioautomaty – a navíc nejúděsnější zástupce toho druhu. Kultura Idiřanům nutně připadá jako padoušská směska všeho, co jim kdy bylo odporné.

Jsme podvraťácký druh, naše minulost je jedna zmatená spleť, naše zdroje jsou záhadné, náš násilnický vzestup je plný hamižných, krátkozrakých říší a krutých plýtvavých diaspor. Našimi předky byli ztracenci a nalezenci galaxie, kteří se bez ustání a oddechu množili a hemžili a zabíjeli, jejich společnosti a civilizace se věčně rozpadaly a zase formovaly… Na nás prostě něco musí být v nepořádku, v našem systému je něco zmutovaného, máme v sobě cosi příliš rychlého a nervózního a zběsilého, než aby to prospělo nám samotným nebo komukoli jinému. Jsme tak trapné kusy tkání, máme tak krátké životy, stále se zmateně rojíme. A Idiřanům připadáme tak mdlí, tak hrozně hloupí.

Takže fyzický odpor; ale ono to je ještě horší. Jsme sebeměnivý druh, hrabeme se v samotném kódu života, vymýšlíme přesmyčky Slova, jež je Cestou, zaříkadla bytí. Zasahujeme do vlastního dědictví, zasahujeme do vývoje jiných (ha! tenhle zájem máme společný) …

A co ještě horšího, ba co nejhoršího, nejen že vytváříme ty svrchované Mozky, stroje s vědomím, my je přijímáme za své a naprosto se té svrchovanému klatbě oddáváme, ač to je vyslovený obraz a esence života, jen znesvěceného. Ztělesněné modloslužebnictví.

Žádný div, že nás tak nesnášejí. Vždyť jsme takové ubožácké mutace, malicherné a nechutné, jsme služebníci mechanických ďáblů, kterým se klaníme. A nejsme si jisti ani svou vlastní identitou: kdo přesně je Kultura? Kde přesně začíná a končí? Kdo k ní patří a kdo už ne? Idiřané vědí naprosto přesně, kdo jsou: jsou buď čistokrevní, patří k jediné rase, anebo k ničemu. Platí to snad i o nás? Kontakt je Kontakt, to je jasné jádro, ale jinak? Úroveň genofixace kolísá; existuje sice ideál, ale ne každý se může úspěšně spářit s každým jiným. Mozky? Nikde žádné opravdové standardy; jsou to také individuality a nejsou plně předvídatelné – jsou předčasně vyspělé a nezávislé. Copak, poutníčku, žiješ snad na orbitálu vyrobeném Kulturou, anebo ve Skále, což je další druh vydolovaného světa? Kdepak; je tu příliš takových, kdo se dožadují nějakého typu nezávislosti. Takže tahle Kultura nemá žádné zřetelné hranice; prostě jen bledne u okrajů, je tam roztřepená a šíří se. Tak kdo to jsme?

Šum významu a hmoty všude kolem ní, horský zpěv světla jako kdyby stoupal podobný překypujícímu kotli, máčel ji a pohlcoval. Cítila se podle pravdy jako drobné smítko: tečička, maličký nedokonalý zmítající se úštěpek života ztracený v lavině odpadu ze světla a prostoru.

Cítila kolem sebe zmrzlou sílu ledu a sněhu, cítila, jak ji její chlad stravuje a spaluje jí kůži. Cítila, jak praží slunce, věděla, že krystaly se lámou a tají, věděla, že voda odkapává a klouže a mění se v tmavé bubliny pod ledem a v kapky na koncích střechýlů. Viděla vějířovité čúrky, překotné potoky a peřejnaté řeky; cítila stáčející a roztáčející se smyčky řeky, jež zpomaluje a meandruje a poklidně ústí… do jezera, a do moře, kde se znovu zvedá opar.

A cítila, že se v ní ztrácí, rozpouští se v ní, a poprvé ve svém mladém životě se opravdu bála, v tu chvíli a na tom místě měla větší strach, než když se zřítila a zlomila si nohu, než v těch několika krátkých okamžicích pádu, než v tom drtivém okamžiku nárazu a bolesti, než v těch dlouhých prochladlých hodinách po tom, kdy ležela v klubíčku na sněhu a na skále, kdy se choulila a chvěla a snažila se neplakat. Na to se přece už dávno připravovala; věděla, co se děje, chápala, k čemu to patrně povede, věděla, jak na to nejlépe má reagovat. Bylo to reálné riziko a ona mu rozuměla. Tohle bylo jiné, protože teď nebylo čemu porozumět – a možná, že tu ani nebylo nic, co by mohlo porozumět, a to včetně jí samotné.

Pomoc! zakvílelo cosi v ní. Naslouchala a nemohla nic dělat.

Jsme led a sníh, jsme v uvězněném stavu.

Jsme voda, padající, potulná a nejistá, věčně vyhledávající nejnižší polohu, snažící se sebrat a setkat.

Jsme pára, jež se zvedla proti naší vůli, rozprostřela se jako mlhovina a nese ji jakýkoli vítr, který se právě vzedme. Jen aby začala odznovu, ať už ledová, anebo ne.

(Mohla by odejít, cítila na čele perličky potu, cítila, jak její ruce utvářejí v čerstvém křupavém sněhu vlastní odlévací formy, a věděla, že existuje úniková cesta, věděla, že se dokáže dostat dolů… ale s prázdnýma rukama, po tom, co nic nenašla, nic neudělala, ničemu neporozuměla. Takže zůstane a nějak si cestu ven probojuje.)

Cyklus začal znovu, její myšlenky opisovaly výkruty a ona viděla vodu, jak plyne soutěskami a údolími, anebo jak se sbírá níž mezi stromy, anebo jak padá přímo dolů, do jezer a do moře. Viděla ji padat na louky a do vyvýšených mokřadů a rašelinišť, cítila to spolu s ní, práh za prahem, přes drobné skalní římsy, pěnila a kroužila (cítila, jak jí vlhkost na čele mrzne, jak jí trne mrazem, chápala to nebezpečí a znovu přemítala, jestli z transu neodejít, přemítla, jak dlouho tam vlastně sedí a jestli ji pozorují, anebo ne). Znovu ucítila závrať, sevřela pevněji sníh kolem sebe, rukavice lisovaly zmrzlé vločky; a v tom okamžení se rozpomněla.

Znovu uviděla ten tvar ze zmrzlé pěny; stála zase vedle té skalní římsy na chladné bažinaté rovině, vedle maličkého vodopádu a vedle tůně, kde našla tu čočku ze zpěněného ledu. Rozpomněla se, jak ji držela v rukou, a vybavilo se jí, že se nerozezvučela, když do ní cvrnkla prstem, a že chutnala jen po vodě a po ničem jiném, když se jí dotkla jazykem… a že její dech přes ni přeletěl jako mráček, jako další v řadě vířivých obrazů ve vzduchu. A to byla ona.

To jediné to znamenalo. Toho se šlo držet.

Kdo jsme?

Ti, kdo jsme. Prostě ti, za které jsme bráni. To, co víme, a co děláme. Ne méně, ne víc.

Dál předávané informace. Struktury, galaxie, hvězdné soustavy, planety, všechno se vyvíjí; hmota v surových změnách, procesy v průběhu. Život je rychlejší síla, přeuspořádává se, nachází si nové niky, nabývá tvaru; inteligence – vědomí – je o řád rychlejší, další nová rovina. Dál je neznámo, příliš nejasné, než abychom je pochopili (snad se tak zeptat některého Dra’Azona a čekat na odpověď) … všechno se prostě čistí, prochází postupným zpřesňováním (pokud samotný pojem přesnosti je přesný) …

Co má být, jestli si pohráváme s vlastním dědictvím? Vždyť co je víc naše, abychom měli právo si s tím pohrávat? Proč by měla mít příroda pravdu víc než my? Pokud se zmýlíme, pak to bude proto, že jsme hloupí, ne protože sám nápad byl špatný. A pokud už nebudeme až na samotném okraji, kde se vlna láme, co má být? Ruku sevřít na štafetovém kolíku; všechno nejlepší a dobře se bav.

Všechno v nás, všechno kolem nás, všechno, co víme a můžeme vědět, se vposledku skládá ze vzorců nicoty; to je konečný součet, poslední pravda. Takže kdekoli zjistíme, že ty vzorce jakkoli dokážeme ovládat, proč bychom po svém nevytvořili ty nejelegantnější, ty nejpříjemnější a nejlepší? Ano, jsme hédonisté, pane Boro Horzo Gobuchule. Vyhledáváme potěšení a uzpůsobili jsme sami sebe tak, abychom ho mohli mít víc; to přiznáváme. Jsme to, co jsme. Ale co ty? Co jsi potom ty?

Kdo jsi?

Co jsi?

Zbraň. Vytvořená dávno mrtvými k tomu, aby klamala a zabíjela. Celý poddruh Chameleonů je pozůstatkem nějaké pradávné války, války zasuté do tak dávné doby, že nikdo, komu se chce o tom mluvit, se ani nerozpomíná, kdo v ní bojoval, kdy a o co. Nikdo ani neví, jestli stáli Chameleoni na vítězné straně, anebo ne.

V každém případě vás utvořili, Horzo. Nevyvinuli jste se žádným způsobem, který by se dal označit jako „přirozený“; jste výsledkem pečlivého myšlení a genetického kutilství a vojenských plánů a promyšlených projektů… a války; samotné vaše stvoření záviselo na válce, jste její děti, jste její dědictví.

Chameleone, změň víc než jen vnější vzhled… jenže to ty nemůžeš, to ty nechceš. Dokážeš se jen snažit na to nemyslet. A přece tu potřebné vědomosti jsou, jsou tu informace implantované kdesi hluboko. Mohl bys – měl bys s nimi tak jako tak snadno žít, jenže nemyslím, že bys to udělal…

A je mi tě líto, protože si myslím, že teď už vím, koho vlastně nenávidíš.

Honem se probrala, přísun chemikálií ze žláz v krku a na mozkovém kmeni vysychal. I sloučeniny, které už dívka měla v mozkových buňkách, se začínaly rozkládat a propouštěly ji ze své moci.

Kolem ní se proháněla realita, čerstvý vítr jí chladl na kůži. Otřela si z čela pot. V očích měla slzy, a tak si setřela i je, popotáhla a promnula si zarudlý nos.

Další selhání, pomyslela si trpce. Ale byla to nestálá mladická zatrpklost, tak nějak falešná, kterou si osvojíte jen na čas, jako když si dítě zkouší šaty pro dospělého. Chvilku se kochala tím pocitem, že je stará a zbavená iluzí, potom ho nechala plavat. Ta nálada jí nesedí. Mám dost času na jeho pravou verzi, až budu stará, pomyslela si a usmála se na tu čáru vršků na protější straně pláně. Nicméně selhání to bylo. Doufala že ji něco napadne, něco o Idiřanech nebo o Balvedě nebo o Chameleonovi nebo o válce nebo… prostě něco…

Místo toho zůstala z valné části na domovském území mezi uznanými a už známými fakty.

K tomu jisté sebeznechucení z toho, že je člověk, porozumění tomu, jaké pyšné pohrdání chovají Idiřané k jejímu druhu, potvrzení, že přinejmenším jedna věc má jakýsi vlastní význam, a nejspíše mylný a patrně přehnaně účastný letmý vhled do povahy toho muže, kterého nikdy nepotkala a nikdy nepotká a kterého od ní dělí většina galaxie a veškerá morálka.

Ze zmrzlého vrcholku toho dolů přinese opravdu málo.

Vzdychla si. Vítr vanul a ona se dívala, jak se podél vysokého horského hřbetu sbírají mraky. Jestli chce utéct bouřce, měla by vyrazit hned. Připadalo by jí jako podvod, kdyby se dolů nevrátila vlastními silami, a Jase by jí pěkně vynadal, kdyby se podmínky zhoršily na tolik, aby si musela přivolat letoun.

Fal ‚Ngeestra vstala. Bolest v noze se zase vrátila; signalizace od její slabiny. Chvilku se nehýbala, odhadovala stav hojící se kosti a potom – jakmile usoudila, že vydrží – zahájila sestup dolů, k nezmrzlému světu.

11. VELÍCÍ SYSTÉM: STANICE

Něco s ním zlehka zatřáslo.

„Vstávej honem. No tak, vstávej. Dělej, vyskoč, a hned…“

Poznal hlas, patřil Xoralundrovi. Starý Idiřan se ho pokouší přimět, aby se probudil. Dělal, jako že pořád spí.

„Vím, že jsi vzhůru. No tak, dělej, je čas vystávat.“

S hranou malátností otevřel oči. Xoralundra stál v jasně osvětlené kruhové místnosti se spoustou velikých pohovek zasazených do výklenků v nějakém modrém materiálu. Nad tím bílé nebe s černými mraky. Hodně světla. Zakryl si oči a podíval se na Idiřana.

„Co se stalo s Velícím systémem?“ zeptal se a rozhlížel se po kruhové modré místnosti.

„Ten sen už skončil. Vedl sis dobře, vyšel jsi z toho se štítem. Akademie i já z tebe máme velikou radost.“

Nemohl si pomoct, potěšilo ho to. Jako by jej zahalila nějaká teplá záře, neubránil se a na obličeji se mu usadil úsměv.

„Děkuji,“ řekl. Querl přikývl.

„Jako Bora Horza Gobuchul sis vedl výtečně,“ pokračoval Xoralundra tím dunivým silným hlasem. „Teď by sis měl udělat trochu volna; jdi si hrát s Gierahel.“

Když to Xoralundra řek, zrovna švihem spouštěl nohy dolů z postele a chystal se seskočit na zem. Usmál se na starého querla.

„S kým?“ zasmál se.

„Se svou kamarádkou Gierahel,“ zopakoval Idiřan.

„Chtěl jsi říct Kierachell,“ zasmál se a potřásl hlavou; ten Xoralundra nám nějak stárne!

„Chtěl jsem říct Gierahel,“ trval si Idiřan chladně na svém, poodstoupil a zvláštně se na něj podíval. „Kdo je Kierachell?“

„Chceš říct, že nevíš? Jak sis mohl splést její jméno?“ zeptal se a znovu kroutil hlavou nad querlovou pošetilostí. Anebo to ještě pořád patří k nějaké zkoušce?

„Okamžik,“ vyzval jej Xoralundra. Podíval se na něco, co držel v ruce a co mu vrhalo barevná světla až na široký lesklý obličej. Potom si přitiskl druhou ruku na ústa, nasadil ohromený a překvapený výraz, podíval se na něj a řekl: „A tak! Promiň!“ a najednou natáhl ruku a strčil ho zpátky do –

Posadil se. Něco mu kňučelo do ucha.

Znovu a pomalu se položil, rozhlížel se po zrnité tmě, jestli si ostatní něčeho všimli, ale nehýbali se. Poručil senzoru, ať vypne poplach. Kňučení v uchu ztichlo. V dálce na konstrukci viděl kryt Unaha-Clospa.

Horza otevřel hledí a otřel si pot z nosu a čela. Dron jej bezpochyby uvidí pokaždé, když on se probere. Napadlo ho, co si teď stroj asi myslí, co si myslí o něm. Vidí jej dost dobře, aby věděl, že má zlé sny? Dokáže prohlédnout hledím až na obličej, anebo vycítit drobné cukavé pohyby jeho těla v okamžicích, kdy mozek konstruuje z trosek všech jeho prožitých dnů ty své obrazy? Mohl by nastavit hledí, aby bylo neprůhledné; mohl by nastavit i kombinézu, aby se zvětšila a zamkla a nehýbala.

Říkal si, jak stroji asi připadá: drobné, měkké a nahé cosi v tvrdém kokonu, zmítající se iluzemi v bezvědomém stavu.

Rozhodl se, že zůstane vzhůru, dokud se nezačnou probouzet ostatní.

Noc uběhla a Svobodná rota se probudila doprostřed tmy a labyrintu. Dron neříkal nic o tom, že jej v noci viděl, jak se budí, a on se neptal. Byl falešně veselý a bodrý, obcházel ostatní, smál se a plácal je po zádech, vykládal jim, že dneska se přesunou na stanici sedm a budou moct rozsvítit a zprovoznit přepravní trubky.

„A víš ty co, Wubsline?“ prohodil a usmíval se na inženýra, který si mnul spaní z očí. „Podíváme se, jestli by se nám nepovedlo uvést do provozu jeden ten velký vlak, čistě pro tu legraci.“

„Mnoo,“ zazíval Wubslin, „jestli to nevadí…“

„Proč by vadilo?“ rozhodil Horza rukama. „Myslím, že pan Patřičný nám to dovolí; u všech těchhle věcí dělá, že nic nevidí. Rozjedeme si jeden z těch supervlaků, co ty na to?“

Wubslin se protáhl, usmál se a přikývl. „Jo, to je podle mě fajn nápad.“ Horza se usmál od ucha k uchu, mrkl na Wubslina a šel odpoutat Balvedu. Myslel si, že to je jako pouštět z klece divoké zvíře. Když odsunul stranou prázdnou cívku od kabelu, kterou byly zahrazené dveře, napůl očekával, že ji tam nenajde, že nějak zázračně utekla z pout a vypařila se z místnosti, aniž by otevřela dveře; když ale nahlédl, ležela poklidně ve svém teplém oblečení, postroj vyrýval brázdy v kožešině bundy a pořád byl připevněný ke stěně, jak jej Horza zanechal.

„Dobré ráno, Perosteck!“ řekl zvesela.

„Horzo,“ opáčila nerudně, pomalu se posadila, protáhla si ramena a krk, „ani dvacet let u matky, ani delší doba, než se mi líbí, kterou jsem strávila jako veselá a oslnivá holka užívající si všechny radosti, jaké kdy Kultura vymyslela, ani jeden dva roky dospělosti a sedmnáct let v Kontaktu a čtyři u Zvláštních okolností, nic z toho ze mě neudělalo člověka, který by byl po ránu příjemný a rychle se budil. Neměl bys trochu pitné vody? Spala jsem moc dlouho, nebylo to pohodlné, je tu zima a tma, měla jsem noční můry, které mi připadaly vážně příšerné, ovšem jen dokud jsem se neprobudila a nedošlo mi, jak na tom jsem v realitě, a taky… před chviličkou jsem se zmínila o vodě, slyšel jsi to? Nebo žádnou nedostanu?“

„Přinesu ti,“ slíbil a vykročil zpátky ke dveřím. Tam se zastavil. „A mimochodem, máš pravdu. Jsi po ránu pěkně protivná.“

Balveda v přítmí zavrtěla hlavou. Přitiskla si na rty prst a přejížděla jím od strany ke straně, jako kdyby si masírovala dásně nebo čistila zuby, a pak už jen seděla s hlavou spuštěnou až mezi kolena a upřeně se díval do smolné nicoty ve studené kamenné podlaze a přemýšlela, jestli zemře právě dnes.

Stáli v obrovském polokruhovém výklenku vytesaném do skály a dívali se přes tmavý prostor opravářské a údržbářské zóny čtvrté stanice. Jeskyně měla tři sta čtverečních metrů, možná víc, a od ochozu, na kterém stáli, to bylo třicet metrů prudce dolů ke dnu rozlehlé jeskyně, přeplněného stroji a zařízením.

Od stropu, který byl dalších třicet metrů v šeru nad nimi, visely obrovské drapáky schopné zvednout a držet celý vlak Velícího systému. Někde v polovině čněla do jeskyně visutá konstrukce vedoucí od ochozu na jedné straně k ochozu na té protější, takže přetínala celý její temný objem.

Byli připraveni vyrazit; vydal rozkaz.

Wubslin a Neisin se na antigravech vydali každý do jednoho menšího bočního tunelu, které vedly jeden k hlavnímu tunelu Velícího systému a druhý k přepravním trubkám. Jakmile se tam dostanou, budou se držet na úrovni hlavní skupiny. Horza zapnul svoje AG, vzletěl asi metr nad zem, vydal se po bočním tunelu odbočujícím z ochozu a potom pomalu vyrazil do tmy, k třicet kilometrů vzdálené stanici číslo pět. Ostatní půjdou za ním, také na AG. Balveda se na paletě dělila o místo s vybavením.

Usmál se, když si tam sedala; najednou mu připomněla Fwi-Songa, jak dřepí na těch svých těžkonosných nosítkách… v prostoru a slunečním svitu míst, která už neexistují. To srovnání mu přišlo nádherně absurdní.

Vznášel se po tunelu pro pěší, kdykoli se objevila nějaké odbočka, zastavoval a zkoumal je a vždy se při tom spojil s ostatními. Senzory na kombinéze měl nastavené na maximum; jakékoli světlo, sebeslabší zvuk, změna v proudění vzduchu, dokonce i vibrace v okolní skále – o všechno je postaráno. Zaznamenal by i nezvyklé pachy, nemluvě o energii proudící kabely ukrytými ve stěnách tunelu a o jakékoli komunikaci.

Přemýšlel, jestli se nemá po cestě pokoušet o spojení s Idiřany, ale rozmyslel si to. Ze čtyřky vyslal jediný krátký signál a odpovědi se nedočkal; vysílat další po cestě by znamenalo prozrazovat toho až příliš, pokud (jak se obával) Idiřané nemají náladu někoho poslouchat.

Sunul se tmou jako na neviditelném křesle, v náruči držel systém KREV. Slyšel vlastní tep, dech i to, jak mu studený a zpola zatuchlý vzduch prokluzuje kolem kombinézy. Ta zachycovala slabou radiaci z okolní žuly, kterou občas prokládaly kosmické paprsky. Na průhledové desce v přilbě sledoval přízračné radarové zobrazení tunelů vinoucích se skrze horninu.

Místy vedl tunel rovně. Když se otočil, viděl hlavní skupinu půl kilometru za sebou. Jinde tunel opisoval sérii mírných zatáček, takže výhled skenovacím radarem padal až na dvě stovky metrů, i méně, a jemu pak připadalo, že se vznáší sám v mrazivé tmě.

Na stanici číslo pět našli bojiště.

Jeho kombinéze zachycovala zvláštní pachy; to byl první náznak, ty organické molekuly ve vzduchu, spálené, zkoksované. Vydal ostatní rozkaz zastavit se a opatrně se vydal kupředu.

U jedné stěny tmavého, prázdného jeskyňovitého prostoru ležela mrtvá těla čtyř medželů, spálená a s usekanými končetinami, v podobném uspořádání jako zmrzlé mrtvoly Chameleonů na povrchové základně. Ve stěně nad padlými byly vypálené idirské náboženské symboly.

Došlo tu k přestřelce. Stěny stanice byly samý drobný kráter a dlouhá jizva od laseru. Horza našel zbytky jedné rozbité laserové pušky, ve které byl zaseknutý kus nějakého kovu. Mrtvá těla medželů rozervaly na kusy stovky podobných maličkých projektilů.

Na protější straně stanice, za napůl zničenými pozůstatky jedné přístupové rampy, našel roztroušené komponenty nějakého primitivně vyrobeného zařízení, jakéhosi děla na kolečkách, podobného miniaturnímu obrněnému vozu. Ve zmrzačené věžičce stále zbyla trocha munice a další projektily byly poházené kolem osmahnutého vraku jako větrem rozptýlená semínka. Horza se při pohledu na trosky pousmál a potěžkal v ruce hrst nepoužitých projektilů.

„Mozek?“ prohodil Wubslin, jen co se podíval na to, co zbylo z nevelkého vozidla. „To on to vyrobil?“ Podrbal se na hlavě.

„Určitě,“ přikývl Horza a díval se, jak Yalson opatrně dloube jednou botou do orvaného kovu tvořícího trup stroje a zbraň drží připravenou. „Předtím tu nic podobného nebylo, ale v některé dílně se to vyrobit dalo; některé z těch starých strojů pořád fungují. Bylo by to těžké, ale Mozku zbylo pár funkčních polí a možná i jeden dva drony, takže by to zvládl. A čas na to měl.“

„Pěkně primitivní,“ ohodnotil to Wubslin a převracel v ruce jeden kousek mechanismu děla. Ohlédl se do dálky po mrtvolách medželů a dodal: „Ale posloužilo to slušně.“

„Pokud počítám dobře, další medželové tu už nejsou,“ prohlásil Horza.

„Ale pořád zbyli ti dva Idiřani,“ odsekla kysele Yalson a kopla do gumového kolečka. Odvalilo se pár metrů mezi trosky a zase padlo na bok kousek od Neisina, který oslavoval objev padlých medželů hltem z placatice.

„Víš jistě, že Idiřani tu už nejsou?“ zeptal se Aviger a znepokojeně se rozhlížel. Dorolow taky mžourala do tmy a přežehnala se Kruhem plamene.

„Naprosto,“ odpověděl Horza. „Ověřil jsem si to.“ Prohledat stanici číslo pět nebylo těžké; byla to obyčejná stanice, vlastně jen pár rozšířených míst, zastávka v dvojité smyčce Velícího systému, místo, kde vlaky mohou zastavit a spojit se s komunikačními body na povrchu planety. Mimo hlavní prostor už jen několik místností a skladů, nikde žádné zařízení, kterým by šlo nahodit energii, a žádné ubikace ani velíny, žádné rozlehlé opravářské a údržbářské zóny. Stopy v prachu vyznačovaly místo, kde Idiřané odešli ze stanice po bitvě s primitivním automatickým strojem Mozku; vyrazili ke stanici číslo šest.

„Myslíš, že na příští stanici už bude vlak?“ zajímal se Wubslin.

Horza přikývl. „Měl by.“ Inženýr přikývl taky a nepřítomně se zadíval na dvoje ocelové koleje lesknoucí se na podlaze stanice.

Balveda sklouzla z palety a protáhla si nohy. Horza měl dál zapnuté infračervené senzory, a tak viděl, jak se agentce Kultury od úst řine dech jako matně svítící oblak tepla. Plácla o sebe rukama a zadupala.

„Pořád není moc teplo, co?“ prohodila.

„Žádný strach,“ ozval se rozmrzele dron zpoza palety. „Nejspíš se brzy začnu přehřívat; po dobu, než to se mnou švihne úplně, by tě to mohlo zahřát.“

Balveda se pousmála, posadila se zase na paletu a zadívala se na Horzu. „Pořád se chystáš přesvědčit svoje trojnohé kamarády, že jste na stejné straně?“ zeptala se.

„Pche!“ doprovodil to dron.

„Uvidíme.“ Na víc se Horza nezmohl.

Zase: vlastní dech, vlastní tep a pomalý tok zatuchlého vzduchu.

Tunely vedly do hluboké tmy ve prastaré skále jako záludné kruhové bludiště.

„Válka neskončí,“ ozval se Aviger. „Jenom… dozní.“ Horza se vznášel tunelem a na půl ucha poslouchal, jak si ostatní vzadu povídají na otevřeném kanálu. Přepnul vnější mikrofony kombinézy z reproduktorů v přilbě do malé obrazovky poblíž tváře; nacházel jen ticho. Aviger pokračoval: „Podle mě to Kultura nevzdá, jak si to kdekdo myslí. Podle mě budou bojovat dál, protože tomu věřej. Idiřani to nevzdají taky; budou bojovat do posledního a prostě po sobě s Kulturou půjdou pořád dál a nakonec po celý galaxii a jejich zbraně a bomby a paprsky a tak se budou pořád zlepšovat a zlepšovat a nakonec se z celý galaxie stane bojištěm, dokud nezačnou odpalovat všecky hvězdy a planety a orbitály a vůbec všechno, co je dost velký, aby se na tom dalo stát, a pak si navzájem zničej všechny velký lodě a potom i ty malý, až všichni budou mít už jenom individuální kombinézy a budou přitom po sobě střílet zbraněma, co uměj zničit celou planetu… a tak to skončí; nejspíš vynaleznou zbraně nebo

drony, co jsou ještě menší, a zbude jenom pár pořád menších a menších strojů, co spolu budou bojovat o zbytky galaxie, a ani nezbude nikdo, kdo by věděl, jak to vůbec celý začalo.“

„No vida,“ ozval se Unaha-Closp, „to zní poměrně zábavně. Ale co když to dopadne špatně?“

„To je příliš negativní přístup k boji, Avigere,“ vložil se do toho Dorolowin pisklavý hlas. „Musíš být pozitivní. Soupeření je formativní vliv; boj, to je zkouška, a válka je součást života a evolučního procesu. V její krajnosti nacházíme sami sebe.“

„…ale obyčejně po krk ve sračkách,“ prohlásila Yalson. Horza se ušklíbl.

„Yalson,“ namítla Dorolow, „i kdybys ne…“

„Dost,“ řekl najednou Horza. Obrazovka u tváře se rozblikala. „Počkejte tady, zachytil jsem zepředu nějaký zvuk.“ Zastavil se, seděl ve vzduchu a prohnal ten zvuk zvenčí reproduktorky v přilbě.

Byl hluboký, sytý a dunivý, jako když z ohromné dálky slyšíte silný příboj, anebo bouřku ve vzdálených horách.

„No, něco tam vydává zvuky,“ řekl.

„Jak je to daleko na další stanici?“ chtěla vědět Yalson.

„Asi dva kilometry.“

„Myslíš, že to jsou oni?“ ozval se Neisin nervózně.

„Nejspíš,“ uznal Horza. „No nic. Jdu napřed. Yalson, dej Balvedu do zadržovacího postroje. Všichni si prověřte zbraně. Ani hlásek. Wubsline, Neisine, pomalu kupředu. Jakmile stanici uvidíte, zastavte se. Půjdu se pokusit si s nimi popovídat.“

Hluk pořád nejasně duněl, nutil jej myslet na kamennou lavinu, kterou jste zaslechli z dolu hluboko v hoře.

Přiblížil se ke stanici. Za rohem uviděl pancéřové dveře. Stanice sama bude už jen stovku metrů dál. Uslyšel nějaké silné bouchání; v tmavém tunelu se halasně rozléhalo, vzdálenost je skoro neztlumila, znělo, jako když někdo cvaká obřími vypínači a utahuje masivní řetězy. Kombinéza zachytila ve vzduchu organické molekuly – idirský pach. Obešel okraj bezpečnostních dveří a uviděl stanici.

Na šestce bylo světlo, tlumené a žluté, jako od slabé svítilny. Počkal, až mu Wubslin a Neisin oznámí, že ze svých tunelů vidí stanici, až pak šel blíž.

Na stanici číslo šest stál vlak Velícího systému, zaoblený, masivní, tři patra vysoký a tři sta metrů dlouhý, takže válcovitý prostor zpola zaplňoval. Světlo vycházelo z jeho protějšího konce, vysoko vepředu, kde byla řídicí kabina. A z vlaku se nesly i ty zvuky. Přesunul se po tunelu pro pěší dál tak, aby viděl i zbytek stanice.

Nad protějším koncem perónu se vznášel Mozek.

Chvíli se na něj upřeně díval, potom zvětšil obraz, aby měl jistotu. Vypadal nefalšovaně; elipsoid snad takových patnáct metrů dlouhý a tři metry v průměru, stříbřitě nažloutlý v chabém světle řinoucím se z řídicí kabiny vlaku, vznášel se v zatuchlém vzduchu jako mrtvá ryba na hladině nehybného rybníka. Horza se podíval na senzor hmotnosti v kombinéze. Ten zaznamenával rozmazaný signál z reaktoru uvnitř vlaku, ale nic jiného.

„Yalson,“ řekl šeptem, ačkoli věděl, že to není nutné, „je na senzoru hmotnosti něco?“

„Jenom slabá stopa; nejspíš reaktor.“

„Wubsline,“ pokračoval Horza, „vidím ve stanici něco, co vypadá jako Mozek. Vznáší se to na protějším konci. Ale ani na jednom senzoru není vidět nic. Je možné, že by byl pro senzory neviditelný díky svému AG?“

„To by nemělo jít,“ ozval se Wubslinův hlas udiveně. „Pasivní gravitační senzor by tím zblbnul, ale určitě ne…“

Od vlaku se ozval silný kovový hluk, jako když se něco láme. Horzova kombinéza zaznamenala náhlý vzestup lokální radiace. „Do prdele!“ ucedil.

„Co se děje?“ zeptala se Yalson. Po stanici se rozlehlo další cvakání a praskání a objevilo se další slabé žlutavé světlo, tentokrát zpod reaktorového vagónu uprostřed soupravy.

„Někdo se snaží rozesrat vůz s reaktorem, to se děje,“ odpověděl Horza.

„Proboha,“ vydechl Wubslin. „Copak nevědí, jak je ten krám starý?“

„A proč to dělají?“ zeptal se Aviger.

„Možná se pokoušejí rozjet vlak na jeho vlastní šťávu,“ hádal Horza. „Debilové pitomí.“

„Třeba jsou moc líní, než aby se s kořistí tahali na povrch sami,“ nadhodil dron.

„Tyhle… jaderný reaktory, ty můžou vybuchnout, že jo?“ ujišťoval se Aviger – a právě v tu chvíli vytrysklo zpod středu vlaku oslepující modré světlo. Horza sebou cukl a zavřel oči. Slyšel, jak Wubslin něco křičí. Čekal na výbuch, na hluk, a smrt.

Zvedl hlavu. Světlo pod reaktorovým vagónem stále zářilo a jiskřilo. Slyšel nepravidelné syčení podobné statickému šumu.

„Horzo!“ zakřičela Yalson.

„Kurva drát!“ ozval se Wubslin. „Málem jsem si nadělal do kalhot.“

„Je to dobré,“ pospíšil si Horza. „Už jsem si sakra myslel, že to odpálili. Co to je, Wubsline?“

„Řek bych, že svařování,“ odpověděl mu Wubslin. „Elektrickej oblouk.“

„Aha. Tak teď hlavně ty magory zarazit, než nás všechny vyhodí do vzduchu. Yalson, sem ke mně. Dorolow, jdi za Wubslinem. Avigere, zůstaň u Balvedy.“

Trvalo několik minut, než se ostatní přeskupili. Horza se díval, jak se to jasné, poblikávající modré světlo prodírá zpod středu vlaku. Pak to ustalo. Stanici osvětlovaly jen ty dva slabé žluté zdroje z řídicí kabiny a reaktorového vozu. Yalson doletěla tunelem pro pěší k němu a přistála mu hladce po boku.

„Hotovo,“ řekla do interkomu Dorolow. Potom se Horzovi rozsvítila obrazovka v přilbě; do ucha mu zapípal reproduktor. Něco nedaleko vyslalo signál; a nebyla to ani jedena z jejich kombinéz, ani dron.

„Co to bylo?“ chtěl vědět Wubslin. A pak: „Koukejte támhle. Na zemi. To vypadá jako komunikátor.“

Horza a Yalson se po sobě podívali. „Horzo,“ pokračoval Wubslin, „tady leží na zemi komunikátor; myslím, že zapnutej. Určitě zachytil, jak Dorolow dosedala vedle mě. A teď to přenáší; používaj ho jako štěnici.“

„Omlouvám se,“ řekla Dorolow.

„Tak na to hlavně nesahejte,“ pospíšila si Yalson. „Může tam být nálož.“

„Takže… už vědí, že tu jsme,“ konstatoval Aviger.

„Stejně by se to brzy dozvěděli,“ namítl Horza. „Zkusím je oslovit; pro případ, že se mnou nebudou chtít mluvit, buďte všichni v pohotovosti.“

Horza vypnul svůj antigrav a došel na konec tunelu, téměř až na úroveň perónu. Další komunikátor, který tam ležel, vyslal svůj jediný pulz. Horza se podíval na temný obrovský vlak a zapnul v kombinéze vnější reproduktory. Nadechl se a chystal se promluvit idirsky.

Ze štěrbiny okna poblíž konce vlakové soupravy se cosi zablesklo. Hlavu mu to odhodilo v přilbě dozadu, byl omráčený, v uších mi zvonilo, padal. Stanicí se rozlehl hluk výstřelu. Poplach v kombinéze se na něj zděšeně rozpípal. Horza se dokulil ke stěně tunelu; zabušily do něj další výstřely, zaplály mu na přilbě i na těle kombinézy.

Yalson se přikrčeně rozeběhla. Doklouzala k ústí tunelu a pokropila palbou ta okna, ze kterých vyšly výstřely, potom se otočila, chytila Horzu za paži a vtáhla ho do tunelu. Do stěny, kde předtím ležel, zabušily plazmové výboje. „Horzo?“ zakřičela a cloumala s ním.

„Vyšší příkaz, úroveň nula,“ zapípal Horzovi do zvonících uší nějaký hlásek. „Tato kombinéza utrpěla systémově fatální poškození, jež automaticky od této chvíle ruší všechny záruky; je nutná okamžitá celková oprava. Další užívání na uživatelovo vlastní riziko Vypínám.“ Horza se pokusil říct Yalson, že je v pořádku, ale komunikátor byl vyřízený. Ukázal si na hlavu, aby to pochopila. Potom do tunelu pro pěší vtrhly další výstřely, tentokrát z předku vlaku. Yalson se vrhla na zem a začala palbu opětovat. „Palte!“ řvala na ostatní. „Sejměte ty hajzly!“

Horza se díval, jak Yalson pálí na vzdálený konec vlaku. Z levé strany jejich tunelu vyletěly laserové dráhy, z pravé stopovky; ostatní se přidali. Stanice se zaplnila přerušovaným oslepujícím světlem; stíny poskakovaly a motaly se po stěnách a po stropě. Jen tam omráčeně a s bolavou hlavou ležel, naslouchal tlumené kakofonii rozbíjející se o jeho kombinézu jako příboj. Šmátral po laserové pušce a snažil se rozpomenout, jak se z ní střílí. Musí přece pomoct ostatním v boji s Idiřany. Bolela ho hlava.

Yalson přestala střílet. Přední část vlaku v místech, kam palbu mířila, rudě žhnula. Výbušná munice z Neisinovy pušky tříštila okna, ze kterých vyšly ty první výstřely; krátké salvy. Wubslin a Dorolow vyšli z hlavního tunelu a obešli masiv posledního vozu soupravy. Skrčili se u stěny a pálili na stejné okno jako Neisin.

Plazmová palba ustala. Lidé přestali střílet taky. Stanice ztemněla; palba se ještě chvíli odrážela ozvěnou a potom ztichla. Horza se pokusil vstát, ale někdo jako by mu z nohou vyndal kosti.

„Máte někdo…“ začala Yalson.

Kolem Wubslina a Dorolow se valily kaskády ohně, který se řinul z dolního podlaží posledního vozu. Dorolow zařvala a padla. Zbraň v křečovitě sebou cukající ruce zběsile pálila do stropu jeskyně. Wubslin se válel po zemi a pálil na Idiřany. Yalson a Neisin se k němu přidali. Trup vagónu se pod soustředěnou palbou vydouval a pukal. Dorolow ležela na peróně, křečovitě sebou škubala a skučela.

Z přední části vlaku vyšly další výstřely, dopadaly kolem ústí tunelů. Potom se něco pohnulo uprostřed posledního vozu, nedaleko zadní přístupové konstrukce; Idiřan vyběhl ze dveří vagónu a běžel po středové rampě. Sklonil hlaveň zbraně a pálil, nejdřív na Dorolow ležící na zemi, potom na Wubslina nataženého kousek od boku soupravy.

Dorolow zásahy rozervaly kombinézu a ona hořela a valila se po černé podlaze stanice. Wubslin to dostal do ruky, kterou střílel. Nato Idiřana našla v hledáčku Yalson a její palba pokropila jeho kombinézu, konstrukci za ním i bok vlaku. Opěry rampy pod pancéřovým trupem Idiřanovy kombinézy povolily; trubková konstrukce v proudu ohně měkla a rozpadala se, pak povolila a zhroutila se, takže horní plošina hučně padala a uvěznila idirského válečníka pod kouřícími se troskami. Wubslin nadával a jednoruč pálil po předku vlaku, odkud pořád vedl palbu druhý Idiřan.

Horza ležel u stěny, v uších mu bouřilo, kůži měl chladnou a kluzkou potem. Připadal si otupělý, oddělený od světa. Rád by si sundal přilbu a lapal po čerstvém vzduchu, ale věděl, že to by neměl. I když je přilba poškozená, stejně jej ochrání, kdyby ho znovu zasáhli. Zvolil kompromis: otevřel hledí. Do uší mu vtrhl hluk. V prsou mu hučely rázové vlny. Yalson se po něm ohlédla, a protože podlahu nedaleko od něj bičovaly výstřely, ukázala mu gestem dál zpátky do tunelu. Vstal, ale hned upadl a na chvilku ztratil vědomí.

Idiřan v přední části vlaku na chvilku přestal střílet, Yalson toho využila a znovu se ohlédla po Horzovi. Ležel na zemi za ní a ochable se pohyboval. Podívala se po Dorolow, její kombinéza byla rozervaná a kouřilo se z ní. Neisin byl skoro venku ze svého tunelu, pálil do stanice dlouhými salvami, kropil explozemi celý čumák vlaku. Vzduch jen duněl chraplavým hlukem jeho pušky, který se ve vlnách valil jeskyní a který doprovázela pulzující vlna světla, jež jako by sahala zpátky od míst, kde projektily dopadaly a detonovaly.

Yalson si uvědomovala, že někdo křičí – ječivý ženský hlas –, ale přes hluk od Neisinovy pušky to skoro neslyšela. Z přední části vlaku se znovu zpěvavě ozvaly plazmové výboje, šly teď z výšky, odněkud z přední přístupové rampy. Opětovala palbu. Neisin vyslal stejným směrem záplavu výstřelů, potom na chvíli přestal.

„– ine! Dost!“ zazněl Yalson ten hlas v uších. Byla to Balveda. „S tvojí puškou je něco v nepořádku; přestaň, nebo…“ Agentka Kultury zase přestala být slyšet přes Neisinovu palbu. „– vybuchne!“ Yalson slyšela, jak Balveda zoufale řve; potom jako by stanici od jednoho konce na druhý zaplnila fronta světla a vzduchu, která končila až u Neisina. Jasný stonek řevu a plamene vykvetl do exploze, kterou Yalson ucítila i přes kombinézu. Kusy Neisinovy pušky se rozletěly po perónu; jím samotným to mrštilo o stěnu. Padl na zem a zůstal nehybně ležet.

„No do prdele,“ uslyšela Yalson sama sebe, pak se rozběhla po perónu, kropila boční palbou předek vlaku, snažila se rozevřít úhel palby. Shora ji hledaly výstřely, pak to přestalo. V přestávce dál běžela a pálila, potom se na horní plošině vzdálené přístupové rampy objevil ten druhý Idiřan a v obou rukou držel pistoli. Nevšímal si ani jí, ani Wubslinovy palby, střílel přes celou šířku jeskyně na Mozek.

Stříbřitý elipsoid se dal do pohybu k pěšímu tunelu na protější straně. První rána jako by jím jen prošla, druhá právě tak; po třetím výboji naprosto zmizel a zbyl po něm jen maličký obláček kouře.

Idiřanova kombinéza se zatřpytila; Yalson i Wubslin jej zasáhli. Válečník se zapotácel; otočil se, jako by po nich chtěl znovu začít střílet, ale v tu chvíli pancéřová kombinéza povolila; odmrštilo ho to dozadu přes konstrukci, jedna jeho paže zmizela v oblaku plamene a dýmu; padal přes okraj rampy a drtivě dopadl na prostřední plošinu, kombinéza hořela jasným plamenem, jedna noha se plazivě sunula přes ochranné zábradlí. Plazmovou pistoli mu zásahy vyrvaly z rukou. Další mu roztrhly širokou přilbu a zpřelámaly zčernalé hledí. Bezvládně visel a hořel, celý rozbitý laserovou palbou, ještě pár vteřin; potom noha držící se zábradlí povolila, hladce se celá odtrhla a padala na podlahu stanice. Idiřan sklouzl a zhroutil se na povrch rampy.

Horza poslouchal a v uších mu pořád zvonilo.

Po chvíli nastalo ticho. V nose ho dráždil štiplavý kouř: dým z hořících plastů, taveného kovu, smažících se tkání.

Chvíli byl v bezvědomí, a když se probudil, uviděl, jak Yalson běží po perónu. Snažil by se ji krýt palbou, ale příliš se mu třásly ruce, nedokázal přimět pušku, aby dělala, co má. A teď přestali pálit všichni a rozhostilo se velké ticho. Vstal a vratce vyšel do stanice; z rozbitého vlaku stoupal kouř.

Wubslin klečel u Dorolow a jednou rukou se jí snažil sundat rukavice. Z kombinézy se jí pořád kouřilo. Hledí přilby bylo rudě potřísněné, zevnitř zakrvácené, do tváře jí nebylo vidět.

Horza se díval, jak se Yalson vrací po stanici a zbraň má pořád pohotově. Její kombinéza schytala do trupu pár plazmových výbojů; zhruba spirálovité stopy byly na šedém povrchu vidět jako černé jizvy. Podezřívavě se podívala na zadní přístupové rampy, ale Idiřan ležel nehybně a byl uvězněný; až pak otevřela hledí. „Jsi v pořádku?“ zeptala se Horzy.

„Ano. Trochu grogy. Bolí mě hlava,“ odpověděl. Yalson přikývla; došla na místo, kde ležel Neisin.

Ještě se držel života. Jeho puška vybuchla a hrudník, paže a obličej mu pokropila šrapnely. Z karmínových trosek tváře bublavě unikalo sténání. „Kurva,“ řekla Yalson. Vyndala z kombinézy malou medsoupravu, protáhla ruku tím, co zbylo z Neisinova hledí, a dala napůl bezvědomému muži injekci sedativ.

„Co se stalo?“ ozval se Yalson v přilbě slaboučce Avigerův hlas. „Už nic nehrozí?“ Yalson se podívala na Horzu, ten pokrčil rameny a pak přikývl.

„Jo, už je to dobrý, Avigere,“ odpověděla. „Můžeš sem.“

„Nechal jsem Balvedu, ať použije mikrák v mý kombinéze; tvrdila, že…“

„Slyšeli jsme,“ na to Yalson.

„Něco o hlavni? Tak to myslela…?“ Horza uslyšel, jak to Balveda tlumeně potvrzuje. „…Myslela si, že Neisinovi vybuchne hlaveň pušky nebo tak něco.“

„No, taky že vybuchla,“ uznala Yalson. „Je na tom hodně zle.“ Ohlédla se kradmo po Wubslinovi, který položil Dorolowinu paži na zem a pustil ji. Když si všiml, že se na něj Yalson dívá, zavrtěl hlavou. „…Dorolow to schytala, Avigere,“ hlásila Yalson. Starý muž chvilku mlčel a potom se zeptal: „A Horza?“

„Dostal čelně jednu plazmovku. Poškodilo to kombinézu a nemohl komunikovat. Ale přežije to.“ Yalson se odmlčela a vzdychla si. „Ale vypadá to, že Mozek jsme ztratili; vypařil se.“

Aviger ještě chvíli čekal a potom dodal rozklepaně: „Moc pěknej bordel, panečku. Snadno tam, snadno ven. Další triumf. Náš přítel Chameleon navázal přesně tam, kde skončil Kraiklyn!“

Věta skončila vzteklým zapištěním; pak ukončil přenos.

Yalson se podívala na Horzu, pak potřásla hlavou a povídá: „Sráč jeden stará.“ Wubslin pořád klečel u Dorolow. Uslyšeli, jak párkrát vzlykl, potom se i on odpojil z otevřené frekvence. Neisinův zpomalující se dech prskavě pronikal maskou z krve a tkání.

Yalson přežehnala Kruhem plamene ten narudlý opar zakrývající Dorolow obličej, pak mrtvolu přikryla nějakou látkou z palety. Horzovi už přestalo zvonit v uších a ani hlava se tolik netočila. Balvedu pustili z postroje a ona se dívala, jak Chameleon ošetřuje Neisina. Aviger stál kousek od ní s Wubslinem, kterému už zraněnou ruku ošetřili. „Slyšela jsem ten zvuk,“ vysvětlovala Balveda. „…Je dost… charakteristický.“

Wubslin totiž chtěl vědět, proč Neisinovi explodovala puška a jak Balveda věděla, že se to stane.

„Asi bych to taky poznal, kdybych nedostal tu ránu do hlavy,“ řekl Horza. Snažil se Neisonovi vytáhnout z obličeje střely z hledí, na místa, kde prýštila krev, stříkal kožní gel. Neisin byl v šoku a nejspíš umíral, ale nemohli ho ani dostat z kombinézy; mezi jeho tělem a ní se srazilo příliš krve. Zatím sraženina spolehlivě uzavře tu spoustu drobných ranek, ale kdyby kombinézu svlékli, začal by Neisin krvácet na tolika místech, že by to nezvládli. Takže ho musejí nechat v ní, jako by se ve společném zmrzačení člověk a mechanismus staly jednou křehkou bytostí.

„Ale co se stalo?“ ptal se Wubslin.

„Vybuchla mu hlaveň,“ zopakoval Horza. „Projektily byly určitě nastavené tak, aby explodovaly už při příliš slabém nárazu na cíl, takže začaly detonovat, jakmile zasáhly ne samotný terč, ale už explozivní vlnu projektilů, co letěly před nimi. A on nepřestal střílet, takže čelo vlny postupovalo zpětně, až se dostalo do hlavně jeho pušky.“

„Pušky mívají senzory, které tomuhle brání,“ dodala Balveda a cukla sebou v zástupné bolesti, když Horza z očního důlku vytáhl dlouhou třísku z hledí. „Jenže ten asi nefungoval.“

„Já mu říkala, že to je levnej krám, už když to kupoval,“ řekla Yalson, došla k Horzovi a zastavila se vedle něj.

„Chudák chlap,“ řekl Wubslin.

„Další dva mrtví,“ prohlásil Aviger. „Doufám, že náš pan Horza je spokojenej. Že mu udělalo radost, co provedli ty jeho ‚spojenci‘ a…“

„Avigere, drž hubu,“ vybídla ho Yalson klidně. Starý muž ji na chviličku zpražil pohledem, pak uraženě poodešel. Stoupl si k Dorolow a díval se na ni.

Od zadní přístupové rampy k nim doletěl Unaha-Closp. „Tam ten Idiřan,“ oznámil vyšším tónem, který prozrazoval mírný údiv; „je pořád naživu. Leží na něm pěkných pár tun šrotu, ale on pořád dýchá.“

„Co ten druhý?“ chtěl vědět Horza.

„Nemám ponětí. Nechtělo se mi chodit tak blízko; je tam hrozně naděláno.“

Horza nechal Yalson, až se dál stará o Neisina. Došel po perónu plném trosek až k haldě vzniklé ze zadní přístupové konstrukce.

Hlavu měl nekrytou. Přilba kombinézy byla zničená, sama kombinéza přišla o AG a pohon, a také o většinu smyslů. Jela na záložní zdroj, pořád fungovala světla a taky drobná repetérová obrazovka na jednom zápěstí. Senzor hmotnosti byl poškozený; když jej zapojil do obrazovky na zápěstí, jen se zaplnila nesmysly a senzor tak tak že registroval reaktor ve vlaku.

Puška pořád fungovala, i když kdo ví, k čemu teď vlastně bude.

Stál u spodku ramp a cítil, jak se zpod kovových opěr, kam dopadala laserová palba, valí sedlina žáru. Zhluboka se nedechl a vylezl po rampě až na místo, kde ležel Idiřan. Z trosek vyčnívala jeho masivní hlava přimáčknutá mezi dvě patra rampy. Idiřan se pomaličku otočil, podíval se na něj, jedna paže se zapřela do trosek, ty zapraskaly a pohnuly se. Válečník vytáhl paži zpod kovu, který jej tiskl, a odepnul zjizvenou bojovou přilbu; nechal ji padnout na zem. Veliký sedlovitý obličej se podíval na Chameleona.

„Zdravím tě o dni bitvy,“ začal Horza pečlivou idirštinou.

„Ha,“ zaduněl Idiřan, „tenhle prcek mluví naší řečí.“

„Nejen to, jsem i na vaší straně, i když neočekávám, že mi budeš věřit. Patřím k rozvědné sekci Prvního výsadkového dominátu pod vedením querla Xoralundry.“ Horza se posadil na rampu, téměř ve stejné výšce, jako měl Idiřan hlavu. „Poslali mě sem, abych se pokusil získat ten Mozek,“ pokračoval.

„Opravdu?“ na to Idiřan. „Tak to je škoda; mám dojem, že můj druh ho právě zničil.“

„Taky jsem slyšel,“ uznal Horza a sklonil laserovou puškou k veliké tváři sevřené mezi pokroucenými kovovými deskami jako do svěráku. „Taky jste ‚zničili‘ Chameleony nahoře na základně. Já jsem Chameleon; proto mě sem naši společní nadřízení poslali. Proč jste museli zabít moje lidi?“

„Co jiného jsme mohli dělat, člověče?“ namítl Idiřan netrpělivě. „Překáželi. Potřebovali jsme jejich zbraně. Pokusili by se nám v tom zabránit. Na to, abychom je střežili, nás bylo málo.“ Jeho hlas zněl namáhavě, jako když mu váha rampy drtivě tiskne i trup a žeberní válec. Horza mu namířil pušku přímo do obličeje.

„Ty hajzle mizerná, měl bych ti hned ustřelit tu zkurvenou palici.“

„To rozhodně, trpaslíku,“ usmál se Idiřan a dvoje tvrdé rty se roztáhly daleko od sebe. „Můj druh už statečně padl; Quayanorl už zahájil dlouhou cestu po Horním světě. Já jsem uvězněný i vítězný najednou, a ty mi nabízíš útěchu zbraně. Nezavřu ani oči, člověče.“

„Nebudeš muset,“ oznámil mu Horza a nechal pušku klesnout. Rozhlédl se po setmělé stanici, podíval se na mrtvou Dorolow, potom na kalné, kouřem zastřené světlo v dálce, kde blikavě zářily předek a řídicí kabina vlaku a světlo z nich dopadalo na prázdný kus podlahy, kde předtím byl Mozek. Pak se zase zadíval na Idiřana. „Vezmu tě zpátky. Myslím, že za Klidovou bariérou ještě zbyly nějaké jednotky Devadesáté třetí flotily; budu muset ohlásit, že jsem nesplnil úkol, a odevzdat agentku Kultury inkvizitorovi flotily. Také nahlásím, jak jsi porušil rozkazy tím, že jsi pobil ty Chameleony; ne že by to čemukoli pomohlo.“

„Tvoje řeči mě nudí, prcku.“ Idiřan ohnul pohledem a znovu e zapřel do zkrouceného kovu tisknoucího jej ze všech stran, ale marně. „Radši mě hned zabij; strašně smrdíš a z tvojí řeči mě bolí uši. Náš jazyk není nic pro zvířata.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Horza. Sedlovitá hlava se znovu otočila k němu; oči pomalu zamrkaly.

„Xoxarle, člověče. Teď to jméno bezpochyby poskvrníš tím, že se je pokusíš vyslovit.“

„Víš co, Xoxarle? Pěkně si tu dál lež. Jak říkám, vezmeme tě s sebou. Nejdřív se chci podívat na ten Mozek, co jste zničili. Něco mě zrovna napadlo.“ Horza vstal. V místech, kde zásah promáčkl přilbu, ho příšerně bolela hlava, ale nevšímal si tepající bolesti a trochu kulhavě vyrazil po rampě zpátky dolů.

„Tvoje duše je ze sraček,“ zavolal za ním dunivě Idiřan jménem Xoxarle. „Tvou matku měli zardousit, jen co začala běhat. Sežrali bysme ty Chameleony, které jsme zabili; ale hnusně smrděli!“

„Šetři dechem, Xoxarle,“ vybídl jej Horza, ale nepodíval se na něj. „Nezastřelím tě.“

Pod rampou na něj čekala Yalson. Dron slíbil, že se postará o Neisina. Horza se podíval na protější konec stanice. „Chci se podívat na to místo, kde byl Mozek.“

„Co myslíš, že se s ním stalo?“ zeptala se Yalson a srovnala s ním krok. Pokrčil rameny. „Možná udělal ten trik jako předtím my,“ pokračovala, „přešel zpátky do hyperprostoru. Možná se vynořil někde jinde v tunelech.“

„Možná,“ připustil Horza. Zastavil se u Wubslina, vzal jej za loket a otočil jej pryč od mrtvé Dorolow. Inženýr plakal. „Wubsline,“ řekl Horza, „budeš hlídat toho zmetka. Asi se tě pokusí vyprovokovat, abys ho zastřelil, ale nedělej to. Přesně to chce. Já chci naopak toho šmejda odvést zpátky ke flotile, kde ho postaví před polní soud. Pošpinění jména, to je pro ně trest; zabít ho by znamenalo mu udělat laskavost; rozumíš tomu?“

Wubslin přikývl. Horza si dál mnul potlučenou stranu hlavy a šel po perónu s Yalson dál.

Dorazili na místo, kde předtím byl Mozek. Horza zapnul osvětlení v kombinéze a rozhlédl se po podlaze. U ústí pěšího tunelu vedoucího k sedmé stanici zvedl ze země něco maličkého a spáleného.

„Co to je?“ zeptala se Yalson, jen co se odvrátila od mrtvoly Idiřana na druhé přístupové konstrukci.

„Řekl bych,“ odpověděl Horza a obracel v prstech pořád teplý kus stroje, „že dálkově ovládaný dron.“

„Mozek ho tu nechal?“ Yalson se šla podívat. Byl to jen zčernalý kus materiálu a k tomu z boulovatého, nepravidelného povrchu v místech, kam dopadl plazmový výboj, vyčnívalo pár trubiček a vláken.

„Určitě patřil Mozku,“ soudil Horza. Podíval se na Yalson. „Co přesně se stalo, když na něj stříleli?“

„Když ho konečně zasáhnul, tak prostě zmizel. Dal se do pohybu, ale tolik zrychlit nemohl; cítila bych rázovou vlnu. Prostě se vypařil.“

„Jako když někdo vypne projekci?“

Přikývla. „Ano. K tomu troška kouře. Ne moc. Tím jako myslíš…“

„Zasáhl ho konečně; co jsi tím myslela?“

„Tím jsem myslela,“ řekla Yalson, založila si jednu ruku v bok s netrpělivým výrazem se dívala na Horzu, „že musel vystřelit třikrát nebo čtyřikrát. Těch prvních pár prošlo rovnou skrz tu věc. Takže podle tebe to vážně byla projekce?“

Horza přikývl a dál držel v ruce stroj. „Bylo to tohle: dálkově ovládaný dron, který vysílal hologram Mozku. Musel navíc mít i slabé silové pole, aby se toho šlo dotýkat a pohybovat s tím, jako kdyby šlo o hmotný předmět, ale uvnitř bylo jenom tohle.“ Očichal rozbitý stroj. „Pak se není co divit, že se nám ten krám na senzorech hmotnosti neobjevoval.“

„Takže Mozek je pořád někde tady?“ prohodila Yalson a podívala se na zbytek dronu v Horzově ruce. Chameleon přikývl.

Balveda se dívala, jak Horza s Yalson jdou do tmy na protějším konci stanice. Pak došla do míst, kde se dron vznášel nad Neisinem, sledoval jeho životní funkce a přebíral se v nějakých ampulkách s léky v medsoupravě. Wubslin pořád mířil na uvězněného Idiřana, ale zároveň po očku sledoval i Balvedu; žena z Kultury se posadila na bobek poblíž nosítek.

„Aby ses neptala zbytečně,“ řekl dron. „Ne, nic nemůžeš udělat.“

„To jsem si domyslela, Unaha-Clospe,“ na to Balveda.

„Hmm. Takže tě berou kanibalské choutky?“

„Ne, chtěla jsem mluvit s tebou.“

„Podívejme.“ Dron dál třídil léky.

„Ano…“ předklonila se vsedě, loket zapřela na koleni, bradu si položila do dlaně. Trochu ztišila hlas. „To si dáváš na čas, anebo co?“

Dron se k ní otočil předkem; oba věděli, že to je zbytečné, ale stroj byl zvyklý to tak dělat. „Dávám na čas?“

„Zatím ho necháváš, aby tě využíval. Tak mě napadlo… jak ještě dlouho?“

Dron se znovu odvrátil a vznášel se nad umírajícím. „Možná sis toho nevšimla, ale mám v téhle záležitosti téměř stejně omezenou možnost rozhodování jako ty.“

„Já mám jenom ruce a nohy a na noc mě svážou a zavřou. Tebe ne.“

„Musím si dávat pozor. Má senzor pohybu a nechává ho pořád zapnutý, takže by tak jako tak zjistil, kdybych se pokusil utéct. A kromě toho… kam bych asi tak šel?“

„Na loď,“ navrhla Balveda s úsměvem. Ohlédla se do ztemnělé stanice, do míst, kde bylo ve světlech z kombinéz vidět, jak Yalson a Chameleon něco svírají ze země.

„Potřeboval bych jeho prsten. Nabízíš se, že mu ho vezmeš?“

„Máš přece nějaký efektor. Nemohl bys oklamat obvody lodě? Anebo aspoň ten senzor pohybu?“

„Balvedo…“

„Perosteck.“

„Perosteck, jsem civilní dron všeobecného určení. Mám lehká pole; tedy ekvivalent mnoha prstů, ale žádných hlavních končetin. Mohu vytvořit řezací pole, ale jen do hloubky několika centimetrů a nezabralo by to na pancíř. Mohu se propojit s jinými elektronickými systémy, ale nemohu vstupovat jištěných obvodů vojenských zařízení. Vlastním vnitřní pole, díky kterému se dokážu bez ohledu na okolní přitažlivost vznášet, ale ani to není v zásadě k ničemu, leda snad že bych jako zbraň použil vlastní váhu. Vlastně ani nejsem zvlášť silný; když jsem to kvůli práci potřeboval, dávali mi přípojná zařízení. Bohužel jsem žádné zrovna nepoužíval, když mě unesli. Kdyby ano, patrně bych tu teď nebyl.“

„Zatraceně,“ řekla Balveda kamsi do stínů. „To vážně nemáš v rukávu žádné eso?“

„Nemám ani rukávy, Perosteck.“

Balveda se zhluboka nadechla a zamračeně se dívala do tmavé podlahy. „No výborně,“ vzdychla si.

„Náš vůdce se blíží,“ oznámil Unaha-Closp a dovolil si dát znát na hlase únavu. Otočil se a přikývl přední částí k Yalson s Horzou, kteří se už vraceli od konce jeskyně. Chameleon se usmíval. Balveda se svižně zvedla na nohy a Horza na ni kývl.

„Perosteck Balveda,“ představil ji Horza. Stál s ostatními pod zadní přístupovou konstrukcí a ukázal na Idiřana uvězněného pod troskami. „A tohle je Xoxarle.“

„To je ta žena, o které tvrdíš, že to je agentka Kultury, člověče?“ řekl Idiřan a nemotorně otočil hlavu ke skupině lidí, kteří stáli pod ním.

„Ráda tě poznávám,“ ucedila Balveda a s nakrčeným obočím se dívala nahoru na přitisknutého Idiřana.

Horza vyšel po rampě kolem Wubslina, který pořád mířil na uvězněného tvora. Horza pořád držel v ruce dron. Došel až na druhou plošinu rampy a podíval se dolů, Idiřanovi do obličeje.

„Vidíš tohle, Xoxarle?“ Zvedl dron v ruce. Zaleskl se ve světlech z jeho kombinézy.

Xoxarle zvolna přikývl. „Kus poškozeného zařízení.“ Hluboký, těžký hlas prozrazoval napětí a na podlaze rampy, kde ležel přimáčknutý Xoxarle, uviděl Horza čúrek sytě nachové krve.

„Přesně tohle jste vy dva stateční válečníci měli, když jste si mysleli, že jste dostali Mozek. Nic víc tam nebylo. Dálkově ovládaný dron vysílající slabý soligram. Kdybyste tohle přinesli zpátky ke flotile, hodili by vás do nejbližší černé díry a vaše jména by vymazali ze záznamů. Takže máš z pekla kliku, že jsem se tady objevil.“

Idiřan se chvilku zamyšleně díval na rozbitý dron.

„Stojíš níž než nejhorší havěť, člověče,“ řek pak Xoxarle pomalu. „Tvoje ubohé fígle a lži by rozesmály roční dítě. Máš v té natvrdlé lebce nejspíš víc tuku, než je v těch hubených kostech. Nehodíš se ani na to, aby tě vyzvraceli.“

Horza vkročil na rampu, která dopadla na Idiřana. Uslyšel, jak se ten tvor sykavě a drsně nadechl napjatými rty, a došel pomaličku až na místo, kde zpod trosek vyčníval jeho obličej. „A ty, fanatiku jeden pitomá, si nezasloužíš ani tuhle uniformu. To já najdu ten Mozek, o kterém sis myslel, že ho máš, a potom tě odvedu zpátky k flotile, a jestli mají kousek rozumu, pošlou tě před Inkvizitora, aby tě za tu ubohou hloupost soudil.“

„Seru ti…“ sípěl bolestně Idiřan, „…na tu zvířecí duši.“

Horza použil na Xoxarleho neurální paralyzér. Potom s Yalson a s dronem Unaha-Clospem sundali z Idiřanova těla plošinu rampy a ona s hlučným rachotem sletěla na podlahu stanice. Rozřezali obrovi pancíř a sundali jej z něj, nato mu svázali nohy kabely a ruce mu přivázali k bokům. Xoxarle neměl nic zlomeného, ale keratin na jednom boku praskl a prýštila z něj krev. Druhé zranění, to mezi klíční šupinou a pravou lopatkou, se uzavřelo, jakmile z něj sejmuli tíhu. Byl velký i na Idiřana; přes tři a půl metru, a ne zrovna štíhlý. Horza byl rád, že ten vysoký samec – velitel sekce, aspoň podle insignií na zbroji – má nejspíš i nějaká vnitřní zranění a bude mít bolesti. Tím jednodušší bude ho hlídat, až se probere; na zadržovací postroj je moc velký.

Yalson seděla, jedla tyčinku, zbraň měla položenou na jednom koleni tak, že mířila přímo na bezvědomého Idiřana. Horza seděl u rampy a snažil se opravit si přilbu. Unaha-Closp dohlížel na Neisina a co se týkalo možností nějak raněnému pomoct, byl stejně bezmocný jako ostatní.

Wubslin seděl na paletě a prováděl nějaké opravy na senzoru hmotnosti. Už si prohlédl vlakovou soupravu Velícího systému, ale ve skutečnosti nejvíc toužil vidět nějakou funkční, v lepším světle – a aniž by mu radiace bránila se podívat do reaktorového vozu.

Aviger se ještě chvíli zdržel u Dorolow. Potom došel k přístupové rampě na protějším konci, kde se válelo tělo druhého Idiřana, kterému Xoxarle říkal Quayanorl, proděravělé a omlácené a bez některých končetin. Aviger se rozhlédl a myslel si, že ho nikdo nevidí, jenže jak Horza, který právě zvedl hlavu od otlučené přilby, tak i Balveda, které chodila a pro zahřátí dupala a třásla nohama, byli svědky toho, jak starý muž napřáhl nohu proti nehybnému tělu na rampě a ze všech sil kopl do hlavy v přilbě. Přilba odletěla a Aviger kopl i do odhalené hlavy. Balveda se podívala na Horzu, potřásla hlavou a potom dál chodila sem tam.

„Víš jistě, že máme z krku všechny Idiřany?“ zeptal se Horzy Unaha-Closp. Vnášel se po celé stanici i ve vlaku, kde doprovázel Wubslina. Teď byl otočený k Chameleonovi.

„To byli všichni,“ odpověděl Horza a místo na dron se díval do zmateně zpřeházených a zpřelámaných, nafouknutých a dohromady ztavených optických vláken ve vnitřním povrchu přilby. „Viděl jsi stopy.“

„Hmm,“ řekl stroj.

„Zvítězili jsme, drone,“ pokračoval Horza a pořád se na něj nedíval. „Na sedmé stanici nahodíme proud a pak nám nepotrvá dlouho, než najdeme Mozek.“

„Ten tvůj ‚pan Patřičný‘ se podle všeho pozoruhodně málo zajímá o to, co tady tropíme s vlakovou soupravou,“ prohodil dron.

Horza se rozhlédl po nepořádku a troskách rozházených kolem vlaku, pak pokrčil rameny a znovu se vrtal v přilbě. „Možná je mu to jedno.“

„Anebo že by ho to všechno bavilo?“ řekl Unaha-Closp. Horza se na něj podíval. Dron pokračoval. „Nakonec, bere to tady jako památník smrti. Posvátné místo. Možná to není jen památník, ale i oltář, a my vlastně jen provozujeme obětní obřady bohům.“

Horza zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že ti zapomněli dát pojistku do imaginativních okruhů, stroji,“ odhadl a znovu se zadíval do přilby.

Unaha-Closp zasyčel a šel se dívat na to, jak se Wubslin hrabe v senzoru hmotnosti.

„Co máš proti strojům, Horzo?“ zeptala se Balveda. Přerušila to popocházení sem tam a zastavila se u něj. Zase a znovu si mnula rukama nos a uši. Horza si vzdychl a odložil přilbu.

„Nic, Balvedo, dokud se drží tam, kam patří.“

Nato si Balveda odfrkla a začala zase rázovat. Z místa o něco dál na rampě se ozvala Yalson: „Řekl jsi něco legračního?“

„Že stroje by se měly držet tam, kam patří. Což není ten typ poznámky, jaké mají v Kultuře rádi.“

„Jasně,“ uznala Yalson a dál se dívala na Idiřana. Potom sklouzla pohledem dolů, na jizvami zbrázděnou přední část své kombinézy, kde ji zasáhl plazmový výboj. „Horzo?“ řekla. „Můžeme si někde promluvit? Jinde než tady.“

Horza k ní zvedl hlavu. „Samozřejmě,“ odpověděl udiveně. Wubslin vystřídal Yalson na rampě. Yalson došla do míst, kde se nad Neisinem vznášel se ztlumenými světly Unaha-Closp; v jednom nejasném extenzním poli držel injektor.

„Jak je na tom?“ zeptala se stroje. Zesílil světla.

„Co bys tak řekla?“ odpověděl. Yalson ani Horza nic neřekli. Dron zase ztlumil osvětlení. „Ještě hodinu dvě možná vydrží.“

Yalson zavrtěla hlavou a vykročila k ústí tunelu, který vedl k přepravní trubce. Horza šel za ní. Uvnitř, jen co byli ostatním z dohledu, se zastavila a otočila se k Chameleonovi. Jako by hledala slova a najít je nemohla; znovu zavrtěla hlavou, sundala si přilbu a opřela se o vyklenutou stěnu tunelu.

„Co se děje, Yalson?“ zeptal se jí. Pokusil se ji vzít za ruku, ale založila si paže na prsou. „Lituješ, že jsi do toho šla?“

Zavrtěla hlavou. „Ne; jdu dál. Chci ten mizernej supermozek vidět. Je mi jedno, kdo ho dostane nebo jestli ho někdo vyhodí do vzduchu, ale najít ho chci.“

„Nenapadlo mě, že ti to připadá důležité.“

„Začalo to být důležité.“ Uhnula očima, potom se na něj zase podívala a nejistě se usmála. „Sakra, i bez toho bych šla – jenom se pokusit tě zachránit před malérem.“

„A já si myslel, že poslední dobou mě až tolik nemusíš,“ prohodil.

„Nojo,“ uznala Yalson. „Jenže víš, já jsem… ee…“ ztěžka si vzdychla. „Zatraceně.“

„Co je?“ chtěl vědět Horza. Uviděl, jak krčí rameny. Drobná vyholená hlava zase poklesla a byla proti světlu v dálce vidět jen jako obrys.

Znovu zavrtěla hlavou. „Víš, Horzo,“ začala a doprovodila to krátkým hekavým zasmáním. „Tomuhle nebudeš věřit.“

„Čemu?“

„Nevím, jestli bych ti to měla říkat.“

„Jen řekni,“ vybídl ji.

„Nečekám, že mi uvěříš, a pokud ano, nečekám, že budeš mít radost. Ani trochu. A myslím to vážně. Možná bych opravdu neměla…“ Znělo to nefalšovaně znepokojeně. Zasmál se.

„Ale no tak, Yalson,“ řekl. „Na to, abys toho teď nechala, jsi toho už řekla moc; a před chvilkou jsi potvrdila, že zpátky to otočit nechceš. Tak o co jde?“

„Jsem těhotná.“

Nejdřív si myslel, že se přeslechl, a chtěl utrousit nějaký vtip o tom, co si myslel, že slyší, ale někde v mozku mu něco zvuky jejích slov přehrálo znovu, pečlivě zkontrolovalo – a on věděl, že řekla přesně to. A měla pravdu. Nevěřil tomu. Nedokázal tomu věřit.

„Neptej se mě, jestli to vím jistě,“ pokračovala Yalson. Znovu sklonila hlavu, hýbala prsty a dívala se na ně nebo na podlahu dole ve tmě, ruce bez rukavic naze trčely z rukávů kombinézy a tiskly se jedna ke druhé. „Vím to jistě.“ Podívala se na něj, i když jí nemohl vidět do očí a ona do nich nemohla vidět jemu. „Měla jsem pravdu, viď? Nevěříš mi, co? Ale… je to tvoje. Proto ti to říkám. Nic bych neřekla, kdyby… kdybys to nebyl… kdyby se to jenom tak stalo.“ Pokrčila rameny. „Říkala jsem si, jestli to neuhodneš, když jsem se zeptala, kolik radiace jsme všichni dostali… A teď přemýšlíš, jak to, viď?“

„No, víš,“ Horza si odkašlal a potřásl hlavou, „rozhodně by to nemělo být možné. Jsme každý… každý patříme k jinému druhu; to by nemělo jít.“

„Jedno vysvětlení by tu bylo,“ vzdychla si Yalson a pořád se dívala na to, jak se její prsty dotýkají a proplétají, „ale má dojem, že ani to se ti nebude zamlouvat.“

„Jen to zkus.“

„Jde o… o tohle. Moje matka… moje matka žila na jedné Skále. Na potulné Skále, však to znáš, takových je hodně. Byla to jedna z těch nejstarších; už se… potloukala po galaxii možná osm nebo devět tisíc let a…“

„Tak moment,“ zadržel ji Horza, „jedna z čích nejstarších?“

„…Táta byl… odněkud… z jedné planety, u které se Skála jednou zdržela. Matka říkala, že se tam jednou vrátí, ale nikdy to neudělala. Slibovala jsem jí, že já se tam jednou podívám, čistě se u něj stavit, jestli ještě žije… čirý sentiment, řekla bych, ale tvrdila jsem to a jednou to vážně udělám… jestli tohle přežiju.“ Zas ten divný krátký napůl smích a napůl heknutí a potom nechala prsty být a na chviličku se ohlédla do tmavého prostoru stanice. Nato se zase otočila k Chameleonovi a její hlas najednou zněl naléhavě, skoro prosebně. „Patřím ke Kultuře jenom napůl, Horzo. Z té Skály jsem odešla, jen co jsem byla dost stará, abych uměla pořádně zamířit puškou; věděla jsem, že Kultura není pro mě. Proto jsem zdědila genofixaci pro transdruhovou reprodukci. Nikdy dřív jsem o tom nepřemýšlela. Údajně to má být jen záměrné, anebo přinejmenším by mělo stačit, když přestanu myslet na to, že bych neměla otěhotnět, ale tentokrát to nezabralo. Možná jsem si nějak přestala dávat pozor. Úmyslné to nebylo, Horzo, vážně ne; to mě nikdy ani nenapadlo. Prostě se to stalo. A já…“

„Jak dlouho to víš?“ zeptal se Horza tiše.

„Zjistila jsem to už na Turbulenci. Když jsme byli pár dnů cesty odsud. Nepamatuju se přesně. Nejdřív jsem tomu nevěřila. Ale vím, že to tak je. Podívej…“ přiklonila se k němu a do hlasu se jí zase vkradl ten prosebný tón. „Můžu to zastavit. Jenom tím, že na to budu myslet, se toho můžu zbavit, jestli chceš. Nejspíš bych to už udělala, ale vím, jak jsi mi říkal, že nemáš žádnou rodinu, nikoho, kdo by dál nesl tvoje jméno, a napadlo mě… no prostě, mně na vlastním jméně nezáleží… Tak jsem si jen pomyslela, jestli ty…“

Nedořekla to, najednou zaklonila hlavu a prohrábla si kratičké vlasy prsty.

„Je to hezké pomyšlení, Yalson,“ řekl. Mlčky přikývla a zase si začala hrát s prsty.

„No, prostě to rozhodnutí nechávám na tobě, Horzo,“ řekla, ale nepodívala se na něj. „Můžu si to nechat. Můžu to nechat růst. Můžu to zadržet v té fázi, kde to je teď… Je to na tobě. Možná, že se mi jenom samotné nechce to rozhodnout; asi nejsem až tak ušlechtilá a odhodlaná k oběti a vůbec, ale tak to prostě je. Rozhodneš ty. Ani kurva netuším, jakého divného křížence v sobě mám, ale napadlo mě, že ty bys to vědět měl. Protože tě mám ráda a… protože… ani ti nevím – protože už byl nejvyšší čas, abych pro změnu udělala něco pro někoho druhého.“ Znovu zavrtěla hlavou a její hlas zněl zmateně, omluvně, smířeně, to vše najednou. „Nebo možná protože jako obvykle chci udělat něco, co mě potěší. Je to…“

Zvedl k ní ruce a šel blíž. Najednou se k němu vrhla a pevně ho sevřela pažemi. Kvůli kombinézám to bylo nemotorné objetí a jeho bolelo v natažených zádech, ale tiskl si ji k sobě a něžně se s ní kolíbal dopředu a dozadu.

„Bude patřit ke Kultuře jenom ze čtvrtiny, jestli chceš, Horzo. Je mi líto, že to nechávám na tobě. Ale jestli to nechceš vědět, nevadí; rozmyslím si to znovu a rozhodnu sama. Pořád je to moje součást, takže možná ani nemám právo to po tobě chtít. Rozhodně nechci…“ Zhluboka si vzdychla. „Proboha, já prostě nevím, Horzo, vážně nevím.“

„Yalson,“ prohlásil, jen co si promyslel, co vlastně chce říct, „já přece úplně kašlu na to, že tvoje matka byla z Kultury. Kašlu na to, proč se to stalo, jak se to stalo. Jestli to chceš dovést do konce, tak já souhlasím. A na to, že je to nějaké křížení, na to kašlu taky.“ Kousek ji od sebe odstrčil a podíval se do tmy, kde je její obličej. „Moc mi to polichotilo, Yalson, a taky jsem ti vděčný. Je to dobrý nápad; a souhlasím, že není proč se v tom šťourat, sakra!“

Pak se rozesmál a ona s ním a pevně se objali. Ucítil, že Yalson má v očích slzy, a nejraději by se smál nad tím, jak je to celé nemístné. Opírala si obličej na drsném povrchu ramene jeho kombinézy, vedle spáleniny od laseru. Tělo uvnitř vlastní kombinézy se jí trochu třáslo.

Za nimi na stanici se umírající muž trochu pohnul a zaskučel; do chladu a tmy se ani nerozlehla ozvěna.

Objímal ji ještě chvíli. Potom se od něj odstrčila a znovu se mu podívala do očí. „Ostatním to neříkej.“

„Samozřejmě, když to nechceš.“

„Prosím,“ dodala. V tlumeném světle z kombinéz jako by se jemné chmýří na jejím obličeji a krátké vlasy na hlavě leskly, podobné mlhavé atmosféře kolem planety při pohledu z kosmu. Znovu ji objal, nevěděl, co má říkat. Zčásti byl překvapený, to jistě… ale navíc tu byla skutečnost, že díky tomu odhalení všechno, co je mezi nimi, nabylo na důležitosti, a tak úzkostněji než dřív toužil neříct nic špatného, neudělat žádnou chybu. Ale nesmí si dovolit, aby to začalo znamenat až příliš, aspoň zatím ne. Složila mu patrně tu největší poklonu, jakou kdy zažil, ale už samotná její hodnotnost jej děsila a rozptylovala. Cítil, že ať už mu ta žena nabízí jakoukoli kontinuitu jména nebo klanu, zatím si na ní nesmí stavět naděje; třpyt toho potenciálního následnictví mu připadal příliš slabý a taky kdoví proč i poněkud lákavě bezbranný, než aby mu čelil v neustávající promrzlé půlnoci v tunelech.

„Děkuji, Yalson. Doděláme tu věc tady dole a potom získáme lepší představu o tom, co chceme podniknout. Ale i kdyby sis to později rozmyslela, máš moje díky.“

Víc toho říct nedokázal.

Vrátili se do temné jeskyně stanice a dron právě přes nehybné Neisinovo tělo přetahoval lehkou látku. „Aha, tady jste,“ řekl. „Neviděl jsem žádný důvod vás kontaktovat.“ Mluvil tlumeně. „Nemohli jste vůbec nic udělat.“

„Spokojenej?“ zeptal se Aviger Horzy, když uložili Neisina k Dorolow. Stáli vedle přístupové konstrukce a Yalson se vrátila střežit omráčeného Idiřana.

„Je mi Neisina i Dorolow líto,“ pověděl Horza starému muži. „Měl jsem je taky rád; chápu, že tě to zdrtilo. Nemusíš tady zůstávat; jestli chceš, vrať se na povrch. Teď už to je bezpečné. Všechny jsme je vyřídili.“

„A při tom jsi vyřídil i většinu z nás, co?“ ucedil zatrpkle Aviger. „Nejsi o nic lepší než Kraiklyn.“

„Drž hubu, Avigere,“ ozvala se od konstrukce Yalson. „Jsi pořád naživu.“

„A tobě se taky nevede zrovna zle, nemám pravdu, děvenko?“ řekl jí Aviger. „Tobě a tady tvýmu příteli.“

Yalson chvíli mlčela a potom prohlásila: „Jsi odvážnější, než jsem si myslela, Avigere. Ale uvědom si, jak málo mi vadí, že jsi starší a menší než já. Takže jestli chceš, abych tě nakopala do koulí…“ přikývla, našpulila rty a dál se upřeně dívala na bezvládné tělo idirského důstojníka ležící před ní, „…tak to pro tebe ráda udělám, starouši.“

Balveda došla k Avigerovi, vsunula mu ruku pod paži a vedla ho pryč. „Avigere,“ začala, „ráda bych ti vyprávěla, jak jednou…“ Ale Aviger ji setřásl, šel pryč sám, posadil se zády opřený o stěnu stanice proti reaktorovému vagónu.

Horza se podíval po perónu k němu. „Měl by si radši dávat pozor na radiaci,“ prohodil k Yalson. „Tam u reaktoru to docela žhaví.“

Yalson se zakousla do další tyčinky. „Ať se usmaží, dědek,“ prohlásila.

Xoxarle se probudil. Yalson se dívala, jak nabývá vědomí, a pak na něj mávla puškou. „Horzo, neměl bys povědět tomu strašidlu, ať sleze po rampě dolů?“ ozvala se.

Xoxarle se podíval dolů na Horzu a nemotorně se postavil. „Neobtěžuj se,“ řekl marainem, „v téhle ubohé napodobenině jazyka dokážu štěkat stejně dobře jako ty.“ Otočil se k Yalson. „Abys šel první.“

„Jsem žena,“ zavrčela Yalson a ukázala puškou dolů z rampy, „a ty pohni tou trojdílnou prdelí a lez.“

Antigrav v Horzově kombinéze byl vyřízený. Ale i kdyby ne, Unaha-Closp by Xoxarleho neunesl, takže by museli stejně pěšky. Aviger se vznášet mohl a Wubslin a Yalson právě tak, ale Balveda a Horza se budou muset střídat na paletě; a Xoxarle se bude muset plahočit celých těch dvacet sedm kilometrů na stanici číslo sedm pěšky.

Obě lidské mrtvoly zanechali poblíž dveří do přepravních trubek, kde je budou moct později vyzvednout. Nepoužitelný zbytek dronu patřícího Mozku odhodil Horza na zem a potom jej uškvařil laserem.

„Udělalo ti to dobře?“ zeptal se Aviger. Horza se na starého muže podíval. Vznášel se v kombinéze a byl připravený vydat se do tunelu s ostatními.

„Víš ty co, Avigere? Jestli chceš udělat něco užitečného, co kdybys doletěl tam k rampě a párkrát střelil do hlavy toho Xoxarleho kamaráda, čistě pro jistotu, že je mrtvý, jak se patří?“

„Ano, pane kapitáne,“ posměšně zasalutoval Aviger. Potom se vzduchem odsunul k rampě, u níž leželo Idiřanovo tělo.

„Fajn,“ oslovil Horza ostatní; „jde se.“

Vešli do pěšího tunelu a Aviger přistál na prostřední plošině přístupové rampy.

Podíval se dolů na Idiřana. Pancéřová kombinéza byla samá spálenina a průstřel. Ten tvor přišel o jednu paži a jednu nohu; všude samá dočerna uschlá krev. Na jedné straně měl Idiřan zuhelnatělou hlavu a navíc Aviger v místech, kde jej předtím nakopl, hned pod levým očním důlkem, uviděl popraskaný keratin. Mrtvé vyhřezlé oko se na něj upíralo; vypadalo, jako když v tom kostěném důlku volně leží, a vytékal z něj nějaký hnis. Aviger namířil na hlavu, nastavil zbraň na jednotlivé výstřely. První pulz rozbil zraněné oko; druhý probil díru do tváře někde pod místy, kde patrně byl nos. Ze vstřelu vytryskla nějaká zelená tekutina a dopadla až na prsa Avigerovy kombinézy. Vyšplíchl na tu špínu trochu vody z polní láhve a nechal ji stékat.

„Sajrajt,“ ucedil si pod fousy a hodil pušku na rameno, „jenom samej… sajrajt.“

„Podívejte!“

Vešli do tunelu stěží na padesát metrů. Aviger se do něj právě dostal a začal se sunout vzduchem k nim, když tu Wubslin vykřikl. Zastavili se a podívali se na obrazovku senzoru hmotnosti.

Téměř uprostřed mezi natěsnanými zelenými čarami byla šedá šmouha; ale na pohled na stopu od reaktoru i na to, že se senzor dá oklamat jaderným článkem ve vlaku za jejich zády si už zvykli.

Jenže úplně na okraji obrazovky, přímo nahoře a víc než dvacet šest kilometrů daleko, byla další ozva. A nebyla to žádná šedá skvrna, žádná falešná stopa. Byl to pronikavý, jasný světelný bod, který na obrazovce vypadal jako hvězda.

12. VELÍCÍ SYSTÉM: VLAKY

„…Obloha jako nadrobno sekaný led, vítr, co se zařezává až do kostí. Většinu cesty příliš chladno na sněžení, ale jednou přišlo a trvalo jedenáct dnů a nocí, sněhová bouře nad ledovým polem, po kterém jsme šli, vyla jako zvíře, zuby měla jako z oceli. Krystalky ledu se po tvrdé promrzlé zemi valily jako jednolitý proud. Nedalo se do ní podívat a nešlo dýchat; bylo skoro nemožné se jen pokoušet udržet ve stoje. Vyhloubili jsme díru, mělkou a studenou, a leželi jsme v ní, dokud se nebe nepročistilo.

Vlekli jsme se jako raněná, rozervaná smečka. Některé jsme ztratili, protože jim zmrzla krev. Jeden prostě zmizel, v noci za sněhové bouře. Někteří podlehli zraněním. Ztráceli jsme jednoho po druhém, své druhy a služebníky. Všichni do posledního žadonili, abychom po jejich smrti využili jejich mrtvol, jak to půjde. Měli jsme tak málo jídla; všichni jsme věděli, co to znamená, byli jsme na to všichni přichystaní; jen jmenuj oběť ještě úplnější a vznešenější.

Při pláči slzy se zapraskáním mrzly ve vzduchu na tváři, znělo to, jako když puká srdce.

Hory. Vysoké průsmyky, do kterých jsme šplhali, vyhládlí a v tom řídkém kousavém vzduchu. Sníh byl jako bílý prášek, byl suchý jako prach. Dýchat znamenalo mrznout zevnitř; vločky stržené těmi vepředu z rozeklaných svahů bodaly v krku jako spršky kyseliny. Viděl jsem duhy v křišťálových závojích z ledu a sněhu, které zůstávaly rozvířené za námi, a naučil jsem se nenávidět ty barvy, ten suchý mráz, ten hladový vzduch ve výšce a sytě modré nebe.

Překonali jsme tři ledovce, dva druhy jsme ztratili v jejich trhlinách, spadli tak hluboko, že tam nedosáhl zrak ani zvuk a nedolehla ozvěna.

Hluboko v prstenci hor jsme dorazili do bažiny; ležela v dolíku jako žumpa naděje. Byli jsme moc pomalí a moc otupělí, než abychom zachránili našeho querla, když do ní vešel a zmítal se v ní. Mysleli jsme si, že to není možné, že když je i přes slabounké slunce vzduch kolem nás tak ledový, musí být močál zamrzlý; to, co vidíme, se nám jistě jen zdá, oči se nám pročistí a on přijde zpátky k nám, nesklouzne pod to tmavé bahno mimo náš dosah.

Příliš pozdě, až poté, co si dehtovité hlubiny vyžádaly svou daň, nám došlo, že to je ropná bažina. Den nato, když jsme stále ještě hledali cestu přes ni, mráz ještě zesílil a dokonce i ta břečka zatuhla a znehybněla a my co nejrychleji přešli na druhou stranu.

Uprostřed zmrzlé vody jsme začali umírat žízní. Kromě vlastních těl jsme neměli téměř nic, čím bychom rozehřáli sníh, a když jsme ten bílý prach jedli, jeho chlad nás omračoval a my jsme mluvili a šli pomaleji. Přesto jsme se vlekli dál, ačkoli nás zima vysávala, ať už jsme byli vzhůru nebo se snažili spát, a hrubé slunce nás oslepovalo na třpytivých bílých rovinách a naplňovalo nám oči bolestí. Vítr nás řezal, sníh se nás snažil spolknout, hory jako černé skleněné střepy nám zahrazovaly cestu, hvězdy o jasných nocích se nám posmívaly, ale my šli dál.

Téměř dva tisíce kilometrů, človíčku, jen s troškou jídla, kterou jsme si nesli z vraku, a s tou trochou vybavení, které to zvíře z bariéry nezměnilo ve šrot, a s vlastním odhodláním. Bitevní křižník nás opustilo čtyřiačtyřicet, pouť přes sněhovou pláň nás zahájilo dvacet sedm: osm našich, devatenáct medželů. Ke konci cesty jsme se dostali dva a šest našich sluhů.

Divíš se, že jsme vpadli do prvního místa, kde jsme našli světlo a teplo? Překvapuje tě, že jsme prostě brali a nežádali? Dívali jsme se, jak stateční válečníci a věrní sluhové umírají zimou, sledovali jsme ty druhé, jak se vytrácejí, jak naše řady rozemílají ledové poryvy; dívali jsme se do nemilosrdného nebe bez mraků na tomhle mrtvém cizím světě a přemýšleli, kdo sní koho, až přijde úsvit. Nejdřív jsme o tom žertovali, ale potom, když jsme šli třicet dnů a víc a většina z nás zemřela v ledových průrvách a horských stržích, nebo syrová v našich žaludcích, nám to už tak vtipné nepřipadalo. Myslím, že někteří z těch posledních patrně nevěřili, že držíme správný kurz, a zemřeli zoufalstvím.

Zabili jsme tvoje přátele, ty druhé Chameleony. Jednoho jsem zabil vlastníma rukama; jiného, toho prvního, zabil ve spánku medžel. Ten v řídicí místnosti bojoval statečně, a když věděl, že je ztracen, mnoho z řídicích přístrojů zničil. Vzdávám mu čest. Jiný se bránil v místě, kde skladovali různé věci; i on zemřel dobře. Neměl bys nad nimi příliš truchlit. Předstoupím před nadřízené s pravdou v očích i v srdci. Pokud před nimi kdy stanu, nepotrestají mě, ale odmění.“

Horza byl za Idiřanem, šel po tunelu za ním, protože Yalson si musela od stráže u vysokého trojnožce odpočinout. Požádal Xoxarleho, ať mu poví, co se stalo s výsadkem, který se dostal na planetu uvnitř toho zvířete, čuy-hirtsi. A Idiřan mu posloužil tímhle výkladem.

„Tu první,“ řekl Horza.

„Cože, člověče?“ zaduněl z tunelu Xoxarleho hlas. Neobtěžoval se tím, že by se při řeči otáčel; mluvil rovnou do tunelu pro pěší, který vedl ke stanici číslo sedm, a jeho mocný bas se snadno nesl až k Wubslinovi s Avigerem, kteří tu nesourodou a nepočetnou skupinu uzavírali.

„Už zase si to pleteš,“ vysvětlil Horza unaveně zátylku Idiřanovy hlavy. „Ta, kterou jste zabili ve spánku, to byla ona; žena, samice našeho druhu.“

„Hm, o tu se postaral medžel. Poskládali jsme je na chodbě. Něco z jejich jídla bylo poživatelné; chutnalo nám to božsky.“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Horza.

„Myslím, že tak osm dnů. Tady dole se těžko sleduje čas. Okamžitě jsme se pokusili sestrojit senzor hmotnosti, věděli jsme, že by byl nedocenitelný, ale nepodařilo se to. Měli jsme jen to, co na základně Chameleonů zůstalo nepoškozené. Většinu našeho vybavení napadlo to zvíře v Bariéře nebo jsme je museli zahodit, když jsme od warpového zvířete vyrazili sem, případně nechat po cestě, když jsme vymírali.“

„Nejspíš jste si mysleli, jaké nemáte štěstí, když jste Mozek našli tak snadno.“ Horza pořád mířil puškou vysokému Idiřanovi na krk a nespouštěl jej z očí. Je sice zraněný – Horza o jejich druhu věděl dost, aby už ze samotné chůze poznal, že velitel sekce má bolesti –, ale i tak nebezpečný. Přesto Horzovi nevadilo, že tolik mluví; ukrátí si tak oba dlouhou chvíli.

„Věděli jsme, že je poraněný. Když jsme ho našli na stanici číslo šest a on se nepohyboval a ničím nedával najevo, že by si nás všiml, brali jsme to jen jako projevy jeho poškození. Už jsme věděli, že jste sem dorazili; bylo to až včera. Přijali jsme to štěstí bez pochybností a chystali jsme se odsud uniknout. Zastavili jste nás jen tak tak. Ještě několik hodin a ten vlak by byl schopný jízdy.“

„Spíš byste se odpálili a byl by z vás radioaktivní prach,“ namítl Horza.

„Mysli si, co chceš, trpaslíku. Věděl jsem, co dělám.“

„Určitě,“ ucedil Horza skepticky. „Proč jste s sebou vzali všechny zbraně, ale toho medžela nechali na povrchu beze zbraní?“

„Měli jsme v úmyslu nechat jednoho Chameleona naživu a vyslechnout jej, ale nepodařilo se nám to; bezpochyby naší vlastní vinou. Kdybychom to udělali, mohli jsme se ujistit, že tady dole na nás nikdo nečeká. Konec konců, dostali jsme se sem tak pozdě. Vzali jsme s sebou dolů všechnu dostupnou výzbroj a služebníka jsme nechali na povrchu jen s komunikátorem, aby…“

„Komunikátor jsme nenašli,“ přerušil jej Horza.

„To je dobře. Měl jej schovávat, když nepodává hlášení,“ řekl Xoxarle a pak pokračoval. „Takže tu omezenou palebnou sílu jsme měli tam, kde jí patrně bude nejvíc potřeba. Jakmile jsme zjistili, že tu jsme sami, poslali jsme nahoru sluhu se zbraní jako stráž. Naneštěstí pro něj dorazil velice krátce po vás.“

„Nemusíš mít strach,“ ozval se Horza, „zemřel dobře; div mi neustřelil hlavu, sakra.“

Xoxarle se zasmál. Horza sebou přitom zvuku trochu škubl. Nejen že to bylo hlučné, bylo to i kruté, a to způsobem, jakým Xoralundrův smích nikdy nebyl.

„Takže jeho ubohá otrocká duše nalezla klid,“ hromoval Xoxarle. „Jeho kmen nemůže chtít víc.“

Horza odmítl udělat zastávku, dokud nebudou v půli cesty k sedmičce.

Seděli v pěším tunelu a odpočívali. Idiřan seděl nejdál vepředu, Horza na protější straně od něj a asi tak šest metrů daleko, s puškou připravenou. Yalson seděla vedle něj.

„Horzo,“ řekla a podívala se nejdřív na jeho a potom na svou kombinézu, „myslím, že bysme měli z mojí kombinézy sundat antigrav; jde to. Můžeme ho upevnit na tu tvoji. Hezky to vypadat nebude, ale bude to fungovat.“ Podívala se mu do tváře. Na chviličku se přestal dívat na Xoxarleho, potom se ta hned podíval zpátky.

„Mně to takhle stačí,“ odpověděl. „To AG si nech.“ Volnou rukou do ní jemně dloubl a dodal tišeji: „Nakonec neseš o něco víc váhy.“ Zafuněl a potom si v hrané bolesti promnul bok kombinézy, protože Yalson do něj vrazila loktem dost silně na to, aby ho posunula o kousíček po podlaze tunelu. „Au,“ řekl.

„Už teď lituju, že jsem ti to řekla,“ prohlásila Yalson.

„Balvedo?“ ozval se najednou Xoxarle a otočil pomaličku obrovitou hlavu, aby viděl do tunelu až za Horzu a Yalson, přes paletu a kolem dronu Unaha-Clospa a kolem Wubslina – který se díval na senzor hmotnosti – a taky až za Avigera, do míst, kde seděla agentka Kultury, oči měla zavřené, mlčela a opírala se o stěnu.

„Veliteli sekce?“ odpověděla, otevřela poklidné oči a zadívala se do tunelu na Idiřana.

„Chameleon tvrdí, že jsi z Kultury. Do takové role tě obsadil. Chce, abych věřil, že jsi agentka jejich špionáže.“ Xoxarle sklonil hlavu ke straně, nahlížel do tmavé roury tunelu, díval se na ženu sedící u zakřivené stěny. „Vypadá to, že stejně jako já jsi jeho zajatec. Povíš mi, jestli jsi to, co tvrdí, že jsi?“

Balveda se podívala na Horzu, pak na Idiřana, líně, skoro lhostejně. „Bohužel je to tak, veliteli sekce,“ odpověděla.

Idiřan pohyboval hlavou od strany ke straně, zamrkal a potom zaburácel: „Krajně zvláštní. Nemohu přijít na to, proč byste se mě všichni snažili obelhat, ani proč by ten muž jinak měl nad vámi všemi takovou moc. Ale přitom mi jeho vlastní tvrzení připadá nevěrohodné. Pokud je opravdu na naší straně, pak jsem jednal způsobem, jenž naši vznešenou věc ztíží, ba dokonce možná pomůže vám, ženo, jestli jsi, kdo tvrdíš, že jsi. Krajně zvláštní.“

„Pěkně si o tom přemýšlej dál,“ protáhla Balveda, pak zavřela oči a znovu si opřela hlavu o stěnu tunelu.

„Horza je na svojí vlastní straně, na ničí jiný,“ ozval se Aviger z tunelu. Mluvil k Idiřanovi, ale na konci věty sklouzl pohledem k Horzovi, sklonil hlavu, podíval se do zásobníku potravy na boku a vybral z něj posledních pár drobků.

„Tak je to u vašeho druhu se vším,“ odpověděl Xoxarle starému muži, i když ten se na něj nedíval. „Jste tak utvoření; všichni se musíte v tom krátkém čase, který vám vesmír povolil, ze všech sil drápat nahoru po hřbetech ostatních lidí, a množit se, když to jde, takže nejsilnější přežijí a nejslabší zemřou. Nevyčítám vám to o nic víc, než bych se pokoušel z nějakého masožravce nevybaveného vědomím udělat vegetariána. Všichni jste jen na vlastní straně. U nás je to jiné.“

Xoxarle se podíval na Horzu. „S tímhle musíš souhlasit, chameleonský spojenče.“

„Jistě, jste jiní,“ přisvědčil Horza. „Ale pro mě je důležité jen to, že bojujete proti Kultuře. Nakonec se může ukázat, že jste požehnání, ale taky pohroma, to je jedno, hlavní pro mě zatím je, že jste proti takovým, jako je ona.“ Horza kývl na Balvedu a ta sice neotevřela oči, ale usmála se.

„Velmi pragmatický přístup,“ usoudil Xoxarle. Horza přemýšlel, jestli ostatní taky slyší v obrově hlase stopu humoru. „Copak ti Kultura provedla, že ji tak nenávidíš?“

„Mně osobně nic,“ odpověděl Horza. „Prostě s nimi nesouhlasím.“

„No tohle,“ řekl Xoxarle, „vy lidé mě nikdy nepřestanete překvapovat.“ Najednou se přikrčil a z úst mu vyšlo hlučné zapraskání, jako když se drtí kameny. Veliké tělo se roztřáslo. Xoxarle odvrátil hlavu a plivl na zem. Dál ji měl odvrácenou a lidé se zatím dívali jeden po druhém a přemýšleli, jak vážně raněný vlastně Idiřan je. Xoxarle mlčel. Předklonil se, podíval se na to, co vyplivl, pak vydal nějaký hrdelní zvuk, který jako by se rozléhal z dálky, a otočil se k Horzovi. Když zase promluvil, znělo to drásavě a chraplavě. „Ano, pane Chameleone, jsi prazvláštní osoba. A když dovolíš, pustil sis do jednotky trochu moc nesouhlasu.“ Xoxarle se podíval do tunelu na Avigera. Ten zvedl hlavu a vyděšeně se po Idiřanovi kradmo podíval.

„Zvládám to,“ ujistil Horza velitele sekce. Vstal, rozhlédl se po ostatních, protáhl si unavené nohy. „Je čas vyrazit.“ Obrátil se ke Xoxarlemu. „Můžeš jít?“

„Rozvaž mě a já se rozběhnu tak rychle, že nestačíš utéct, člověče,“ zapředl Xoxarle. Zvedl rozměrný trup z dřepu. Horza se podíval na tmavé, široké V jeho tváře a pomalu přikývl.

„Jenom se snaž zůstat naživu, abych tě dostal zpátky ke flotile, Xoxarle,“ vyzval ho. „S honěním a bojem je konec. Teď hledáme Mozek.“

„Ubohý lov, člověče,“ odtušil Xoxarle. „A ostudný konec celého podniku. Stydím se za tebe – ale co už, jsi jenom člověk.“

„Prostě zavři hubu a mazej,“ poradila mu Yalson. Párkrát dloubla do tlačítek na ovládání kombinézy a vznesla se asi na úroveň Xoxarleho hlavy. Idiřan si odfrkl a otočil se. Začal se belhat pěším tunelem dál. Jeden po druhém vyrazili za ním.

Po několika kilometrech si Horza všiml, že Idiřan začíná být unavený. Obr dělal kratší kroky, stále častěji pohyboval velikými keratinovými pláty na ramenou, jako kdyby si ulevoval od nějaké vnitřní bolesti, a každou chvíli potřásal hlavou, jako by se ji snažil pročistit. Dvakrát se otočil a plivl na stěnu. Horza se na stékající fleky podíval a našel tam idirskou krev.

Nakonec Xoxarle klopýtl a ukročil ke straně. Horza už si poseděl na paletě a teď znovu šel za ním. Když si všiml, jak se Idiřan začal kymácet, zpomalil a také zvedl ruku, aby to věděli i ostatní. Xoxarle vydal tlumený skučivý zvuk, zpola se otočil, zapotácel se stranou, šlachy na svázaných nohou se napjaly a zadrnčely jako struny a on padl dopředu, svalil se na zem a zůstal ležet.

„Asi…“ začal někdo.

„Nechodit blíž,“ varoval je Horza a potom opatrně vykročil k Idiřanovu dlouhému, nehybnému tělu. Podíval se dolů, na velikou hlavu ležící nepohnutě na podlaze tunelu. Vytékala zpod ní krev a už se sbírala loužička. Yalson došla k němu a mířila na padlého tvora puškou.

„Je mrtvý?“ zeptala se. Horza pokrčil rameny. Klekl si a dotkl se Idiřanova těla holou rukou na místě u krku, kde někdy jde nahmatat pravidelný tok krve, ale nenašel nic. Zavřel a potom zase otevřel veliteli sekce jedno oko.

„Neřekl bych.“ Sáhl na loužičku tmavé krve. „Ale vypadá to, že uvnitř silně krvácí.“

„Co můžeme udělat?“ zeptala se Yalson.

„Moc ne.“ Horza si zamyšleně mnul bradu.

„Něco proti srážlivosti?“ navrhl Aviger z protější strany palety. Balveda seděla na ní a celou scénu pozorovala tmavýma a klidnýma očima.

„Naše protisrážlivé léky na ně nezabírají,“ odpověděl Horza.

„Kožní sprej,“ řekla Balveda. Všichni se na ni podívali. Přikývla a podívala se na Horzu. „Jestli máte nějaký líh a trochu kožního spreje, udělejte z toho roztok jedna ku jedné. Pokud má zranění v trávicím traktu, mohlo by mu to pomoct. Pokud v dýchacím, je po něm.“ Balveda pokrčila rameny.

„Něco bysme udělat měli, ne tady jenom celý den stát,“ uznala Yalson.

„Za pokus to stojí,“ souhlasil i Horza. „Ale asi bysme ho měli zvednout, jestli mu to chceme nalít do krku.“

„Tak tohle,“ řekl zpoza palety unaveně dron, „je bezpochyby určeno pro mě.“ Doletěl blíž, položil paletu na podlahu vedle Xoxarleho nohou. Balveda z ní slezla a dron začal skládat náklad ze svých zad na zem. Doletěl do míst, kde vedle rozvaleného Idiřana stáli Yalson s Horzou.

„Budu ho s dronem zvedat,“ oznámil Horza Yalson a odložil zbraň; „ty na něj pořád miř.“

Wubslin, který klečel na zemi a hrál si s ovládáním senzoru hmotnosti, si tiše zahvízdal. Balveda obešla zezadu paletu a šla se podívat.

„Tady ho máme,“ usmál se na ni Wubslin a kývnutím ukázal na jasnou bílou tečku na obrazovce plné zelených čar. „Krasavec, co?“

„Co bys řekl, je na stanici sedm, Wubsline?“ Balveda stáhla štíhlá ramena a vrazila ruce hluboko do kapes bundy. S nakrčeným nosem se dívala na obrazovku. Cítila, že už pěkně páchne.

Ostatně smrděli všichni, všichni po té době strávené bez mytí tady dole vydávali zvířecí pach. Wubslin přikývl.

„Určitě,“ odpověděl agentce Kultury. Horza a dron se ze všech sil snažili dostat bezvládného Idiřana do sedu. Aviger jim šel pomoct a cestou si sundal přilbu. „Určitě,“ vydechl Wubslin spíš sám pro sebe než k Balvedě. Puška mu spadla z ramene, sundal ji a zamračil se na zaseknutý naviják, který měl vyrovnávat prověšování řemene. Položil zbraň na paletu a zase si začal pohrávat se senzorem. Balveda se přišourala blíž a nahlížela inženýrovi přes rameno. Wubslin se po ní podíval, Horza a dron Unaha-Closp pomaličku zvedali Xoxarleho ze země. Wubslin se na agentku Kultury neohrabaně usmál a odsunul laserovou pušku, kterou odložil na paletu, kousek dál od ní. Balveda se oplátkou pousmála a popošla o krok blíž. Vyndala si ruce z kapes, založila si paže na prsou a zblízka se dívala, jak Wubslin pracuje.

„Je ho kus, hajzla,“ zasípěl Horza. S Avigerem a Unaha-Clospem konečně dotáhli a dostrkali zadní část Xoxarleho těla až ke stěně tunelu. Masivní hlava bezvládně visela na prsa. Z koutku velikánských úst něco vytékalo. Horza a Aviger se narovnali. Aviger si protáhl paže a hekl.

Xoxarle vypadal jako mrtvý; tak vteřinu, možná dvě.

Potom jako by ho nějaká obrovská síla odmrštila od stěny. Vrhl se dopředu a ke straně, jednou paží vrazil Horzovi do prsou a vystřelil Chameleona přímo proti Yalson; zároveň se mu napůl podlomené nohy bleskově narovnaly a Idiřan se vrhl od skupiny před paletou, proletěl kolem Avigera odhozeného ke stěně tunelu, Unaha-Clospa srazil na zem další nohou a řítil se k paletě.

Xoxarle ji přeletěl, zvedl paži a udeřil dolů masivní pěstí ještě dřív, než Wubslin vůbec stačil sáhnout po zbrani.

Idiřan se vši silou rozmáchl a jedinou drtivou ranou roztříštil senzor hmotnosti. Jiná ruka sebou rychle mrskla a snažila se uchopit laser. Wubslin se instinktivně vrhl dozadu a vletěl do Balvedy.

Xoxarleho ruka sklapla na laserové pušce jako natažená past na noze zvířete. Idiřan se obracel ve vzduchu nad rozkládajícími se troskami senzoru. Zbraň se mu v ruce otáčela, až mířila zpátky do tunelu, do míst, kde se Horza, Yalson a Aviger pořád ještě snažili znovu získat rovnováhu a Unaha-Closp se stěží dal do pohybu. Xoxarle se na chvíli stabilizoval a zamířil rovnou na Horzu.

Unaha-Closp vrazil Idiřanovi do dolní čelisti jako drobná, ne dost aerodynamická řízená střela, zvedl velitele sekce celého z palety, zatáhl mu za krk, škubnutím strhl všechny tři jeho nohy k sobě a jeho paže rozrazil ke stranám. Xoxarle hlučně dopadl vedle Wubslina a ležel nehybně.

Horza se sehnul pro pušku. Yalson se krčila a otáčela, zakládala zbraň do ramene. Wubslin se také posadil. Balveda se po tom, co na ni dopadl Wubslin, odpotácela o něco dozadu; teď stála, ruku měla přiloženou na ústa a upírala zraky do míst, kde se Unaha-Closp vznášel ve vzduchu nad Xoxarleho obličejem. Aviger si mnul hlavu a vyčítavě se díval na stěnu.

Horza došel k Idiřanovi. Xoxarle měl zavřené oči. Wubslin mu ze slábnoucí pěsti vyrval pušku.

„Slušný výkon, drone,“ řekl Horza a doprovodil to přikývnutím.

Stroj se k němu otočil. „Unaha-Clospe,“ řekl otráveně.

„Jak chceš. Takže slušný výkon, Unaha-Clospe.“ Horza se šel podívat na Xoxarleho zápěstí. Kabely byly přetržené. Ty na nohou zůstaly nedotčené, ale na rukou si je přerval jako provázky.

„Nezabil jsem ho, že ne?“ zeptal se Unaha-Closp. Horza surově opřel Xoxarlemu hlaveň pušky o tvář a zavrtěl hlavou.

Xoxarleho tělo se začalo třást; zamrkal a otevřel oči. „Ne, nejsem mrtvý, přítelíčkové,“ zaburácel, a v tunelech se rozlehl přeskakující, drásavý zvuk jeho smíchu. Pomalu se zvedl ze země.

Horza ho skopl stranou. „Ty…“

„Ale jdi, trpaslíku!“ rozesmál se Xoxarle, než Horza stačil říct něco dalšího. „Takhle zacházíme se spojenci?“ Promnul si bradu, až se rozlámané pláty keratinu pohnuly. „Jsem raněný,“ oznámil dunivý hlas, ale potom se zase rozlehl smích a veliké V hlavy se zhoupnulo a ukázalo na trosky ležící v zadní části palety, „ale pořád jsem na tom líp než váš skvělý senzor!“

Horza mu pořádně přimáčkl pušku k hlavě. „Měl bych…“

„Jistě, měl bys mi okamžitě ustřelit hlavu, Chameleone. To jsem ti přece už říkal. Proč to neuděláš?“

Horza přitiskl prst na spoušti, zadržel dech, ale potom se rozeřval – řval beze slov a beze smyslu na tvora sedícího před ním – a nato odkráčel kolem palety pryč. „Svažte toho šmejda!“ zahulákal a odkráčel hlučně kolem Yalson; na chviličku se otočila a podívala se za ním; potom se zase obrátila zpátky, jen krátce potřásla hlavou a dívala se, jak Aviger – za pomoci Wubslina, který sem tam vrhal posmutnělé pohledy po vraku senzoru hmotnosti – přivazuje Idiřanovi paže k bokům, pevně a několika smyčkami kabelu. Xoxarle se pořád třásl smíchem.

„Myslím, že ucítil moji hmotnost! Že ucítil moji pěst! Ha!“

„Pověděli jste někdo doufám tomu trojnohému zmetkovi, že pořád máme senzor hmotnosti v mojí kombinéze,“ prohlásil Horza, když ho Yalson dohonila. Ohlédla se přes rameno a pak řekla: „Hm, já ano, ale myslím, že mi nevěřil.“ Podívala se na Horzu. „Funguje to vůbec?“

Horza se letmo podíval na drobnou repetérovou obrazovku na zápěstí. „Na tuhle vzdálenost ne, ale bude to fungovat, až se dostaneme blíž. Nakonec to najdeme, neboj se.“

„Já se nebojím,“ odpověděla Yalson. „Přidáš se k nám?“ Znovu se ohlédla po ostatních. Byli dvacet metrů vzadu. Xoxarle se pořád ještě tu a tam chechtal. Šel vepředu, Wubslin na něj zezadu mířil paralyzérem. Balveda seděla na paletě a Aviger se vznášel za ní.

Horza přikývl. „Nejspíš. Počkáme tady.“ Zastavil se. Yalson, která nepoužila AG a šla po svých, se zarazila taky.

Opírali se o stěnu tunelu a Xoxarle se blížil k nim. „Jak jsi na tom, mimochodem?“ zeptal se jí Horza.

Pokrčila rameny. „Ujde to. Co ty?“

„Myslel jsem tím…“ začal Horza.

„Já vím, co jsi myslel,“ přerušila ho Yalson, „a říkám ti, že to ujde. Hlavně se přestaň chovat tak otravně.“ Usmála se na něj. „Jasný?“

„Jasný,“ slíbil Horza a namířil zbraň na Idiřana, který je právě míjel.

„Neztratil ses nějak, Chameleone?“ zahromoval obr.

„Jdi a mlč,“ poradil mu Horza. Srovnal krok s Wubslinem.

„Promiň, že jsem odložil pušku na tu paletu,“ řekl inženýr. „Byla to blbost.“

„To nic,“ na to Horza. „Jemu šlo o senzor. Ta puška pro něj určitě byla jenom příjemné překvapení. Každopádně nás dron zachránil.“

Horza si odfrkl nosem, znělo to skoro jako smích. „Dron nás zachránil,“ zopakoval si sám pro sebe a zavrtěl hlavou.

… duše, má duše, vše je teď tma, teď zemřu, teď se vytratím a nezbude nic. jsem vyděšený. nejvyšší, slituj se nade mnou, ale jsem vyděšený. žádný spánek ve vítězství; slyšel jsem. jen moje smrt. tma a smrt. okamžik, kdy se vše stane jedním, chvíle zničení. selhal jsem; slyšel jsem a nyní vím. selhal jsem. smrt je pro mne příliš dobrá. zánik jako osvobození. víc než zasloužím, mnohem víc. nemohu odejít, musím se udržet, protože nezasloužím rychlý, důsledný konec. druhové čekají, ale oni nevědí, jak moc jsem selhal. nejsem hoden se k nim přidat. můj klan jistě pláče. ach ta bolest… tma a bolest…

Došli na stanici.

Nad perónem se tyčil vlak Velícího systému, dlouhý a tmavý a leskl se ve světlech od té nepočetné skupinky lidí, kteří vešli na stanici.

„Aspoň že už jsme tady,“ prohlásil Unaha-Closp. Zastavil se a nechal Balvedu sklouznout z palety, pak složil celou tu desku i se zásobami a materiálem na zaprášenou zem.

Horza přikázal Idiřanovi, ať si stoupne k nejbližší přístupové rampě, a přivázal ho k ní.

„Tak co dál,“ ozval se Xoxarle, když ho Horza vázal ke kovové vzpěře, „kdepak máš ten svůj Mozek, prcku?“ Shlédl k člověku, který mu protahoval kabel kolem těla, jako když se dospělý dívá na dítě. „Kde je? Nějak ho nevidím.“

„Trpělivost, veliteli sekce,“ na to Horza.

Upevnil kabel, vyzkoušel, jak drží, potom poodstoupil. „Pohodlné?“ zeptal se.

„Bolí mě ve vnitřnostech, bradu mám rozbitou a do ruky se mi vmáčkl kus toho tvého senzoru,“ odpověděl Xoxarle. „Kromě toho mě trochu bolí uvnitř v ústech, tam, kde jsem se kousl, aby vznikla všechna ta přesvědčivá krev. Ovšem jinak jsem v pořádku, děkuji za optání, spojenče.“ Xoxarle sklonil hlavu, jak nejvíce to šlo.

„Teď chvíli nikam nechoď.“ Horza se pousmál. Nechal Yalson na hlídce u Xoxarleho a u Balvedy, pak s Wubslinem vyrazili do rozvodny.

„Mám hlad,“ ozval se Aviger. Posadil se na paletu a rozbalil si jednu tyčinku.

Když byli v rozvodně, Horza si chvíli prohlížel měřidla, tlačítka a páčky, potom začal nastavovat ovládací prvky.

„Tak mě napadlo…“ začal Wubslin a otevřeným hledím se drbal na bradě, „prostě jsem si říkal… co ten senzor v kombinéze… funguje?“

Na jedné sekci ovládání se rozsvítila světla, matně zazářila baterie asi dvaceti číselníků. Horza si je prohlédl a potom odpověděl: „Ne. Už jsem to zkoušel. Zachycuje něco málo z vlaku, ale jinak nic. Stejně to bylo už asi dva kilometry v tunelu. Buď Mozek za tu dobu, co je rozbitý lodní senzor, někam odešel, anebo tenhle v kombinéze nefunguje, jak má.“

„A do prdele,“ vzdychl si Wubslin.

„No co, sakra,“ utrousil Horza, stiskl pár tlačítek a díval se, jak se rozsvěcují další číselníky. „Nahodíme si elektřinu. Třeba nás něco napadne.“

„Jasně,“ přikývl Wubslin. Ohlédl se otevřenými dveřmi ven, jako kdyby chtěl zjistit, jestli se už nerozsvěcuje. Uviděl ale jen tmavý obrys Yalsoniných zad na zešeřelém peróně. A za ní nejasně část tři patra vysokého vlaku.

Horza přistoupil k jiné stěně a změnil polohu několika pák. Poklepal na pár číselníků, chvíli se díval na jednu svítící obrazovku, potom si zamnul ruce a přichystal si palec nad jedním tlačítkem na ústřední konzole. „Tak to by bylo,“ prohlásil.

A stiskl palcem tlačítko.

„Jo!“

„Hurááá!“

„Dokázali jsme to!“

„Nejvyšší čas, podle mě.“

„Hmm, trpaslíku, tak takhle se to dělá…“

„… Kurva! Kdybych věděl, že to má tuhle barvu, nezačal bych to jíst…“

Horza je všechny slyšel. Zhluboka se nadechl a podíval se na Wubslina. Podsaditý inženýr trochu pomrkával a stál v jasném světle elektrické rozvodny. Usmíval se. „Paráda,“ řekl. Rozhlížel se po místnosti a pořád si přikyvoval. „Paráda. Konečně.“

„To se ti povedlo, Horzo,“ řekla Yalson.

Horza slyšel, jak se mu někde pod nohama daly do pohybu další spínače, větší, automaticky napojené na ten hlavní, který spustil. Místnost zaplnilo hučení a všude kolem něj se vznášel pach pálícího se prachu, podobný teplé vůni probouzejícího se zvířete. Zvenčí ze stanice se dovnitř valilo světlo. Horza a Wubslin se ještě podívali na pár číselníků a monitorů a pak vyšli ven.

Stanice byla jasně ozářená. Třpytila se; šedočerné stěny odrážely světlo z pásů těles a z luminiscenčních panelů na stropě. Vlak Velícího systému, který teď poprvé viděli pořádně, zaplňoval stanici od konce ke konci: lesknoucí se kovová obluda podobné nějaké androidní verzi článkovaného hmyzího těla.

Yalson si sundala přilbu, pročísla si prsty kratičké vlasy, rozhlížela se všude okolo i nahoru, mžourala v jasném, žlutobílém světle, které dopadalo z výšky, až od stropu stanice.

„Takže,“ ozval se Unaha-Closp a letěl blíž k Horzovi. Plášť se mu v nemilosrdném novém světle blýskal. „Kde přesně je to zařízení, které hledáme?“ Doletěl nedaleko od Horzova obličeje. „Zaznamenal je senzor ve tvojí kombinéze? Je tady? Našli jsme je?“

Horza stroj jednou rukou odstrčil. „Dej mi trochu času, drone. Sotva jsme přišli. Proud jsem nahodil, nebo ne?“ Prošel kolem něj, Yalson šla za ním a pořád se rozhlížela, a pak šel Wubslin, který se taky pozorně díval, ale především na lesklou vlakovou soupravu. Uvnitř se svítilo. Stanici zaplnilo předení motorů běžících naprázdno, syčení větráků a ventilace. Unaha-Closp to obletěl, aby byl zase před Horzou, vzal to pozpátku, ale pořád ve výšce obličeje.

„Co to má znamenat? Přece se stačí podívat na obrazovku; tak vidíš tam Mozek, anebo ne?“ Dron se ještě víc přiblížil a trochu klesl, aby viděl na ovladače a maličkou obrazovku na manžetě Horzovy kombinézy. Horza jej odehnal.

„Je tu nějaká interference od reaktoru.“ Horza se kradmo ohlédl po Wubslinovi. „Ale s tím si poradíme.“

„Rozhlédni se po opravářské dílně a vůbec to tady prohlédni,“ řekla stroji Yalson. „Ať jsi k nějakému užitku.“

„Nefunguje, co?“ nedal se Unaha-Closp. Udržoval tempo s Horzou, pořád visel před ním, jen couval ve vzduchu. „Ten trojnohý šílenec nám na paletě rozbil senzor hmotnosti a my jsme oslepli; jsme zpátky na začátku, co?“

„Ne,“ odsekl netrpělivě Horza, „to nejsme. Opravíme to. Co kdybys teď pro změnu udělal něco užitečného?“

„Pro změnu?“ namítl Unaha-Closp – a znělo to svým způsobem procítěně. „Pro změnu? Zapomněl jsi, kdo vám všem zachránil krk, když tady našemu milému zástupci Idiru luplo v palici?“

„Tak dost, drone,“ procedil Horza skrz zaťaté zuby. „Už jsem ti poděkoval. Teď se běž porozhlédnout po stanici, jestli tu není něco zajímavého.“

„Například Mozky, co nejde vidět na rozflákaných senzorech v kombinézách? A copak budete dělat vy ostatní, až já budu dělat tohle?“

„Odpočívat,“ oznámil mu Horza. „A přemýšlet.“ Zastavil se u Xoxarleho a zkontroloval mu pouta.

„No nádhera,“ odsekl posměšně Unaha-Closp. „Doufám, že s podobným úspěchem, ke kterému vaše přemýšlení vedlo dosud…“

„Do prdele už, Unaha-Clospe,“ vzdychla si ztěžka Yalson, „buď vypadni, nebo tu zůstaň, ale každopádně sklapni.“

„Ovšem! Jistě!“ Unaha-Closp od nich o něco poodletěl a vznesl se. „Takže já se teď vzdálím! Měl bych ovšem…“

Vznášel se pryč a pořád řečnil. Horza ho překřičel: „Než odejdeš: slyšíš nějaký poplach?“

„Cože?“ Unaha-Closp se zastavil. Wubslin nasadil otrávený a pozorný výraz a rozhlížel se po jasně osvětlených stěnách stanice, jako by se pokoušel slyšet i ve frekvencích, které jeho sluch neregistruje.

Unaha-Closp chvilku mlčel a potom odpověděl: „Ne. Žádný poplach. Takže půjdu. Prohledám ten druhý vlak. Až usoudíte, že už máte trochu přístupnější náladu, vrátím se.“ Otočil se a odspěchal.

„Dorolow by poplachy slyšela,“ ucedil Aviger, ale nikdo ho neposlouchal.

Wubslin se díval nahoru na vlak lesknoucí se ve světlech stanice, a jako by stejně jako vlak i on zářil zevnitř.

… co to je? je to světlo? jen si to představuji? umírám? tak to je? umírám, už teď, už tak brzy? myslel jsem si, že mi trochu času zbývá a že si nezasloužím…

světlo! je to světlo!

zase vidím!

Vlastní zaschlou krví přivařený ke chladnému kovu, s polámaným a pokrouceným tělem, zmrzačený a na prahu smrti otevřel, co to jen šlo, jediné zdravé oko. Zaschl na něm sliz, musel mrkat a snažit se je pročistit.

Z těla měl temnou a cizí krajinu bolesti, světadíl utrpení.

… Zbylo jedno oko. Jedna paže. Ztratil jednu nohu, čistě odťatou. Druhá bez citu, ochrnutá, další zlomená (vyzkoušel ji, aby měl jistotu, pokusil se s ní pohnout; projela jím bolest jako oheň, jako blesk nad tím setmělým krajem jeho těla, jeho bolesti), a můj obličej… můj obličej…

Připadal si jako rozmáznutý hmyz, který nějaké dítě zanechalo po své odpolední kruté hře. Mysleli si, že je mrtvý, jenže on není stavěný tak jako oni. Pár děr, co to je; amputovaná končetina… jemu necrčí krev jako jim, když mu odejmou nohu nebo paži (vzpomněl si na záznam pitvy člověka), a válečník nezná žádný šok; nic podobného těm jejich ubohým, měkkým, rosolovitým systémům. Dostal zásah do tváře, ale paprsek nebo projektil nepronikl vnitřním keratinovým krytem mozku ani mu nepřeťal nervy. Stejně tak i oči, jsou sice rozdrcené, ale druhá strana obličeje je nepoškozená, takže pořád vidí.

Tolik světla. Zrak se mu projasnil a on se ani nepohnul, ale díval se do stropu stanice.

Cítil, jak pozvolna umírá; vnitřní vědomost, zase jedna taková, kterou oni nemají. Cítil, jak mu uvnitř těla pomalu odtéká krev, cítil narůstající tlak v hrudi a slabé krvácení trhlinami v keratinu. Zbytky kombinézy mu pomohou, ale nezachrání ho. Cítil, jak mu vnitřní orgány pomalu vypovídají službu: příliš mnoho otvorů z jednoho systému do jiného. Jeho žaludek už nestráví poslední jídlo, přední plicní vak, ve kterém obvykle bývá záloha překysličené krve pro případ, že by tělo potřebovalo poslední rezervu síly, se vyprazdňuje, plýtvá vzácným palivem v prohraném boji těla proti klesajícímu krevnímu tlaku.

Umírám… já umírám… Co na tom sejde, jestli ve tmě, anebo na světle?

Nejvyšší, padlí druhové, děti, partnere… vidíte mě snad v tom hluboko zasutém cizozemském svitu lépe?

Jmenuji se Quayanorl, Nejvyšší, a –

Ten nápad byl jasnější než bolest ve chvíli, kdy se pokusil pohnout rozbitou nohou, jasnější než mlčící, upřený svit na stanici.

Říkali, že půjdou na stanici sedm.

To poslední si ještě pamatoval, tedy kromě pohledu na to, jak jeden z nich letí vzduchem k němu. Právě ten ho nejspíš střelil do obličeje; nevzpomínal si na to, ale dává to smysl… Poslali ho, ať se ujistí, že je po něm. Jenže on žije – a právě dostal nápad. Má to jen vzdálenou šanci na úspěch, i kdyby to dokázal provést, i když se mu podaří se pohnout, i když všechno klapne… ano, vzdálenou, ve všech významech toho slova… Ale znamená to aspoň něco udělat; byl by to patřičný konec pro válečníka, ať se stane cokoli. Bolest za to bude stát.

Pohnul se hned, než si to stačí rozmyslet, věděl, že moc času patrně nemá (pokud už teď není pozdě…). Bolest jím projela jako meč.

Ze zpřelámaných a zkrvavených úst vyšel výkřik.

Nikdo ho neslyšel. Výkřik se odrážel od jasně osvětlených stěn stanice. Potom ticho. Jeho tělo pulzovalo dozvukem bolesti, ale cítil, že je volný; svár zaschlou krví povolil. Může se hýbat; je světlo a on se může hýbat.

Xoxarle, pokud jsi pořád naživu, možná, že brzy budu mít pro tvoje přátele menší překvapení…

„Drone?“

„Co je?“

„Horza chce vědět, co děláš.“ Yalson to řekla do komunikátoru v přilbě a dívala se na Chameleona.

„Prohledávám tenhle vlak; ten v opravářské sekci. Kdybych něco našel, tak bych to ohlásil, víš? Už funguje ten senzor v kombinéze?“

Horza se ušklíbl na přilbu, kterou měla Yalson položenou na kolenou; natáhl ruku a komunikátor vypnul.

„Ale ten stroj má pravdu, co?“ ozval se Aviger z palety. „Senzor v kombinéze nefunguje, co?“

„Je tu nějaká interference od reaktoru ve vlaku,“ odpověděl mu Horza. „Nic horšího. Zvládneme to.“ Aviger se netvářil moc přesvědčeně.

Horza otevřel nádobu s vodou. Připadal si unavený, vyčerpaný. Bylo to pořádné rozčarování, to, že teď sice mají energii, ale nenašli Mozek. Nadával v duchu na rozbitý senzor, na Xoxarleho i na Mozek. Neví, kde ten zatracený krám je, ale najde ho. Ale v tuhle chvíli by nejraději jen seděl a odpočíval. Potřebuje získat čas na to, aby si všechno urovnal v hlavě. Podrbal se na místě, kde to schytal při přestřelce na stanici číslo šest; bolelo to, někde v dálce a uvnitř a otravně. Nic vážného, ale hodně by to rušilo, kdyby se neuměl od bolesti odpojit.

„Nemyslíš, že teď bysme měli prohledat ten vlak?“ prohodil Wubslin a dychtivě se díval dopředu na lesklý zakřivený trup soupravy.

Horza se inženýrovu vytrženému výrazu usmál. „Ano, proč ne?“ souhlasil. „Jen běž a podívej se na něj.“

Kývl na spokojeně se křenícího Wubslina, který do sebe hodil poslední sousto jídla a sáhl po přilbě.

„Jasně. Takže. Abych začal hned,“ prohlásil a kolem nehybného Xoxarleho vyrazil svižně po přístupové rampě a vešel do vlaku.

Balveda stála zády ke zdi a ruce měla v kapsách. Wubslin už pomalu mizel uvnitř vlaku a ona se usmála na jeho záda.

„Dovolíš mu, aby se s tím projel, Horzo?“ zeptala se.

„Někdo to bude muset řídit,“ odpověděl Horza. „Až budeme hledat Mozek, budeme nějaký dopravní prostředek potřebovat.“

„To bude zábavy,“ ucedila. „Klidně tady můžeme jezdit pořád dokola celou věčnost.“

„Já teda ne,“ řekl Aviger, odvrátil se od Horzy a podíval se na agentku Kultury. „Já se vracím na Turbulenci. Nebudu se tady motat a hledat ten blbej počítač.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Yalson a podívala se na něj. „Můžeme z tebe udělat vězeňskou eskortu; pošleme tě zpátky s Xoxarlem; půjdete jenom vy dva.“

„Jdu sám,“ namítl Aviger tlumeně a vyhnul se pohledu na Yalson. „Nebojím se toho.“

Xoxarle je poslouchal. Takové pisklavé, škrábavé hlásky. Znovu zkusil pouta. Kabel se mu zařízl několik milimetrů do keratinu na ramenou, stehnech a na zápěstích. Trochu to bolelo, ale možná to za pokus stojí. Nenápadně se kabelem řezal, ze všech zbylých sil se jím snažil dřít na místech, kde ho držel nejpevněji; záměrně rozdíral tvrdý povrch vlastního těla. Když ho uvazovali, zhluboka se nadechl a napjal všechny svaly, což mu teď poskytuje právě dost prostoru, aby se mohl pohnout, ale pokud má mít aspoň slabou šanci na to, že se osvobodí, potřeboval by prostoru trošku víc.

Neměl žádný plán a žádný časový rozpis; neměl ani nejmatnější představu, kdy by se mu mohla naskytnout nějaká šance, ale co jiného by asi tak mohl dělat? Stát tady jako vycpaná figurína, jako hodný chlapeček? Dívat se, jak se ti hemživí červi s měkkými těly drbou na té houbovité kůži a snaží se zjistit, kde je Mozek? Něco takového válečník udělat nesmí; na to už zašel příliš daleko a před očima mu zemřelo příliš druhů…

„Hej!“ Wubslin otevřel okénko v nejvyšším patře vlaku, vyklonil se a hulákal na ostatní. „Fungujou tu výtahy! Zrovna jsem jedním vyjel sem! Všechno tu funguje!“

„Jasně!“ zamávala na něj Yalson. „Skvělé, Wubsline.“

Inženýr vycouval dovnitř. Chodil po vlaku, všechno zkoušel a dotýkal se toho, ověřoval ovládací prvky i stroje.

„Poměrně působivé, že?“ oslovila ostatní Balveda. „Na tu dobu.“

Horza přikývl a pomalu přejížděl pohledem po vlaku od konce ke konci. Dopil, odložil nádobku na paletu a vstal. „Ano, to tedy je. Ale moc jim to nepomohlo.“

Quayanorl se soukal po rampě nahoru.

Na stanici ležel příkrov kouře, kterým pomalá ventilace stěží pohnula. Zato ve vlaku větráky běžely, takže to málo pohybu v šedomodrém mraku kouře se většinou odehrávalo na místech, kde otevřenými dveřmi a okny vycházela štiplavá mlha ven z vagónů a nahrazoval ji vzduch vyčištěný klimatizací a filtry v soupravě.

Vlekl se přes trosky – kousky a úlomky stěn a vlaku, byly mezitím dokonce i střely a odlomky z jeho vlastní kombinézy. Šlo to hodně ztuha a pomalu a on pomaličku dostával strach, že zemře, než se dostane ke vlaku.

Nohy měl k ničemu. Nejspíš by na tom byl líp, kdyby mu ustřelili i ty ostatní dvě.

Soukal se za pomoci jediné použitelné ruky, chytal se za okraje rampy a ze všech sil se přitahoval.

Stálo ho to úděsnou bolest. Pokaždé, když zatáhl, doufal, že teď bude bolest menší, ale nebyla; jako kdyby se mu v každé příliš dlouhé vteřině, kdy se vleče po okraji rampy a jeho rozlámané, krvácející tělo se sune dál po zaneřáděném povrchu, žilami prohnala kyselina. Zatřásl hlavou a něco si zadrmolil. Cítil, jak mu z trhlin na těle utíká krev; dokud ležel nehybně, zatáhly se, ale teď si rány zase rozerval. Cítil, jak mu ze zdravého oka tečou slzy; cítil i slabý čúrek hojivé tělní tekutiny, jak se sbírá v důlku po tom druhém, vyrvaném oku.

Před ním v mlze zasvítily dveře, slabý proud vzduchu, který z nich vycházel, čeřil dým. Nohy se škrábavě sunuly vzadu po zemi, prsní díl kombinézy hrnul jako pluh brázdu trosek na povrchu rampy. Znovu se chytil jejího okraje a přitáhl se.

Snažil se nekřičet, ne protože by snad kolem byl někdo, kdo by jej slyšel a koho by tím varoval, ale protože jej celý život, od chvíle, kdy se poprvé sám od sebe postavil na nohy, učili, aby trpěl mlčky. Vážně se snažil; pamatoval si, jak jej querl jeho hnízda a jeho mateční rodič učili neplakat, a porušit jejich příkazy by byla hanba, jenže někdy to nebylo k vydržení. Někdy ho bolest přemohla.

Některá z těles na stropě stanice nesvítila, protože je zasáhly zbloudilé výstřely. Viděl i díry a otvory v lesklém trupu vlaku a neměl ani ponětí, jak moc je poškozený, ale teď se nesmí zastavit. Musí lézt pořád dál.

Slyšel vlak. Slyšel jej, jako lovec slyší divoké zvíře. Ten vlak je živý; sice raněný, předení některých motorů nezní, jak by mělo, ale je živý. Zato on umírá; přesto udělá první poslední, aby se zvířete zmocnil.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Horza Wubslina. Našel inženýra až dole pod jedním vagónem vlaku, jak visí hlavou dolů a prohlíží si motory kol. Požádal ho, ať se mrkne na drobný přístroj v prsním dílu jeho kombinézy, který byl hlavní součástí senzoru hmotnosti.

„No, nevím,“ potřásl Wubslin hlavou. Přilbu měl na hlavě, ale hledí si otevřel a za pomoci obrazovky si zvětšil výhled na senzor. „Je to tak malý. Potřeboval bych to odnést zpátky na Turbulenci, abych se na to moh podívat pořádně. Nevzal jsem si s sebou nástroje.“ Pochybovačně zamlaskal. „Ale vypadá to v pořádku; na první pohled nevidím žádný poškození. Třeba to fakt jenom pletou ty reaktory.“

„Sakra. Tak to budeme muset hledat,“ ucedil Horza. Nechal Wubslina, ať zavře drobný inspekční panel na předku kombinézy.

Inženýr se narovnal a zvedl hledí. „Průšvih je hlavně v tom,“ prohlásil zachmuřeně, „že jestli je ta interference od reaktorů, nemá moc smysl si na hledání Mozku vzít vlak. Budeme muset jít přepravní trubkou.“

„Nejdřív prohledáme stanici,“ rozhodl Horza. Narovnal se. Za oknem viděl na protější straně perónu Yalson, stála tam a pozorovala Balvedu, která pomalu chodila sem a tam po hladké kamenné podlaze. Aviger pořád seděl na paletě. Xoxarle stál připoutaný k nosníkům.

„Můžu jít do pilotní kabiny?“ zeptal se Wubslin. Horza se mu zadíval do širokého, upřímného obličeje.

„Ovšem, proč ne? Ale zatím se to nepokoušej rozjet.“

„Jasně,“ přikývl spokojeně Wubslin.

„Chameleone?“ zavolal Xoxarle, když Horza sešel po přístupové rampě dolů.

„Co je?“

„Ty kabely: jsou moc těsné, zařezávají se do mě.“

Horza si pečlivě prohlédl kabely kolem Idiřanových paží. „Smůla,“ řekl.

„Zařezávají se mi do ramen, do nohou a do zápěstí. Jestli to tak bude pokračovat, přetnou mi žíly; strašně nerad bych zemřel tak neelegantně. Klidně mi ustřel hlavu, ale tohle pomalé krájení je nedůstojné. Říkám ti to jen proto, že začínám věřit, že máš v úmyslu mě odvést zpátky ke flotile.“

Horza obešel Idiřana a podíval se do míst, kde mu kabely křížem obepínaly zápěstí. Mluvil pravdu; zakously se do něj jako drát do kůry stromu. Chameleon se zamračil. „Tohle jsem ještě neviděl,“ řekl nehybnému zátylku Idiřanovy hlavy. „Co máš za lubem? Na tohle máš přece moc tvrdou kůži.“

„Nemám za lubem nic, člověče,“ odpověděl Xoxarle malátně a zhluboka si vzdychl. „Moje tělo je poraněné a pokouší se obnovit. A z té nutnosti je poddajnější, ne tak tvrdé, protože se snaží opravit poškozené části. Jestli mi nevěříš, nevadí. Ale zapamatuj si, že jsem tě varoval.“

„Budu na to myslet,“ slíbil Horza. „Kdyby to na tebe bylo moc, tak křič.“ Prošel mezi nosníky zpátky na podlahu stanice a vykročil k ostatním.

„Tak na tohle budu muset myslet zase já,“ řekl Xoxarle tiše. „Válečníci nezačínají ‚křičet‘ jen proto, že mají bolesti.“

„Tak co,“ zeptala se Yalson Chameleona, „je Wubslin spokojený?“

„Má strach, že se neprojede s vlakem,“ odpověděl Horza. „Co dělá dron?“

„Rozhlíží se po tom druhém vlaku a dává si na čas.“

„Tak ho tam necháme,“ usoudil Horza. „My dva můžeme prohledat stanici. Avigere?“ Podíval se na starého muže, který si kousíčkem plastu vybíral jídlo ze zubů.

„Co je?“ odpověděl Aviger a podezřívavě se na Chameleona podíval.

„Hlídej Idiřana. My se jdeme rozhlídnout po stanici.“

Aviger pokrčil rameny. „Tak jo. Proč ne. Ne že bych tady měl kam chodit.“ Prohlížel si koneček toho kousku plastu.

Natáhl ruku, sevřel konec rampy, zatáhl. Posunul se na vlně bolesti kupředu. Chytil se okraje dveří vlaku, znovu se přitáhl. Škrábavě sklouzl z rampy na podlahu uvnitř vagónu.

Když tam byl celý, odpočíval.

V hlavě mu neustále burácela krev.

Ruku už měl unavenou a bolavou. Nic podobného té prudké, zoufalé bolesti z ran, ale starosti mu to dělalo větší. Bál se, že ruka brzy selže, bude moc slabá a nedokáže se sevřít – a on přestane být s to se vléct dál.

Ale aspoň že teď je na rovině. Musí se dosoukat přes celý jeden vagón a půl, ale není tu žádný svah. Pokusil se ohlédnout až do míst, kde předtím ležel, ale zmohl se jen na krátký letmý pohled a už musel hlavu zase svěsit. Na rampě byla rozhrnutá krvavá stopa, jako kdyby v prachu a suti na kovovém povrchu někdo přejel koštětem namočeným v nachové barvě.

Ohlížet se nemá smysl. Jeho cesta vede jen kupředu; a času už mu mnoho nezbývá. Za půl hodiny, možná méně, bude mrtvý. Kdyby zůstal ležet na rampě, zbývalo by mu života víc, ale pohybem si jej zkrátil a urychlil únik životních tekutin, který ho zbavuje síly a vitality.

Vlekl se k podélné chodbě.

Dvě nepoužitelné, rozlámané nohy se za ním plazily na tenkém filmu krve.

„Chameleone!“

Horza se zamračil. Chystali se s Yalson na obhlídku stanice. Idiřan na něj zavolal, když byl jen pár kroků od palety, kde teď Aviger seděl a tvářil se naštvaně a mířil puškou zhruba do míst, kde Balveda dál rázovala sem a tam.

„Ano, Xoxarle?“

„Ty kabely. Brzy mi přeříznou žíly. Zmiňuji se o tom jen proto, že ses až dosud tak usilovně snažil mě nezabít; byla by škoda zemřít náhodně, vinou přehlédnutí. Ale prosím, jdi si dál, jestli tě to jen obtěžuje.“

„Chceš to povolit?“

„O zlomeček. Samy nepovolí a bylo by milé se moct nadechnout a neprovádět u toho sám na sobě pitvu.“

„Jestli se zase o něco pokusíš,“ oznámil Horza Idiřanovi, popošel k němu a mířil mu na obličej, „tak ti ustřílím obě ruce a všechny tři nohy a domů pojedeš na paletě.“

„Tou krutou pohrůžkou jsi mě přesvědčil, člověče. Je zřejmé, že víš, jakou hanbou pro nás jsou protézy, i když jsou následkem zranění z boje. Budu se chovat slušně. Jen to trošku povol… jako správný spojenec.“

Horza kabely mírně povolil na místech, kde se Xoxarlemu zařezávaly do těla. Velitel sekce se protáhl a hlasitě si vzdychl.

„Mnohem lepší, trpaslíku. Mnohem lepší. Teď zůstanu naživu a budu moct čelit jakékoli odplatě, kterou si pro mě vymyslíš.“

„Na to se spolehni,“ řekl Horza. „Jestli začne jenom dýchat moc bojovně,“ pověděl Avigerovi, „tak mu ustřel nohy.“

„Jistě, pane,“ odpověděl Aviger a zasalutoval.

„Doufáš, že tu někde zakopneš o Mozek, Horzo?“ zeptala se ho Balveda. Přestala chodit sem tam a stála proti němu a Yalson s rukama v kapsách.

„Jeden nikdy neví, Balvedo.“

„Ty vykradači hrobek,“ řekla mu s líným úsměvem.

Horza se otočil k Yalson. „Pověz Wubslinovi, že odcházíme. Požádej ho, ať dohlédne na to, co se děje na peróně; hlavně na to, aby Aviger neusnul.“

Yalson se komunikátorem spojila s Wubslinem.

„Měla bys radši jít s námi,“ vyzval Horza Balvedu. „Nerad bych tě nechával tady, když je všechno zapnuté.“

„Ale Horzo,“ usmívala se Balveda, „copak ty mi nevěříš?“

„Prostě jdi před námi a drž hubu,“ poradil jí Horza unaveně a ukázal směr, kterým se chce vydat. Balveda pokrčila rameny a vykročila.

„Musí jít s námi?“ zeptala se Yalson, ale zařadila se vedle Horzy.

„No, můžeme ji taky někam zavřít,“ uznal Horza a podíval se na ni. Pokrčila rameny.

„Ale co, sakra,“ máchla rukou.

Unaha-Closp se vznášel uvnitř vlaku. Venku viděl do opravářské a údržbářské sekce, kde se všechno strojové vybavení – soustruhy a pece, svářečky, mechanické paže, náhradní díly, obrovské závěsné kolébky, závěsná konstrukce podobná úzkému můstku – lesklo v jasných světlech od stropu.

Vlak byl docela zajímavý; na staré technologii bylo ledaco, co stálo za podívání, a na různé kousky a díly bylo zajímavé si sáhnout a prozkoumat je, ale nejvíc ze všeho byl Unaha-Closp prostě jen rád, že může být na čas sám. Po několika dnech mu lidská společnost připadala unavující a nejvíc ho ubíjel Chameleonův přístup. Ten člověk je druhový rasista! Já – a jenom stroj, myslel si Unaha-Closp, jak si dovoluje!

Udělalo mu dobře, když tam v tunelu dokázal zareagovat první a možná pár ostatních zachránit – snad i včetně toho nevděčného Chameleona – tím, že srazil Xoxarleho. A i když si to přiznával nerad, pocítil dron hrdost, když mu za to Horza poděkoval. Ale postoj toho člověka to zásadně nezměnilo; nejspíš zapomene, co se stalo, anebo se pokusí si namluvit, že to byl jen momentální anomálie zmateného stroje: prostě náhoda. Jen sám Unaha-Closp věděl, jaké to bylo, jen on věděl, proč riskoval zranění, aby ochránil lidi. Anebo by to vědět měl, řekl si smutně. Možná se ani snažit neměl; možná měl jednoduše Idiřana nechat, ať je postřílí. Jenže v tu chvíli mu to připadalo správné. Troubo, řekl si Unaha-Closp.

Prolétal jasně osvětleným, bzučícím vnitřkem vlaku, jako by byl odpojenou součástí jeho mechanismu.

Wubslin se podrbal na hlavě. Cestou do pilotní kabiny se zastavil ve vagónu s reaktorem. Některé jeho dveře se odmítaly otevřít. Určitě nějaký bezpečnostní zámek, který se ovládá jen z můstku, nebo pilotní kabiny, nebo z velína nebo jak se říká tomu místu v nose vlaku, odkud se to celé řídí. Vyhlédl z okna a rozpomněl se, co mu nařídil Horza.

Aviger seděl na paletě a mířil na Idiřana, který nehybně stál u nosníků. Wubslin uhnul pohledem, znovu zkusil ty dveře do reaktorovny a pak zavrtěl hlavou.

Ruka a paže slábly. Nad ním řady sedadel a před nimi prázdné obrazovky. Přitahoval se za nohy sedadel; byl skoro v chodbě vedoucí do předního vozu.

Nevěděl jistě, jak se přes chodbu dostane. Bude se tam čeho chytit? Ale zatím nemá smysl se tím trápit. Sevřel nohu dalšího sedadla, přitáhl se.

Z terasy nad opravářskou zónou viděli na přední vlak, ten, ve kterém je dron. Dlouhý lesklý trup vlaku, uvelebený v prohlubni v podlaze údržbářské sekce, uhnízděný v polovičním tunelu vedoucím podél protější stěny, vypadal jako dlouhá tenká kosmická loď, tmavá skála kolem něj pak připomínala vesmír beze hvězd.

Yalson se dívala agentce Kultury na záda a mračila se. „Je sakra nějaká moc poslušná, Horzo,“ ucedila právě tak nahlas, aby to slyšel jen on.

„Mně to vyhovuje,“ pokrčil rameny. „Čím poslušnější, tím líp.“

Yalson trochu potřásla hlavou, ale nespustila oči ze ženy jdoucí vepředu. „Kdepak, ta nás jenom vodí za nos. Zatím jí to všechno bylo jedno; ví, že si může dovolit všechno nechat, ať to běží samo. Ta má v ruce nějakou jinou kartu a jenom si dává pohov až do chvíle, kdy ji bude moct vynést.“

„Představuješ si kdovíco,“ pověděl jí Horza. „Zmocňují se tě hormony a začínáš být podezřívavá a intuitivní.“

Podívala se na něj a tentokrát byl ten podmračený výraz určený pro něj, ne pro Balvedu. Přimhouřila oči.

„Cože?“

Horza zvedl volnou ruku. „To byl vtip.“ Usmál se.

Yalson to moc nepřesvědčilo. „Něco chystá. To já poznám,“ trvala si na svém. Doprovodila to kývnutím. „To já vycítím.“

Quayanorl se vlekl po spojovací chodbě. Rozrazil dveře vagónu, zvolna se smýkal po podlaze. Začínal zapomínat, proč tohle vlastně dělá. Věděl, že se musí dál snažit, dál postupovat, dál se plížit, ale už si dost přesně nevybavoval, k čemu to celé je. Vlak se mu změnil v mučicí bludiště, které mu jen způsobuje bolest.

Vleču se vstříc smrti. Kdoví proč toho nenechám, i když se blížím ke konci, kde se už plazit nedokážu. Vzpomínám si, jak mě něco napadlo, ale co to jen bylo? Zemřu, až se dostanu do řídicí kabiny vlaku, a v cestě pak budu pokračovat na druhé straně, ve smrti? Tohle mě napadlo?

Jsem jako maličké dítě, co se plazí po podlaze… Pojď ke mně, maličký, říká vlak.

Něco jsme hledali, ale kdybych si tak… dokázal… vzpomenout… co… to…

Rozhlíželi se ve veliké jeskyni, pátrali, pak vyšli do schodů na ochoz, odkud šlo vejít do obytných a skladových sekcí stanice.

Balveda stála na okraji široké terasy vedoucí kolem jeskyně vprostřed výšky mezi podlahou a stropem. Yalson na ni dohlížela a Horza zatím otevřel dveře do obytné sekce. Balveda se dívala přes rozlehlou jeskyni a štíhlé ruce měla položené na zábradlí. Nejvyšší jeho příčku měla ve výšce ramenou; pro ty, kdo vybudovali Velící systém, to byla výška pasu.

Poblíž místa, kde Balveda stála, vedla dlouhá konstrukce do jeskyně, byla zavěšená na kabelech až od stropu a dosahovala k terase na protější straně, kde vedl do skály úzký, jasně osvětlený tunel. Balveda se přes celý úzký můstek dívala až na to vzdálené ústí chodby.

Yalson napadlo, jestli žena z Kultury nepřemýšlí o tom, že by se tudy pokusila utéct, ale věděla, že to tak není, a jen si říkala, že nejspíš sama touží po tom, aby to Balveda zkusila, protože to by ji pak mohla zastřelit a zbavila by se jí.

Balveda uhnula od lávky pohledem a Horza rozevřel dveře do obytné sekce.

Xoxarle si protáhl ramena. Kabely se trochu pohnuly, sklouzly a svezly se k sobě.

Člověk, kterého u něj nechali na stráži, vypadal unaveně, možná i ospale, ale Xoxarle si nemyslel, že by ostatní zůstali pryč nějak dlouho. Nemůže si toho dovolit moc udělat teď hned, protože co kdyby se Chameleon vrátil a všiml si, že se pouta pohnula. A ostatně, i když to není právě nejzajímavější vývoj událostí, je tu podle všeho slušná šance, že lidé nebudou s to najít ten údajně vědomím nadaný počítací přístroj, který všichni hledají. A pokud je tomu tak, potom by se patrně nedalo udělat nic lepšího, než nedělat nic. Nechá ty trpaslíky, ať ho odvedou zpátky na svou loď. Ten, co si říká Horza, za něj nejspíš bude chtít výkupné; Xoxarlemu připadalo, že to je nejpravděpodobnější vysvětlení toho, že ho nechává naživu.

Flotila by za vrácení válečníka zaplatit mohla, i když Xoxarleho rodina to má oficiálně zakázané, když tedy nepočítáme, že není bohatá. Nemohl se nějak rozhodnout, jestli chce žít a případně budoucími hrdinskými činy vykoupit hanbu plynoucí z toho, že jej polapili a prodali, anebo jestli chce udělat vše možné pro to, aby buď uprchl, anebo zemřel. Rázný čin ho lákal nejvíc; takové je válečníkovo vyznání. Když jsi na pochybách, přejdi k činu.

Starý člověk vstal z palety a šel se projít. Dostal se dost blízko ke Xoxarlemu, aby si mohl prohlédnout kabely, ale jen se na ně zběžně podíval. Xoxarle upřel oči na laserovou pušku, kterou člověk držel v rukou. Jeho veliké ruce přivázané za zády se pomalu otevíraly a zavíraly, aniž na to sám pomyslel.

Wubslin došel do pilotní kabiny ve špici vlaku. Sundal si přilbu a odložil ji na ovládací panel. Dal si pozor, aby se nedotýkala žádných ovládacích prvků a jen ležela na jednom menším a neosvětleném panelu. Stál uprostřed kabiny a rozhlížel se vypoulenýma, užaslýma očima.

Vlak mu bzučel pod nohama. Číselníky a měřiče, obrazovky a panely hlásily, že je připraven k jízdě. Rozhlížel se po ovládání, které se rozkládalo před dvěma obrovskými sedadly otočenými přes přední panel k neprůstřelnému sklu na prudce se svažujícím nose vlaku. Tunel vepředu byl tmavý, jen na bočních stěnách hořela nevelká světla.

Padesát metrů před ním vedlo spletité kolejiště do dvou tunelů. Jedna trasa vedla přímo kupředu a Wubslin tam viděl zadek další soupravy; ten druhý tunel se stáčel, vyhýbal se opravářské a údržbářské sekci a vedl k příští stanici.

Wubslin sáhl na sklo, natáhl ruku přes ovládací desku, jen aby cítil ten chladný a hladký povrch. Pousmál se. Sklo: není to jen obrazovka. Tak to má raději. Designéři měli k použití holografické obrazovky a supravodiče a magnetickou levitaci – a všechno to taky použili u přepravních trubek –, ale pro hlavní část díla se nestyděli přidržet zdánlivě primitivnější, ale odolnější technologie. Takže vlak má pancéřové sklo a jezdí po kovových kolejích. Wubslin si pomaličku mnul ruce a rozhlížel se po početných přístrojích a ovládacích prvcích.

„Pěkná věc,“ vydechl. Jestlipak přijde na to, které ovladače otevírají ty dveře v reaktorovém voze?

Quayanorl se dostal do pilotní kabiny.

Byla nepoškozená. Od podlahy viděl hlavně kovové nohy sedadel, nahoře ovládací desky a prudké stropní osvětlení. Vlekl se celý ztrýzněný bolestí po zemi, něco si drmolil a snažil se rozpomenout, proč vlastně přišel až sem.

Odpočal si s obličejem položeným na studenou podlahu. Vlak na něj bzučel, vibroval mu pod tváří. Pořád je živý; poškozený jako on, a taky to s ním lepší nebude, ale je pořád živý. Něco měl v úmyslu, to věděl jistě, ale teď na to nemohl pořád přijít. Nejraději by se vší tou frustrací rozplakal, ale jako by mu nezbyly síly už ani na slzy.

Co to bylo? ptal se sám sebe (a vlak odpovídal hučením). Chtěl jsem… Chtěl jsem… co vlastně?

Unaha-Closp prohlížel reaktorový vagón. Většina z něj byla původně nepřístupná, ale dron nakonec přišel na to, jak se kabelovou trasou dostat dovnitř.

Potuloval se po dlouhém voze a všímal si, jak systém funguje: absorbéry vždycky klesly a zabránily článku v přehřívání, kryty z odpadního uranu měly chránit křehká těla humanoidů, výměníky rozváděly trubkami teplo od reaktoru do baterií menších kotlů, kde parogenerátory vyráběly energii roztáčející kola vlaku. Všechno tak primitivní, pomyslel si Unaha-Closp. Komplikované a primitivní najednou. A navzdory všem jistícím systémům se toho tady může tolik pokazit.

Aspoň že pokud se lidé opravdu pokusí cestovat touhle archaickou jadernou a parní a elektrickou lokomotivou, použijí k tomu energii z hlavních zdrojů systému. Dron pro jednou souhlasil s Chameleonem; Idiřané se nejspíš zbláznili, když se snažili uvést všechen tenhle starodávný šrot do chodu.

„Oni v tomhle spali?“ Yalson se podívala na závěsné sítě. Horza, Balveda a ona stáli u zadních dveří velké jeskyně, jež sloužila jako ubytovna dávno mrtvým lidem, kteří pracovali ve Velícím systému. Balveda jednu síť zkusila. Byly jako otevřené hamaky natažené mezi několika tyčemi visícími od stropu. V místnosti jich bylo snad sto, jako když rybář rozvěsí sítě, aby uschly.

„Asi jim samotným připadaly pohodlné,“ odhadl Horza. Rozhlížel se. Tady se Mozek nikdy schovat nemohl. „Jdeme,“ rozhodl. „Ty první, Balvedo.“

Balveda se hladce zhoupla ze spací sítě a přemítala, jestli tu někde nezbyly funkční vany nebo sprchy.

Natáhl se ke konzoli. Vší silou zabral a dostal hlavu na sedačku. Nahoru se nevytáhl jen bolavou, slabou rukou, ale i za pomoci svalů na krku. S námahou protočil celý trup. Zajíkl se, když se mu noha zachytila na spodku sedačky, div že nespadl zase dolů. Ale konečně byl na sedadle.

Rozhlédl se po té spoustě ovládacích prvků, skrz pancéřové sklo se zadíval do širokého tunelu před svažitým nosem vlaku; na černých stěnách lem světel; ocelové kolejnice se leskly a klikatily do dálky.

Quayanorl upíral zraky do toho poklidného a tichého prostoru a užíval si drobný, chmurný pocit vítězství; zrovna si vzpomenul, proč se sem doplazil.

„To je ono?“ zeptala se Yalson. Byli ve velíně, odkud se monitorovaly funkce staničního komplexu. Horza zapnul několik obrazovek, zkontroloval údaje a teď usedl k jedné konzoli a na dálkově ovládaných kamerách si naposledy prohlížel chodby a místnosti, tunely a šachty a jeskyně. Balveda se uvelebila na dalším velikém sedadle, pohupovala nohama a vypadala jako dítě na křesle pro dospělého.

„To je ono,“ odpověděl Horza. „Celá stanice; pokud Mozek není v jednom z vlaků, není tady vůbec.“ Pak přepnul na kamery v dalších stanicích a prohledával je ve vzestupném pořadí. Zastavil se u stanice číslo pět, podíval se od stropu jeskyně dolů na těla čtyř medželů a na trosky primitivního dělového vozítka, které si vyrobil Mozek. Pak zkusil stropní kameru na stanici číslo šest…

Ještě mě nenašli. Pořádně je neslyším. Slyším jen ty jejich titěrné kroky. Vím, že jsou tady, ale nemám jak zjistit, co dělají. Oklamal jsem je? Zachytil jsem senzor hmotnosti, ale pak jeho signál zmizel. Je tu další. Mají ho s sebou, ale určitě nefunguje správně; možná jsou oklamaní, jak jsem doufal, a vlak mě zachraňuje. Ironické.

Možná zajali jednoho Idiřana. Slyšel jsem v rytmu jejich chůze jiný krok. Všichni jdou pěšky, nebo někdo letí na AG? Jak se sem dostali? Je možné, že by to byli ti Chameleoni z povrchu?

Dal bych polovinu své paměťové kapacity za další dron. Jsem ukrytý, ale taky uvězněný. Patřičně nevidím ani neslyším. Jen cítím. Nesnáším to. Kdybych tak věděl, co se děje.

Quayanorl se upřeně díval na ovládání vlaku. Už předtím, než dorazili ti lidé, pochopili hodně z jeho funkcí. Musí se teď vynasnažit na všechno se rozpomenout. Co je třeba udělat nejdřív? Natáhl se, nešikovně se zapotácel na sedadle určeném pro jiný druh. Stiskl pár tlačítek. Zablikala světla; uslyšel cvakání.

Bylo tak těžké si vzpomenout. Sahal na páčky a vypínače a tlačítka. Měřiče a číselníky najednou ukazovaly jiné údaje. Obrazovky blikaly; začaly na nich pomrkávat číslice. Ozývalo se tlumené pípání a kníkání. Měl dojem, že dělá, co se dělat má, ale jistě to vědět nemohl.

Některé ovládací prvky byly příliš daleko, musel se dovléct napůl na vršek konzole, ale opatrně, aby nezměnil nastavení jiných, už nastavených ovladačů, až potom se odstrčil zpátky na sedadlo.

Vlak už předl; cítil, jak se vrtí. Motory se otáčely, vzduch syčel, v reproduktorech pípalo a cvakalo. Začíná se mu to dařit. Vlak není v pohybu, ale on jej pomalu dovádí blíž k okamžiku, kdy by se rozjet mohl.

Ale jeho zrak slábl.

Zamrkal a potřásl hlavou, ale oko prostě selhávalo. Výhled před ním šedl; musel na ovládání a obrazovky upírat zrak. I světla na stěnách tunelu tam vepředu, jako by nejen ustupovala do tmy a dálky, ale taky slábla. Mohl by si myslet, že selhává dodávka proudu, ale věděl, že tím to není. Hluboko uvnitř ho bolela hlava. Nejspíš to bude tím, že sedí; hlava se mu odkrvuje.

I bez toho poměrně rychle umírá, ale teď je všechno ještě naléhavější. Tiskl tlačítka, pohyboval páčkami. Vlak by už měl jet, protáhnout se; ale zůstával nehybný.

Co se ještě musí udělat? Otočil se na svou slepou stranu; světelné panely blikaly. No ovšem: dveře. Mačkal příslušné sekce na konzoli a uslyšel dunění a klouzání; a většina panelů blikat přestala. Jenže ne všechny. Některé dveře jsou jistě vzpříčené. Další ovladač vypnul jejich bezpečnostní pojistky; zbývající panely ztmavly.

Zkusil to znovu.

A vlak velícího systému se pomaličku, jako zvíře protahující se po zimním spánku, v celé své třísetmetrové délce protáhl; vagóny se nejdřív přimkly blíž k sobě, pak zase natáhly, chystaly se k jízdě.

Quayanorl ucítil slabý pohyb a nejraději by se rozesmál. Vyšlo to. Patrně to zabralo moc času, patrně je už pozdě, ale aspoň dokázal to, co si předsevzal, navzdory všem těžkostem a bolesti. Ovládl to dlouhé stříbřité zvíře a při trošce dalšího štěstí aspoň těm lidem trochu zamotá hlavy. A ukáže Bariérovému zvířeti, co si myslí o tomhle jeho milovaném památníku.

Nervózně a pořád se strachem, že to ani po vší námaze a agónii nepůjde, uchopil páku, o které s Xoxarlem usoudili, že ovládá přísun energie do hlavních motorů kol, a pak ji tiskl, až se ocitla na okraji startovního režimu. Vlak se zachvěl, zaskučel, nepohnul se.

Jediné jeho oko s tím svým šedivým výhledem začalo plakat, tonulo v slzách.

Vlak sebou škubl, zezadu se ozvaly zvuky trhajícího se kovu. Skoro ho to shodilo ze sedačky. Musel se chytit jejího okraje, pak se předklonit a znovu sevřít páku, aby ji to nevrátilo do pozice vypnuto. Burácení v jeho hlavě sílilo a sílilo; třásl se vyčerpáním a vzrušením; znovu páku stiskl.

Jedny dveře byly zablokované troskami. Pod rektorovým vagónem visel svařovací aparát. Pásy kovu odervaného z trupu se za vlakem táhly do stran jako chlupy ze špatně udržovaného kožichu. Kusy sutě se válely na kolejích po obou stranách přístupových ramp a jedna celá rampa, ta, pod kterou byl na čas uvězněný Xoxarle, se při jeho uvolňování zřítila na stěnu jednoho vagónu a prorazila ji.

Vlak se se skučením a sténáním, jako kdyby i jeho pokusy dát se do pohybu byly stejně bolestivé jako předtím ty Quayanorlovy, znovu vzepjal dopředu. Posunul se o půl otočení kol, pak se zastavil, protože porušená rampa se zasekla o přístupovou konstrukci. Od motorů se ozvalo kvílení. V pilotní kabině se rozezněl poplach, skoro moc vysoko, než aby to raněný Idiřan slyšel. Zaplály číselníky, ručičky šplhaly do oblastí hlásících nebezpečí, obrazovky byly najednou plné informací.

Rampa se začínala trhat, odpojovala se od vlaku, povrch vagónu skládala do harmoniky s rozeklanými okraji, ale vlak si pomalu vynucoval cestu vpřed.

Quayanorl se díval, jak se ústí tunelu blíží.

Další trosky se dřely o přední přístupovou konstrukci. Svařovačka pod reaktorovým vozem drásala hladkou podlahu, ale pak se dostali k okraji kamenného ohraničení inspekčního žlabu; zasekla se, pak se zlomila a hlučně dopadla na dno žlabu. Vlak se pomalu probíjel kupředu.

Ozvalo se hlučné zaskřípění, rampa zachycená o zadní přístupovou konstrukci se uvolnila, přervala hliníková žebra a ocelové trubky, stáhla vagón, ve kterém byla zaklesnutá, z jeho hliníkové a plastové kůže. Jeden roh rampy byl vražený pod vlak a zakrýval kolejnici; kola před tím zaváhala, spojky mezi vozy se napjaly – a zvolna sílící tah kupředu nakonec rampu přemohl. Vzepjala se, její struktura se komprimovala, kola se převalila přes ni, na protější straně dunivě dopadla zpátky a dál jela po koleji. A ta příští kola už přes překážku přerachtala, skoro se ani nezastavila.

Quayanorl se posadil. Tunel jako by doletěl vstříc vlaku a pohltil jej; výhled na stanici se pomalu ztrácel. Po obou stranách od pilotní kabiny hladce klouzaly tmavé stěny. Vlak se dál otřásal, ale zvolna nabíral rychlost. Sled úderů a ran napověděl Quayanorlovi, že vagóny se za ním vlečou přes trosky, po lesklých kolejích, kolem zhroucených konstrukcí a pryč z poškozené stanice.

První vůz odjel pomalým krokem, další trošku rychleji, reaktorový vagón už rychlou chůzí a ten poslední pomalým během.

Za odjíždějícím vlakem se táhl dým, ten se ale pak stáhl a zase vystoupal ke stropu.

… kamera ve stanici číslo šest, kde podstoupili přestřelku, kde zemřeli Dorolow a Neisin a kde nechali mrtvého toho druhého Idiřana, nefungovala. Horza to zkusil několikrát, ale obrazovka byla pořád mrtvá. Zablikal indikátor poškození. Horza rychle projel záběry z ostatních stanic okruhu, potom obrazovku vypnul.

„No, vypadá to, že všechno je v pořádku.“ Vstal. „Vrátíme se ke vlaku.“

Yalson to řekla Wubslinovi a dronu; Balveda sklouzla z velké sedačky, vykročila zase v čele a vyšli z velína.

Za jejich zády obrazovka monitorující energetické toky – jedna z prvních, které Horza zapnul – zachytila masivní únik energie v okruzích zajišťujících dodávku proudu do lokomotiv, což svědčilo o tom, že někde v tunelech Velícího systému je vlak v pohybu.

13. VELÍCÍ SYSTÉM: KONEČNÁ

„Je snadné vyvozovat z okolností vlastního života až příliš. To mi připomíná jednu rasu, která bojovala proti nám – je to už dávno, než jsem se vůbec stal představou. Domýšlivě předpokládali, že galaxie patří jim, a to kacířství odůvodňovali jistou svatokrádežnou vírou týkající se tvaru. Žili ve vodě, mozek a hlavní orgány měli ve velkém ústředním měchýři, ze kterého vyčnívala řada velkých končetin nebo chapadel. Ta chapadla byla u trupu silná, na konci tenká a posetá přísavkami. Jejich vodní bůh prý měl stvořit galaxii k jejich obrazu.

Chápeš? Mysleli si, že když se přibližně fyzicky podobají té velké čočce, která je domovem nás všech – dokonce tu analogii dovedli tak daleko, že přísavky na svých chapadlech přirovnávali ke kulovým hvězdokupám –, galaxie jim tudíž patří. A navzdory tomu idiotskému pohanství prosperovali a měli velkou moc: vlastně to byli velice úctyhodní protivníci.“

„Hmm,“ protáhl Aviger. Ani nezvedl hlavu a zeptal se: „Jak se jmenovali?“

„Hmm,“ oplatil mu to dunivě Xoxarle. „Jak se jen…“ Idiřan přemítal. „…Myslím, že… že se jmenovali Fanšové.“

„O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Jistěže neslyšel,“ zapředl Xoxarle. „Vyhubili jsme je.“

Yalson si všimla, že se Horza upřeně dívá na něco, co leží na zemi u dveří vedoucích zpátky na stanici. Pořád sledovala Balvedu, ale řekla: „Co jsi našel?“

Horza zavrtěl hlavou, natáhl se, že tu věc ze země sebere, ale pak se zarazil. „Myslím, že to je hmyz,“ odpověděl nevěřícně.

„Panejo,“ řekla ne moc ohromeně Yalson. Balveda se šla podívat a Yalson na ni dál mířila. Horza potřásal hlavou a díval se, jak hmyz leze po podlaze tunelu.

„Co to tady sakra dělá?“ zeptal se. Yalson se zamračila, protože v jeho hlase zachytila tón blížící se panice.

„Nejspíš jsme to sem přinesli sami,“ odhadla Balveda a narovnala se. „Vsadím se, že se svezl s námi na paletě nebo u někoho v kombinéze.“

Horza se po tvorečkovi rozmáchl pěstí a rozplácl ho, zamáčkl ho do tmavého kamene. Balveda nasadila překvapený výraz. Yalson se zamračila ještě víc. Horza se díval na šmouhu na podlaze tunelu, pak si otřel rukavici a s omluvným výrazem zvedl hlavu.

„Promiň,“ řekl Balvedě, jako by mu to bylo trapné. „Nemohl jsem si pomoct, připomnělo mi to tu mouchu na Mezích vynalézavosti… Ukázalo se, že to je jeden z těch vašich mazlíčků, vzpomínáš?“ Narovnal se a rychle vyšel na stanici. Balveda přikývla a podívala se na ten flíček na zemi.

„No co,“ řekla a nakrčila jedno obočí, „taky způsob, jak dokázat jeho nevinu.“

Xoxarle se díval, jak se samec a dvě samice vracejí na stanici. „Nic, prcku?“ zeptal se.

„Spousta věcí, veliteli sekce,“ odpověděl Horza, došel k němu a zkontroloval kabely.

Xoxarle hekl. „Pořád trochu moc přitažené, spojenče.“

„Co naděláš,“ ucedil Horza. „Zkus vypustit dech.“

„Cha!“ Xoxarle se smál a myslel si, jestli to ten člověk neprokoukl. On se ale odvrátil a oslovil starého, který jej střežil: „Jdeme do vlaku, Avigere. Dělej společnost našemu příteli a snaž se neusnout.“

„Jako by to šlo, když pořád žvaní,“ postěžoval si starý muž.

Ostatní tři lidé vešli do vlaku. Xoxarle mluvil dál.

V jedné části soupravy byly osvětlené obrazovky s mapami, které ukazovaly podobu Scharova světa z doby, kdy byl vybudován Velící systém, takže na světadílech byla vidět města a státy: na jednom kontinentu cíle, na tom druhém a v jiném státě pak raketová sila, letecké základny a vojenské přístavy patřící tvůrcům Systému.

Mapy zachycovaly dvě ledové polární čepičky, ale jinak byly všude na planetě stepi, savany, pouště, lesy a džungle. Balveda by ráda zůstala a mapy si prohlížela, ale Horza ji odvlekl pryč a dalšími dveřmi mířili ke špici vlaku. Při odchodu zhasnul světla pod mapami a zřetelné plochy modrých oceánů, zelené a žluté a hnědé a oranžové pevniny, modré řeky a červená města a čáry komunikací, všechno pomalu mizelo v našedlé tmě.

Aj-jaj.

Ve vlaku jich je víc. Myslím, že tři. Jdou odzadu. Co teď?

Xoxarle nadechl, vydechl. Protáhl si svaly, kabely mu klouzaly po keratinových plátech. Nechal toho, protože starý muž se na něj přišel podívat.

„Jsi Aviger, že?“

„Tak mi říkají,“ připustil starý. Stál, díval se na Idiřana, prohlížel si jeho tři nohy se třemi tlustými prsty a okrouhlými límci u kotníků, kolena, která vypadají jako vyčalouněná, masivní opasek pánevních plátů a plochý hrudník, až se dostal k obrovské sedlovité hlavě velitele sekce a k široké tváři, která se nakláněla dolů a shlížela na něj.

„Děsíš se, že uteču?“ zahromoval Xoxarle.

Aviger pokrčil rameny a sevřel pušku trochu pevněji. „Co mi na tom sejde?“ odpověděl. „Jsem tady taky zajatec. Ten cvok nás sem všechny nahnal. Já se jenom chci vrátit zpátky. Tohle není moje válka.“

„Velmi rozumný přístup,“ uznal Xoxarle. „Kdyby si tak víc lidí uvědomilo, co je a co není jejich. Především co se týče válek.“

„Pche, jako kdybyste vy byli o cokoli lepší.“

„Řekněme tedy ne lepší, ale jiní.“

„Říkej si, co chceš.“ Aviger si znovu prohlédl Idiřanovo tělo a mluvil mu kamsi do prsou. „Já bych byl nejradši, kdyby se každej staral o svoje. Takhle v tom není žádnej rozdíl; všechno to končí pláčem.“

„Myslím, že ty sem opravdu nepatříš, Avigere.“ Xoxarle pomalu a moudře pokývl.

Aviger pokrčil rameny, ale nahoru se nepodíval. „To asi nikdo z nás.“

„Stateční patří tam, kam se patřit rozhodnou.“ Idiřanovi se do hlasu vkradla trocha drsnosti.

Aviger se konečně podíval nahoru na ten široký tmavý obličej. „Co bys měl asi tak jinýho říkat, že jo?“ Odvrátil se a šel zpátky k paletě. Xoxarle se za ním díval, potom rychle rozechvěl hruď, napjal svaly a potom je povolil. Kabely sklouzly o něco níž. A ucítil, jak mu za zády o zlomeček povolila pouta na jednom zápěstí.

Vlak nabíral rychlost. Ovládání a obrazovky mu připadaly matné, a tak jen sledoval světla venku na stěnách tunelu. Nejdřív se míhala jen líně, míjela kolem bočních oken rozlehlé pilotní kabiny pomaleji než klidný tok jeho dechu.

Teď už na každý jeho nádech proběhnou kolem dvě nebo tři světla. Vlak ho pohybem mírně zatlačuje dozadu, stahuje ho k opěradlu a tam ho pevně drží. Krev – troška, ne moc – tam pod ním zaschla a nepouští ho z místa. Cítil, že jeho dráha je pevně stanovená. Zbývá jedno jediné. Hledal na konzoli, nadával na tmu, která se mu sbírá před okem.

Než se mu podařilo najít jistič kolizní brzdy, našel osvětlení. Bylo to jako dárek od Boha; reflektory ve špici vlaku cvakly a rozsvítily se a tunel před ním zaplál jasnými odlesky. Dvoje koleje se leskly, v dálce viděl další stíny a odrazy na stěnách, v místech, kde šikmo z pěších tunelů ústily přístupové trubky, na skalních stěnách se jako žebrování rýsovaly pancéřové dveře.

Zrak ho dál opouštěl, ale díky, tomu, že vidí ven, se cítil trochu lépe. Nejdřív se jaksi neosobně a teoreticky obával, že jej světla příliš prozradí, i pokud bude mít to štěstí, že lidi zastihne ještě ve stanici. Ale moc na tom nezáleželo. Vlak před sebou tlačí vzduch a to je brzy varuje tak jako tak. Zvedl jeden panel poblíž páky ovládající přísun energie a podíval se tam.

Hlava se mu točila a byla mu hrozná zima. Podíval se na jistič a pak se sehnul, zapříčil se mezi opěradlo sedadla – pečeť zaschlé krve praskla a on znovu začal krvácet – a okraj konzole. Obličej přitiskl až k okraji páky ovládající přísun energie, potom natáhl ruku a sevřel pojistku kolizní brzdy. Ruku posunul tak, aby nemohla sklouznout a zůstala tam.

Oko měl dost vysoko nad konzolí, aby dál viděl dopředu do tunelu. Světla se už míhala rychleji. Vlak se mírně kolíbal a to ho uspávalo. Burácení mu v uších tichlo, mizelo stejně jako zrak, stanice se mu za zády vytrácela, mizela a s ní i ten setrvalý zrychlující proud světel po obou stranách.

Nedokázal odhadnout, kolik cesty mu ještě zbývá. Rozjel to; udělal, co mohl. Nakonec… co víc by po něm kdo mohl chtít.

Zavřel oči, jen aby si odpočal.

Vlak ho kolíbal.

„Je to paráda,“ culil se Wubslin na Horzu, Yalson a Balvedu, když přišli do pilotní kabiny. „Všechno připravený k jízdě. Všechny systémy v pořádku!“

„Hlavně si z toho nepusť do kalhot,“ doporučila mu Yalson. Dívala se, jak si Balveda sedá, pak si taky vybrala místo. „Možná budeme na to hledání muset použít přepravní trubky.“

Horza stiskl pár tlačítek a sledoval hodnoty na systémech vlaku. Všechno vypadalo přesně podle toho, co říkal Wubslin: připraveno k odjezdu.

„Kde je ten zatracený dron?“ zeptal se Horza Yalson.

„Drone? Unaha-Clospe?“ promluvila Yalson do mikrofonu v přilbě.

„Co je zase?“ ozval se Unaha-Closp.

„Kde jsi?“

„Pořádně přebírám zdejší sbírku mechanických starožitností. Mám dojem, že ty vlaky budou ještě starší než vaše loď.“

„Pověz tomu, ať se vrátí sem,“ požádal ji Horza. Podíval se na Wubslina. „Prohlédl jsi celý vlak?“

Yalson přikázala dronu, aby se vrátil, a Wubslin přikývl, jen dodal: „Všechno kromě reaktorovýho vagónu; tam se nešlo dostat. Kde jsou ovladače dveří?“

Horza se chvíli rozhlížel a vybavoval si, jak jsou ve vlaku rozmístěné ovládací prvky. „Tady.“ Ukázal na jednu baterii tlačítek a světlených panelů vedle Wubslina. Inženýr si je začal prohlížet.

Poručili mu, ať se vrátí. Ať jde zpátky. Jako by byl otrok, jeden z těch idirských medželů; jako by byl stroj. Jen ať si chvíli počkají.

Unaha-Closp v soupravě dole v tunelu také našel mapové obrazovky. Vznášel se před těmi barevnými plochami odspoda nasvíceného plastu. Na ovladače použil svá manipulační pole, zapínal nepočetné sady světel, které označovaly cíle na obou stranách, velkoměsta a vojenská zařízení.

Z toho všeho je teď prach, celá ta jejich skvělá humanoidní civilizace je rozemletá na padrť a leží pod ledovci, anebo ji rozprášily vítr a vodní tříšť a déšť a mráz a led – všechno beze zbytku. Zbyla jen tahle trapná bludištní hrobka.

K čemu jim bylo to jejich lidství, nebo jak tomu chtějí říkat, myslel si Unaha-Closp. Zbyly jen jejich stroje. Ale poučí se snad někteří z těch dalších? Začnou vidět tohle, tuhle zmrzlou kamennou kouli, jako to, co znamená? To zrovna!

Unaha-Closp nechal obrazovky svítit, vyletěl z vlaku ven a vznášel se tunelem zpátky na stanici. Chodby už sice svítily, ale nebylo v nich o nic tepleji a Unaha-Clospovi připadalo, jako kdyby to o tom surovém žlutobílém světle proudícím od stropů a ze stěn prozrazovalo, jak je bezohledné; je to světlo z operačního sálu, světlo nad stolem v pitevně.

Stroj se vznášel po tunelech a připadalo mu, že z té katedrály tmy se stala lesklá aréna, tavicí kotlík.

Xoxarle byl na peronu, stále připoutaný k nosníkům přístupové konstrukce. Unaha-Clospovi se nelíbilo, jak se na něj Idiřan podíval, sotva se vynořil z tunelů; bylo skoro nemožné vyčíst něco z jeho výrazu, pokud se tedy dá říct, že nějaký má, ale prostě na Xoxarlem bylo cosi, co se mu nezamlouvalo. Měl dojem, že Idiřan právě strnul v půli pohybu, anebo že něco dělá a nechce, aby ho u toho viděli.

Od ústí tunelu si dron všiml, jak se k němu od palety, na které seděl, zadíval Aviger, ale pak zase uhnul pohledem a ani se neobtěžoval na něj zamávat.

Chameleon a dvě ženy jsou v řídicí části vlaku i s tím inženýrem, Wubslinem. Unaha-Closp je uviděl a vydal se po přístupové rampě k nejbližším dveřím. Tam se ale zarazil. Vzduch se lehounce pohnul; skoro to nebylo poznat, ale určitě se to stalo; cítil to. Ale je samozřejmé, že když zase jde proud, nějaké automatické systémy sem vhánějí čerstvý vzduch, z povrchu planety nebo přes čisticí jednotky.

Unaha-Closp vletěl do vlaku.

„Dost protivný stroječek,“ oslovil Xoxarle Avigera. Starý muž nepřítomně přikývl. Xoxarle si všiml, že když na něj mluví, strážce se na něj méně dívá. Jako kdyby ho zvuk hlasu ujišťoval, že je pořád přivázaný, že nic nehrozí, že se nehýbe. A navíc mu mluvení – protože otáčel hlavu k němu, protože sem tam pokrčil rameny nebo se trošku zasmál – poskytovalo výmluvu k tomu, aby se pohyboval a tím posouval kabely ještě o kousek dál. A tak mluvil; při troše štěstí ti ostatní zůstanou ve vlaku ještě nějakou dobu a jemu se naskytne šance k útěku.

Však jim ještě ukáže, pokud uteče do tunelů a navíc s puškou!

„Ale měly by být otevřené,“ říkal Horza. Podle konzole i podle samotného Wubslina hlavně vůbec nemělo být možné dveře v reaktorovém voze zamknout. „Určitě ses je snažil otevřít tak, jak se to dělá?“ Díval se na inženýra.

„Samozřejmě,“ urazil se Wubslin. „Vím, jak fungujou různý typy zámků. Snažil jsem se otočit tím zapuštěným kolem; nejde to… jasně, mám tu ruku trochu slabou, ale prostě… otevřít se to mělo.“

„Nejspíš porucha,“ usoudil Horza. Narovnal se a ohlédl se do vlaku, jako kdyby se pokoušel dohlédnout přes ty stovky metrů kovu a plastu, které ho dělily od reaktoru. „Hmm. Dost místa k tomu, aby se tam schoval Mozek, tam ale není, ne?“

Wubslin zvedl hlavu od panelu. „Taky bych řek, že ne.“

„Tak už jsem tady,“ oznámil popudlivě Unaha-Closp a proletěl dveřmi dovnitř. „Co ode mě zase chcete?“

„Nějak ti to trvalo, než jsi prohledal ten druhý vlak,“ řekl Horza a podíval se na stroj.

„Dělal jsem to důkladně. Důkladněji než vy, leda že bych špatně slyšel to, co jste říkali, než jsem přišel. Kde by mělo být dost místa, aby se tam Mozek schoval?“

„V reaktorovém vagónu,“ odpověděl Wubslin. „Nedokázal jsem tam otevřít nějaké dveře. A Horza tvrdí, že podle přístrojů by otevřené být měly.“

„Mám se tam vrátit a podívat se na to?“ Unaha-Closp se otočil k Horzovi.

Chameleon přikývl. „Pokud ti to nedělá přehnanou námahu.“

„Ne, ne,“ odpověděl lehkomyslně Unaha-Closp a zase vycouval ven stejnými dveřmi, „začíná mě to bavit, jak mě pořád komandují. Nechte to na mně.“ Odletěl zpátky přes přední vagón k reaktorovému vozu.

Balveda se dívala pancéřovým sklem na zadek vlaku stojícího vepředu, toho, který dron prohledal.

„Kdyby se Mozek schoval v reaktorovém vozu, ukázal by ti to senzor hmotnosti, anebo by to splynulo se signálem od reaktorových tyčí?“ Pomalu se otočila a zadívala se na Chameleona.

„Kdo ví?“ odpověděl Horza. „Nejsem odborník na to, jak kombinéza funguje, a zvlášť teď, co je poškozená.“

„Začínáš být hodně důvěřivý, Horzo,“ prohodila agentka Kultury a pousmála se, „jestli dovolíš dronu, aby šel na hon místo tebe.“

„Jen ho pouštím na průzkum, Balvedo,“ namítl Horza, odvrátil se a zase se chvíli věnoval ovládání. Pozoroval obrazovky a číselníky a měřidla, přepínal displeje a funkce, snažil se zjistit, co se děje v reaktorovém voze, pokud tedy vůbec něco. Pokud dokázal zjistit, všechno vypadalo normálně, i když o systémech reaktoru toho z doby, kdy tady byl na hlídce, věděl méně než o většině ostatních komponent vlaku.

„Tak jo,“ prohlásila Yalson, otočila sedačku ke straně, opřela si nohy o okraj jedné konzole a sundala si přilbu. „Co vlastně podnikneme, pokud Mozek není ani tady, ani v reaktorovém vagónu? Zahájíme okružní jízdu v tomhle krámu, vyrazíme přepravní trubkou, anebo co?“

„Nevím, jestli jet vlakem po hlavní lince je dobrý nápad,“ odpověděl Horza a po očku se podíval na Wubslina. „Uvažoval jsem o tom, že vás tady všechny nechám a sám obejdu přepravní trubkou celý Systém a pokusím se zachytit Mozek na senzoru hmotnosti. Netrvalo by to až tak dlouho, i kdybych to musel vzít dvakrát dokola, abych mezi stanicemi prošel oboje kolejiště. V přepravních trubkách nejsou žádné reaktory, takže by senzor nemátly žádné falešné signály.“

Wubslin seděl před hlavním ovládacím panelem vlaku a tvářil se sklesle.

„Proč v tom případě nemůžeš všechny ostatní poslat zpátky na loď?“ zeptala se Balveda.

Horza se na ni podíval. „Balvedo, ty tady nemůžeš nic navrhovat.“

„Jen jsem vám se snažila pomoct.“ Agentka Kultury pokrčily rameny.

„Co když ani tak nic nenajdeš?“ chtěla vědět Yalson.

„Vrátíme se na loď,“ řekl Horza a potřásl hlavou. „Víc prostě udělat nemůžeme. Na palubě se může Wubslin pořádně podívat na senzor hmotnosti v kombinéze – a podle toho, jakou poruchu v něm zjistíme, se sem dolů buď vrátíme, anebo ne. Teď, když jde proud, by nic z toho nemělo trvat moc dlouho a neměla by to být moc velká dřina.“

„Škoda,“ prohodil Wubslin a hrál si s ovládacími prvky. „Nemůžeme tímhle vlakem dokonce ani dojet na čtyřku, protože nám cestu blokuje ten vlak na šestce.“

„Ale hýbat by se i tak mohl,“ namítl Horza inženýrovi. „Když pojedeme vlakem po hlavní trase, nějaké ty posunovačské práce nás stejně čekají, ať se vydáme kamkoli.“

„Aha, tak dobře,“ přikývl Wubslin trochu zasněně a znovu se podíval na ovládání. Ukázal na jeden přístroj. „Tohle ovládá rychlost?“

Horza se zasmál, založil si paže na prsou a usmál se na něj. „Ano. Uvidíme, jestli můžeme podniknout menší výlet.“ Předklonil se, ukázal na pár dalších ovládacích prvků a ukazoval Wubslinovi, jak se vlak chystá k jízdě. Ukazovali si a pokyvovali a povídali si.

Yalson se na sedadle nervózně zavrtěla. Nakonec se podívala na Balvedu. Žena z Kultury se s úsměvem dívala na Horzu s Wubslinem; když vycítila, že se na ni Yalson dívá, otočila k ní hlavu, usmála se ještě víc, sotva znatelným kývnutím ukázala na ty dva a nadzvedla obočí. Yalson jí nevolky úsměv oplatila a trochu v rukou přesunula váhu pušky.

Světla už se míhala rychle. Proudila kolem, vytvářela v zešeřelé kabině poblikávající stroboskopický vzor. Věděl to; otevřel oko a viděl to.

Zvednout to jediné víčko si vyžádalo veškerou jeho sílu. Na chvíli upadl do spánku. Nevěděl jistě, na jak dlouho, věděl jen, že dřímal. Bolest už nebyla tak zlá. Nějakou dobu se nehýbal, jen ležel a zpřelámané tělo měl našikmo nakloněné na nezvyklé sedačce určené pro jinou rasu, hlavou se opíral o ovládací panel, ruku měl zaklesnutou v tom malém poklopu u ovládání energie, prsty zaseknuté uvnitř na páčce bezpečnostní pojistky.

Bylo to uklidňující; nedokázal by ani vyjádřit, jak příjemné to je po všem tom děsivém plazení se přes celý vlak i přes tunel vlastní bolesti.

Pohyb vlaku se změnil. Dál ho kolébal, ale už o něco rychleji a přibyl k tomu i jiný rytmus, rychlejší vibrace podobné rychlému tlukotu srdce. Měl dojem, že i to teď slyší. Zvuky větru, který se prohání těmi hlubokými jámami daleko pod plání zmítanou sněhovými vánicemi. I když možná si to jen namlouvá. Přišlo mu dost těžké to rozlišit.

Připadal si zase jako malé dítě, které vzal jejich starý querl-učitel s ostatními z ročníku na výlet, kolébalo ho to do spánku, upadal do dřímoty a zase se z ní probíral, a byl to spokojený spánek.

Stále si myslel: Udělal jsem všechno, co udělat šlo. Možná to není dost, ale v mojí moci nebylo udělat víc. Bylo to uklidňující.

Stejně jako slábnoucí bolest mu to dělalo dobře; stejně jako kolébání vlaku ho to konejšilo.

Znovu zavřel oko. I tma je útěšná. Neměl představu, jak je daleko, a začínal si myslet, že na tom nezáleží. Všechno od něj zase začínalo kamsi odlétat; už zapomínal, proč vlastně to všechno udělal. Ale ani na tom nesešlo. Práce je hotová; dokud se nepohne, nezáleží na ničem. Na ničem.

Vůbec na ničem.

Dveře byly opravdu zaseknuté; stejně jako v tom druhém vlaku. Dron podrážděně praštil do jedněch dveří reaktorové komory silovým polem, až ho reakce odhodila vzduchem dozadu.

Na dveřích ani důlek.

Aj-jaj.

Zpátky do průlezů a mezi hlavní kabely. Unaha-Closp se otočil a zamířil do krátké chodby, pak se spustil do otvoru v podlaze a vyrazil k inspekčnímu panelu pod podlahou dolního podlaží vlaku.

Samozřejmě že všechna práce zbude na mě. To mi mělo být jasné. V podstatě pro toho hajzla dělám to, že se snažím ulovit jiný stroj. Měl bych si nechat překontrolovat obvody. A i kdybych ten Mozek někde našel, ani bych mu to neměl povědět. Ať dostane lekci.

Odsunul dvířka a spustil se do tmavého stísněného prostoru pod podlahou. Dvířka se za ním se syčením zavřela a nepustila k němu světlo. Napadlo ho, jestli se nemá vrátit a zase je otevřít, ale věděl, že by se jen znovu automaticky uzavřely a on by se pak naštval a poškodil je a že to celé je poněkud nesmyslné a malicherné, takže to neudělal; takové chování je pro lidi.

Vyrazil po úzkém průlezu zpátky soupravou, pod místa, kde by měl být reaktor.

Idiřan mluvil. Aviger slyšel, ale neposlouchal. Taky netvora koutkem oka viděl, ale vlastně se nedíval. Nepřítomně si prohlížel vlastní pušku, falešně si broukal a přemýšlel, co by podnikl, kdyby se – kdovíjak – zmocnil Mozku sám. Řekněme, že ostatní by pobili a jemu by zbyl ten stroj. Věděl, že Idiřané by mu za Mozek nejspíš štědře zaplatili. A Kultura taky; peníze mají, i když jejich vlastní civilizace je jako nepoužívá.

Jenom sny, ale může se stát ledaco. Jeden nikdy neví, jak se prach usadí. Koupil by si nějaké pozemky: ostrov na nějaké příjemné, bezpečné planetě. Nechal by si udělat nějaké omlazení a pak by choval nějaká hodně drahá dostihová zvířata a seznámil by se s lepší společností. Anebo by nechal všechnu namáhavou práci za sebe udělat někoho jiného; za peníze by to šlo. Za ně by šlo cokoli.

Idiřan dál vykládal.

Ruku měl skoro volnou. Zatím si neuvolní nic jiného, ale třeba by potom vykroutil celou paži; je to pořád snazší. Lidé jsou ve vlaku už dost dlouho; ale jak dlouho tam ještě zůstanou? Ten malý stroj tak dlouho pryč není. Před nějakým časem ho zahlédl, jak vyletěl z ústí tunelu; věděl, že má lepší zrak než on, a tak měl chvilku strach, aby si nevšiml, jak pohybuje paží a snaží se ji uvolnit, tou paží na protější straně od starého člověka. Jenže stroj jen zmizel ve vlaku a nic se nestalo. Pořád se díval na starého muže a přemýšlel. Vypadalo to, že se ten člověk zasnil. Xoxarle pořád mluvil, vykládal prázdnému prostoru kolem sebe o starých idirských vítězstvích.

Ruku měl skoro venku.

Z nosníku asi tak metr nad jeho hlavou sletěla troška prachu, prach se snášel dolů téměř nehybným vzduchem, padal skoro přímo dolů, ale ne úplně přímo, nesl se postupně dál od něj. Znovu se podíval na starého muže a napjal kabely na ruce. Tak povol, zatraceně!

Unaha-Closp si musel prorazit cestu za roh, aby se dostal do nevelkého průchodu, kterým se chtěl vydat. Tohle už nebyl ani průlez, spíš jen roura pro kabely, ale vede k reaktoru. Podíval se, co říkají jeho smysly; stejná úroveň radiace jako ve zbytku vlaku.

Prodral se drobným otvorem, který uvolnil mezi svazky kabelů, tlačil se stále dál do kovových a plastových útrob mlčícího vagónu.

Něco slyším. Něco se blíží pode mnou…

Ze světel už byla souvislá čára, svištěla kolem vlaku příliš rychle, než aby je zrak většiny tvorů rozpoznával jednotlivě. Světla dál vepředu, na trase, se objevovala zpoza zatáček nebo na koncích rovin a vždycky se zvětšila a spojila a proletěla kolem oken jako meteory ve tmě.

Vlaku trvalo dost dlouho, než dosáhl maximální rychlosti, dlouhé minuty pracně překonával mrtvou váhu tisíců tun. Teď to už dokázal a on sám i sloupec vzduchu před ním se řítili tak rychle, jak to jen kdy půjde, hnali se dlouhým tunelem s drásavým, burácivým hlukem silnějším než který kdy jaký vlak v tmavých chodbách vydával, protože poškozené vagóny rvaly vzduch nebo drásaly okraje pancéřových dveří a maličko jej zpomalovaly, ale zato o mnoho zesilovaly rámus, který při jízdě vydává.

Řev otáčejících se motorů a kol, jeho pocuchaného kovového trupu prodírajícího se vzduchem, a také řev samotného vzduchu vířícího neuzavřenými prostory v proděravělých vagónech, to vše se odráželo od stropu a od stěn, od konzol a od podlah a od šikmé plochy pancéřového skla.

Quayanorl měl zavřené oko. Membrány v uších mu pulzovaly hlukem zvenčí, ale do mozku nepřenášely žádné zprávy. Hlava mu nadskakovala na chvějící se konzoli, jako by pořád byla živá. Ruka se třásla na manuálním vypínání kolizní brzdy, jako kdyby byl válečník nervózní nebo se bál.

Byl tam zaklíněný, přilepený, přivařený vlastní krví – jako by se z něj stala nějaká podivná porouchaná součástka vlaku.

Krev zaschla; a stejně mimo Quayanorlovo tělo jako uvnitř něj přestala téct.

„Jak to jde, Unaha-Clospe?“ ozval se Yalsonin hlas.

„Jsem pod reaktorem a mám moc práce. Jestli něco najdu, dám vědět. Díky.“ Vypnul komunikátor a podíval se dopředu, na černě zapouzdřené útroby: vodiče a kabely mizely v kabelových svazcích. Je jich tu víc než v přední části vlaku. Měl by se přes to prodrat, anebo to zkusit jinudy?

Rozhodnutí, samá rozhodnutí.

Ruku měl venku. Znehybněl. Starý muž pořád seděl na paletě a pohrával si s puškou.

Xoxarle si dovolil trošku úlevně vydechnout, pak ruku protáhl, narovnal prsty a pak sevřel pěst. Kolem tváře mu zvolna proletělo pár smítek prachu. Přestal si protahovat ruku.

Díval se, jak prach víří.

Něco ještě slabšího než vánek, něco jako výdech ho lechtalo na pažích a na nohou. Velice zvláštní, napadlo ho.

„Já jenom říkám, že podle mě není dobrý nápad, abys tady dole chodil sám,“ pověděla Yalson Horzovi a trochu přesunula nohy na konzoli. „Může se stát ledaco.“

„Vezmu si komunikátor a budu se hlásit,“ slíbil Horza. Stál se založenýma rukama, zády se opíral o kraj ovládacího panelu; právě toho, na který si Wubslin odložil přilbu. Inženýr se obeznamoval s řízením vlaku. Bylo vážně dost jednoduché.

„To jsou základní pravidla, Horzo,“ řekla mu Yalson; „nikdy nechoď sám. Co vás v té vaší pitomé Akademii sakra učili?“

„Pokud mi dovolíte něco říct,“ vložila se do toho Balveda, sepjala před tělem ruce a podívala se na Chameleona, „tak já bych jen dodala, že podle mě má Yalson pravdu.“

Horza se pozorně díval na agentku Kultury a tvářil se nespokojeně a užasle. „Ne, nedovolíme ti nic říkat,“ oznámil jí. „Na které straně myslíš, že jsi, Perosteck?“

„Ale Horzo,“ pousmála se Balveda a založila ruce, „po tak dlouhé době si připadám skoro jako členka týmu.“

Asi tak půl metru od mírně se kývající a zvolna chladnoucí hlavy podkapitána Quayanorla Gidboruxe Stoghrleho III. začala na konzole velice rychle blikat kontrolka. Zároveň vzduch v pilotní kabině proťalo vysoké kvílení a skučení, které se rozlilo celým vagónem a bylo přeneseno i do dalších řídicích center v celém rychle se řítícím vlaku. Kdyby byl Quayanorl, jehož tělo síla vlaku ženoucího se prudce po rozmáchlém oblouku jedné zatáčky stahovala ke straně, ještě naživu, ten zvuk by slyšel. Ale dokázalo by jej uslyšet jen velmi málo z lidí.

Unaha-Closp si řekl, že bude lepší nepřerušovat veškerou komunikaci s vnějším světem a znovu otevřel kanály komunikátoru. Nicméně nikdo s ním mluvit nechtěl. Začal přetínat kabely v rouře, stříhal je jeden po druhém silovým polem s nožovým ostřím. Po tom všem, co se stalo na stanici číslo šest, asi nemá cenu se strachovat, jestli ten krám nějak poškodí, říkal si. A kdyby náhodou řízl do něčeho, co je zásadně důležité pro normální provoz vlaku, určitě ho za to Horza okamžitě seřve. A on bude moct tak jako tak kabely bez větší námahy zase opravit.

To je průvan?

Xoxarle si říkal, že se mu to nejspíš jen zdá, že to asi je důsledek toho, že se nedávno zapnula nějaká ventilace. Je možné, že nějaké větrání navíc prostě vyžaduje teplo vytvářené světly a ostatními systémy stanice, když je jednou nahodíte.

Jenže ono to sílilo. Ten slabý, setrvalý proud nabíral na síle, i když téměř příliš zvolna, než aby to šlo poznat. Xoxarle horečně přemýšlel; co to může být? Vlak ne; vlak určitě ne.

Pozorně naslouchal, ale neslyšel nic. Podíval se po starém člověku a zjistil, že mu pohled oplácí. Všiml si toho?

„Došly ti bitvy a vítězství, o kterých bys mi mohl vyprávět?“ zeptal se unaveným tónem Aviger. Prohlížel si Idiřana od hlavy k patě. Xoxarle se rozesmál – asi příliš hlasitě a snad i nervózně, ovšem jen kdyby se Aviger vyznal v idirských gestech a tónech hlasu dost na to, aby to poznal.

„Ani v nejmenším!“ odpověděl Xoxarle. „Jenom mě napadlo…“ Pustil se do dalšího vyprávění o poražených nepřátelích. Tenhle příběh říkával svým příbuzným v lodních kaplích a v prostorách útočných raketoplánů; dokázal by ho odvyprávět ze spaní. A zatímco se jeho hlas rozléhal po jasně osvětlené stanici a starý muž sklopil zraky k pušce, kterou držel v rukou, Xoxarle myslel na něco úplně jiného a snažil se přijít na to, co se děje. Pořád napínal kabely na paži a tahal za ně; ať se děje cokoli, je zásadně důležité, aby byl s to udělat mnohem víc než jen hýbat rukou. Průvan sílil. Pořád nic neslyšel. Z nosníku nad jeho hlavou pořád odlétaly proudy prachu.

Musí to být vlak. Je možné, že by nějaký někde zůstal zapojený? Nesmysl…

Quayanorl! Nastavili jsme tam řízení na –? Jenže oni se nepokusili nastavit řízení napevno v poloze zapnuto. Jen přišli na to, co různé ovládací prvky dělají, a vyzkoušeli je, aby měli jistotu, že všechno funguje. O nic jiného se nepokusili; nebyl k tomu důvod a nebyl na to čas.

Takže to musí být Quayanorl sám. Dokázal to. Určitě je naživu. Poslal vlak na cestu.

Na okamžik – jak tak zoufale škubal kabely, které ho držely, a pořád vyprávěl a sledoval starého muže – si Xoxarle představil svého druha, jak pořád je na stanici číslo šest, ale potom se rozpomněl, nakolik vážně byl zraněný. Xoxarleho už předtím, ještě když ležel na té přístupové rampě, napadlo, že by jeho druh mohl být naživu, jenže potom ten Chameleon pověděl starému muži, právě tomuhle Avigerovi, ať se tam vrátí a střelí Quayanorla do hlavy. To by ho mělo dorazit, jenže to podle všeho nestačilo.

Nepovedlo se ti to, starče! jásal v duchu Xoxarle a všiml si, že z průvanu už je vánek. Odněkud z dálky se rozlehlo kvílení, skoro příliš vysoké, než aby je bylo slyšet. Bylo tlumené, přicházelo od vlaku. Poplach. Xoxarleho paže už byla skoro volná, už ji držel jen jediný kabel těsně nad loktem. Pokrčil rameny a kabel mu sklouzl po nadloktí a volně se převlékl na rameno.

„Hej starý, Avigere, příteli,“ řekl. Aviger, překvapený, že Xoxarle přerušuje vlastní monolog, honem vzhlédl.

„Co je?“

„Bude to znít hloupě a nic ti nebudu vyčítat, jestli máš strach, ale mě něco naprosto pekelně lechtá v pravém oku. Nepodrbal bys mě? Vím, že to zní směšně, když válečníka strašně trápí svědění v oku, ale posledních deset minut mě to vysloveně dohání k šílenství. Tak podrbal bys mě? Jestli chceš, udělej to hlavní pušky; jestli ji použiješ, dám si velký pozor, abych nepohnul ani svalem a neudělal nic hrozivého. A nic, co by se ti nelíbilo. Udělal bys to? Přísahám ti na svou válečnickou čest, že říkám pravdu.“

Aviger vstal. Podíval se ke špici vlaku.

Neslyší ten poplach. Ale je starý. Co ti ostatní, ti mladší, slyší to? Je to na ně moc vysoko? A co ten stroj? No tak už pojď sem, ty pitomče stará. Pojď sem!

Unaha-Closp rozhrnul přestříhané kabely. Teď už se dostane do roury, může se zkusit prostříhat dál a dostat se dovnitř.

„Drone, drone, slyšíš mě?“ Zase za žena, Yalson.

„Co je zase?“ zeptal se.

„Horzovi se ztratily nějaké hodnoty z reaktorového vozu. Chce vědět, co děláš.“

„To teda chci, sakra,“ ozval se v pozadí Horza.

„Musel jsem přestříhat několik kabelů. Do reaktorové zóny se nejspíš nešlo jinak dostat. Potom to spravím, jestli na tom trváte.“

Komunikační kanál na chvilku vypadl. Unaha-Clospovi se v té chvilce zdálo, že slyší nějaký pisklavý zvuk. Ale nevěděl to jistě. Něco na okraji vnímání, řekl si. Kanál se znovu zapojil. Yalson řekla: „Tak dobře. Ale Horza ti vzkazuje, abys mu o tom příště pověděl předem, jestli budeš něco přestřihovat, a kabely zvlášť.“

„Jasně, jasně!“ slíbil dron. „Teď už mě necháte na pokoji?“ Kanál se znovu uzavřel. Dron chvíli přemýšlel. Napadlo ho, jestli se někde nespustil alarm, ale ten by se logicky přenesl i do pilotní kabiny – a on v pozadí kromě té Chameleonovy poznámky nic neslyšel, když na něj mluvila Yalson. Takže žádný alarm.

Vysunul znovu do roury stříhací pole.

„Které oko?“ zeptal se Aviger, ale z moc velké dálky. Ten vánek mu hodil do čela pramen řídkých, nažloutlých vlasů. Xoxarle očekával, že mu to dojde, ale nedošlo. Jen si shrnul vlasy zpátky, tázavě se díval na Idiřanovu hlavu, pušku měl připravenou a na tváři nejistý výraz.

„To pravé,“ odpověděl Xoxarle a pomalu otočil hlavu. Aviger se znovu zadíval k nosu vlakové soupravy, potom se pohledem vrátil ke Xoxarlemu.

„Neříkej to víš komu, jasný?“

„Přísahám. Tak už dělej, prosím; nemůžu to vydržet.“

Aviger o krok popošel. Pořád mimo dosah. „Na tvoji čest, že to není podraz?“ zeptal se.

„Na čest válečníka. Na neposkvrněné jméno mého matečního rodiče. Na můj klan a lid! Ať se galaxie rozpadne v prach, jestli lžu!“

„No dobře, dobře,“ řekl Aviger a zvedl vysoko pušku. „Jenom jsem se chtěl ujistit.“ Dloubl hlavní ke Xoxarleho oku. „Kde tě to lechtá?“

„Tady!“ vydechl Xoxarle. Volná ruka sebou bleskově švihla, chytila hlaveň pušky a zatáhla. Aviger se nestihl zbraně pustit, skácel se za ní a praštil sebou o Idiřanův hrudník. Vyrazilo mu to dech, puška sletěla dolů a praštila ho do lebky. Když Xoxarle uchopil zbraň, raději uhnul hlavou pro případ, že by vystřelila, ale nemusel se obávat; Aviger ji nenechal zapnutou.

Vánek sílil a Xoxarle nechal omráčeného člověka sklouznout na zem. Laserovou pušku si podržel ústy a rukou ji nastavil na minimální žár. Oderval kryt spouště, aby bylo místo pro jeho mnohem větší prsty.

Kabely by se měly roztavit snadno.

K sobě přitisknuté kabely ustříhané asi v metrové délce vyklouzly z roury, jako když se klubko hadů vynoří z díry v zemi. Unaha-Closp se vsunul do úzké trubky a sáhl za obnažené konce dalšího kusu kabelů.

„Yalson,“ řekl Horza, „stejně bych tě s sebou nevzal, i kdybych se rozhodl nechodit tam sám.“ Usmál se na ni. Yalson se zamračila.

„Proč ne?“

„Protože tě potřebuju mít na lodi, abych věděl jistě, že tady Balveda a náš velitel sekce nedělají hlouposti.“

Yalson přimhouřila oči. „Doufám, že nic víc za tím není,“ zavrčela.

Horza se usmál ještě víc a uhnul očima, jako kdyby chtěl říct ještě něco, ale z jakéhosi důvodu nemohl.

Balveda seděla, houpala nohama na kraji té příliš veliké sedačky a přemýšlela, co mezi sebou Chameleon a ta snědá žena s kůží porostlou chmýřím mají. Měla dojem, že zaznamenala nějakou změnu v jejich vztahu, změnu, která jako by spočívala hlavně v tom, jak Horza s Yalson zachází. Něco v jejich vztahu přibylo; objevilo se něco dalšího, co určuje jeho reakce na ni, ale Balveda nedokázala přijít na to, co to je. Všechno to bylo poměrně zajímavé, ale jí to moc nepomáhá. Ona má tak jako tak vlastní problémy. Znala své vlastní slabosti – a jedna z nich ji právě teď dost znepokojovala.

Opravdu si začala připadat jako jedna z nich. Sledovala, jak se Horza s Yalson dohadují, kdo by měl doprovodit Chameleona, pokud se po návratu z Turbulence v čistém vzduchu znovu vydá do Velícího systému, a i když ji neviděli, neubránila se úsměvu. Ta odhodlaná a věcná žena se jí zamlouvala, i když její náklonnost neopětuje, a nedokázala v srdci najít vůči Horzovi tak nelítostný postoj, jak by měla.

Za to může Kultura. Považuje sama sebe za příliš civilizovanou a rafinovanou, než aby nenáviděla nepřítele; místo toho se snaží porozumět jim i jejich pohnutkám, aby je mohla překonat myšlením, a taky aby s nimi po vítězství dokázala zacházet tak, aby bylo jisté, že se z nich nepřátelé nestanou znovu. Jako idea to bylo v pořádku, než jste se dostali moc blízko, jenže jakmile s protivníky strávíte nějaký čas, může se podobné pochopení obrátit proti vám. Podobný aktivní soucit musí v boji provázet i jistá odtažitá, nelidská agresivita, a Balveda cítila, jak se z ní právě ta vytrácí.

Možná sis začala připadat moc v bezpečí, pomyslela si. Možná je to tím, že už nic bezprostředně nehrozí. Boj o Velící systém skončil; i pátrání nějak vázne a napětí uplynulých dnů se vytrácí.

Xoxarle pracoval rychle. Tenký a zeslabený paprsek laseru bzučel a tavil všechny kabely, ty jednotlivě rudly, žloutla a bělaly a pak – když se do nich vzepjal – praskaly a padaly. Starý muž u jeho nohou se pohnul a zasténal.

Ze slabého vánku byl větřík. Prach vířil pod vlakem a začínal se točit Xoxarlemu kolem nohou. Přesunul laser k dalším kabelům. Už jich zbývá jen pár. Letmo se podíval k předku vlaku. Lidé ani ten stroj pořád nikde. Sjel pohledem i na druhou stranu, přes rameno, k poslednímu vagónu vlaku a k volnému místu mezi ním a ústím tunelu, ze kterého hvízdavě vanul ten vítr. Neviděl žádné světlo, pořád ani nic neslyšel. Od proudu vzduchu ho studilo v očích.

Otočil se zpátky a namířil laserovou pušku na další kabely. Vítr zachytil jiskry a rozhodil je po podlaze stanice i po zádech Avigerovy kombinézy.

Typické: abych jako obyčejně udělal všechnu práci já, myslel si Unaha-Closp. Vytáhl z roury další chumáč kabelů. Prostor za ním se začínal plnit odstřižky, takže dronu zahrazoval cestu, jíž se dostal do té úzké trubky, ve které teď pracuje.

Je to pode mnou. Cítím to. Slyším to. Nevím, co to dělá, ale cítím to a slyším to.

A je tu ještě něco… další zvuk…

Vlak byl jako dlouhý článkovitý dělostřelecký náboj v gigantické dělové hlavni; kovový výkřik v rozměrném hrdle. Valil se tunelem jako píst v tom největším motoru, jaký kdy vyrobili, hnal se zatáčkami a po rovinkách, světla chviličku zaplavovala cestu před ním, vzduch na celé kilometry tlačil před sebou – a s ním i vlastní vyjící, burácivý hlas.

Z perónu se zvedal prach, až se ve vzduchu sbíraly obláčky. Z palety, kde předtím seděl Aviger, se skulila prázdná nádoba na vodu, třískla na zem, valila se po perónu k předku vlaku a několikrát u toho vrazila do stěny. Xoxarle se na ni díval. Vítr s ním cloumal, kabely povolovaly. Uvolnil si jednu nohu, pak druhou. Už měl venku druhou paži a poslední kabely z něj odpadávaly.

Kus plastového obalu se zvedl z palety jako plochý černý pták, pleskavě sletěl na perón a klouzal za kovovou nádobou, která už byla v polovině stanice. Xoxarle se rychle sehnul, chytil Avigera v pase, snadno držel v jedné ruce jej a ve druhé laser a rozběhl se zpátky po perónu ke stěně vedle zablokovaného ústí tunelu, kde vítr skučivě prokluzoval kolem šikmého zadku vlaku.

„…nebo je místo toho oba zamknout tady dole. To by přece šlo…“ říkala Yalson.

Jsme blízko, myslel si Horza, roztržitě přikyvoval, ale neposlouchal její vysvětlování, proč nutně potřebuje, aby mu při hledání Mozku pomáhala. Jsme blízko, to vím jistě; cítím to; jsme skoro u cíle. Ani nevím jak, ale udržel jsem to… my jsme to udrželi celé pohromadě. Ale ještě není po všem, a přitom stačí jediná drobounká chyba, jediné přehlédnutí, jediný omyl, a hotovo: posere se to, krachne to, je po nás. Zatím jsme to přes všechny chyby zvládli, ale je tak lehké něco přehlédnout, nepovšimnout si v té hoře dat nějakého titěrného detailu, který později, když jste na něj už plně zapomněli a když se k němu otočíte zády, zase připlíží a vletí na vás. Hlavní je myslet na všechno, anebo – protože v tomhle má možná Kultura pravdu a jedině stroj by něco takového dokázal zcela – jen být pořád tak naladěný na to, co se děje, abyste automaticky myslel na všechno důležité i potenciálně důležité a toho ostatního si nevšímal.

Horza si s lehkým šokem uvědomil, že jeho vlastní obsedantní puzení nikdy neudělat chybu a vždycky myslet na všechno se poměrně podobá fetišistickému nutkání, které tak nesnáší na Kultuře: té jejich touze postarat se, aby všechno bylo poctivé a rovné, snaze odstranit ze života náhodu. Nad tou ironií se sám pro sebe pousmál a kradmo se podíval po Balvedě, která seděla a dívala se, jak Wubslin experimentuje s nějakými ovládacími prvky.

Nakonec se začneme podobat svým nepřátelům, pomyslel si Horza; možná na tom nakonec něco je –

„…Horzo, posloucháš mě?“ řekla Yalson.

„Hm? Ano, jistě,“ usmál se.

Balveda se mračila, Horza a Yalson si dál povídali, Wubslin zkusmo dloubal do řízení vlaku. Kdoví proč začínala být nervózní.

Venku se kolem předního vagónu soupravy, v místech, kam Balveda neviděla, po perónu převalila drobná nádoba a pak vrazila do stěny vedle ústí tunelu.

Xoxarle doběhl do zadní části stanice. U vstupu do tunelu pro pěší vedla do skály za perónem v pravém úhlu spojovací chodba, ze které vyšel Chameleon s oběma ženami, když prohledali stanici a vraceli se. Ideální pozorovací stanoviště; Xoxarle si myslel, že tady unikne následkům srážky a mezitím bude mít čisté palebné pole, a to až ke špici vlaku. Může tu klidně zůstat až do chvíle, kdy se vlaky srazí. Pokud se před tím pokusí utéct, dostane je. Podíval se na pušku a nastavil výkon na maximum.

Balveda slezla ze sedadla, založila si ruce na prsou a pomalu vykročila přes pilotní kabinu k bočním oknům; upřeně se dívala do podlahy a přemítala, proč je tak nervózní.

Vítr se skučením procházel mezerami mezi okraji tunelu a vlakem; už to byla slabší vichřice. Dvacet metrů od míst v ústí tunelu, kde Xoxarle čekal zakleknutý a s jednou nohou na zádech omráčeného Avigera, se zadní vagón vlaku začal pohupovat a kolíbat.

Dron nechal stříhání a strnul. Napadly ho dvě věci: za prvé, že ten divný zvuk vážně slyší, a ne že ne; za druhé, že i pokud se v pilotní kabině ozval poplach, nejenže by jej nikdo z lidí neslyšel, ale navíc je dost slušná šance, že mikrofon, který má v kombinéze Yalson, by tak vysoké pištění stejně dál nepřenesl.

Ale nedoprovázelo by to i nějaké vizuální varování?

Balveda se otočila k bočnímu oknu, ale ven se důkladněji nepodívala. Jen si tam sedla, opřela se o konzoli a ohlédla se.

„…na tom, jak moc vážně pořád hledání toho mizerného krámu bereš,“ vykládala Yalson Horzovi.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Chameleon a přikyvoval, „já ho najdu.“

Balveda odvrátila hlavu a vyhlédla na stanici.

A v tom okamžiku Yalson i Wubslinovi ožily přilby naléhavým hlasem dronu. Balvedu upoutal pohled na to, jak po podlaze stanice rychle klouže nějaký kus černé látky. Vytřeštila oči. Otevřela ústa.

Z vichřice byl hurikán. Z ústí tunelu vyšel vzdálený zvuk podobný nejasně zaslechnuté obří lavině.

Potom se na posledním rovném úseku trati ze stanice šest do stanice sedm objevilo v konci tunelu světlo.

Xoxarle je neviděl, ale slyšel hluk; zvedl pušku a zamířil podél boku nehybného vlaku. I těm pitomým lidem to brzy musí dojít.

Ocelové kolejnice začaly naříkat.

Dron honem couval z průlezu. Nastříhané a pohozené kusy kabelů házel ke stěnám. „Yalson! Horzo!“ řval na ně v komunikátoru. Řítil se krátkou a úzkou chodbou. Jakmile se ocitl za rohem, který předtím prorazil, aby se dostal dovnitř, slyšel slabé, vysoké, naléhavé pištění alarmu. „Spustil se poplach! Slyším to! Co se děje?“

I tady v průlezu už cítil a slyšel šustění větru ženoucího se vlakem i kolem něj.

„Tam venku je vichřice!“ vyhrkla Balveda, jen co dronův hlas utichl. Wubslin sebral z konzole přilbu. Tam, kde ležela, teď blikalo malé oranžové světlo. Horza se na něj upřeně díval. Balveda se rozhlížela po peróně. Po zemi se valila oblaka prachu. Lehčí věci vítr srazil z palety proti zadní přístupové konstrukci. „Horzo,“ řekla Balveda tiše, „nevidím tam Xoxarleho ani Avigera.“

Yalson už byla na nohou. Horza se podíval k bočnímu oknu, potom zpátky na kontrolku, která blikala na konzole. „Je to poplach!“ řval dronův hlas v obou přilbách. „Slyším to!“

Horza chytil pušku, sevřel okraj přilby, kterou držela v ruce Yalson, a řekl: „To je vlak, drone; tohle je kolizní poplach. Okamžitě ven z vlaku.“ Pustil přilbu, Yalson si ji honem nasadila a zajistila. Horza ukázal ke dveřím. „Pohyb!“ řekl nahlas a rozhlížel se po Yalson, Balvedě a Wubslinovi, jenž pořád držel v ruce tu přilbou, kterou sundal z konzole.

Balveda vykročila ke dveřím. Yalson šla hned za ní. Horza vyrazil za nimi, ale v chůzi se otočil a podíval se dozadu na Wubslina, který odkládal přilbu na podlahu a otáčel se zpátky k ovládání. „Wubsline!“ zařval. „Dělej!“

Balveda a Yalson utíkaly. Yalson se ohlédla a zaváhala.

„Rozjedu to,“ řekl Wubslin odhodlaně a ani se k Horzovi neotočil. Zmáčkl pár tlačítek.

„Wubsline!“ hulákal Horza. „Okamžitě vypadni!“

„To je dobrý, Horzo,“ řekl Wubslin, pořád tiskl tlačítka a přepínače, díval se po obrazovkách a číselnících, jen se zašklebil, kdykoli musel pohnout zraněnou paží, ale hlavu pořád neotáčel. „Vím, co dělám. Vy si vystupte. Já ten vlak rozjedu, uvidíte.“

Horza se ohlédl k zadní části vlaku. Yalson stála v polovině předního vozu, za dvěma otevřenými dveřmi byla tak tak vidět, hlavu otáčela sem a zase tam, nejdřív se dívala na stále utíkající Balvedu, která mířila ke druhému vagónu a přístupovým rampám, potom zase na Horzu, který čekal v pilotní kabině. Horza jí pokynul, ať jde ven. Otočil se, došel k Wubslinovi a vzal ho za loket. „Ty magore bláznivá!“ křikl. „Může to sem klidně přijíždět rychlostí padesát metrů za vteřinu; máš ty vůbec představu, jak dlouho trvá, než se takový vlak rozjede?“ Zatáhl inženýra za paži. Wubslin se rychle otočil a udeřil Horzu volnou paží do obličeje. Horzu rána odhodila dozadu, ale víc ho to ohromilo, než by mu to ublížilo. Wubslin se otočil zpátky k řízení.

„Promiň, Horzo, ale dokážu vlak dostat za tu zatáčku a uklidit ho z cesty. Ty si jdi ven a nech mě tady.“

Horza vzal laserovou pušku, vstal, chvíli se díval na inženýra stojícího u ovládacích panelů, pak se sebral a utíkal pryč. V tu chvíli sebou vlak cukl, jako kdyby se nejdřív protáhl a pak zase semkl.

Yalson běžela za agentkou Kultury. Horza na ni mávl, ať utíká dál, tak utíkala. „Balvedo!“ zakřičela. „Nouzové východy; dolů, do dolního patra!“

Agentka Kultury ji neslyšela. Pořád mířila ke druhému vozu a k přístupovým rampám. Yalson běžela za ní a nadávala.

Dron vyletěl jako střela z podlahy a svištěl vagónem k poklopu nejbližšího nouzového východu.

Ty vibrace! Je to vlak! Blíží se jiný vlak, a rychle! Co to ti idioti provedli? Musím odsud ven!

Balveda se smykem dostala za roh, mrskla rukou a podařilo se jí chytit za okraj přepážky; vrhla se k otevřeným dveřím vedoucím na prostřední přístupovou rampu. Za ní duněly Yalsoniny kroky.

Vyběhla na rampu, do skučícího vichru, do neustávajícího a stejnoměrného hurikánu. Vzduch kolem ni okamžitě začal explodovat, praskat a jiskřit; světlo planulo ze všech stran a nosníky se tavily a rozpadaly. Vrhla se na břicho, klouzala a koulela se po povrchu rampy. Nosníky před ní, v místě, kde se rampa zatáčela a svažovala ke straně, se třpytily od laserové palby. Znovu napůl vstala, rukama nohama zabírala do povrchu rampy a hledala oporu, pak se vrhla zpátky do vagónu zlomek vteřiny před tím, než se sunoucí fronta výstřelů propálila do boku rampy a do nosníků a zábradlí. Yalson o ni div nezakopla; Balveda se natáhla a chytila druhou ženu za ruku. „Někdo střílí!“

Yalson došla ke dveřím a začala palbu opětovat.

Vlak sebou cukl.

Poslední rovina na trati mezi stanicemi šest a sedm byla přes tři kilometry dlouhá. Mezi okamžikem, kdy byla světla řítící se soupravy poprvé vidět od zadku vlaku stojícího na sedmičce, a chvílí, kdy vlak vysvištěl z tmavého tunelu do samotné stanice, neuběhla ani minuta.

Tělo mrtvého Quayanorla se třáslo a kymácelo, ale pořád zaklíněné příliš pevně na to, aby je něco odhodilo od řízení, a před studeným, zavřeným okem se přes šikmé pancéřované sklo rozprostíral smolně černý prostor se dvěma planoucími čarami téměř souvislého světla – a přímo vepředu se rychle zvětšovala jasná svatozář, ohnivé kolo s šedým kovovým jádrem.

Xoxarle ucedil nadávku. Cíl byl moc rychlý a on minul. Ale aspoň jsou uvěznění ve vlaku. Dostal je. Starý člověk pod jeho kolenem zaskučel a pokusil se pohnout. Xoxarle na něj přidupl rázněji a chystal se znovu střílet. Proud vzduchu pronikal s ječením ven z tunelu a kolem zadku vlaku.

Odvetné výstřely dopadaly náhodně někde v zadní části stanice, daleko od něj. Usmál se. A v tu chvíli se vlak pohnul.

„Ven!“ křikl Horza, jen co dorazil ke dveřím, u kterých čekaly ty dvě; jedna pálila, druhé se kryla, a obě se sem tam odvážily vyhlédnout. Vzduch se hrnul do vagónu, chvěl se a vyl.

„To je určitě Xoxarle!“ Yalson překřičela hluk bouřlivého vichru. Předklonila se a vypálila. Další výstřely se zavlnily po přístupové rampě a zaduněly i do vnějšího trupu kolem dveří. Dveřmi dovnitř prolétaly žhavé úlomky a Balveda se krčila a couvala. Vlak jako by zavrávoral, potom hodně pomalu vyrazil kupředu.

„Co to-?“ vyjekla Yalson a rozhlížela se. Horza už byl s ní u dveří. Pokrčil rameny, vyklonil se a pálil na perón.

„To Wubslin!“ křikl. Pokropil palbou stanici po celé délce. Vlak se plíživě sunul vpřed; už celý metr přístupové rampy byl zakrytý jeho trupem na boku vedle otevřených dveří. V dálce, ve tmě v tunelu, tam, odkud se ječivě hnal vítr a odkud přilétal prach, cosi zajiskřilo a ozval se hluk podobný nikdy neustávajícímu hřmění.

Horza potřásl hlavou. Mávl na Balvedu, ať vyjde dopředu na rampu, která teď ze dveří nabízela už jen polovinu své šířky. Znovu vypálil; i Yalson se vyklonila a střílela. Balveda vyrazila.

V tu chvíli vyletěl ven jeden poklop poblíž středu soupravy a ve stejném vagónu odpadl s rachotem kus trupu jako obrovská kruhová zátka – veliký plochý špunt tlusté stěny se vyklonil a padal na podlahu stanice. Z prolomeného poklopu bleskově vyletělo něco malého a tmavého, z velikého kruhového otvoru nedaleko odsud se zase vynořila stříbrný bod, který se rychle nafoukl do vypaseného, jasného a zrcadlícího ovoidu; část stěny dopadla na perón, dron prosvištěl vzduchem a Balveda vyrazila po rampě.

„Támhle je!“ vykřikla Yalson.

Mozek vyletěl z vlaku a už se otáčel a chystal se odehnat pryč. Potom se poblikávání laserové palby z protějšího konce stanice přesunulo; palba už drtivě nedopadala na přístupovou rampu a nosníky, začala kropit oslnivými explozemi světla celý povrch stříbřitého elipsoidu. Mozek jako by se zarazil, visel ve vzduchu otřesený salvami laserových výstřelů; potom se zhroutil ke straně, ven na perón, jeho hladký povrch se najednou začal vlnit a tmavnout a on se valil neklidně proudícím vzduchem a padat k boční stěně stanice jako zmrzačená vzducholoď. Balveda už byla na rampě, utíkala po její svažité části a byla skoro na dolní úrovni. „Ven!“ zařval Horza a strčil do Yalson. Vlak už byl mimo rampy, motory vrčely, ale v běsícím hurikánu prohánějícím se po stanici je nebylo slyšet. Yalson se plácla do zápěstí, zapnula AG, pak vyskočila dveřmi rovnou do vichřice a při tom pořád střílela.

Horza se vyklonil, protože musel pálit přes nosníky přístupové rampy. Vlaku se držel jednou rukou a cítil, že stroj se třese jako vyděšené zvíře. Některé jeho výstřely zasahovaly nosníky na rampě, odhazovaly výtrysky trosek do prudkého proudu vzduchu a jeho to přimělo zase zacouvat zpátky.

Mozek vrazil do stěny stanice, převalil se a skončil v koutě mezi podlahou a vyklenutou stěnou; jeho stříbřitý povrch se chvěl a tmavl.

Unaha-Closp v letu rotoval a vyhýbal se laserovým výstřelům. Balveda se dostala pod rampu a už běžela po podlaze stanice. Vějíře výstřelů ze vzdáleného pěšího tunelu jako by zaváhaly mezi ní a letící postavou Yalson, potom se přesunuly a obklopily ženu v kombinéze. Yalson opětovala palbu, ale výstřely si ji našly a její kombinéza začala jiskřit.

Horza vyskočil z vlaku, dopadl na zem mimo pomalu se sunoucí vagón, praštil sebou na zem, zmítal se, prudké poryvy větru ho převracely. Jen co se vyštrachal na nohy, hned se rozběhl, sebral se po tom tvrdém dopadu a přes hurikán pálil na protější konec stanice. Yalson pořád letěla, sunula se do proudu vzduchu a popraskávající laserové palby.

Okolo zadku vlakové soupravy, která se teď sunula ze stanice jen o trochu rychleji než krokem, zaplanulo světlo. Hluk blížícího se druhého vlaku – který přebíjel všechny jiné zvuky, dokonce i exploze a výstřely, takže všechno ostatní jako by se dělo ve vyděšeném tichu uvnitř toho pohlcujícího řevu – nabíral výšku.

Yalson klesala; má poškozenou kombinézu.

Nohama zabrala ještě dřív, než dosedla na zem, takže hned potom běžela, běžela k nejbližšímu místu, kde se může ukrýt. Běžela k Mozku, k tomu matnému stříbru u stěny.

A rozmyslela si to.

Jen chviličku před tím, než by mohla skočit někam za Mozek, se otočila a vyrazila okolo něj, ke dveřím a výklenkům ve stěně.

Xoxarleho palba ji znovu zasáhla v tom okamžiku, kdy se otočila, a tentokrát už pancíř kombinézy nebyl s to žádnou další energii vstřebat; povolil, laserová palba se jím prodrala jako série blesků, pronikla všude po jejím těle, odhodila ji do výšky, rozhodila jí paže a podrazila nohy, cloumala jí jako hadrovou panenkou sevřenou v pěsti vzteklého dítěte, a jí z prsou a břicha vyletěl jasně nachový oblak.

Vlak narazil na cíl.

Do stanice se vřítil na přílivové vlně hluku; s řevem vyletěl z tunelu jako blesk z pevného kovu, a jako by prostor zbývající mezi ústím tunelu a pomalu se pohybujícím vlakem vepředu překonal v témže okamžiku, kdy se objevil. Xoxarle k tomu byl ze všech nejblíž a zahlédl štíhlý nos lokomotivy jen v mžiku – pak už veliký zkosený předek stroje vrazil do zadku druhé soupravy.

Nebyl by věřil, že může existovat hluk ještě silnější než ten, který vlak vydával v tunelu, ale náraz hravě překonal i tu kakofonii. Bylo to jako hvězda ze samého zvuku, oslepující nova tam, kde předtím jen cosi matně svítilo.

Vlak narazil na druhý v rychlosti přes sto devadesát kilometrů v hodině. Wubslinova souprava stěží popojela do tunelu na délku jednoho vagónu a nesunula se o moc víc než krokem.

Řítící se vlak drtivě vrazil do zadního vagónu, ve zlomku vteřiny jej zvedl a zmačkal, rozdrtil jej o strop tunelu, jako buchar zmuchlal všechny jeho vrstvy kovu a plastu do pevného chuchvalce trosek, a zároveň se jeho vlastní nos a přední vůz zaryly dospodu, tříštily kola, lámaly kolejnice a páraly kovovou kůži vlaku jako šrapnel z nějakého obrovitého granátu.

Vlak se valil dál jako pluh: do předního vlaku a pod něj, klouzal ke straně a vrážel do boční stěny a rozmlácené kusy obou souprav odletovaly od kolejiště ke stěně a samy vlaky to ve směsi rozervaného kovu a úlomků kamene odhodilo do hlavního prostoru stanice, vagóny se vzpínaly, mačkaly, skládaly a rozpadaly, všechno najednou.

Celá délka rychle jedoucího vlaku se dál hrnula ven z tunelu, vagóny se jen míhaly, proudily dopředu, do toho chaosu rozpadajících se trosek, vylétaly do výšky a dopadaly a klouzaly. Vyšlehly plameny, poblikávaly mezi detonujícími troskami; vylétaly výtrysky jisker; z tříštících se oken letěly spršky skla; zmítající se pásy kovu bušily do stěn.

Xoxarle zapadl dovnitř, co nejdál od toho drtícího hluku.

Wubslin ucítil náraz. Hodilo ho to proti opěradlu. Už v tu chvíli věděl, že se mu to nepovedlo; vlak, ten jeho vlak, jede moc pomalu. Odnikud se zvedla obrovská ruka a uhodila ho do zad; bubínky mu praskaly; pilotní kabina, vagón, celý vlak se kolem něj zmítal – a najednou a uprostřed toho všeho, se proti němu řítil zadek příštího vlaku, toho v opravářské a údržbářské hale. Ucítil, jak jeho vlak přeskočil koleje v zatáčce, která jej měla dostat do bezpečí. Pořád se to zrychlovalo. Byl v pasti a bezmocný. Poslední vagón přední soupravy se řítil k němu; zavřel oči snad půl vteřiny před tím, než byl uprostřed trosek rozdrcen jako hmyz.

Horza se choulil v nevelkých dveřích ve stěně stanice a sám neměl ani ponětí, jak se sem dostal. Nedíval se, neviděl nic. Skučel v tom koutku a v uších mu hromově zněla ta zkáza, na záda mu dopadaly trosky, stěny i podlaha se třásly.

Balveda si také našla místo ve stěně – schovala se ve výklenku, nastavila záda a ukryla si obličej.

Unaha-Closp se přilepil na strop stanice v místech, kde ho chránila kupole krytu kamery. Díval se, jak se dole srážejí vlaky; viděl, jak z tunelu vyjel i poslední vagón, viděl, jak řítící se vlak proletěl i tím vagónem, ve kterém byli ještě před pár vteřinami, jak ho žene dopředu v klouzající spleti zmasakrovaného kovu. Vagóny vyskakovaly z kolejiště, sunuly se po bocích po podlaze stanice, vrak zpomaloval, ještě oderval přístupové rampy od skály a tříštil světla na stropě; trosky se rozlétaly a dron se musel uhýbat. Dole na peróně viděl Yalsonino tělo, vrazily do něj hrnoucí a převalující se vagóny, které se v přepršce jisker kulily po ztaveném povrchu skály; všechno se to prohnalo kolem, jen o málo minulo Mozek, seškráblo rozbité ženské tělo ze země a pohřbilo je to pod rampami u stěny, bušilo to do černého kamene u boku tunelu, kde se smáčknutý límec trosek nadouval do šířky; poslední zbytky setrvačnosti z kolize se vybily na tom, že stlačily kov i kámen dohromady.

Vypukaly požáry; od kolejnic odletovaly jiskry; staniční osvětlení poblikávalo. Vlna trosek sesedala a chvějivá ozvěna srážky se odrážela po celé stanici. Začínal se zvedat dým, stanicí zmítaly exploze, a najednou, až to dron překvapilo, začala od stropu, z dírek všude na povrchu skály mezi kolísajícími řádkami světel, crčet voda. Měnila se v pěnu a snášela se dolů jako teplý sníh.

Znetvořené trosky syčely a sténaly a skřípavě se dál sesedaly. Plameny, které je olizovaly, zápolily se snášející se pěnou a vyhledávaly v suti cokoli hořlavého.

Potom se ozval výkřik a dron se podíval skrze opar kouře a pěny dolů. Horza utíkal ode dveří po perónu, kolem okraje hořících hald sutě.

Běžel po perónu zasypaném troskami, řval a střílel. Dron viděl, jak se v dálce kolem vchodu do tunelu, odkud pálil Xoxarle, tříští a láme kámen. Očekával, že uvidí odvetnou palbu a spatří, jak muž padá, ale nic. Horza pořád utíral a střílel a celou tu dobu nesrozumitelně řval. Balvedu dron nikde neviděl.

Xoxarle vystrčil zbraň zpoza rohu, jen co ustal rámus; zároveň se objevil a zahájil palbu ten muž. Xoxarle měl čas zamířit, ale vystřelit už ne. Jeden zásah dopadl na stěnu poblíž pušky a něco praštilo Xoxarleho do ruky; zbraň jako by zakašlala a potom zhasla. Z pláště jí trčel úlomek kamene. Xoxarle zanadával a odhodil ji přes celý tunel. Chameleon vypálil znovu a kolem ústí tunelu dopadaly další zásahy. Xoxarle se podíval dolů na Avigera, který se malátně zmítal na zemi, obličejem dolů, nohy a ruce se hýbaly ve vzduchu a po kameni, jako kdyby se snažil plavat.

Xoxarle nechal starého naživu, aby ho mohl použít jako rukojmí, ale teď už moc k užitku nebude. Ta žena, Yalson, je mrtvá; zabil ji on a Horza ji bude chtít pomstít.

Xoxarle rozdrtil Avigerovi nohou lebku a potom se sebral a utíkal.

K první zatáčce to měl dvacet metrů. Xoxarle utíkal, jak nejrychleji dovedl, a potlačoval při tom bolest v nohou i těle. Ze stanice k němu dolehly výbuchy. Nad hlavou mu něco zasyčelo a od stropu se syčivě začaly snášet spršky vody.

Vzduch žhnul laserovou palbou a on vletěl do prvního bočního tunelu; stěna se kolem něj rozletěla a cosi ho zasáhlo do nohy a do zad. Kulhavě utíkal dál.

Vlevo před sebou měl nějaké dveře. Snažil se rozpomenout na podobu stanice. Tyhle dveře by měly vést do velína a k ubytovnám; mohl by to vzít tudy, pak po visutém můstku přes opravářskou a údržbářskou jeskyni a bočním tunelem se dostat k soustavě přepravních trubek. Tak by mohl uniknout. Rychle pajdal, dveře vyrážel ramenem. Kdesi v tunelu za zády se mu hlasitě rozléhaly Chameleonovy kroky.

Dron sledoval Horzu, jak stále pálí, jak se mu míhají nohy, jak upaluje po perónu jako šílenec, ječí a skučí a přeskakuje hromádky trosek. Horza tryskem doběhl do míst, kde leželo Yalsonino tělo předtím, než je převracející se vagóny smetly z podlahy stanice, a pak upaloval dál, před ním se valil kužel ostrého světla z jeho pušky, běžel kolem místa, kde předtím byla paleta, dostal se na konec stanice, odkud na ně střílel Xoxarle, a pak zmizel v bočním tunelu.

Unaha-Closp sletěl níž. Trosky praskaly a čoudily; pěna se snášela do břečky. Vzduch začínal být plný hnusného smradu nějakého škodlivého plynu. Senzory dronu zachytily středně vysokou radiaci. Z poničených vagónů se ozývala série menších explozí, po kterých nové požáry nahradily ty, které už uhasila pěna, jež teď halila celou změť zmasakrovaného kovu tak, že se podobala sněhu na rozeklaných horách.

Unaha-Closp doletěl k Mozku. Ten ležel u stěny, povrch měl zvlněný a tmavý, a matný, jako když se hladina vody potáhne mastnotou.

„Vsadím se, že sis nemyslel, jak jsi chytrý, co?“ oslovil jej Unaha-Closp tiše. Možná ho slyšel, ale možná, že byl mrtvý; nebylo jak to poznat. „Takhle se schovat v reaktoru: vsadím se, že vím, co jsi provedl s jeho článkem; hodil jsi ho do jedné té hluboké šachty vedle jednoho z motorů nouzového odvětrávání, možná dokonce toho, co jsme viděli na obrazovce senzoru hmotnosti hned první den. Pak ses schoval ve vlaku. A byl jsi na sebe pyšný, to bych se taky vsadil. Jenže se pěkně podívej, kam tě to dostalo.“ Dron se díval na mlčící Mozek. Na jeho povrchu se hromadila snášející se pěna. Dron ometl vlastní plášť silovým polem.

Mozek se pohnul; náhle se vznesl asi o půl metru, nejdřív jedním koncem, potom druhým, a vzduch chviličku syčel a praskal. Jeho povrch se na okamžik zatřpytil. Unaha-Closp couval, protože nevěděl jistě, co se děje. Potom Mozek zase klesl, spočíval znovu lehce na zemi a barvy na jeho ovoidním povrchu se líně měnily. Dron ucítil ozón. „Jsi na dně, ale ne docela, co?“ řekl. Na stanici se šeřilo, protože i nepoškozená světla halil stoupající kouř.

Někdo si odkašlal. Unaha-Closp se otočil a uviděl, že ze svého výklenku se vypotácela Perosteck Balveda. Byla zlomená v pase, držela se za záda a kašlala. Na hlavě měla řezné rány a kůži měla popelavou. Dron přeletěl nad ni.

„Zase jeden, co to přežil,“ řekl spíš sám sobě než jí. Doletěl jí po bok a podepřel ji polem. Žena se od výparů ve vzduchu dusila. Z čela jí tekla krev, na zádech bundy měla mokrou, rudou a lesklou skvrnu.

„Co se…“ kašlala. „Kdo ještě?“ Šla vrávoravě a dron ji musel podpírat, ale dopotácela se přes rozházené kusy vagónů a kolejnic. Na zemi ležely i kusy kamene, které náraz vyrval ze stěn.

„Yalson zemřela,“ oznámil Unaha-Closp věcně. „Wubslin nejspíš taky. Horza pronásleduje Xoxarleho. Co Aviger, to nevím, neviděl jsem ho. Mozek je myslím pořád naživu. Aspoň se pohnul.“

Přistoupili k Mozku; jen ležel, sem tam se na tom nebo na onom konci zvedl a zase klesl, jako kdyby se snažil vzletět. Balveda se pokusila dojít až k němu, ale dron ji zadržel.

„Nech ho, Balvedo,“ pověděl jí a přiměl ji, aby šla dál po perónu, i když jí nohy na suti podkluzovaly. Dál kašlala a tvář měla zkřivenou bolestí. „Jestli se tu budeš snažit zůstat, v téhle atmosféře se zadusíš,“ varoval ji dron mírně. „Mozek se o sebe postará sám, a kdyby ne, ty mu nijak pomoct nedokážeš.“

„Nic mi není,“ bránila se Balveda. Zastavila, narovnala se; její obličej už byl klidnější a přestala kašlat. Dron se také zastavil a podíval se na ni. Otočila se k němu, dýchala normálně, obličej měla stále popelavý, ale výraz na něm poklidný. Stáhla ruku zpoza zad a ona byla samá krev, druhou rukou si otřela trochu krve z čela a z očí. Usmála se. „Však vidíš.“

Pak se jí zavřely oči, znovu se zlomila v pase, nohy se jí podlomily a hlava začala klesat ke kamenné podlaze stanice.

Unaha-Closp ji hladce zachytil v pádu, než se stačila svalit na zem a odnesl ji vzduchem dál od perónu, proletěl prvními dveřmi, které našel, a vzal to k velínu a obytné sekci.

Na čerstvějším vzduchu se Balveda začala probírat, ještě než po tunelu urazili víc než deset metrů. Za nimi duněly exploze a vzduch se valil chodbou v poryvech, které se podobaly úderům nějakého obrovitého kolísavého srdce. Světla blikala; od stropu tunelu začala nejdřív kapat a potom proudem crčet voda.

Hlavně abych tady nezrezavěl, říkal si Unaha-Closp, letěl tím válcem k velínu a žena se mu vrtěla v sevření silového pole. Uslyšel palbu: určitě laser, ale nedokázal určit, odkud to jde, protože zvuky přicházely ventilací zepředu, zezadu i shora.

„Vidíš… nic mi není…“ drmolila Balveda. Dron ji nechal, ať se mele; byli skoro ve velíně, vzduch byl pořád čerstvý a hladina radiace klesala. Stanicí otřásaly další výbuchy; v proudech vzduchu se vlnily Balvediny vlasy i chlupy na její bundě, a odpadávaly z nich vlčky pěny. Voda se pořád valila od stropu, pleskala a cákala.

Dron proletěl dveřmi do velína; uvnitř osvětlení nekolísalo a vzduch tu byl čistý. Od stropu se nevalila žádná voda a na plastem pokrytou podlahu kapalo jen z ženina těla a z jeho vlastního pláště. „To je lepší,“ prohlásil Unaha-Closp. Složil ženu na sedačku. Skálou i vzduchem otřásaly další tlumené detonace.

Po celé místnosti, na všech konzolách a panelech poblikávaly a jasně svítily kontrolky.

Dron urovnal agentku Kultury do sedu, pak jí šetrně sehnul hlavu až mezi kolena a začal jí do tváře hnát vzduch. Exploze duněly a otřásaly atmosférou v místnosti jako… jako… jako dusající běžící nohy!

Dus-dumm-dus. Dus-dumm-dus.

Unaha-Closp zase Balvedě zvedl hlavu a už se chystal ji sebrat ze sedačky, když tu zvuk kroků zpoza dveří na protější straně, teď už nemaskovaný explozemi ze stanice, najednou nabral na síle; pak dveře někdo vykopl. Jako dělová koule se dovnitř vřítil zraněný, rychle kulhající Xoxarle, ze kterého jen crčela voda; uviděl Balvedu a drona a namířil si to rovnou k nim.

Unaha-Closp se vrhl kupředu, rovnou proti Idiřanově hlavě. Xoxarle chytil stroj jednou rukou a praštil jím o jeden ovládací pult, až roztříštil obrazovky a světelné panely a zběsile se rozletěly jiskry a štiplavý kouř. Unaha-Closp zůstal na místě, zaklesnutý do poloviny trupu v roztavené a poprskávající spleti přepínačů, ze které se valil dým.

Balveda otevřela oči, pozorně se rozhlédla, obličej měla zakrvácený a vzteklý a vyděšený; uviděla Xoxarleho a vykročila k němu, otevřela ústa, ale jen se rozkašlala. Xoxarle ji chytil, paže jí přitiskl k bokům. Ohlédl se po dveřích, které vyrazil, na chviličku se zastavil a nadechl se. Věděl, že slábne. Černé keratinové pláty měl v místech, kde ho Chameleon zasáhl, skoro propálené skrz, další zásah dostal do nohy a to ho stále víc zpomalovalo. Ten člověk ho brzy dostihne… Podíval se ženě, kterou držel, do tváře, a rozhodl se, že ji nezabije ihned.

„Možná kvůli tobě tomu mrňousovi ztuhne prst na spoušti…“ zasupěl Xoxarle, jednou rukou si držel Balvedu na zádech a honem se pajdal ke dveřím vedoucím do ubytoven a dál až do opravny. Dveře rozrazil kolenem a nechal je, ať se za ním zavřou. „…Ale pochybuji o tom,“ dodal a kulhal po krátké spojovací chodbě, pak přes první ubytovnu, pod pohupujícími se sítěmi, v blikavém, nejistém světle, a i tady se začínaly nahoře probouzet rozprašovače.

Ve velíně se Unaha-Closp osvobodil, plášť měl potažený hořícími kusy plastové izolace z kabelů. „Hajzl zkurvená,“ řekl omámeně a klikatě poodletěl od čadící konzole, „ten kráčející buněčný cirkus…“ Unaha-Closp se v kouři kolísavě otočil a vydal se ke dveřím, kterými prošel Xoxarle. Tam zaváhal a nato se s jakýmsi třaslavým pohybem podobným pokrčení rameny vydal do chodby a stále nabíral rychlost.

Horza Idiřana ztratil. Pronásledoval ho po tunelu a potom za nějaké rozbité dveře. Pak měl na vybranou: doleva, doprava, anebo rovně; tři krátké chodby, kde blikala světla a od stropu se snášely spršky vody a kde se pod stropem líně převalovaly vlny kouře.

Horza to vzal doprava, protože tudy by se Idiřan vydal, pokud by měl namířeno k přepravním trubkám, pokud tedy přišel na správný směr a pokud nemá v plánu něco jiného.

Ale vybral si špatně.

Držel zbraň pevně v obou rukou. Po tvářích mu stékaly falešné protipožární slzy. Přes rukavice cítil, jak puška bzučí; napuchlá koule bolesti mu v břiše rostla, stoupala do krku a do očí, v ústech mu hořklo, ruce těžkly, zuby se zatínaly. U další odbočky poblíž ubytoven se zastavil celý ztrýzněný nerozhodností, rozhlížel se na tu a pak na druhou stranu a voda se snášela a kouř se plazil a světla dohasínala. Uslyšel výkřik a vydal se za ním.

Žena se zmítala. Byla silná, ale i tak bezmocná, ani s jeho slábnoucím sevřením nic nezmohla. Xoxarle kulhal po chodbě k velké jeskyni.

Balveda křičela, snažila se vymanit, potom se snažila kopanci zasáhnout jeho stehna a kolena. Na to ji ale držel na hřbetě příliš pevně a příliš vysoko. Paže měla přitisknuté k bokům; nohy mohly jen bušit do zakřivené keratinové desky na jeho zadku. Za ní se spací sítě stavitelů Velícího systému mírně pohupovaly v proudech vzduchu, které se proháněly dlouhou ubytovnu s každým novým výbuchem někde u perónu a kolem sražených vlaků.

Odněkud zezadu uslyšel palbu a dveře na protějším konci dlouhé místnosti se rozletěly. Idiřan uslyšel i hluk; těsně před tím, než rozrazili dveře vedoucí ven z ubytovny, otočil hlavu a letmo se ohlédl po zvucích. Pak už byli v krátké chodbě a z ní vyšli na terasu vedoucí kolem hluboké jeskyně v opravářské a údržbářské sekci.

Na jedné straně obrovské síně planula chaotická halda rozdrcených vagónů a rozbitých strojů. Vlak, který se pokusil rozjet Wubslin, mrštil náraz zezadu do vlakové soupravy, která už předtím stála v dlouhém korytě nad podlahou jeskyně. Části obou předních souprav byly rozházené jako hračky; všude, na dně jeskyně, nahrnuté ke stěnám, rozdrcené o strop. V jeskyni se snášela pěna a syčela v horkých troskách na místech, kde ze srolovaných vagónů vyrážely plameny a zářily jiskry.

Xoxarle doklouzal na terasu a Balveda si chviličku myslela, že na jejím povrchu oba budou klouzat dál, přepadnou přes zábradlí a sletí dolů, do té změti strojů a zařízení a na studenou tvrdou podlahu pod ní. Ale Idiřan se narovnal, otočil se a dusavě kráčel dál po široké cestě ke kovové lávce vedoucí přes celou jeskyni až na protější terasu a pak do dalšího tunelu – toho, který vede k přepravním trubkám.

Slyšela, jak Idiřan dýchá. I když jí zvonilo v uších, zachytila popraskávání plamenů, syčení pěny a namáhavé sípění Xoxarleho dechu. Držel ji snadno, jako by nic nevážila. Frustrovaně vykřikla, ze všech sil mrskla celým tělem, pokusila se vyrvat z jeho sevření, nebo si aspoň uvolnit jednu paži.

Došli na zavěšenou lávku a Idiřan znovu málem uklouzl, potom se ale opět včas vzpamatoval a narovnal se. Vyrazil po úzké lávce, tím kulháním a vrávoráním ji rozhoupával, až zněla jako kovový buben. Od námahy ji bolela záda; Xoxarleho sevření nepovolovalo.

Potom Idiřan smykem zastavil a podal si ji kolem těla až před veliký sedlovitý obličej. Chvilku ji držel za obě ramena, potom ji jednou rukou chytil za pravou paži v lokti a druhou pěstí ji dál držel za pravé rameno.

Vytrčil jedno koleno tak, aby měl stehno rovnoběžně se dnem jeskyně čekajícím o třicet metrů níž. Držel ji za loket a rameno, celou její váhu nesla jen ta jedna paže, záda ji rozbolela – a i když neměla moc jasnou hlavu, najednou jí došlo, co chce dělat.

Vykřikla.

Xoxarle si položil její nadloktí na stehno a zlomil je jako větvičku. Její výkřik zazněl, jako když se láme led.

Vzal ji za zápěstí zdravé ruky a přehodil ji přes bok lávky, zhoupl ji dolů pod sebe a umístil její ruku na jednu tenkou kovovou podpěru; pak ji pustil. Všechno ve vteřině dvou; a už se houpala pod kovovou lávkou jako kyvadlo. Xoxarle kulhavě odběhl. Každý jeho krok rozechvíval zavěšenou lávku a chvění se po podpěře přenášelo Balvedě až do ruky, která stále víc povolovala. Visela tam, zlomená nepoužitelná paže jí visela u boku. Rukou svírala studený, hladký a pěnou potřísněný povrch tenké podpěry. Hlava se jí točila; proháněly se jí v ní vlny bolesti a ona se je marně snažila potlačit. Světla v jeskyni zablikala, zhasla, zase se nahodila. Rozmlácenými vagóny otřásl další výbuch. Xoxarle překonal lávku, pajdavě utíkal po terase na protější straně obrovské jeskyně a pak vběhl do tunelu. Ruka jí začínala klouzat, ztrácela v ní cit; celá paže jí chladla.

Perosteck Balveda se ve vzduchu zkroutila, zaklonila hlavu a zaskučela.

Dron se zarazil. Teď ty zvuky šly zezadu. Zvolil špatný směr. Pořád to bylo zmatené; Xoxarle to nakonec nevzal stejnou cestou zpátky. Jsem hlupák! Neměli by mě ani nechávat samotného!

Otočil se celým trupem ve vzduchu v tunelu vedoucím od velína a od dlouhých ubytoven, zpomalil a zastavil, potom se nejvyšší rychlostí vydal zpátky. Slyšel laserovou palbu.

Horza byl ve velíně; nikde žádná voda ani pěna, i když velkou dírou v jedné konzoli se sem valil dým. Zaváhal, potom ale uslyšel další výkřik – lidský, ženský výkřik – a proběhl dveřmi vedoucími k ubytovnám.

Pokoušela se rozhoupat, proměnit vlastní tělo v kyvadlo a díky tomu zaháknout jednu nohu za konstrukci lávky, ale poraněné svaly v dolní části zad to nezvládaly; svalová vlákna se trhala; zaplavila ji bolest. Visela. Ruku necítila. Pěna se jí snášela na nahoru otočený obličej a píchala ji do očí. Zmasakrovanými haldami trosek otřásala série explozí, vzduch kolem ní se chvěl a otřásal jí. Cítila, jak klouže; o kousíček klesla, sevření ruky na podpěře povolilo o milimetr nebo dva. Snažila se chytit pevněji, ale nic necítila.

Z terasy k ní dolehl nějaký zvuk. Pokusila se tam podívat a ve chvilce spatřila Horzu, jak úprkem běží po terase a míří k lávce; v ruce měl zbraň. Podklouzl na pěně a musel rozhodit volnou rukou, aby znovu získal rovnováhu.

„Horzo…“ pokusila se vykřiknout, ale vyšlo z ní jen skřehotání. Horza běžel nad ní po lávce a upíral zraky dopředu. Jeho kroky jí roztřásly ruku; zase začala klouzat. „Horzo…“ zkusila to znovu co nejhlasitěji mohla.

Chameleon proběhl kolem ní, tvářil se odhodlaně, pušku držel napřaženou, vysoké boty dusaly po kovu nad její hlavou. Balveda se podívala dolů a svěsila hlavu. Oči se jí zavřely.

Horza… Kraiklyn… ten geriatrický mimoplanetární vyslanec na Sorpenu… ani jeden Chameleonův kousek, ani jeden jeho vzhled, nikdo a nic, kým a čím ten člověk kdy byl, si v nejmenším nepřálo ji zachránit. Xoxarle podle všeho doufal v jakési všelidské soucítění, které Horzu přiměje, aby se zastavil a zachránil ji, čímž by Idiřan vyzískal pár velevzácných vteřin nutných pro únik; jenže Idiřan udělala v Horzově případě stejnou chybu, jakou celý jejich druh spáchal, pokud jde o Kulturu. Nejsou nakonec až tak změkčilí; stačí patřičný podnět – a i lidé dokážou být právě tak tvrdí a nemilosrdní jako kterýkoli Idiřan…

Teď zemřu, pomyslela si – a téměř ji to víc překvapilo než zděsilo. Teď a tady. Po všem, co se stalo a co jsem udělala. Zemřu. Jen tak!

Otupělá ruka pozvolna ztrácela stisk na podpěře.

Kroky nad ní se zastavily, vrátily se; podívala se tam.

Horzova tvář byla nad ní, jeho oči se na ni upíraly.

Visela tam, chvilku se točila ve vzduchu, on se jí díval do očí a pušku si držel blízko u tváře. Pak se rozhlédl přes celou lávku do míst, kde zmizel Xoxarle.

„…pomoc…“ zaskřehotala.

Klekl si, chytil ji za ruku, vytáhl ji nahoru. „Mám… zlomenou ruku…“ zajíkala se, když ji chytil za límec bundy a vlekl ji na povrch zavěšené lávky. Ona se překulila a on vstal. Ve vlnícím se světle a přítmí té velké jeskyně s ozvěnou se dolů snášela pěna, když světla zakolísala, chvilku začaly plameny vrhat stíny.

„Díky,“ zakašlala.

„Tudy?“ Horza se ohlédl do míst, kam předtím utíkal, tam, kudy uprchl Xoxarle. Ze všech sil se pokusila přikývnout.

„Nech ho jít, Horzo,“ dodala.

Horza už od ní couval. Zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl, pak se otočil a rozběhl se. Balveda se schoulila, znecitlivělou paží sáhla po té zlomené; jen po ní, nedotkla se jí. Kašlala, přiložila si dlaň na ústa, sáhla si dovnitř, zaprskala. Vyplivla jeden zub.

Horza překročil lávku. Teď už se cítil klidně. Xoxarle ho klidně může zdržet, pokud se mu chce; dokonce by mohl Idiřana nechat, ať se dostane do přepravní trubky, pak by stačilo, aby prostě vkročil do trubice a vypálil za mizejícím zadním koncem přepravní kabiny, anebo aby pořádně zlikvidoval přívod proudu a Idiřana uvěznil: na tom nesejde.

Přeběhl terasu a dostal se do tunelu.

Ten vedl přes kilometr rovně. Přístup k přepravnímu systému je někde trochu doprava, ale jsou tu i další dveře a vchody, místa, ve kterých by se Xoxarle mohl schovat.

Tunel byl jasně osvětlený a suchý. Světla kolísala jen maličko a protipožární systém se nezapnul.

Právě tak včas ho napadlo, aby se podíval na zem.

Uviděl kapky vody a pěny, když ještě pořád běžel ke dvěma dveřím na protějších stranách tunelu. Čára nakreslená kapkami u nich končila.

Na to, aby se zastavil, běžel příliš rychle; místo toho se jen přikrčil.

Xoxarleho pěst se mihla vzduchem, vyletěla ze dveří po levé straně a proletěla Chameleonovi nad hlavou. Horza se otočil a zamířil; Xoxarle vykročil ze dveří a vykopl nohou. Zasáhl pušku, takže její hlaveň vyletěla nahoru, Chameleonovi do tváře, udeřila jej do úst a do nosu – a z pušky vyšly výstřely, které pokropily strop nad mužovou hlavou a vyrazily z něj spršku kamenného prachu a odštěpků na hlavy jak Idiřanovi, tak i člověku. Dokud se omráčený člověk potácel pozpátku, Xoxarle natáhl ruku. Sevřel pušku, vyrval ji Horzovi z rukou. Otočil ji a namířil na Horzu; ten se jednou rukou snažil opřít o stěnu a z úst a nosu mu tekla krev. Xoxarle oderval z pušky lučík spouště.

Unaha-Closp se prořítil velínem, v letu se naklonil, prosvištěl dýmem a rozbitými dveřmi, pak se jen mihl po krátké chodbě. Přeletěl celou ubytovnu mezi houpajícími se sítěmi, překonal další krátkou spojovací chodbu a vyletěl na terasu.

Všude trosky. Uviděl Balvedu, jak sedí na můstku a jednou rukou se drží za rameno na druhé straně; potom se rukou zapřela o podlahu můstku. Unaha-Closp se bleskově prohnal k ní, ale než se dostal až tam a už ve chvíli, kdy otáčela hlavu a dívala se po něm, se z tunelu na protější straně jeskyně ozvala laserová palba. Dron se znovu naklonil a nabral rychlost.

Xoxarle stiskl spoušť přesně v té chvíli, kdy do něj zezadu narazil Unaha-Closp; puška ještě ani nezačala pálit a Xoxarle už letěl dopředu a na zem tunelu. V pádu se převalil, ale hlaveň se zachytila o skálu, na chvilku nesla celou Idiřanovu váhu a pak se čistě přelomila vejpůl. Dron se zastavil kousek před Horzou. Muž se vrhal proti Idiřanovi, který už získával zpátky rovnováhu a vztyčoval se před nimi. Unaha-Closp se znovu rychle rozletěl kupředu, klesl a potom prudce stoupal, pokoušel se o zásah zespoda podobný tomu, který před chvíli přistihl Idiřana nepřipraveného. Xoxarle stroj máchnutím jedné ruky odrazil. Unaha-Closp se jako gumová koule odrazil od stěny a Idiřan se rozmáchl znovu a dron se otáčel a letěl promáčknutý a zmrzačený dozadu po chodbě k jeskyni.

Horza se vrhl vpřed. Xoxarle se pokusil zasáhnout rychle se pohybujícího člověka shora pěstí do hlavy. Chameleon se vyhnul, ale ne dost rychle; rána mu dopadla na bok hlavy a on se svalil na zem, skřípavě se sunul podél jedné stěny a zastavil se na protější straně tunelu, u jedněch dveří.

Poblíž místa, kde předtím strop zasáhly výstřely z Horzovy pušky, prskaly rozprašovače. Xoxarle se blížil k padlému člověku, ten se pokoušel vstát, ale nohy měl vratké a nejisté a rukama šátral po hladké skále a hledal nějakou oporu. Idiřan zvedl nohu a chystal se Horzovi dupnout na obličej, ale pak si vzdychl a nohu zase spustil na zem; dron Unaha-Closp vrávoravě a kymácivě letěl k němu, plášť měl promáčknutý, za sebou táhl kouř, ale zvolna se blížil po tunelu k Idiřanovi. „…Ty zvíře…“ chraptěl Unaha-Closp, tenký hlásek měl narušený a hrubý.

Xoxarle se natáhl, chytil stroj za předek, snadno si jej zvedl oběma rukama nad hlavu, nad Horzovu hlavu – člověk se tam rozostřeně podíval – a potom jím švihl dolů, k Horzově lebce.

Horza se skoro unaveně překulil ke straně a Xoxarle ucítil, jak kňourajícím strojem zasáhl Horzu do hlavy a do ramene. Muž se svalil na podlahu tunelu.

Pořád byl naživu; jednou rukou chabě pohnul a pokusil si ochránit nekrytou, krvácející hlavu. Xoxarle se otočil a znovu zvedl bezmocný dron vysoko nad mužovu hlavu. „A teď…“ řekl tiše, napjal svaly v rukou a chystal se švihnout strojem dolů.

„Xoxarle!“

Vzhlédl mezi zdviženýma rukama, dron se mu vysláble zmítal v sevření, muž u jeho nohou pomalu pohyboval jednou rukou nad svými krví slepenými vlasy. Xoxarle se ušklíbl.

Na konci tunelu, na terase nad jeskyní, stála ta žena, Perosteck Balveda. Byla shrbená a její obličej vypadal zvadle a utahaně. Pravačka jí nešikovně visela u boku, dlaň měla až někde u stehna a otočenou dopředu. V pěsti druhé ruky jako by svírala něco malého a mířila tím na Idiřana. Xoxarle musel napnout zrak, aby poznal, co to je. Podobalo se to zbrani: zbrani tvořené hlavně vzduchem; zbrani z čar a tenkých drátků, sotvaže vůbec hmotné, spíš podobné rámové konstrukci, náčrtu tužkou, který někdo dostal z papíru a vyplnil hmotou jen natolik, aby bylo co vzít do ruky. Xoxarle se zasmál a rozmáchl se dronem.

Balveda vystřelila; zbraň na konci útlé hlavně na chviličku zajiskřila, jako když sluneční světlo dopadne na maličký drahokam, a vydala sotva slyšitelný kašlavý zvuk.

Než se Unaha-Closp přesunul ve vzduchu k Horzově hlavě víc než stěží půl metru, Xoxarle se v oblasti břicha rozsvítil jako slunce. Dolní část Idiřanova trupu se rozletěla na kusy, od pasu dolů vybuchla ve stovce titěrných explozí. Jeho hruď, paže a hlavu to odrazilo nahoru a dozadu, takže vrazily do stropu tunelu a potom zase letěly dolů, paže ztrácely vládu, ruce povolovaly. Z rozervaných keratinových plátů na břiše se valily vnitřnosti na vodou omývanou podlahu tunelu, celá horní polovina těla se s cákáním odrážela v mělkých loužích sbírajících se pod umělým deštěm. To, co zbylo z dolního trupu, těžké boky a tři nohy, každá silná jako lidské tělo, vydrželo ještě několik vteřin ve stoji; Unaha-Closp pomalu odletěl ke stropu a Horza nehybně ležel pod snášející se vodou, která teď barvila louže do nachova a červena, protože cestou smývala jeho i Idiřanovu krev.

Xoxarleho trup ležel bez hnutí na místě, kam dopadl, dva metry za nohama, které se pořád ne a ne zhroutit. Až pak se kolena podlomila, pomalu, jako kdyby se jen neochotně podvolovala přitažlivosti, a těžké boky klesly na od sebe rozjetá chodidla. Voda cákala do krvavé mísy Xoxarleho rozťaté pánve.

„Bla bla bla,“ drmolil Unaha-Closp, držel se u stropu a voda z něj kapala. „Bla blablablabla… ha ha.“

Balveda pořád mířila na Xoxarleho rozbité tělo. Pomalu vykročila po chodbě, kroky cachtaly v sytě červené vodě.

Zastavila se kousek od Horzových nohou a věcně se podívala na Xoxarleho hlavu a horní část trupu, které ležely nehybně na podlaze tunelu; padlému obrovi se z prsou valila krev a hřezly vnitřní orgány. Zamířila a vypálila na válečníkovu mohutnou hlavu, ustřelila ji z ramenou, až se úlomky keratinu rozprskly dvacet metrů po tunelu. Výstřel ji rozkolíbal; ozvěna jí zněla v uších. Konečně jako by se uklidnila a svěsila ramena. Podívala se nahoru na drona, jenž se vznášel pod stropem.

„Tady jsem, vzlétavý dole, padavý stropem k bla bla ha ha…“ zakoktal Unaha-Closp a nejistě se pohnul. „A je to. Podívejte, jsem vyřízený, jsem… Jak se jmenuji? Kolik je hodin? Bla bla, hej ha ho. Voda a hodně voda. Nejvýš dolů. Ha ha a tak dál.“

Balveda si klekla u padlého. Zbraň vrátila do kapsy a sáhla Horzovi na krk; stále žil. Obličej měl ve vodě. Zabrala, pokusila se ho obrátit. Krvácel na hlavě.

„Drone, pomoz mi s ním,“ řekla a snažila se nenechat tělo, aby zase kleslo do vody. Zdravou rukou držela Horzu za paži, samou bolestí se šklebila a pokoušela se ho druhým ramenem převrátit o něco víc. „Unaha-Clospe, tak sakra, pomoz mi.“

„Bla bla bla. Hej ha ho. Tady jsem, jsem tady já. Jaktože ty že ne? Strop, podlaha, vevnitř venku. Ha ha bla bla,“ žvanil dron a pořád se držel až pod stropem tunelu. Balveda konečně dostala Horzu na záda. Falešný déšť mu dopadal na rozseknutý obličej, smýval krev z nosu a úst. Otevřelo se jedno oko, potom i druhé.

„Horzo,“ řekla Balveda a posunula se víc dopředu tak, aby vlastní hlavou zastínila padající vodu i světlo od stropu. Chameleon měl obličej úplně bledý, až na tenké kořínky krve plazící se z úst a z nosních dírek. Zpoza hlavy a po jejích stranách se zvedal rudý příliv. „Horzo?“ oslovila ho znovu.

„Vyhrála jsi,“ řekl Horza tiše a sotva srozumitelně. Zavřel oči. Balveda nevěděla, co na to říct; taky zavřela oči a potřásla hlavou.

„Bla bla… vlak přijíždí na nástupiště číslo jedna…“

„…Dron,“ zašeptal Horza a podíval se nahoru, za Balvedinu hlavu. Přikývla. Dívala se, jak se jeho pohled přesouvá zpátky, jak se snaží podívat přes vlastní čelo dozadu. „Xoxarle…“ zasípěl. „Co se stalo?“

„Zastřelila jsem ho,“ odpověděla Balveda.

„…Bla bla a ruce vzad a ruce vpřed a jdou ještě znova stejně… Je tu někdo?“

„Čím?“ Horzův hlas skoro nebylo slyšet; musela se sklonit až k němu. Vyndala z kapsy maličkou zbraň.

„Tímhle.“ Otevřela ústa a ukázala mu chybějící místo po jedné stoličce. „Memoryform. Ta zbraň byla moje součást; vypadá jako skutečný zub.“ Pokusila se o úsměv. Pochybovala, že by zbraň vůbec viděl.

Zavřel oči. „Chytré,“ řekl tiše. Krev mu stékala z hlavy a mísila se s nachovou tekutinou proudící ze Xoxarleho rozporcovaného těla.

„Dostanu tě zpátky, Horzo,“ ozvala se Balveda. „Slibuju. Odnesu tě na loď. Budeš v pořádku. Postarám se o to. Budeš v pořádku.“

„Opravdu?“ řekl Horza tiše a se zavřenýma očima. „Díky, Perosteck.“

„Díky bla bla bla. Steckoper, Tsah-hor, Aha-Un-Clops… Ho ha hej, hej ho, ho to všechno a myslet víc. Omlouváme se za případně způsobené nepohodlí… Co je kde a jak je kdo když proč jak, a tak…“

„Neboj se,“ řekla Balveda. Napřáhla ruku a dotkla se jej na vlhké tváři. Voda jí dopadala na zátylek a stékala Chameleonovi do obličeje. Horza znovu otevřel oči, rozhlédl se, zadíval se na ni, potom přeskočil pohledem ke zhroucené dolní části Idiřanova těla; pak zase k dronu u stropu; a konečně přejel očima kolem sebe, po stěnách a loužích vody. Něco zašeptal, ale na ni se nepodíval.

„Co říkáš?“ zeptala se Balveda a sehnula se ještě níž k němu, ale on znovu zavřel oči.

„Bla,“ řekl stroj u stropu. „Bla bla bla. Ha ha. Bla bla bla.“

„Pitomec jeden,“ řekl Horza vcelku srozumitelně, i když pomalu ztrácel vědomí a s ním i hlas a oči měl dál zavřené. „To je ale… směšný… hloupý… pitomec.“ Maličko kývl hlavou; nezdálo se, že by ho to bolelo. Červená a nachová krev se ve vlnkách rozběhla zpod jeho hlavy až na tvář, potom voda všechno zase spláchla. „Džinmotové z…“ zadrmolil.

„Co říkáš?“ zeptala se Balveda znovu a sklonila se ještě víc.

„Danatre šehelis,“ oznámil Unaha-Closp od stropu, „ro vleh gra’ampt na žire; sko tre genebelis ro binitšire, na’sko voros amptfenir-an har. Bla.“

Chameleon najednou otevřel oči dokořán a na obličeji se mu usadil výraz nejvyšší hrůzy, výraz tak bezmocného strachu a děsu, že se Balveda celá rozechvěla a chlupy vzadu na krku se jí postavily i přes všechnu tu vodu, které se je snažila uhladit a držet na místě. Muž se najednou natáhl strašlivou silou, jako do pařátů, sevřel její tenkou bundu. „Moje jméno!“ zaskučel a úzkost v jeho hlase byla snad ještě hroznější než ta v jeho tváři. „Pověz mi moje jméno!“

„Bla bla bla,“ drmolil dron u stropu.

Balveda polkla a ucítila, jak ji pod víčky bodají slzy. Dotkla se jedné z těch bílých, křečovitě sevřených rukou. „Horza,“ odpověděla tiše. „Bora Horza Gobuchul.“

„Bla bla bla bla,“ opakoval dron tiše a ospale. „Bla bla bla.“

Sevření povolilo; hrůza se vytratila z tváře. Muž se uvolnil, zase zavřel oči a ústy se skoro usmíval.

„Bla bla.“

„Ano…“ zašeptal Horza.

„Bla.“

„…samozřejmě.“

„La.“

14. POMYSLI NA FLÉBA

Balveda se dívala přes sněhovou pláň. Byla noc. Z tmavého, hvězdami poprášeného nebe jasně svítil měsíc Scharova světa. Vzduch byl nehybný, bodavý a chladný, Turbulence v čistém vzduchu dřepěla zčásti ukrytá ve vlastní návěji na protějším konci bílé, měsíčním světlem zalité planiny.

Žena stála ve vchodu do ztemnělých tunelů, vyhlížela do tmy a třásla se.

Chameleon byl v bezvědomí, ležel na nosítkách, která vyrobila z kusů ohebného plastu nalezených někde v troskách vlaku; podpíral je vznášející se a blábolící dron. Ovázala Horzovi hlavu; víc nebylo v jejích silách. Medsoupravy stejně jako všechno, co bylo na paletě, smetla srážka vlaků někam pryč a teď jsou pohřbené pod vychladlou, pěnou pokrytou sutí, které je stanice číslo sedm plná. Mozek je s to se vznášet; našla ho, jak visí ve vzduchu nad perónem. Na žádosti reagoval, ale sám nemohl ani mluvit, dávat znamení ani se přesunovat. Řekla mu, ať zůstane dál v beztíži, a pak jej i dronem nadzvedávaná nosítka s ležícím mužem dovlekla a dostrkala k nejbližší přepravní trubce.

Jakmile byli všichni v malé nákladní kabině, cesta zpátky nahoru zabrala jen asi půlhodinu. Mrtvé neposbírala.

Zlomenou paži si zafixovala do dlahy, po cestě si dopřála krátký transový spánek, nato dostrkala všechen náklad od přepravního systému přes poničenou obytnou sekci až k neosvětlenému vchodu do tunelů, kde ve svých zmrzlých smrtelných pozicích pořád leželi pobití Chameleoni. Chvilku tam ve tmě odpočívala, než se vydá k lodi; jen seděla na podlaze tunelu před místy, kde dovnitř navál sníh.

Záda ji tupě bolela, hlava třeštila, paži ani necítila. Měla prsten, který sundala z ruky Horzovi, a pevně doufala, že díky jeho kombinéze a snad i elektrickým zařízením v dronu je čekající loď identifikuje jako přátele.

Pokud ne, tak všichni prostě a jednoduše zemřou.

Znovu se podívala na Horzu.

Muž na nosítkách měl obličej stejně bílý jako sníh – a také stejně prázdný a bez výrazu. Všechny rysy byly na svých místech: oči, nos, čelo, ústa; ale jako kdyby byly nepropojené, nesouvislé, takže tvář působila anonymně, jako by jí scházela veškerá osobitost, životnost i hloubka. Jako kdyby z ní všichni ti lidé, ty povahy, ty role, které za celý život hrál, v kómatu unikly a vzaly s sebou svůj drobný podíl na jeho skutečném já – a on zůstal prázdný, vyčištěný.

Dron držící nosítka ve vzduchu něco krátce zablábolil jazykem, který Balveda nepoznávala. Jeho hlas se rozlehl po tunelu a potom zase utichl. Mozek se vznášel, byl poklidný a stříbřitý, v na kusy rozpadlém, duhově zrcadlícím povrchu jeho elipsoidního tvaru viděla vlastní odraz a kalné světlo zvenčí a muže a dron.

Vstala a jednou rukou tlačila nosítka ven, přes měsícem osvětlený sníh a k lodi; nohy jí zapadaly do bílé pokrývky až po stehna. Ocelově namodralý stín pracně se plahočící ženy se v tichu pokládal ke straně, pryč od měsíce a k temným horám v dálce, nad nimiž jako ještě temnější obdoba tmy visela opona z bouřkových mraků. Za zády jí hluboké prodřené stopy vedly k ústí tunelu. Námahou a otupující bolestí z ran tiše plakala.

Po cestě několikrát zvedla hlavu k tmavé mase lodě, na tváři měla směs naděje a strachu a čekala na poryv a šplíchanec varovného laserového pulzu, který jí poví, že automatická obrana plavidla ji nepřijala; že jak dron, tak i Horzova kombinéza, všechno je příliš poškozené, než aby to loď poznala; že je po všem a ona je odsouzena tady zemřít, tady, sto metrů od bezpečí a možnosti úniku – že jí v tom zabrání sestava věrných, automatických obvodů nevybavených vědomím…

… Když použila prsten z Horzovy ruky na ovládání výtahu, zapnul se a sjel dolů. Dostala dron i muže do nákladového prostoru. Dron drmolil; muž mlčel a byl nehybný jako poražená socha.

Chtěla vypnout automatickou obranu lodě a okamžitě se vrátit pro Mozek, ale vyděsilo ji, jak je muž ledově nehybný. Došla si pro pohotovostní medicínskou soupravu a zapnula v nákladovém prostoru topení, ale když se vrátila k nosítkům, chladný Chameleon s tváří bez výrazu byl mrtev.

DODATKY: VÁLKA MEZI IDIREM A KULTUROU

(Následující pasáže pocházejí ze Stručných dějin Idirské války (anglicky/verze podle křesťanského kalendáře, původní text 2110 n. l., bez úprav), sestavil Parharengyisa Listach Ja’andeesih Petrain dam Kotosklo. Práce je součástí nezávislého, neoficiálního, ale Kontaktem schváleného Extroinformačního balíčku pro Zemi.)

Příčiny: Kultura

Jak Kultura od počátku věděla, šlo o náboženskou válku v plném smyslu toho slova. Kultura do války vstoupila, aby si zajistila vlastní klid mysli: pro nic víc. Ale tento klid byl pro Kulturu tím nejcennějším a dost možná jejím jediným skutečným a ceněným majetkem.

Stejně tak v praxi jako v teorii byla Kultura povznesena nad pojetí bohatství či velmocenské ambice. Už samotný koncept peněz – již Kultura brala jako primitivní, přehnaně složitý a neúčinný způsob přídělového hospodářství – byl v samotné její společnosti irelevantní, protože kapacita jejích výrobních prostředků všudypřítomně a komplexně přesahovala jakoukoli rozumnou (a v některých případech možná i nerozumnou) poptávku, jakou její nemalou představivostí vybavení občané byli s to vytvořit. Jejich potřeby byly uspokojovány zevnitř samotné Kultury, a to s jednou výjimkou. Životní prostor byl opatřován hojně, především na orbitálech, nenáročných na hmotu; suroviny existují v prakticky nevyčerpatelném množství jak mezi hvězdami, tak i uvnitř hvězdných soustav; a energie je přinejmenším stejně obecně dostupná prostřednictvím fúze, anihilace, samotného Rastru, anebo ze hvězd (z nichž ji lze odebírat buď nepřímo, jako záření absorbované v prostoru, nebo přímo, napojením na hvězdná jádra). Kultura proto neměla žádnou potřebu kolonizovat, vykořisťovat ani zotročovat.

Jedinou potřebou, kterou Kultura nemohla uspokojit sama, byla ta, jež je společná jak potomkům původních lidských druhů, tak i strojům, které lidé (jakkoli zprostředkovaně) přivedli k existenci: nutkání nepřipadat si zbyteční. Jediným odůvodněním, jaké vůbec Kultura měla pro poměrně bezstarostný, hédonistický život, jemuž se těšila její populace, bylo její dobré dílo; ono hlásání sekulárního evangelia Kontaktní sekce, která nejenže vyhledávala, katalogizovala, zkoumala a analyzovala jiné, méně vyvinuté civilizace, ale také – kdykoli Kontaktu připadalo, že okolnosti to ospravedlňují – se reálně vměšovala (nepokrytě, anebo tajně) do historických procesů oněch jiných kultur.

Kontakt – a tím pádem celá Kultura – s jakousi omluvnou arogancí za pomoci statistiky dokazoval, že takové pečlivé a blahodárné využití „technologie soucitu“ (abychom použili tehdy módní obrat) zabírá, a to v tom smyslu, že techniky k ovlivňování civilizačního pokroku, které Kontakt vyvinul, skutečně měřitelně zlepšují kvalitu života jednotlivých příslušníků těchto kultur, aniž by zároveň kontakt s vyspělejší kulturou poškozoval společnost jako celek.

Když musel Kontakt čelit nábožensky motivované společnosti pevně odhodlané rozšířit svůj vliv na všechny technologicky méně vyspělé civilizace, na jaké narazí, bez ohledu jak na to, jakou počáteční daň si dobyvačné tažení vyžádá, tak i na následný populační úbytek, mohl se buď stáhnout a uznat porážku – což by popřelo nejen jeho důvod pro existenci, ale i jediné ospravedlnění, díky němuž si mohou zhýčkaní a přiznaně šťastní lidé v Kultuře užívat života s čistým svědomím –, anebo mohl bojovat. Nejprve sice po celá desetiletí připravoval a zoceloval sám sebe (i obecné mínění) na to první, ale posléze se nevyhnutelně a stejně jako v podstatě každý organismus, jehož existence je v ohrožení, uchýlil k tomu druhému.

Ať byla Kultura sebezásadněji materialistická a utilitářská, skutečnost, že Idir zatím netouží po žádné fyzické části jí samotné, byla irelevantní. Kultura byla ohrožena, snad nepřímo, ale jednoznačně a smrtelně… nehrozilo jí, že bude dobyta, ani ztráty na životech, plavidlech, zdrojích nebo území, ale hrozilo jí něco významnějšího: ztráta smyslu a čistého svědomí; zničení charakteru; kapitulace duše.

Takže navzdory tomu, jak vše vypadalo zvnějšku, právě Kultura a nikoli Idiřané musela bojovat, a právě z té holé nutnosti vzniklé zoufalstvím postupně načerpala sílu, která – přes všechny reálné pochybnosti o konečném výsledku – nepřipouštěla žádný kompromis.

Příčiny: Idiřané

Idiřané už ve válce byli, podmaňovali si druhy, které brali jako podřadné, silou je začleňovali do primárně náboženské říše, která byla pouze shodou okolností i říší obchodní. Od začátku jim bylo jasné, že jejich džihád, který má „uklidnit, integrovat a ponaučit“ ty jiné druhy a dostat je pod přímý dohled jejich Boha, musí pokračovat a šířit se, jinak ztratí smysl. Přestávka nebo moratorium, které přinejmenším z vojenského, obchodního a administrativního pohledu dávají nejméně stejný smysl jako neustávající expanze, by byly negací podobné militantní hegemonizace coby náboženského pojmu. Náboženský zápal přebíjel a převyšoval pragmatismus; stejně jako u Kultury šlo hlavně o princip.

Už dávno před jejím vyhlášením bralo nejvyšší idirské velení válku jako pokračování permanentního nepřátelského vztahu vynucovaného teologickou a kázeňskou kolonizací, k níž patří kvantitativní i kvalitativní eskalace dosud omezeného ozbrojeného konfliktu, který odpovídal poměrně ekvivalentní technologické zdatnosti Kultury.

Idiřané sice všeobecně předpokládali, že jakmile dají lidem Kultury jasně najevo své úmysly, oni ustoupí, ale několik málo tvůrců idirské politiky také předpovídalo, že pokud by se Kultura ukázala tak odhodlanou, jak předpokládal „nejhorší možný“ scénář, bylo by lze použít i politicky prozíravé urovnání, které by zachránilo tvář oběma stranám a pro obě by také mělo své výhody. Součástí toho by byla smlouva či dohoda, jíž by se Idiřané účinně zavázali na čas zpomalit nebo omezit expanzi, což by Kultuře umožnilo, aby to vydávala za jistý – ne moc velký – úspěch. Idiřané by tím získali (a) nábožensky ospravedlnitelnou výmluvu pro konsolidaci sil, jež by umožnila idirské válečné mašinérii, aby se nadechla a sebrala půdu pod nohama těm Idiřanům, kteří mají proti tempu a krutosti idirské expanze námitky, a (b) další důvod pro navýšení vojenských výdajů, jež jim zajistí, že při příštím střetu s Kulturou nebo s jakýmkoli jiným protivníkem bude tento konfrontován s drtivou vojenskou převahou a zničen. Jen ty nejhorlivější a nejfanatičtější sekce idirské společnosti naléhaly na válku až do úplného konce, nebo o ní byť jen uvažovaly, a i v tom případě jen doporučovaly, aby se v boji s Kulturou pokračovalo i po jejím ústupu a snaze žádat o mír a navzdory tomu; i takoví pevně věřili, že k tomu kroku musí Kultura nevyhnutelně dospět.

Takže Idiřané zformulovali hypotézy nepočítající s porážkou jako pravděpodobný vývoj událostí a vrhli se do boje proti Kultuře bez pochyb či váhání.

V nejhorším případě snad byli s to připustit, že válka začala v atmosféře vzájemného nepochopení. Odmítali si připustit, že zatímco jim nepřítel rozumí téměř až příliš dobře, oni naprosto chybně odhadují síly víry, nutnosti – ba dokonce strachu – a morálky, jež působí uvnitř Kultury.

VÁLKA VE ZKRATCE (SHRNUTÍ HLAVNÍHO TEXTU)

K prvnímu sporu mezi Idirem a Kulturou došlo v roce 1267 n. l.; ke druhému v roce 1288; v roce 1289 Kultura postavila svou první skutečnou válečnou loď za pět století, zatím jen prototyp (oficiální záminkou bylo, že generace modelů válečných plavidel vytvářených Mozky, které Kultura udržovala ve vývoji, se evolucí dostaly tak daleko od posledního reálně vyrobeného válečného plavidla, až se stalo nutností otestovat, nakolik se teorie shoduje s praxí). V roce 1307 přešel třetí spor ve ztráty (na strojích). V Kultuře se poprvé začalo debatovat o válce jako o možnosti. V roce 1310 se v Kultuře od většinové populace odtrhla Mírová sekce a po konferenci v Anchramské jámě bylo rozhodnuto o stažení (tento krok odsoudili či oslavovali ti méně prozíraví Idiřané a občané Kultury).

Čtvrtý spor začal v roce 1323 a pokračoval (tak, že Kultura používala zástupné síly) až do roku 1327, kdy oficiálně začala válka, do níž se přímo zapojily lodě Kultury a jejich posádky. Válečná rada Kultury se sešla v roce 1326 a poté se odtrhly početné další části Kultury, které odmítly použití násilí za jakýchkoli okolností.

V roce 1327 byla ratifikována Dohoda o kodexu vedení války. V roce 1332 se do války na idirské straně zapojila Homomda. Homomdové – také trojnohý druh a s vyšší galaktickou vyspělostí než Kultura i Idiřané – poskytli útočiště těm Idiřanům, kteří tvořili za Druhého velkého exilu (1345 – 991 př. n. l.), jenž následoval po válce mezi Skankatrem a Idirem, skupinu zvanou Svatí zbylí. Zbylí a jejich potomci sloužili Homomdům jako nejvěrnější a špičkové pozemní jednotky a poté, co se Idiřané v roce 990 př. n. l. překvapivě vrátili na Idir a dobyli jej, oba trojnohé druhy dál spolupracovaly, a to za podmínek, které se s rostoucí mocí Idiru začínaly blížit rovnosti.

Homomda se k Idiřanům přidala proto, že se obávala rostoucí moci Kultury (a podobný pocit neměli ani zdaleka sami, i když jedině oni jej dali najevo přímým činem). S lidmi sice měli Homomdové poměrně málo neshod a ani jedna z nich nebyla vážná, ale už po mnoho desítek tisíc let bylo jejich politikou snažit se zabránit v galaxii jakékoli skupině (na jejich technologické úrovni), aby získala přehnaně velkou sílu; a nyní usoudili, že Kultura se k tomuto bodu blíží. Homomda v žádném okamžiku nevrhala do války v zájmu Idiřanů veškeré zdroje; svou mocnou a efektivní kosmickou flotilu používali Homomdové jen k tomu, aby zaplňovali kritické mezery v idirském vojenském loďstvu. A dali Kultuře jasně najevo, že válka by přešla v totální až poté, co by lidé napadli homomdské domovské planety (a dokonce Homomda po celou válku s lidmi nadále udržovala omezené diplomatické a kulturní vztahy a do jisté míry pokračoval i obchod).

Chybné odhady: Idiřané si mysleli, že dokážou zvítězit i sami, a tak se s homomdskou podporou považovali za neporazitelné; Homomda si zase myslela, že její vliv zhoupne rovnováhu ve prospěch Idiřanů (i když sami tak jako tak nikdy nehodlali riskovat vlastní budoucnost, jen aby porazili Kulturu); a Mozky Kultury odhadly, že Homomda se k Idiřanůn nepřidá; z toho předpokladu vycházely všechny výpočty týkající se doby trvání války, nákladů a výnosů.

V první fázi války Kultura povětšinou ustupovala před rychle expandující sférou idirského vlivu, dokončovala zásadní změnu válečné výroby a budovala flotilu vojenských lodí. Po těchto několik málo prvních let v kosmu na straně Kultury vlastně bojovaly jen její Všeobecné kontaktní jednotky, které ani nebyly určeny jako vojenská plavidla, ale byly dost dobře vyzbrojené a víc než dost rychlé, aby se vyrovnaly průměrné idirské lodi. Kromě toho byla Kultura odjakživa lepší, pokud jde o technologii polí, a díky tomu VKJ získávaly zásadní výhodu v odolnosti a schopnosti vyhnout se poškození. Tyto rozdíly do jisté míry odrážely obecné přístupy obou stran. Pro Idiřany byla loď prostředkem, který je dostane z jedné planety na druhou nebo který planetu ubrání. Pro Kulturu byla loď cvičením v dovednosti, téměř uměleckým dílem. VKJ (a bitevní plavidla, která je postupně nahrazovala) byly vytvořeny s kombinací nadšení, vkusu a praktičnosti orientované na stroje, na jakou neměli Idiřané čím odpovědět, přestože plavidla Kultury sama o sobě nemohla čelit těm lepším homomdským lodím. Nicméně po ty první roky byly VKJ ve výrazné početní nevýhodě.

V úvodní fázi také došlo k některým z největších ztrát na životech, protože Idiřané podnikli překvapivé útoky na mnoho pro válku nevhodných orbitálů Kultury, při kterých někdy umíraly i miliardy obyvatel najednou. Jako šoková taktika to selhalo. Jako vojenská strategie to jen odčerpalo ještě víc zdrojů už tak přetíženým Hlavním bojovým skupinám idirského vojenského loďstva, kterým dělalo obrovské potíže najít a úspěšně napadat rozptýlené orbitály, Skály, tovární lodě a VKJ Kultury, které zajišťovaly vojenskou produkci. Zároveň se Idiřané snažili ovládat nesmírné prostory kosmu a veliký počet obvykle vzpurných a často se také bouřících nižších civilizací, jež jim ústup Kultury vydal na milost. V roce 1333 byl Kodex vedení války doplněn tak, aby zakazoval ničení obydlených nevojenských habitatů, a konflikt pokračoval v nepatrně umírněnější formě až téměř do konce.

Do druhé fáze vstoupila válka v roce 1335. Idiřané se stále ze všech sil snažili konsolidovat územní zisky; Kultura konečně našla pro válku pevnou oporu. Následovalo období vleklého boje, při němž Kultura zasadila úder hluboko do idirské sféry a idirská taktika kolísala mezi snahou ubránit to, co už mají, a posílit se, a podnikáním mohutných, ale obranu oslabujících výprav do zbytku galaxie; Idiřané doufali, že tak zasadí významné údery nepříteli, který prokázal frustrující schopnost jim unikat. Kultura dokázala k ukrývání využívat téměř celou galaxii. Celá její existence byla v podstatě mobilní; dokonce i orbitály šlo přesouvat, anebo prostě opouštět po přesunu obyvatelstva. Idiřany náboženství zavazovalo, aby toho co nejvíc získali a pak drželi; aby udržovali hranice, zajišťovali planety a měsíce; a nade vše pak, aby za každou cenu udrželi v bezpečí samotný Idir. Navzdory doporučením od Homomdů Idiřané odmítli ustoupit do racionálnějších a snadno bránitelných prostorových rozsahů, anebo aspoň jednat o míru.

Po třicet let se válka převalovala sem a tam, odehrálo se mnoho bitev a přestávek a pokusů dojednat mír, jež přišly z vnějších stran a od Homomdy, velkolepých tažení, úspěchů, selhání, slavných vítězství, tragických chyb, hrdinských činů a dobývání a znovudobývání obrovských objemů kosmu a počtů hvězdných soustav.

Nicméně po třech desetiletích toho už Homomda měla dost. Idiřané byli sice poslušní žoldáci, ale nyní i neústupní spojenci, a lodě Kultury zatínaly do vysoce ceněné homomdské flotily až příliš velké záseky. Homomda požádala Kulturu o jisté záruky, dostala je a stáhla se z války.

Od toho okamžiku si už jen sami Idiřané mysleli, že konečný výsledek není jasný. Kultura za bojů narostla do obludné síly a nahromadila za těch třicet let dostatek zkušeností (nemluvě o všech zprostředkovaných zkušenostech, jež posbírala za předchozích pár tisícovek let), aby sebrala Idiřanům jakoukoli reálnou či jen subjektivní výhodu v mazanosti, podlosti a bezohlednosti.

Válka v kosmu prakticky skončila roku 1367 a válka na tisících planet, které zůstaly Idiřanům – vedená na straně Kultury většinou jen stroji – oficiálně skončila v roce 1375, i když i pak téměř po tři století pokračovaly drobné sporadické střety na zapadlých planetách vedené Idiřany a medžely, kteří o míru buď nevěděli, anebo jej neuznávali.

Idir nebyl napaden nikdy a formálně vzato se nikdy nevzdal. Jeho počítačové sítě se zmocnily efektorové zbraně – a když tedy byla zbavena zabudovaných omezení, upgradovala se sama na úroveň sebeuvědomění a stala se ve všem kromě jména Mozkem Kultury.

Někteří Idiřané se zabili, jiní odešli do exilu na Homomdu (tamní je přijali jako zaměstnance, ale odmítli jim pomáhat s přípravami na další údery proti Kultuře), případně založili nezávislé, nominálně nevojenské habitaty uvnitř jiných sfér vlivu (a pod opatrným dohledem Kultury), nebo ve zbylých lodích vyrazili k méně známým částem Mraků, případně k Andromedě, anebo se smířili s vítězi. Několik málo se jich dokonce přidalo ke Kultuře a z některých se stali žoldnéři Kultury.

STATISTIKA

Délka války: čtyřicet osm let, jeden měsíc. Celkové ztráty včetně strojů (započítaných podle logaritmické stupnice vědomí), medželů a neozbrojenců: 851,4 miliardy (± .3%). Hmotné ztráty: lodě (všech tříd od interplanetární výš) – 91 215,660 (± 200); orbitály – 14 334; planety a větší měsíce – 53; prstence – 1; sféry – 3; hvězdy (které utrpěly významnou zvnějšku způsobenou ztrátu hmoty nebo změnu sekvence/pozice) – 6.

HISTORICKÁ PERSPEKTIVA

Malá, krátká válka, která se jen vzácně týkala více než 0,02 % galaxie, co se týče objemu, a 0,01 % hvězdné populace. Kolují zvěsti o mnohem masivnějších konfliktech, které postihly neporovnatelně rozsáhlejší části času a prostoru… Nicméně kroniky starších civilizací galaxie hodnotí válku mezi Idirem a Kulturou jako nejvýznamnější konflikt posledních padesáti tisíc let a jednu z těch obzvláště zajímavých Událostí, na jaké v naší době narážíme tak vzácně.

OSOBY A OBSAZENÍ

Jakmile válka skončila, Juboal-Rabaroansa Perosteck Alseyn Balveda dam T’seif se uložila do dlouhodobého uskladnění. Za bojů přišla o většinu přátel a uvědomila si, že má pramálo chuti oslavovat nebo třeba jen vzpomínat. Kromě toho se jí i po uzavření míru Scharův svět vracel, děsil ji, zaplňoval jí noci sny o tmavých klikatících se tunelech rozléhajících se jakousi bezejmennou hrůzou. Dalo se to vyléčit, ale Balveda si raději vybrala bezesný spánek v uskladnění. Zanechala pokyn, aby ji oživili, výhradně pokud Kultura statisticky „prokáže“, že válka byla mravně ospravedlnitelná; jinak řečeno, až uběhne dost času – a v míru –, aby bylo pravděpodobné, že by víc lidí zahynulo předvídatelným a pravděpodobným způsobem při idirské expanzi, než kolik jich reálně zahynulo za války. Řádně ji tedy oživili v roce 1813 n. l., společně s několika milióny dalších lidí ze všech částí Kultury, kteří se také uskladnili a zanechali stejnou podmínku pro oživení, většinou se stejným mrzutým pocitem jako ona. Po několika měsících provedla Balveda autoeutanazii a je pohřbena ve své domovské hvězdě Juboal. Fal ‚Ngeestra se s ní skutečně nikdy nesetkala.

Querl Xoralundra, zvěd-otec a válečný kněz Čtyř duší, tributní sekty z Farn-Idiru, patřil mezi ty, kdo přežili částečné zničení a zajetí lehkého idirského křižníku Ruka Boží 137. S dalšími dvěma důstojníky unikl ze zasaženého plavidla v době, kdy se je VKJ třídy Hora jménem Nervózní energie snažila zajmout nedotčené; na osobním warpu se vrátil na Sorpen. Gerontokracie jej tam nakrátko internovala a pak, po příletu idirské Devadesáté třetí flotily, byl vyměněn za formální výkupné. Dál sloužil rozvědce a unikl i schizmatické Druhé dobrovolné čistce, jež následovala po tom, co Homomda stáhla svou podporu. Krátce nato se vrátil ke svému někdejšímu postavení důstojníka válečné logistiky a byl zabit při bitvě Dvou nov, v níž šlo o ovládnutí Ramene Jedna-Šest, tedy už ke konci války.

Poté, co se na Vavači přidal ke Ghalsselovým nájezdníkům, stal se Jandraligeli poměrně spolehlivým nižším velitelem v tlupě žoldáckého kapitána a posléze dokonce převzal velení třetí lodi Roty s názvem Ovládací povrch. Stejně jako pro všechny Nájezdníky, kteří to přežili, byla i pro Jandraligeliho válka dost zisková záležitost. Na odpočinek odešel krátce poté, co zemřel Ghalssel – to bylo při sedmivrstevné bojové sekvenci na Oroarchu –, a po zbytek života vedl školu pro svobodné žoldáky na měsíci Dekadent, v soustavě Sinus Sedm v působnosti Dvorných Proců patřících k Nekonečně radostné družině (reformované). Naposledy vydechl – příjemně, i když ne poklidně – v cizí posteli.

Dron Unaha-Closp byl zcela opraven. Požádal o přijetí ke Kultuře a bylo mu vyhověno; až do konce války sloužil na Všeobecném přepravním systému Asymetrická apokalypsa a pak na Limitovaném přepravním systému Zisková marže, nato byl přesunut na orbitál Erbil a tam působil v továrně na přepravní systémy. Nyní je na odpočinku a jeho koníčkem je stavba drobných parních automatů.

Stafl-Preonsa Fal Shilde ‚Nseestra dam Crose přežila další vážnou horolezeckou nehodu, dál svými tušeními překonávala stroje miliónkrát inteligentnější, než byla sama, několikrát změnila pohlaví, porodila dvě děti, po válce vstoupila do Kontaktu, bez svolení se přidala mezi primitivy nekontaktované fáze dvě v kmeni divokých jezdkyň na koních, otročila na vzducholodi Hypermudrc ve vzduchosféře Blokstaar, vrátila se ke Kultuře při příležitosti transkorporace drona Jase do skupinové mysli, při jednom výstupu ji zachytila lavina, ale přežila to, díky za optání, porodila další dítě, potom přijala nabídku Kontaktu vstoupit do jeho Zvláštních okolností a strávila téměř sto let (jako muž) v roli vyslance u tehdy čerstvě kontaktované Soveležské miliónhvězdné anarchie. Následně se stala učitelem na orbitálu v jedné menší kupě poblíž menšího Mraku, publikovala oblíbený a kritikou chválený vlastní životopis – a několik let na to, ve věku 407 let, zmizela při osamělé výletní plavbě na jistém starém dra’azonském prstenci.

Co se týče Scharova světa, lidé se na něj vrátili, ale jen jednou a až po konci války. Po odletu Turbulence v čistém vzduchu – kterou Perosteck Balveda spíš zamířila než pilotovala k setkání s bojovou lodí Kultury za válečnou zónou – uběhlo přes čtyřicet let, než dostalo jakékoli plavidlo svolení překonat Klidovou bariéru. A když se tato loď, VKJ Protéza vědomí, přes ni opravdu dostala a vyslala dolů pozemní výsadek, dotyční zaměstnanci Kontaktu našli Velící systém dokonale opravený. Osm nedotčených vlaků stálo v osmi z devíti dokonale nepoškozených stanic. Nikde nenašli ani známky po troskách, škodách, mrtvolách, ani po staré základně Chameleonů, ačkoli hledali celé ty čtyři dny, na které měla VKJ a její pátrací tým povolení se zdržet. A na konci té doby dostala Protéza vědomí pokyn, ať odletí, a po jejím odletu byla Klidová bariéra znovu uzavřena, a to navždy.

Trosky tam byly. Všechna mrtvá těla a všechen materiál ze základny Chameleonů, k tomu vybavení, jež si přinesli Idiřané a Svobodná rota, a také slupka warpového zvířete čuy-hirtsi, to vše leželo pohřbené pod kilometry ledu poblíž jednoho z planetárních pólů. Bylo to slisované do pevné koule zmrzačených trosek a zmrzlých znetvořených těl a mezi předměty vyklizenými z té části zničené základny Chameleonů, jež sloužila jako kajuta ženy jménem Kierachell, byla i drobná plastová kniha se skutečnými stránkami pokrytými drobným písmem. Byla to fantasy, její oblíbená, a hned na první její stránce vyprávění začínalo těmito slovy: Džinmotové z Bozlenu Dvě…

Mozek zachráněný z tunelů Velícího systému si nevzpomínal na nic z celého období mezi dobou, kdy se na warpu dostal do tunelů, a svou opravou a obnovením na palubě VPS Už nebudu hodný strýček, k němuž došlo poté, co jej Perosteck Balveda zachránila. Později jej instalovali do jednoho VPS třídy Oceán a on válku přežil, ačkoli se zúčastnil mnoha významných bitev kosmu. Po modifikaci jej posléze usadili do jistého VPS třídy Pohoří a on si s sebou přenesl jméno – poněkud nezvyklé jméno –, které si vybral.

Chameleoni byli v posledních fázích války v kosmu jako druh zcela vyhubeni.

EPILOG

Gimišin Foug přišla jako obvykle pozdě, byla zadýchaná a viditelně těhotná (také to byla začínající básnířka) a shodou okolností byla její praprapraprapraprapraprababičkou Perosteck Balveda. Na palubu Všeobecného přepravního systému dorazila hodinu po zbytku rodiny. Plavidlo je nabralo na odlehlé planetě ve velkém Mraku, kde byli na dovolené, a mělo je a pár set dalších lidí dopravit na nový obrovský VPS třídy Systém jménem Determinista, který se zanedlouho vydá na cestu od Mraků ke hlavní galaxii.

Foug více než cesta samotná zajímala loď, na níž bude cestovat. Na žádné lodi třídy Systém ještě nebyla a potají doufala, že už jen rozměr lodě s mnoha oddělenými komponenty zavěšenými uvnitř bubliny vzduchu dlouhé dvě stovky kilometrů a s šesti miliardami duší jí opatří nějakou inspiraci. Z toho pomyšlení byla nadšená a rozrušovaly ji nově nabytý význam a odpovědnost, ale i když trochu opožděně, přece jen se po příchodu na palubu mnohem menšího plavidla třídy Pohoří rozpomněla na dobré vychování.

„Promiň, ještě jsme se nepředstavili,“ řekla, jen co v tlumeně osvětleném malém doku vystoupila z modulu. Mluvila k dálkově ovládanému dronu, který jí pomáhal se zavazadly. „Jsem Foug. Jak se jmenuješ?“

„Jsem Bora Horza Gobuchul,“ řekla loď prostřednictvím dronu.

„To je zvláštní jméno. Jak se to stalo, že si tak říkáš?“

Dron mírně sklonil jeden roh; byl to jeho ekvivalent pokrčení rameny. „Je to dlouhý příběh…“

Gimišin Foug také pokrčila rameny.

„Já mám dlouhé příběhy ráda.“

Pomysli na Fléba

Iain M. Banks

Anglický originál Consider Phlebas

vydalo nakladatelství

Orbit v Londýně v roce 1987

Přeložil Richard Podaný

Redigoval Viktor Janiš

Odpovědná redaktorka Veronika Marhounová

Sazba písmem Comenia Michael Bronec

Ilustrace a grafická úprava obálky Luke J. Frost

Vytiskla tiskárna Finidr, Český Těšín

V roce 2018 vydalo nakladatelství

Martin Královec – Planeta9

Za Hládkovem 22, 169 00, Praha

jako svou 2. publikaci

Vydání druhé, v tomto překladu první

planeta9.cz

Table of Contents

Prolog

1. Sorpen

2. Ruka Boží 137

3. Turbulence v čistém vzduchu

4. Chrám světla

Aktuální situace: jedna

5. Megaloď

6. Pojídači

Mezihra ve tmě

7. Hra jménem Zkáza

8. Meze vynalézavosti

Aktuální situace: dvě

9. Scharův svět

10. Velící systém: Batolit

Aktuální situace: tři

11. Velící systém: Stanice

12. Velící systém: vlaky

13. Velící systém: konečná

14. Pomysli na Fléba

Dodatky: válka mezi Idirem a Kulturou

Válka ve zkratce (shrnutí hlavního textu)

Statistika

Historická perspektiva

Osoby a obsazení

Epilog