Trochu divné kusy 2 (P)

Paolo Bacigalupi....

Značky: ebook

ebookttt

Jsou autoři, jejichž práce u nás často nevídáte. Tvůrci vizí natolik svébytných a netradičních, že se k nám dostanou jen stěží. Lidé a jejich příběhy, které dokáží uchvátit často natolik, až se tomu ani nechce věřit. Tato kniha se pokouší představit hned jedenadvacet takových jmen. Navštivte s nimi dům, v němž se střídají roční období; civilizaci odmítající moderní technologie ve strachu ze ztráty své jedinečnosti; pomožte ztrápené duši v zasloužené sebetrýzni; podnikněte cestu časem při hledání pravé lásky; vzepřete se zavedeným společenským pořádkům mimozemské civilizace; odkryjte pravou tvář zneužívání levných pracovních sil; následujte temné zlo v cestě za sebezničením; navštivte virtuální realitu ovlivňující skutečný svět více, než si myslíte; naučte se dosud nepoznanému jazyku můr; poznejte pravou tvář mimozemské intervence; vraťte se do fantastické země dětství; najděte ústí fascinující řeky včel; usmiřte se s památkou zesnulého; sledujte romanci přerušenou krutými zákony vesmíru; zmapujte neskutečno transformující se v realitu; dosáhněte vytoužených Zahrad vlahé noci; přečtěte si dopisy od královny Elfie; přijměte ztrátu milované s pomocí malých bohů; a nakonec postavte Věž z kostí rána. Ale především se připravte na to, že fantastika zde opět odkrývá tvář doposud nepoznanou, trochu divnou, tajemnou a podmanivou. Připravte se na další Trochu divné kusy, tentokrát snad ještě odvážnější než ty předchozí…

TROCHU DIVNÉ KUSY 2

TROCHU DIVNÉ KUSY 2

EDITOR

MARTIN ŠUST

Laser

Název originálu: TROCHU DIVNÉ KUSY 2

Obálka: Edward Miller

Grafická úprava obálky: Abstrakt

Ilustrace: Dominik Petr

Překlad: Adéla Bartlová, Aleš Drobek, Robert Hýsek,

Viktor Janiš, Miroslav Jindra, Petr Kotrle,

Richard Podaný, Jana Rečková, Milan Žáček

Redakce: Helena Šebestová

Autorské profily: Martin Šust

Copyright ©2006 by Martin Šust & Laser-books s.r.o.

All Rights Reserved

Copyright ©2006 for the Czech translation by A. Bartlová,

A. Drobek, R. Hýsek, V. Janiš, M. Jindra, P. Kotrle,

R. Podaný, J. Rečková, M. Žáček

Copyright ©2006 for Cover by E. Miller

Copyright ©2006 for Illustration by D. Petr

Copyright ©2006 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 80-7193-219-1 (brožované vydání)

ISBN 80-7193-220-5 (vázané vydání)

Acknowledgement is made for permission to reprint the following material:

„In the House of Four Seasons“ by Jeffrey Ford. Copyright ©2005 by Jeffrey Ford. First published in Fantasy Magazine. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Richard Podaný.

„The Pasho“ by Paolo Bacigalupi. Copyright ©2004 by Paolo Bacigalupi. First published in Asimov’s SF. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Richard Podaný.

„Thirteen Ways to Water“ by Bruce Holland Rogers. Copyright ©1998 by Bruce Holland Rogers. First published in Black Cats and Broken Mirrors (eds. Martin H. Greenberg & John Heifers). Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Viktor Janiš.

„Time Gypsy“ by Ellen Klages. Copyright ©1998 by Ellen Klages. First published in Bending the Landscape: Science Fiction (eds. Nicola Griffith & Stephen Pagel). Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Jana Rečková.

„Embracing-the-New“ by Benjamin Rosenbaum. Copyright ©2004 by Benjamin Rosenbaum. First published in Asimov’s SF. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Robert Hýsek.

„Madonna of the Maquiladora“ by Gregory Frost. Copyright ©2002 by Gregory Frost. First published in Asimov’s SF. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Adéla Bartlová.

„Riding the While Bull“ by Caitlín R. Kiernan. Copyright ©2004 by Caitlín R. Kiernan. First published in Argosy. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Miroslav Jindra.

„The Wedding Album“ by David Marusek. Copyright ©1999 by David Marusek. First published in Asimov’s SF. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Jana Rečková.

„Bulldozer“ by Laird Barron. Copyright ©2004 by Laird Barron. First published in Sci Fiction. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Milan Žáček.

„Anda’s Game“ by Cory Doctorow. Copyright ©2004 by Cory Doctorow. First published in Salon. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Petr Kotrle.

„The Language of Moths“ by Christopher Barzak. Copyright ©2005 by Christopher Barzak. First published in Realms of Fantasy. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Petr Kotrle.

„Fallow Earth“ by Paul Melko. Copyright ©2004 by Paul Melko. First published in Asimov’s SF. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Adéla Bartlová.

„Pip and the Fairies“ by Theodora Goss. Copyright ©2005 by Theodora Goss. First published in Strange Horizons. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Milan Žáček.

„At the Mouth of the River of Bees“ by Kij Johnson. Copyright ©2003 by Kij Johnson. First published in Sci Fiction. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Petr Kotrle.

„Coming to Terms“ by Eileen Gunn. Copyright ©2004 by Eileen Gunn. First published in Stable Strategies and Others. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Viktor Janiš.

„Aloha“ by Ken Wharton. Copyright ©2003 by Ken Wharton. First published in Analog SF & Fact. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Robert Hýsek.

„Salting the Map“ by Alan DeNiro. Copyright ©2003 by Alan DeNiro. First published in Fortean Bureau. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Milan Žáček.

„Into the Gardens of Sweet Night“ by Jay Lake. Copyright ©2003 by Jay Lake. First published in L. Ron Hubbard Presents Writers of the Future Volume XIX (ed. Algis Budrys). Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Aleš Drobek.

„Three Letters from the Queen of Elfland“ by Sarah Monette. Copyright ©2002 by Sarah Monette. First published in Lady Churchill’s Rosebud Wristlet. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Jana Rečková.

„Little Gods“ by Tim Pratt. Copyright ©2002 by Tim Pratt. First published in Strange Horizons. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Viktor Janiš.

„The Tower of Morning’s Bells“ by Hal Duncan. Copyright ©2006 by Hal Duncan. Not yet published. Reprinted by permission of the author. Copyright ©2006 for the Czech translation by Richard Podaný.

Věnování

Tuto knihu věnuji Bohunce Novotné alias Elwen, mému Elfíkovi, který mě naučil brát život se všemi radostmi i strastmi, ale nikdy ho nezapomenout především žít.

Poděkování

Ze všech bych tentokrát na prvním místě zmínil nakladatele Tomáše Jirkovského, jenž tento projekt přijal za stěžejní práci nakladatelství Laser-books, nikdy v něj nepřestal věřit a podporovat mě v práci. Celá kniha je samozřejmě především dílem autorů, ale i překladatelů, výtvarníků a redakce (jsi zlatá, Helenko!). Těm patří mé díky a snad
se jim odvděčím alespoň radostí z knihy samotné. Ze všech bych za
pomoc nad rámec jakýchkoli povinností rád poděkoval Viktoru Janišovi, Petrovi Kotrlemu, Richardu Podanému a Dominiku Petrovi, které spíše než za spolupracovníky pokládám za přátele. V neposlední řadě děkuji své rodině, přátelům (Axík, Wer, Karas, Madona, Tom
a Wojťas a spousta dalších) a samozřejmě i mému Elfíkovi, na kterého
jsem často myslel při výběru samotných povídek.

Slovo úvodem

Jako editor si neodpustím několik slov na začátek. Předně, Trochu divné kusy – námi přezdívané jednoduše TDK – jsou tu mimo jiné od toho, aby čtenářům přinášely radost z odkrývání nového, dosud nepoznaného. Přirozeně jsou tedy místem, kde se můžete setkat s autory novými, mnohdy v českém překladu dosud nepoznanými.

To je také jedním z edičních záměrů této antologie, která je opět žánrově i stylově roztříštěná a tento dojem podtrhuje i řazení jednotlivých prací. Čtenáře bych tímto požádal, aby povídky četli podle jejich uspořádání, jen tak poznají knihu takovou, jakou jsme ji chtěli mít. V prvním oddílu se setkáte s autory, kteří se u nás objevili již kdysi dávno a byli neprávem přehlédnuti nebo se objevili v poslední době a my bychom rádi na jejich existenci tím spíše upozornili, následují práce od nadějných nováčků žánru. Podle ohlasů na první díl byl v názvu antologie někdy kladen důraz na předpokládanou podivnost všech textů. Tento fakt bych rád zmírnil tím, že jde o „trochu“ divné kusy, nikdy nebylo naším záměrem zařadit pouze nějaké výstřednosti, ačkoli ani těm se nevyhýbáme. Trochu divné jsou tyto kusy celkovým vyzněním knihy, ne charakterem jednotlivých prací. Naopak, ani tentokrát jsme se nevyhnuli povídkám ve své podstatě tradičním.

Uvědomuji si, že všechna tato slova si mohou protiřečit, na jedné straně je tu snaha přijít především s novými pohledy, na té druhé zařazení některých obvyklých textů. Pokud se však nový spisovatel ukáže být silným při tvorbě nijak neobvyklých příběhů, nerad bych čtenáře o jeho přítomnost ochudil. Ve své cestě stát se dobrým editorem se snad jednou naučím vtisknout svým vizím větší ucelenost. Na závěr ještě vyslovím přání, jež je ze své podstaty vlastním důvodem existence naší antologie – rádi bychom čtenářům poskytli možnost setkat se s autory, kteří si jejich pozornost bezesporu zaslouží.

Martin Šust

Úvod k Trochu divným kusům 2

John Clute

listopad 2006

Právě během psaní těchto slov, uprostřed odpoledne 10. listopadu 2006, skončila science fiction. Máme na mysli americkou žánrovou science fiction. Samozřejmě že neoznamujeme její smrt poprvé. Jak víme, smrt science fiction – podobně jako smrt románu – se prorokuje a ohlašuje už dlouho, zhruba každý měsíc. Pokud se nemýlím v odhadu, první smrt americké science fiction vycítili jasnovidci ve svých srdcích už v říjnu 1957, kdy se Sputnik vydal na svou krátkou oběžnou dráhu a my jsme najednou vytušili – ti z nás dostatečně hákliví na své sny o dobývání, abychom poznali, že jde doopravdy o sny –, že ve skutečnosti právě začalo dobývání – dobývání kosmu a dobývání budoucnosti a dobývání našich vzdorných se zemí svázaných duší – a že plodem všech těchto dobývání bude Nic. Nikdo z nás však netušil, jak brzo se toto první nezbytné dobytí, dobytí nejbližšího kosmu, obrátí vniveč. Podle mého nekontroverzního odhadu nastal konec dobývání vesmíru, jak jsme o něm snili, konec snění o snadném pronikání širokými portály do budoucnosti, kterou můžeme měřit a ovládat, se zvolením Richarda Nixona prezidentem Spojených států amerických. Protože ten jakoby nic zasadil smrtelnou ránu kosmickým závodům; jediným tahem pera ochromil celou NASA. Ale to je jen jedno možné datum skonu. Mezi rokem 1957 a současností science fiction zemřela tisíckrát, aby se hned vzápětí znovuzrodila. Až do dneška.

Mám za to, že skutečnou smrtí americké žánrové science fiction je smrt Jacka Williamsona (1908-2006). Ten svou aktivní a intenzivní kariérou spisovatele science fiction, trvající od roku 1928 do konce roku 2005, skoro magicky nenechával pohasnout symbolický plamen žánru. Dokud byl naživu, zdálo se, že podnik, kterému zasvětil život, se drží při životě. Ve vší své koherentnosti a zápalu a zaslepenosti a patriotickém puchu a všelidské grandióznosti a slušnosti a epochálnosti byl tento podnik řemeslnou dílnou science fiction, kterou Jack Williamson pomáhal vytvořit a kterou svým příkladem udržoval při životě bezmála – jak se zdálo – na věky věků. Nebyl tím nejlepším ani nejúžasnějším sci-fi autorem své doby, ale byl znamením. Dokud byl naživu, zdálo se, že je možné dále vyprávět jeho příběh.

Samozřejmě že při bližším pohledu je příběh, který Jack Williamson vyprávěl sedmdesát osm let – stejně jako kterýkoli jiný příběh –, přece jen poněkud komplexnější, než jak se jeví; a širokospektrý přehled americké fantastické prózy, který v této antologii nabízí Martin Šust, velice jasně ukazuje, pro dobro věci a možná i pro jeho opak, jak mnohovýznamový tento starý příběh nakonec umí být. Většina z nás, kdo čteme americkou science fiction, je už pravděpodobně dobře obeznámena s názorem, že vyjadřovala osobitě americké vnímání světa (to, co dnes působí překvapivě je, kolik z nás se nechalo oklamat zdánlivě univerzalistickými předpoklady a nyní si myslí, že americká science fiction je jazykem a příběhem, který máme my všichni vstřebávat), že americká science fiction představovala osobité starosvětské a triumfalistické pojetí povahy Pokroku, že „Pokrok“ sám se stal tak hluboce americkým konceptem, že americké sci-fi povídky mermomocí musejí šířit kapitalistickou, vně zaměřenou, hranice překračující, na nápravu orientovanou vizi toho, co podnikneme s Budoucností, až jí dosáhneme.

Není pochyb o tom, že dílo Jacka Williamsona obsahuje zřetelná stvrzení předpokladu, že science fiction je sérií příběhů o tom, jak přimět budoucnost fungovat.

O tom, jak přimět budoucnost fungovat pro vyvolené.

Když však Williamsona čteme s úctou k tomu, co nám skutečně sděluje, najdeme něco dosti odlišného. Williamson sám o sobě nebyl úplně typický sci-fi spisovatel – žádný takový neexistuje – a jeho osobitý, vnitřní idiolekt je samozřejmě v určitém smyslu jedinečný; ale mám za to, že při bližším zkoumání lze odhalit skrytou jednotu hlasu přítomného v jádru většiny klasických sci-fi autorů (skoro všichni četli Williamsona od útlého dětství). To, co já čtu pod povrchem Williamsonova díla, od Dívky z Marsu (1929) až po „Muže odněkud“ (2005), je úzkostné uvědomění si tísně žití za hranicí současného okamžiku. Myslím, že Williamson – syn farmáře narozený v Arizoně roku 1908, který jako chlapec odjel v pionýrském voze krytém plachtou do oné části Nového Mexika, kde žil po celý zbytek svého života – v hloubi duše věděl, že budoucnost není nic jistého; což znamená v souvislostech, v nichž vyrostl, že Amerika není nic jistého. Že Pokrok je visuté lano a že my musíme mít na očích klapky – naše povídky musely mít klapky –, abychom se mohli dostat na druhou stranu. (Kam vlastně? Věděl to vůbec někdy někdo?) Ani veškerá náramně zřejmá slušnost tohoto člověka nedokáže skrýt skutečnost, že příběhy Jacka Williamsona jsou prostoupeny jakousi leptavou úzkostí. Někdy ji maskuje výběrem hlavních postav, které – podobně jako většina hrdinů amerických sci-fi příběhů – působí dojmem, že nemají žádná vnitřní já a nejsou tedy schopny zakoušet emoce, které podkopávají hodnotu skutečnosti. Jeho hrdinové se často zdají být takřka do slova a do písmene hluší a němí a slepí vůči příběhům, v nichž se pohybují, působí dojmem, jako by svým životem procházeli – jako by obývali budoucnosti, nad nimiž mají podle všeho jásat – ve stavu hysterického popírání.

Nutkavé opakování a útoky na budoucnost, které jsou tak charakteristické pro americkou science fiction, jsou svým způsobem odrazem hazardérské mentality: čím více prohráváte, s tím větší posedlostí navyšujete sázky. Příběh, který vypráví americká science fiction, je hra, v níž se musí prohrát. Takže pokud americká science fiction vypráví klamné příběhy o širé ničím nestíněné cestě do budoucnosti, spisovatel, jako je Jack Williamson – je-li citlivě čten – nám sděluje, že ani on, ani většina jeho kolegů nebyli natolik hloupí, aby spolkli tyto lži i s navijáky; sděluje nám, že pro některé autory bylo pokračování hry science fiction gestem fatalistického hrdinství tváří v tvář příchodu noci.

A tak Jack Williamson umřel a s jeho smrtí – alespoň symbolicky – skončila i tato hra, a nás čeká tma. Nezůstal žádný svět science fiction, v němž by bylo možné hrát hry popírání; jediné, co nám zbylo, je svět sám o sobě, který se pokoušíme rozpoznat v našich fikcích. (Domnívám se, že ti z nás, kteří tomu odmítají uvěřit, nepíší prakticky nic jiného než novelizace budoucností, které jsme nikdy neměli a nikdy mít nebudeme.) To, co máme, jsou povídky, jako jsou ty, které byly sebrány do této antologie, spektrum příběhů, jejichž různorodost a živost přivádí člověka k myšlence, že možná není zase tak špatné, že si většina z nás nyní uvědomuje, že už nemůžeme vinit sci-fi megapříběh ze svého nepochopení; že od nynějška záleží to, jak chápeme svět a své obnažené úzkostlivé duše – a to, jak je nechápeme jen a jen na nás.

Krátký přehled by nám mohl pomoci ukázat, jak se některé současné povídky fantaskního ražení vztahují k tvrzením, která jsem zde právě načrtl.

Povídka „V Domě čtyř ročních dob“ Jeffreyho Forda (2005) skýtá dokonalý úvod do světa fraktálových příběhů. Jde o kontemplativní text připomínající Rubikovu kostku: začněte, kde se vám zachce, začněte v kterémkoli ročním období, začněte u muže, který je žena, nebo u ženy, která je muž, a vynoříte se se stejným pocitem, že Dům čtyř ročních období je ze své podstaty fasetovaný: a že abychom čemukoli porozuměli, musíme si k jízdě zkonstruovat svoje vlastní šasi. (V klasické science fiction se takřka žádné povídky pochopitelné čtenáři různým způsobem nevyskytují; dokonce i takový zapeklitě komplikovaný román A. E. Van Vogta bude nakonec vyložen jako by, očekává se, že ho pochopíte, očekává se, že pochopíte smysl toho všeho. Tady nikoli.) „Pašo“ (2004) Paola Bacigalupiho je na první pohled naprosto konvenční: na kvazizničené Zemi se musí mladý adept vrátit do své rodné vesnice, aby přesvědčil stařešiny, že změna přístupu v otázce návratu k technickým reformám může vyřešit sucho, které trýzní kraj. V tradiční sci-fi by se mu (možná bolestně) podařilo do jisté míry změnit názory. Tady nikoli. Neexistuje-li žádný uklidňující megapříběh, z něhož by bylo možné načerpat energii, možná jediným způsobem, jak změnit názor, je zabít mozek.

Takřka každá z jedenadvaceti povídek, které Martin Šust vyhledal, je přístupná podobné transformační rétorice: většina stojí na vlastních nohou, ačkoli většina činí prchavé nostalgické narážky na staré bezpečné výjevy žánru, který jsme opustili; většina ulpívá čtenáři v mysli jako projevy světů složitějších, než je ta nejkomplexnější fikce, spíše než tvrzení, že tohle bude fungovat. Za předpokladu, že stručnost zmínky rozhodně neimplikuje negativní soud, můžeme těmito texty poměrně rychle prolistovat. Povídka „Třináct cest k vodě“ Bruce Hollanda Rogerse (1998) pojednává o nepojmenovatelném Vietnamu, léčitel v ní světu dává jména, čímž ho uctívá, a podaří se mu vyléčit zabijáka světa, čímž si ho přivlastní; „Cikánka času“ (1998) Ellen Klagesové využívá starých tradic příběhů o cestách v čase, aby poskytla své hrdince šanci získat minulost (Ameriku, kterou je s to pochopit, a ženu, kterou může milovat) a také se pomstít muži ze současnosti, který krade životy druhých; „Ten, jenž přijímá vše nové“ (2004) Benjamina Rosenbauma je opět zdánlivě tradiční (některé staré trópy se stále drží na nohou, pokud se nepoužívají jako berly) svým popisem neznámé planety, kde myšlení dominantního druhu závisí na doslovné realizaci transaktivní paměti: drobných cizopasných tvorech, kteří si udržují rasovou paměť. Nicméně zvrat na konci povídky nás strhává od starých očekávání, že mimozemské kultury jsou koneckonců jen jinými verzemi nás samých.

Dosud jsme se vlastně nezaměřili na to nejobtížnější téma pro každého spisovatele: skutečný svět současnosti. Ale „Madona z Maquiladory“ (2002) Gregoryho Frosta nás do něj umístí, do mučivé krutosti světa, který známe, kde se práce získává na základě outsourcingu, kde je zjevení barevně označováno korporacemi vlastnícími anděly, kteří odkorňují dělníky. Jde o povídku tak otevřeně podrývající epistému dobře známých ohavností, které zobrazuje – neboť outsourcing amerických strastí nezačal ve dvacátém prvním století –, že patřila k povídkám, které se až do nedávné doby v rámci science fiction vyprávěly jen s obtížemi.

„Jízda na bílém býkovi“ (2004) Caitlin R. Kiernanové vyjadřuje podobný pocit špatnosti, nebezpečně přepjatého stroje světa a skupiny hrdinů žijících bez možnosti odpuštění, prostřednictvím nekompromisního popisu účinků mimozemské epidemie na ty, kteří byli nemilosrdně odveleni udržovat karanténu. Vynikající „Svatební album“ (1999) Davida Maruska, opět podobné vizi světa, který v konečném důsledku formuluje lidi, a nejznámější povídka, kterou se Šust rozhodl vybrat do svého sborníku, vtěsnává do textu o délce novely komplexní představu budoucnosti prozářené technickými a osobními důsledky obrovského a neustále zrychlujícího nárůstu syrové moci informací k vytvoření lokací a scénářů, které by se nemělo pokoušet snášet nebo reprezentovat žádné lidské smyslové ústrojí – odehrává se ve stejném světě jako jeho mimořádný románový debut Počítání hlav (2005). Zde nenajdeme budoucnost, kterou bychom mohli ovládat.

A „Postrach“ (2004) Lairda Barrona aplikuje cosi ze stejného pocitu fraktálového zhnusení v povídce, v níž má svoje místo „experimentální“ narativní trhání, artefaktuální lokace Starého Západu a Nejvyšší Zlo. Vše končí přeexponovanou epifanií, která se ani zdaleka nepodobá epifanii udělované ve světě, kde existuje naděje na trvání.

„Andina hra“ (2004) Coryho Doctorowa si nebezpečně pohrává se starou sci-fi premisou, že vědění je moc a že ti, kteří se bolestně naučí moci, získají se svou novou silou moudrost, když hrdinové zjistí – jako v Enderově hře –, že počítačová hra, kterou hrají, má zhoubný účinek na třetí svět; učiní však nápravu. Také v „Jazyce můr“ (2005) Christophera Barzaka znovu navštěvujeme staré místo: srub v lese, kde se dysfunkční rodina učí žít s paranormální zvláštností zdánlivě duševně postiženého dítěte. Nicméně i toto dobře známé podobenství o bezpečném přechodu k dospělosti získá sladkokyselou příchuť způsobem, který popírá jednoduchou intencionalitu této jednoduché tradiční lokace: otcova věda je krutou vědeckostí; hoch se stává hrdým homosexuálem; pouze autistická sestra do jisté míry reprezentuje návrat k zastávanému podobenství o naději, když se naučí, svým způsobem, mluvit. „Neobdělávaná země“ (2004) obývá další starý kout: polovenkovskou lokaci, kde se mladí lidé střetávají s morální a intelektuální výzvou v podobě mimozemšťana, který padl do jejich středu; naštěstí pro celé lidstvo se této výzvě postaví mnohem bezohlednějším způsobem, než jak by tradiční sci-fi editoři rádi viděli na stránkách svých časopisů: protože nakonec nelze dojít k žádné skutečné dohodě uskutečňovat Pokrok dohromady.

V povídce Theodory Gossové „Pip a skřítci“ (2005) vstupujeme do epistemologicky komplexní arény, kde se protínají kniha a férie, a co z toho je tvůrce, nebo jsme to my? Povídka „V ústí řeky včel“ (2003) Kij Johnsonové bez obtíží kolísá mezi světy Jacka Cadyho a Louise Erdrichové (českým čtenářům možná přijde vhod upozornění, že – ačkoli nám to autorka přímo nesděluje – je pro vyznění povídky zjevně důležité, že kulminuje v severovýchodní Montaně, v srdci jednoho z velkých indiánských národů amerického Západu). Jde o metafyzické podobenství, příběh o smrti a transcendenci a lekci v aplikovaném zeměpisu: a je mnohem dojemnější než suma jejích částí. „Smiřování“ (2004) Eileen Gunnové využívá smrt spisovatele (předlohou byl takřka beze sporu Avram Davidson, jehož vztah k žánrové próze dvacátého století byl hluboce ambivalentní) k zajištění transcedence pro hrdinku, jež je magicky totožná s krutou realitou světa.

Jiná krutá realita – taková, kterou řada čtenářů může vnímat v nemísitelné spojitosti se suchem – vévodí jediné tradiční hard sci-fi povídce, jež si našla cestu na stránky této knihy, „Aloze“ (2003) Kena Whartona, v níž se omračující tvrzení z oblasti fyziky a vyšší matematiky sdružují se Sensucht na konci času. „Vyšperkování mapy“ (2003) Alana DeNira se také nebezpečně blíží zápalu předešlých povídek a vypráví příběh muže, který zjišťuje, že mapy, které zhotovuje, utvářejí svět; a přesný popis způsobu průmyslové výroby map je jen přídavek navíc. Povídka „V Zahradách vlahé noci“ (2003) Jaye Lakea by možná neměla být tak dojemná, jak je; ale k záhubě odsouzené spojenectví člověka a myslícího psa, odehrávající se na zničené Zemi existující v podivné po-lidské rovnováze, nabourává naše očekávání dostatečně silně na to, abychom třeštili oči: pes je dominantní postava; ale právě člověk nakonec činí morální rozhodnutí. Celá povídka je nesmírně přitažlivá. Strhující historka.

Po spoustě slov, neobyčejně různorodých, se blížíme ke konci. Čekají nás „Tři dopisy od královny Elfie“ (2002) od Sarah Monetteové, které opět podrývají obvyklé fantasy podobenství, jež nabývá podoby ostrého útoku na způsob, jak muži vidí svět; „Malí bohové“ (2002) Tima Pratta smýkají hlavním hrdinou přes ztrátu k zotavení, když zčásti zaviní smrt své manželky: opět se však nedočkáme útěchy staré bezpečnostní sítě žánru, protože žena se k němu nevrátí. Jediné, co je mu umožněno učinit, je dospět. A „Věž z kostí rána“ (2006) Hala Duncana v sobě shromažďuje všechny příběhy světa a vrhá je ve stopách zpěváka, někoho, kdo mohl celou tuto knihu vyzpívat.

Jsme na konci. Nelze tu nalézt žádný svět útěchy, žádnou cestu do budoucna, žádné ujištění, že všechno večer dobře dopadne, když budeme dobře smýšlet. Místo toho se nám nabízí přehlídka povídek – někdy křehkých, jindy nesmírně drsných –, které se otvírají do noci, do světů důsledků, u nichž jsme rádi, že jsme žili dostatečně dlouho na to, abychom je rozpoznali. Neboť je lepší poznávat než kráčet poslepu. Dívejme se tedy co nejdál můžeme. Schválně jestli jsme prošli.

přeložil Milan Žáček

Jeffrey Ford

V DOMĚ ČTYŘ ROČNÍCH DOB

Nemůžu si pomoct, Jeffa Forda mám prostě rád, získal si mě při krátkém setkání v Glasgow jako člověk a o to více si ho vážím jako autora. Jeho „Zmrzlinová říše“ byla ozdobou prvních Trochu divných kusů a od té doby jsem nevynechal žádnou příležitost, abych domácím čtenářům přinesl další ukázku jeho úžasného talentu. „Kroniky Eelin-Oka“ a „Krust“ jsem zařadil do časopisu Ikarie, „Večer v Tropicu“ do časopisu Pevnost a povídku „Stvoření“ do české edice magazínu F&SF. Ford je dnes vedle Paola Bacigalupiho, Kelly Linkové a Tima Pratta asi mým nejoblíbenějším autorem. A to je také důvod, proč jsem, i přes mlhavé předsevzetí představit v druhém svazku naší řady antologií především nové tváře, neodolal a sáhl bez dlouhého přemýšlení do studnice Fordových elegantních příběhů. Říká se o něm, že v podstatě neumí psát špatně. Jenže, lze ještě překvapit kvalitou Fordových prací? Očekávání jsou vysoká, přesto jsem si zvolil riskantní cestu a tentokrát vybral opravdu netradiční text. Stejně jako některá následující dílka jde o povídku, v níž děj není prvořadý a důraz je kladen na pocit, s nímž čtenář příběhem proplouvá; každý si tak ve výsledku odnese něco trochu jiného. Je to tak trochu risk, ale i tentokrát bylo od začátku jasné, čím svou druhou antologii uvedu…

Paní Gashová seděla na zemi u velkého konferenčního stolku, postaveného na vyvýšenině v březovém lesíku, nohy měla složené pod tělem a skládala puzzle, obrázek s cirkusovými umělci v manéži. Tolik se soustředila, že podle všeho zapomněla na mou přítomnost, mezi prsty držela dílek s hlavou bílého koně, ale hřbetem téže ruky si drbala nos, jak by to dělalo děcko, bezmyšlenkovitě, nevinně, jako když se dítě zabere do hry nebo nechá unést vyprávěním. Naklonil jsem se přes opěradlo divanu, loket jsem si opřel o dva polštáře, nohy jsem měl pokrčené nad zemí. Upil jsem kávy a pak jsem pozoroval světle fialového motýla, jak přistává na bílé větvi. Bezchybné odpoledne, poklid, lehoulinký vánek. Večer jsme měli skládat papírové lodičky, dávat na ně zapálené svíčky a pouštět je po hladině rozlehlého jezírka, hladké jako sklo, a já se zase jednou stanu svědkem zázraku, při němž se souhvězdí shůry schovají do jeskyně na dně moře.

Spencer nás v chumelenici neviděl. Čekal, že na něj budeme čekat u jídelního stolu v lese, a tak se vlekl návějemi a tlačil ten svůj stříbrný vozík. Nedostal ani vteřinu na reakci, protože jsem vyskočil zpoza stromu a těžkou větví jsem ho praštil přes hlavu. Obě žárovky očí se okamžitě roztříštily, zapraskala elektřina, z obdélníku jeho úst se vyvalil tmavý kouř. „Zrada,“ prohlásil, ale zcela nenaléhavě. Po mé ráně se odpotácel, hlavu měl na straně promáčknutou a pak k němu přikročil André, taky s větví v ruce. Protože je silnější než já, jednou ranou mosaznému služebníkovi urazil to, co mu z hlavy zbylo. Hlava odletěla do sněhu, zasršely z ní jiskry.

Jakmile ta mosazná koule vychladla natolik, aby ji šlo zvednout, André ji odnesl ke stříbrnému vozíku, z jehož dolního regálu jsem už vyndal nádobí. Pomohl jsem mu ji naložit, pak jsme vozík dotlačili ke stolu v lese, kde na nás čekala Lenice. Zatímco já jsem se dřel s károu skrz stále větší návěje a ruce mi na ledovém kovu vozíku jen mrzly, André zůstal na místě a odtáhl Spencerovo tělo. Když mě dohnal, seděl jsem už u Lenice a vykládal jí, že jsme oddělali mechanického muže. Dala se do breku a já se jí zeptal, jestli se chce z Domu čtyř ročních dob dostat, anebo jestli se radši nechá pohřbít pod pomalu rostoucí lavinou.

André vzal z vozíku jeden z talířů a přinesl ho ke stolu. „Než začneme, radši se najíme,“ překřičel vítr. „Nevíme, kdy se naskytne další příležitost.“ Sněhu s každou chvilkou přibývalo.

„Dobrý nápad,“ řekl jsem.

Lenice potlačila vzlyky, pořádně se nadechla, aby se sebrala, pak zvedla poklici z veliké mísy. Ještě než jsem se podíval, už jen podle vůně jsem poznal, že to je zase skopové. A pak Lenice vykřikla. Nahlédl jsem do mísy – a místo veliké pečené kýty, kterou jsme si dávali k obědu obyčejně, kdosi šikovně vyřezal, vytvořil, vytvaroval ze skopového podobu nemluvněte. Kouřilo se z toho. Stroužky česneku místo zubů; oči z maličkých cibulek vzhlížely k nám. Jak se poklice zvedla, nožičky jako by vykoply a ruce se napřáhly. Dítě na sobě mělo plenky z listů hlávkového salátu a místo rukou mu někdo dal humří klepeta; jasně rudá.

„Tak hrr na ně,“ povídá André a urval si ucho.

Lenice se začala dávit.

Já jsem mísu přikryl, odnesl ze stolu a postavil jsem ji na kraj mýtiny, mezi stromy. Když jsem se vrátil, řekl jsem Andrému, ať přinese hlavu. Zvedl z druhé přihrádky vozíku Spencerovu mosaznou palici a položil ji na stůl. Naklonil ji, aby mohl vsunout ruku do otvoru, kde byla hlava napojená na tělo, zašátral a povídá: „Potřebujeme mozek. Z toho budu moct vyrobit bombu.“

Skrze vytí větru se od kraje lesa, od přikryté mísy nesly nějaké zvuky – a při každém zdušeném výkřiku se paní Gashová bolestně zlomila v pase, jako kdyby se tam uvnitř něco rozpadalo.

Ten den jsme šli s Brownem na ryby k potoku, co teče od paty Vyhlídky a klikatí se po celém okolí Domu až k písečnému přesypu na nejzápadnějším kraji; jen co nahodil vlasec s kouskem skopového jako návnadou, naklonil se až ke mně a zašeptal, jako kdyby stromy měly uši: „Denni, řeknu ti úplně upřímně, že podle mě je Ima moc zajímavá dáma. A neodpustím si říct, že kdybych mohl být na chvilku poněkud přízemní, rád bych jí dostal hlavu pod ty kytičky a vločky a trošku si zařádil v jejích nejintimnějších partiích. Jenže ona je pořád s tím mizerou. Propána, jak ji mám zastihnout samotnou?“

Zasmál jsem se. „To myslíš vážně, Browne?“

Dost divně se na mě podíval. „Nepovíš mu to, že ne?“ ujišťoval se. Zase bylo chvíli ticho, jemu zrudl ten veliký obličej, pak se nuceně zasmál. „Samozřejmě že si dělám legraci… ale… nepovídej mi, že sis nikdy nepředstavoval, jak si popovídáš s tím utěšeným ňadrem.“

Šel jsem sám lesem za soumraku, rudé a žluté listí padalo všude kolem mě. Vál silný vítr, odněkud z hloubky mezi stromy, kde bych bezpochyby, kdybych šel dál, nalezl konec Domu čtyř ročních dob, místo, kde se nádherná příroda mění v kresbu na skalní stěně, v temnotu a prázdno, za kterými je… co? V dálce zahoukala sova a já jsem si vzpomněl, co mi Ima dneska při odpoledním sezení vykládal/a o svém životě – že když se narodil/a, prodali ho/ji rodiče cirkusákům, že od desátých narozenin mu/jí říkali Onaon a musel/a snášet očumování cizích lidí. Zadumal jsem se nad tím, jak těžké pro něj a pro ni muselo být, než se propracoval/a k dnešnímu znamenitému postavení, k postavení světově proslulého terapeuta a majitelky pozoruhodného ústavu, který nyní obýváme.

„Jak se vám to povedlo?“ zeptal jsem se jí, protože mě napadlo, že z něj tak třeba vymámím tajemství, jak bych mohl složit dohromady vlastní rozflákané já.

„Protože mám odjakživa dva rozumy,“ řekla, „prostě jsem je nechala oba pracovat pro mě.“

Zase se ozvala sova, ten typický zvuk ve mně vyvolal další vzpomínku, o ohni a pomstě, kterou potlačilo až to, že mě pan Susan volal zpátky k večeři.

Pozval jsem si k sobě hosty a leželi jsme na zádech u břehu jezírka a dívali jsme se upřeně do té dokonalé modři, dokud nám pan Brown nezačal hlasem, který jen tak tak přehlušoval zurčení vodopádu, předčítat z knížky, jmenovala se Gilead. Byla o nesmrtelném, který pátrá po Smrti. Ve druhém století svého života ten nešťastník ztratil schopnost se zamilovat. Chtěl přimět stát, aby ho posadil na elektrické křeslo, protože věřil, že tenhle přístroj přelstí věkovitou magii jeho prokletí za pomoci moderní vědy, a tak chladnokrevně zavraždil mladou ženu a její dítě, umlátil je větví ze stromu. Soudili ho a odsoudili. Konečně ho připoutali na elektrické křeslo, na hlavu mu dali čepičku a otočili vypínačem, jenže místo aby z něj vyškvařili život, nastal zkrat a po něm požár, při kterém uhořeli všichni, kdo se na něm pokoušeli vykonat spravedlnost. A on si šel po svých, nepřipálil si ani jednu řasu.

„Čas z něj udělal zrůdu,“ řekl André.

„Ale máš s ním soucit, aspoň trošičku, no ne?“ zeptala se Lenice.

„Třeba s tím, jak zabil to dítě?“ chtěl vědět Brown.

„Ne, ale s jeho soužením,“ povídá Lenice malinko podrážděně.

„Tak počkat,“ ozval se pan Brown, „jak to, že ty máš v pokoji vodopád a já ne, Denni?“

Zašel jsem za ostatními pacienty, jak nás nazývá Ima. Za paní Gashovou, panem Susanem a panem Mutandisem. Shora, skrz husté zelené větvoví, na nás dopadalo šmouhaté sluneční světlo, seděli jsme u jídelního stolu v lese a k obědu nám servírovali polívku, studené skopové, kandované karotky a smažené párečky s vinnou omáčkou. Oficiálním hostitelem byl číšník, mechanický muž z naleštěné mosazi – veliké žárovky očí měl zasazené v kulaté hlavě, které od ucha k uchu přes vršek vedl šev s nýty, a na obou rukou měl jenom po třech kloubovitých prstech. Jen co jsme se posadili, přichvátal po lesní cestě a tlačil veliký stříbrný vozík na kolečkách, na kterém bylo všechno jídelní náčiní a porcelán a mísy. Paní Gashová ho brala jako velmi příjemnou inovaci, a když jí bezchybně nalil víno, roztleskala se. Nato se kovový služebník uklonil a plechovým hlasem povídá: „Spencer, k vašim službám.“ Pak zase odpochodoval a z drobného otvůrku na zátylku mu vytryskl oblak modrého kouře.

U dlouho trvajícího oběda jsme se seznámili. Pan Susan nás všechny požádal, ať mu tykáme a říkáme mu André. Byl to postarší chlapík s prošedivělým knírkem a kotletami, ale byl v náramné formě a rád se usmíval. Na dotaz, co dřív dělal, nám odpověděl, že působil v chemickém průmyslu. Pomenší, zavalitý pan Mutandis, muž s mnoha bradami a křiklavě rudým obličejem, nás požádal, ať mu říkáme pan Brown. Divná žádost, ale všichni tři jsme souhlasili. Jakmile zjistil, že jeho přání budeme respektovat, pověděl nám, že byl dřív majitelem sirotčince, který ale nedávno vyhořel do základů. Zeptal jsem se, jestli se při tom někdo zranil. Zavrtěl hlavou. „Ne,“ povídá, „ale hodně jich umřelo.“ Po tomhle prohlášení se podíval na kapesní hodinky, kolik je; ty hodiny nosil na řetízku a v kapse vesty. Paní Gashová, či Lenice, jak oznámila, že zní její křestní jméno, potřásla hlavou a řekla: „To je strašně.“ Pan Susan sebou cukl, kandovaná karotka mu napůl čouhala z pusy jako krátký oranžový doutník. „Víte,“ prohlásil Brown, „když náš kovový muž zvedl poklici z té mísy se skopovým, takže z něj vyletěla pára, to aroma bylo skoro stejné jako to, které se vznášelo nad troskami. Děsivé.“ A po tomhle prohlášení si do úst vložil kus masa a začal ho žvýkat.

Lenice Gashová měla velice jemné rysy, tmavé oči a krátké, světle hnědé vlasy. První dojem jsem z ní měl takový, že to je žena vážná a zároveň báječná. Pověděla nám, že její manžel byl duchovní a ona byla prostá žena v domácnosti a měla malé dítě. „Děťátko mi chybí,“ vyložila nám, „ale jsem hrozně ráda, že jsem tu. Už teď se cítím líp.“ Pověděl jsem jí, že bychom neměli být příliš dlouho pryč z domova. „To je pravda,“ přidal se André, „berme to jako prázdniny.“ Když přišla řada na mě, abych prozradil, co jsem zač, pověděl jsem jim toho hodně málo, a i to málo byla holá lež. „Jsem cirkusový umělec,“ řekl jsem. „Jezdím na koni vstoje na hlavě.“ Dokonce i Browna to zřejmě ohromilo. „Prosím, říkejte mi Denni,“ dodal jsem.

Když jsme dojedli, odstrčili jsme talíře a pokračovali v hovoru. Rozprávěli jsme o cestě ponorkou, o přírodních krásách Domu čtyř ročních dob a pak jsme se šeptem věnovali Imě.

„Mně se zdá náramně milá,“ řekla Lenice, „pokud stojíte vpravo od ní.“

„A náramně nevrlá, pokud stojíte vlevo,“ dodal Brown.

André pořádně potáhl z doutníku, zvolna přikývl a s pohledem upřeným mezi stromy prohlásil:

„Ovšem, ovšem, ona, nebo on, ať už ji berete jak chcete, je vážně dost divný.“

„Nevím, kdo sestrojil toho kovového, ale povedlo se mu to líp,“ přisadil si Brown.

„Ale možná se jí povede nás uzdravit,“ poznamenal jsem.

„Proč jsi řekl jí?“ chtěla vědět Lenice.

„Ani nevím.“

Jednoho šerého a promrzlého odpoledne jsme stáli u baru vlevo od stezky, co vede na Vyhlídku. Barmanku dělala paní Gashová. André si dal čistou whisku, Lenice a já jsme popíjeli tmavě rudé víno, trochu sladší, snad i kořeněné muškátovým oříškem a skořicí. Když jsem se ohlédl k lesu, uviděl jsem stříbrnou lišku, jak se prosmýká mezi stromy. Pokusil jsem se ji ukázat ostatním, ale bylo pozdě.

„Cítím ve vzduchu sníh,“ řekl André, odložil sklenku a vyhrnul si límec dlouhého kabátu.

„Neumím se pořádně zahřát, co přišel podzim,“ postěžovala si Lenice. „Spím ve třech svetrech a pod dvěma přikrývkami. Myslíte, že tu může i sněžit?“

„Já cítím ve vzduchu nějakou čertovinu,“ ozval jsem se. „Všimli jste si, jak málokdy je s námi u jídla Brown? Včera jsem šel k velkému rybníku a viděl ho, jak jde s Imou a objímá ji.“

„A já vám řeknu,“ přikývla Lenice, „že od toho okamžiku, co jsem ze stromů v lese viděla padat první zažloutlé listí, mám pořád silnější pocit něčeho…“

„Blížící se zkázy?“ zeptal se André.

„Zkázy, to ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale určitě něčeho smutného. Jako kdyby kouzlo Domu jara a léta bylo jen trik; lest nebo past. Chybí mi moje dítě.“

„Byl to kluk, anebo holčička?“ zajímal jsem se.

Už se chystala odpovědět, ale pak se zarazila a upřela oči do nebe. Taky jsem zvedl hlavu a čekal jsem, že tam uvidím kroužit starého kondora, ale bylo jen prázdné, šedé a veliké. Vítr vál jako divý, hrozil, že nám ukradne klobouky a čepice.

„Ano, jsem zralý na návrat do města,“ prohlásil André.

„Jsme snad prokletí, ale ještě to nevíme?“ položila si otázku Lenice. „O to tady jde?“ V očích měla slzy.

Objal jsem ji a ona se otočila a políbila mě na ústa. Zůstali jsme v objetí velice dlouho. Když jsme se od sebe odtrhli, André pozvedl sklenku a povídá: „Na zimu a na paní Gashovou.“ Pak jsme zůstali ještě nějakou dobu u baru, mlčky jsme popíjeli a ono začalo sněžit.

Moje postel měla nebesa a jarní deště na ně bubnovaly a stékaly po stranách, takže jsem do nového dne vyhlížel přes rozechvělou roušku. Déšť je tu zvláštnost – je mokrý, ale látku promočit nedokáže. Šplouchá mi do dlaně, ale okamžitě usychá. Za krátkým pruhem trávníku – moje postel totiž stojí na louce – je psací stůl, židle, vedle pak prádelník. A nahoře na něm zrcadlo, a když tak sedím opřený o polštáře a píšu ti tenhle dopis, vidím v něm svůj hrubý obraz rozplizlý deštěm. V dolní zásuvce prádelníku se usídlil hraboš, udělal si hnízdo ze suché trávy a listí.

Není tu záchod, který by stál za řeč, ale krátkým úprkem doleva k mlází se dostanu k nahrubo vykopané jámě a malému borovému špalku, o který se můžu opřít. Stromy v mlází nejsou jehličnany a poskytují příjemně veliké listy, dokonale měkké na dotek. Kdybych opustil lože a vydal se opačným směrem, do vršku a pak zase dolů z něj, došel bych k vysokému živému plotu, jehož jedna část se otevírá jako dveře a má i zámek. Louka, která je mým pokojem, je veliká; včera jsem se vydal dál od postele a objevil jsem menší vodopád a pod ním jezírko se zlatými rybičkami a s listy leknínu. V Domě čtyř ročních dob vše, co je venku, je uvnitř; jak řekla stará Ima, terapeutka a hermafrodit – je rozdělená přesně uprostřed, takže jedna strana je muž a druhá je žena –, hned po našem příjezdu: „Kéž z vás terapeutické vlastnosti tohoto domu vyženou všechny ty temné myšlenky… ven.“

Horko a vysoká vzdušná vlhkost. Dokonce i motýli s šídly u jezírka přestali tak třepetavě poletovat a pohybovali se, jako kdyby nelátali ve vzduchu, ale spíš plavali ve vodě. A my, my všichni včetně Lenice jsme se svlékli do spodního prádla a oblečení jsme nechali poházené mezi květinami na louce. Spencer přispěchal a na stříbrném vozíku měl sklenice s limonádou.

„Já tam lezu,“ ohlásil pan Brown. Vstal, sundal si nátělník a odhalil rozměrné špeky; pak začal couvat od jezírka. Nato zařval něco nesrozumitelného, rozběhl se a v běhu se pohupoval jako rosol. Když se dostal ke břehu, skočil, opsal dost skrovný oblouk a přistál rovnou na pupku; voda vycákla do všech stran. Při pohledu na ten výkon jsme se rozesmáli, ale když se zase voda uklidnila, všimli jsme si, že se potopil a není ho vidět. Hladinu narušila jen tenká šňůrka bublin.

„Na chlapa, co dohlížel na zpopelňování sirotků, je s ním docela sranda,“ povídá André.

„Mně připadá docela pohledný,“ prohlásila Lenice.

Mě zaujala armáda mravenců, kteří v zástupu mašírovali trávou vedle mojí levé paže. Zavolal jsem na ostatní, ať se jdou podívat. Klekli si vedle mě a sklonili hlavy blíž k zemi.

„To je ohromující, do jakých detailů je Dům propracovaný,“ řekl jsem.

„Do posledního mravenečka,“ souhlasila Lenice.

André vstal a podíval se k jezírku. „Není tam Brown už nějak moc dlouho?“ nadhodil.

„Je,“ přikývl jsem. Ale místo abych za ním skočil a začal ho hledat na dně, zaběhl jsem k místu, kde odložil knížku od Imy. Otevřel jsem ji a listoval jsem stranami. Všechny do jediné byly naprosto prázdné.

Brown se vynořil, až to šplouchlo, a já jsem knihu upustil. Než jsem se otočil, slyšel jsem Lenice, jak se ho ptá, jaká byla voda. „Musíte se vykoupat taky,“ řekl Brown. „Cítím se jako znovuzrozený.“

Paní Gashová vstala, beze spěchu došla ke břehu a pak si vlezla do jezírka. Pomalu a elegantně se ponořila do chladivé vody a při tom si vzdychla.

„Rozhodnuto,“ povídá André, „jdu tam taky.“

„A já taky,“ přidal jsem se.

A jak jsme tak na sebe toho parného dne cákali a smáli jsme se, najednou se na břehu objevila Ima. Ruce měl založené na prsou, byl k nám otočený knírkatou půlkou tváře a šklebil se.

U městského přístaviště jsme se nalodili na zavalitou, křišťálovou ponorku. Naposledy jsem zběžně přejel pohledem věžičky a tovární komíny, saze snášející se jako černý sníh, pobledlé obličeje lidí jdoucích do práce podél drolících se cihlových průčelí – a pak se ozval kapitán, žoviální vousáč v kšiltovce a v modré uniformě se zlatými epoletami, jako kdyby vypadl z některé z mých ukrutně dobrodružných knížek: „Všichni na palubu.“ A my čtyři, my pasažéři jsme si slezli po křišťálovém žebříku do průzračného břicha toho plavidla, a jako kdybychom spíš sestupovali rovnou do tmavohnědé říční vody. Jakmile jsme se usadili na křišťálová sedadla, pohodlnější, než byste si pomysleli, kapitán zavřel křišťálový poklop, kterým jsme sem sestoupili, a i on si sedl na své místo vpředu; před ním se rozprostíraly téměř neviditelné řady křišťálových páček a tlačítek.

Lodní šrouby se rozdrnčely a rozbzučely a ponorka začala klesat, spíš zvolna padala, než že by se potápěla, bylo to jako ve snu, opouštěla matnou záři slunce a nořila se do tmy. Kapitán zapálil jedinou voskovici, víc jsme k vidění neměli, a zavolal přes rameno: „Udělejte si pohodlí, přátelé. Pokud narazíme na nějaké mořské živočichy, pokusím se vám je ukazovat.“ Pak jsme my čtyři, my pasažéři dostali pokyny, ať za cesty nemluvíme, ale k nim i ujištění, že na vzájemné poznávání budou spousty času, jakmile dorazíme k cíli. Hnědou přístavní vodu zanedlouho vystřídala čistší černá, podobná nočnímu nebi. Zvuk lodních šroubů mě uspával, a tak jsem napůl podřimoval, anebo jsem si prohlížel zátylky dvou mužů sedících přede mnou a profil mladé ženy po mé levici. Tři muži a jedna žena, pomyslel jsem si a pak jsem nakrátko upadl do spánku.

Probudil mě až zvuk kapitánova hlasu. „Na pravoboku, přátelé. Dokonalý exemplář druhu Merillibus dachinasis.“ Podíval jsem se tam a kolem plavala velikánská potvora.

Tělo měla průhledné jako medúza, jako naše ponorka, zato oči a vnitřní orgány jí jasně, modře fosforeskovaly. Pak jsem se začal rozhlížet do všech stran, po dalších světélkujících rybách, kterými byla ta černota posetá jako hvězdami a planetami, až do dálky, kam oko dohlédlo.

To André našel kostru zahrabanou v písku duny, kam jsme po ránech chodívali často meditovat. Mrtvá na sobě měla těžký plášť a nestačila si stáhnout galoše. Klobouk měla k hlavě přichycený podhradním páskem a na lebce jí určitě zbyl nějaký porost, protože zpod dýnka klobouku trčelo hodně pramenů dlouhých plavých vlasů. Ten den, kdy nás zavedl, ať se na kostru podíváme, kolem Domu polehávala hutná mlha.

Když jsme Imě oznámili, co André nalezl, promluvil/a oběma koutky úst najednou.

Mužská strana řekla: „Eddingsová, Eddingsová, chuděrka Eddingsová,“ a ženský protějšek povídá: „Nemám ponětí, kdo by to tak mohl být.“

Pan Brown přispěchal s dotazem: „No jo, ale kdo je Eddingsová?“

„Já si myslela, že odjela ponorkou,“ odpověděla Ima. „Někteří se prostě nedokážou přimět k odchodu.“ Nato k nám náš terapeut obrátil mužskou stranu, uhladil si jedním pohybem knírek, narovnal si monokl a dodal: „Byla to libová fešanda.“ Pak se usmál.

Nevěřícně jsme zalapali po dechu nad tím, jak neomaleně naše opatrovnice mluví, a když odešel, vyměnili jsme si pár ostřejších slov o jeho hrubší stránce. Zanedlouho k nám dokodrcal Spencer s tím svým stříbrným pojízdným servírovacím stolkem. Byl to holý hřích, pozorovat ho, jak se s ním hmoždí do vršku duny, ale nakonec se mu to povedlo, takže mohl zapáchající ostatky odvézt právě tím vozíkem, na kterém nám ještě toho večera dopraví do lesa skopové.

Nad hlavami nám přeletěli ptáci. Seděli jsme s Brownem na dvoukřesle s vysokým opěradlem uprostřed pole zarostlého žlutými zvonky a dívali jsme se, jak André pouští draka, kterého mu Ima dala za přiznání, že jeho znalosti chemie mají mnoho společného s výrobou výbušnin. Pozdně jarní vánek byl chladivý a čerstvý.

„Možná sen,“ špitl Brown.

„He?“ já na to.

„Ale nic, já jen že ten drak… je na něm namalovaná chobotnice a mrská ocasem, takže mi připomíná jednoho z našich sirotků.“

„Měl podobného draka?“ zajímal jsem se.

„Ne, ten chlapec měl osm rukou. Nebo spíš osm polovičních rukou a na konci každé jeden nehet. Byl moc hodný, ale rodiče si ho nechtěli nechat, i když byli dost mladí.“

„Co to bylo za sirotčinec?“ zeptal jsem se.

„Moc, moc úpravný. Čerstvá sláma každý druhý den, pramenitá pitná voda, každý třetí den zelňačka s kusem tlustého a krajíc tvrdého chleba. Jo, a ten kluk uměl přímo zázračně skládat skládačky.“

Na přelomu mezi létem a podzimem přišla hodně horká noc. Ležel jsem na posteli a poslouchal cvrčky a díval se na osamělou světlušku, jak poblikává sama na sebe v zrcadle na mém prádelníku. Dolů padalo světlo měsíce, ale měsíc nikde. Zrovna jsem se probudil ze snu o cirkusu, v němž jsem se díval, jak nějaká dívka spadla z visuté hrazdy a zabila se. To, že jsem jim nalhal, jak umím různé kousky na hřbetu běžícího koně, ve mně kdovíproč probudilo pocit viny za její nehodu a taky mě honili klauni. Potřásl jsem hlavou a vstal jsem. Zašel jsem k jezírku s vodopádem zahnat horko. Shodil jsem pyžamo a vklouzl do vody.

Po chvíli jsem doplaval pod tu padající chladivou stěnu, nechal jsem si ji tříštit o hlavu, aby zahnala ten zlý sen. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že jsem vodní stěnou prošel a jsem za ní, v chodbičce. Všiml jsem si, že nevede nikam daleko, protože na druhém konci prosvítal měsíční svit další vodní spoustou. Proplaval jsem tou tajnou chodbou, a jakmile jsem byl na druhém konci, zase jsem prošel tou osvěžující zástěnou – a ocitl jsem se v jezírku téměř úplně stejném, jako to v mém vlastním „pokoji“.

I když jsem byl nahý, vylezl jsem z vody a začal jsem zkoumat, kde jsem se to vlastně ocitl. Byla tu louka dobře osvětlená měsíčním svitem, a o kus, o ne moc velký kus dál jsem spatřil postel s nebesy. Doplížil jsem se blíž; došlo mi, že jsem pronikl do cizího „pokoje“. Rozhodl jsem se, že se pokradmu, abych nikoho nevzbudil, prostě jen podívám, kdo ten můj soused je. Opatrně jsem se dosunul zezadu za čelo postele a podíval jsem se přes ně.

Musel jsem nasadit všechny síly, abych nevyjekl, protože jsem tam našel Lenice, nahou v posteli s jiným. A když jsem tam tak postával, Spencerovy oči se rozsvítily. Věděl jsem, že ví, že jsem tu. Tři kloubovité prsty na jeho levé ruce, které spočívaly na smetanově bílém ňadru paní Gashové, se maličko stiskly, žárovka toho oka, které bylo blíž ke mně, zablikala a zase zhasla: spiklenecké mrknutí. Když jsem couval pryč, ze zátylku mu vyletěl ten maličký modrý obláček. Upaloval jsem tím měsíčním světlem bez měsíce tak rychle, jako kdybych seděl na koni pádícím do útoku.

Byl jsem po pás ve sněhu, každý krok byl hrozně namáhavý, sněhová vánice byla tak krutá, že jsem skoro nic neviděl. V jedné ruce navlečené do rukavice jsem držel bombu, druhou rukou jsem svíral Lenice, prodírali jsme se lesem k okraji Domu čtyř ročních dob. Ležel dál, než bych si kdy představoval. Zastavil jsem se, vzhlédl jsem, ale ani když jsem si zastínil oči rukou, nenašel jsem nikde poblíž Andrého. Zavolal jsem na něj, ale přes skučení větru jsem nezaslechl žádnou odpověď. Ruce a nohy a prsty jsem měl prokřehlé, cítil jsem, jak se mi mráz zakusuje ostrými tesáky do obličeje. Pak mi došlo, že už nedržím za ruku Lenice. Otočil jsem se a nespatřil nic než bílou prázdnotu. Skutečnost, že jsem uvězněn v umělém světě, rychle se naplňujícím sněhem, v jeskyni na samém dně oceánu, mi zjevila konečnou pravdu o tom, co to je samota. Nejradši bych se zastavil a vzdal bych to, nechal bych se, jak říkal/a Ima, „najít na jaře, až všechno odtaje,“ řekl/a to krátce před tím, než se za ní/ním zabouchly a zamkly dveře betonového bunkru, který má místo kanceláře. Ale místo toho jsem se vlekl dál a doufal jsem, že najdu hranici a podaří se mi do ní výbuchem udělat díru a uniknout.

Ponorka stoupala do podmořské jeskyně a nakonec se vynořila mezi stalaktity a stalagmity a před krátkou šíjí, po které se šlo ke stěně jeskyně a ke kovovým dveřím v ní. „Všichni vylodit,“ povídá kapitán. Otevřel poklop a vylezl ven a postavil se na trup křišťálové ponorky a pomáhal nám jednomu po druhém přejít bezpečně po té úzké skalní pěšině. Jakmile jsme byli všichni v té jeskyni, kde kapalo ze stěn, dovedl nás ke dveřím. Dvě krátká zaťukání, tři dlouhá, pak jedno krátké a jedno dlouhé a nato rychlé zabubnování nehty, a kovové dveře se se skřípěním otevřely. Pak nás uvítala Ima, podivný Ima, skrčený a vrásčitá, oblečená do barevných a plandavých šatů se vzorem květin a sněhových vloček, rozdělený/á uprostřed čárou, po které by se dalo přejet nehtem. Na jedné straně hlavy visely dlouhé šedivé vlasy stažené růžovou hedvábnou mašlí do copu, na druhé byly vlasy střižené nakrátko. Na jedné straně knírek, na druhé nic. A na mužské straně navíc monokl. Na ženské straně úsměv, zlaté zuby. Jedna paže svalnatá, ta na druhé straně útlá, manikúrovaná a s nehty nalakovanými na červeno.

„Výtečně, kapitáne. Teď už jsou moji,“ řekl Ima hrubým hlasem. „Račte dál,“ dodala pak miloučce a mateřsky, milou stranu k nám otočila, když zavírala dveře; kapitán zůstal za nimi a my vešli do nevelké, zešeřelé místnosti z betonu. Pod holou žárovkou, která vydávala jaksi zakalené světlo, stály čtyři židle v řadě a jedna proti nim. Posedali jsme si na ty, které byly očividně určené pro nás, a Ima na tu svou.

V příštích několika minutách nám Ima svým nejlaskavějším hlasem vyložila vše o Domě čtyř ročních dob a pak nám všem přidělila úkoly. Já jsem dostal nařízeno, abych každý den svého pobytu v Domě osobně napsal dopoledne jeden dopis. Prý ti mám vylíčit vše, co se událo včera. Ta mladá dáma se měla každý den ráno hodinu modlit. Jeden z pánů měl meditovat, druhý, ten menší a obtloustlý, zase dostal knihu, jmenovala se Gilead, a z té měl každý den před snídaní přečíst padesát stránek. „Předtím, když váš život běžel jako obvykle,“ řekla Ima, „byly vaše myšlenky roztříštěné a vaše duše právě tak. Tady se musíte složit z kousků dohromady. Střídání ročních dob bude nití, na kterou ty střepy navléknete. Díky tomu všemu sami sebe vytvoříte odznova.“

„Já to nechápu,“ prohlásila mladá dáma.

„Však pochopíte, má drahá,“ řekl Ima, načež vstal a došel ke dveřím přímo za svou židlí. „Za mnou, prosím,“ vyzval nás pomalým mávnutím své ženské paže. Vstali jsme a šli za ním. Rozevřenými dveřmi jsme vyšli do slunce, pod modré nebe, pod obláčky jako z bavlny a do zurčení tekoucí vody. „Jaro,“ řekla Ima zároveň hrubě i mile, „jako ostrá bolest v lebeční krajině radosti.“

„Brown je po smrti,“ ohlásil André a jeho slova se v chladu srážela v páru. „Našel jsem ho na hromadě oranžového listí, tam, jak se potok vine kolem jilmového lesíka a pak teče ke kanceláři. Podle otisků na krku ho někdo uškrtil. A tohle,“ ukázal nám skleněné kolečko připevněné na šňůrce, „leželo vedle něj.“

„Hlásil jsi to?“ zeptal jsem se.

„Jestli jsem to hlásil?“ usmál se. „Mám dojem, příteli, že přišel čas opustit Dům čtyř ročních dob.“

Tajnou schůzku jsme si večer před tím naplánovali tak, že jsme se domluvili vzájemným poklepáváním na nohy pod jídelním stolem. Bylo tak pozdě, že když jsem za ní šel ukrytý tmou do hloubi lesa, cvrčci už mlčeli. Vynořila se jakoby odnikud, zhmotnila se jako duch, na sobě měla čistě bílou noční košili. Toho letního dne bylo parno, ale s nocí se ochladilo a zem pokrývala vrstva rosy. Nijak jsme si nepovídali, přitiskla se mi na rty a rukou zašátrala rovnou po pásku. Cítil jsem teplo jejího těla, cítil jsem, jak mi prsty šátrá po údu, jak mi kalhoty padají a skládají se u kotníků do varhánků.

Nad hlavami nám poletovali netopýři, v podrostu pelášili svými chodbičkami, černými jako smůla, nějací tvorečkové. Uslyšel jsem, jak velké hodiny nad dveřmi kanceláře odbily třetí nad ránem. A pak jsme byli na zemi; ona na všech čtyřech, já za ní, ponorka v podmořské jeskyni. Chvíli jsem se snažil jako zjednaný, pak se zápalná šňůra mojí vášně zkrátila ještě víc. Přesto jsem se držel, myslel jsem na naše dny a na následky každé ubíhající hodiny, té uplynulé i těch, co přijdou.

„Ještě,“ šeptala, „ještě,“ pohupovala se dopředu a dozadu s přesností a rytmem stroje.

Zaryl jsem prsty do měkkých boků, zaskřípal jsem zuby, zasténal jsem, jako by mě právě křísili z mrtvých, dělal jsem, co jsem mohl, dokud všechno náhle nezbělalo. Srdce mi sevřel mráz, vnitřní zima, a pak svět a Čas vybuchly, střepy ročních dob létaly do všech stran, jako listí na podzim, jako déšť a sníh, jako zázrak hvězd v mojí lebce.

přeložil Richard Podaný

Doslov Jeffreye Forda:

„V Domě čtyř ročních dob“ je povídka v podobě kapesních hodinek, které výbuch rozmetal na kusy. Jako u mechanismu umělého člověka, který je jednou z jejích postav, byly i její části vyšinuty z lineárního proudu a čtenář či čtenářka si sám či sama musí rekonstruovat sled událostí. Výprava poutníků do podzemního Domu čtyř ročních dob v průhledné ponorce je jako cesta k psychoanalytikovi. Zdá se, že všichni hrdinové se do Domu odebrali kvůli léčbě nějaké své duševní poruchy. Opětovné spojení nesourodých částí příběhu do narativní linie, jež probíhá v mysli čtenáře, je jako znovunabývání duševního zdraví u pacientů v povídce. A jinak už toho o tomhle kousku nemůžu říct moc. Obraznost, postavy, fragmenty vyprávění, to vše má svou vlastní vnitřní logiku, a já doufám, že ta se v mysli každého čtenáře odkryje jiným a jedinečným způsobem. Nápad o domě, kde se různé roční doby ukrývají v různých jeho částech a pokojích – v jednom podzim, v jiném zima a tak dál –, nosím v hlavě už velice dlouho. Pokusil jsem se z toho udělat lineární povídku, ale tomu se téma prostě vzpíralo. Až když jsem zkusil tenhle zlomkovitý formát, byl jsem s to povídku dopsat. Spencer, mechanický muž, který v Domě čtyř ročních dob posluhuje, se v mé představě velmi podobá mechanickému člověku, který se objevil v americkém filmu, jenž byl pokračováním Čaroděje ze země Oz. Pokud se nepletu, ten film se jmenoval Návrat do země Oz a předkládal poměrně temný pohled na věc. Mechanický muž se v příbězích o zemi Oz jmenuje Tik-Tak. Jinou souvislost se zemí Oz nenajdete, jen ten obraz mosazného, strojového tvora. Průhledná ponorka i jeskyně na dně oceánu pocházejí z mého snu. V něm jsem se na takové ponorce plavil a těsně před probuzením jsem spatřil nádherné, svítící tvory. V roce 2005 jsem tuhle povídku předčítal na World Fantasy conu, a abych jasně vyznačil ty radikální změny času a místa mezi jednotlivými oddíly, vždycky jsem zazvonil na skleněný zvoneček. Povídka „V Domě čtyř ročních dob“ poprvé vyšla v časopise Fantasy editora Seana Wallace, a to ve stejném čísle, kde bylo i rozsáhlé interview se mnou, které pořídil Matthew Cheney. Doufám, že se tahle výstřední vidina českým čtenářům zalíbí.

Ford, Jeffrey (1955 – )

Americký autor fantastiky, narodil se 8. 11. 1955 v New Yorku, vyrůstal v umělecky zaměřené rodině na Long Islandu. Díky svobodné výchově se škole příliš nevěnoval, ale nakonec přece jen dokončil vyšší střední školu se zaměřením na anglický jazyk, ačkoli doktorát již nezískal, od roku 1988 se totiž začal věnovat středoškolské výuce v New Jersey, kde dodnes žije a pracuje. Jeho próza je výrazná díky bystrému a všímavému stylu, jenž ho pasoval do vůdčí role umělecké podoby fantasy žánru, která se na rozdíl od konvenční tvorby nebojí využívat svěžích a originálních námětů s přesahem až k surrealismu. Po spisovatelské kariéře toužil již od mládí, ovšem k psaní se vážněji dostal až pod vedením Johna Gardnera. Jeho první publikovanou prací byla povídka The Casket (1981) v Gardnerově literárním magazínu MSS. Krátký debutový román Vanitas (1988) je hororovým či snad barokním fantasy příběhem s příměsí surrealismu, smrt se zde vrací na jeden den v roce v podobě karnevalu pořádaném v zábavním parku vytvořeném ze dřeva a parou poháněných soukolí. Román je dnes téměř zapomenut, zajímavý je především z pohledu postupů mnohdy přepracovaných v pozdější autorově tvorbě.

Pozornost čtenářů poprvé výrazněji upoutal románem The Physiognomy (1997-World Fantasy Award), skvěle napsaným detektivním příběhem ze světa, kde jsou zásady frenologie hlavní pomůckou soudní moci, což v praxi vede k persekuci tělesně postižených občanů. Samotný děj románu sleduje pátrání po ukradeném posvátném předmětu, které je vedeno jedním z nejváženějších vyšetřovatelů vládnoucího režimu. V neméně zdařilém pokračování nazvaném Memoranda (1999) se již bývalý „fyziognomik“ Cley snaží nalézt lék na spavou nemoc rozšířenou tyranem zbaveným moci v předchozím svazku, ten se však sám stává obětí epidemie a jedinou nadějí na záchranu nemocných je tak cesta do jeho mysli, kde se ve zvláštní krajině obývané částečně nezávisle žijícími obrazy reálných osob skrývá vzorec vytouženého protijedu. Nesmělé rozpaky dychtivých čtenářů vyvolalo zakončení série v románu The Beyond (2001), v němž se hlavní protagonista celého cyklu snaží na cestě fantastickou krajinou najít spásu před trýznivou odpovědností za zločiny minulosti. Autorovi se zde v jinak velmi kvalitně napsaném díle přece jen nepodařilo uspokojivě završit jeden z nejpozoruhodnějších fantastických cyklů současnosti, jenž je mimochodem znám také pod souhrnným označením Well-Built City.

Kratší práce publikoval nejprve v malonákladových časopisech Space & Time a Aberrations, výraznější odezvy se tak dočkala až povídka The Fantasy Writer’s Assistant (F&SF 2000-nom. Nebula), titulní práce souboru The Fantasy Writer’s Assistant and Other Stories (2002-World Fantasy Award). Spolupráce s magazínem F&SF je oboustranně velmi prospěšná, což dokazuje značná pozornost věnovaná povídkám The Honeyed Knot (F&SF 2001-nom. World Fantasy Award), Creation (F&SF 2002-World Fantasy Award, nom. Hugo a Nebula, č. Stvoření-F&SF 4/2006) a Something by the Sea (F&SF 2002). Autor samozřejmě publikuje i jinde, jako příklad uveďme povídky The Weight of Words (Leviathan 3, ed. Jeff VanderMeer & Forrest Aguirre 2002-nom. World Fantasy Award), The Green Word (The Green Man: Tales from the Mythic Forest, ed. Ellen Datlow & Terri Windling 2002) a v neposlední řadě The Empire of Ice Cream (Sci Fiction website 2003 – Nebula, nom. Hugo a World Fantasy Award, č. Zmrzlinová říše-Trochu divné kusy/Laser 2005), titulní práci druhého povídkového souboru The Empire of Ice Cream (2006). Z mnoha kratších prací dále jmenujme česky vydané tituly Exo-Skeleton Town (Black Gate 2001, č. Krust-Ikarie 6/2006), The Annals of Eelin-Ok (The Faery Reel: Tales from the Twilight Realm, eds. Ellen Datlow & Terri Windling 2004, č. Kronika Eelin-Oka-Ikarie 9/2005), A Night in the Tropics (Argosy 2004, č. Večer v Tropicu-Pevnost 4/2006) a In the House of Four Seasons (Fantasy Magazine 2006, č. V Domě čtyř ročních dob-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006).

Dosud poslední publikovaný román The Portrait of Mrs. Charbuque (2002-nom. World Fantasy Award) je surrealistickým obrazem alternativního New Yorku 19. století, v němž se poněkud nudný život úspěšného malíře zcela změní po přijetí zakázky na portrét tajemné zákaznice. Dosud poslední publikovaný román The Girl in the Glass (2005) se odehrává v Americe 30. let minulého století. Skupinka podvodníků se zde živí pořádáním duchařských seancí pro zámožné truchlící. Při jednom z těchto představení dojde ke skutečnému zjevení zavražděné dívky. Pátrání po záhadě stojící za její smrtí odkryje temná tajemství překvapivě spojená s Ku Klux Klanem a eugenickou laboratoří financovanou Henry Fordem a některými prominentními bankéři.

Paolo Bacigalupi

PAŠO

Paolo Bacigalupi je bezesporu největším objevem na povídkové scéně anglo-americké fantastiky posledních několika let. Z tohoto pohledu bývá přirovnáván k Tedu Chiangovi a uvidíme, jestli si takovou poctu skutečně zaslouží. Ve světě se prosadil skutečně působivou povídkou „Flétnová dívka“ a přiznám se, že ihned po jejím přečtení a zařazení do české edice magazínu F&SF jsem prostě věděl, že tohle je autor, kterému budu vždy a rád věnovat svou pozornost. Dokáže napsat příběh z budoucnosti s hluboce lidským zaujetím. Je vidět, že se o své hrdiny opravdu zajímá a pozadí příběhu mu rozhodně není lhostejné, což není u autorů zase tak obvyklé, jak by se snad mohlo zdát. Je skutečně zvláštní, jak silně se někdy člověka dotkne setkání se zcela odlišnou kulturou tak, jak to Bacigalupi přiznává v případě svého pobytu v Číně a Indii. Pro autora je přirozeně důležité porozumět odlišnému způsobu života a science fiction spisovatelům vždy pomáhalo vcítit se do možných budoucích kultur s mnohem větším pochopením (za všechny jmenujme Cordwainera Smithe). Tohle a čirý spisovatelský talent otevírá Bacigalupimu pole netušených možností.

Suchý vítr snadno roznášel štiplavý pach hořícího hnoje. Rafel Ka’ Korum se nadechl, jedinkrát, zhluboka, ochutnával vzpomínky, pak si na obličej přitáhl těsněji elektrostatický šál, otočil se a chystal se od pasažérů, kteří zůstali sedět na tlustokolu, převzít zavazadla.

Vítr se kolem něj prudce proháněl. Šály se uvolnily, začaly v bodavém větru divoce pleskat, hnědé ruce lapaly po těch potrhaných, volně vlajících třepetalkách, které jiskřily a popraskávaly, a ruce je pak upevnily přes nosy a ústa. Nějaký muž, podle křížku Kai, podle hedvábné košile Kelijec, podal Rafelovi dolů koženou brašnu, pak přitiskl dlaně k sobě a sehnul hlavu: rituální, neplodné rozloučení. Rafel mu to oplatil stejně. Ostatní cestující, nesourodá parta lidí z kotliny, všichni důkladně zachumlaní na sedadlech v tlustokolu, mu taky pokynuli a pečlivě a zdvořile tím ocenili jeho pašovský šat a znalostní značky.

Tlustokol pomaličku odjížděl. Baňatá rosolovitá kola křupala na tvrdé hornině Suché kotliny. Rafel se díval, jak otlučený vůz mizí. Cestující na oplátku pozorovali jeho a v jejich pohledech byly spousty otázek: proč vlastně nějaký keliský Pašo vystoupil uprostřed pouště? Rafel se otočil a zadíval se k vesnici.

Kulaté haci místních Džaiů se v holé kotlině krčily jako partička uprchlíků s kuželovitými klobouky, špičky tiskly jako hlavy těsně k sobě, šaty z nepálených cihel měly pocákané bílými džaiskými geometrickými vzory. Kolem se rozkládala jílovitá pole, obdělaná a trpělivá, vítr se po nich točil, vyhazoval do vzduchu drobné víry, až poskakovaly po celé bledé rovině. V dálce trčely z kotliny kosti starého města, spletitá masa trosek z oceli a betonu, mlčící a opuštěná po víc generací, než by si dokázali pamatovat třeba i Džaiové.

Rafel si rozmotal šál a znovu se zhluboka nadechl, nabral pachy domova, natáhl nostalgii, vpustil si ji až do hloubky plic. Prach a hořící hnůj a šalvěj nesená větrem od vzdálených vršků, všechno promíchané. Někde ve vesnici opékali maso. Kojot nebo králík, kterého nejspíš sonicky ochromili a stáhli z kůže, než zase stačil přijít k vědomí, a ze kterého teď odkapává tuk na uhlíky. Rafel znovu vdechl a olízl si rty. Už teď začínaly v suchém vzduchu praskat. Kůže, dlouho uvyklá příjemné keliské vlhkosti, se mu na obličeji natěsno napjala, jako kdyby měl na sobě masku, která co nevidět spadne.

Teskně se ohlédl po vzdalujícím se tlustokolu, který se jako hračka zvolna plazil ke vzdálené kalné čáře, u níž se modré nebe konečně dotýkalo žluté hlíny. Rafel si vzdychl, hodil si brašnu přes rameno a vykročil k vesnici.

Oddělený hlouček haci na kraji vesnice se rychle přibližoval. Pevně sevřená masa silných stěn a klaustrofobických průchodů. Ulice se náhodně kroutily, lákaly vetřelce, aby se vpotáceli do slepých průchodů a dvorků smrti. Nahoře visely zvukové žárovky, jejich zobáky se rozevíraly, dychtivé se rozeřvat.

Rafel bloumal mezi džaiskými liniemi obrany po cestě z dětských vzpomínek. Poznával haci Bia’ Giomy, vzpomněl si, jak mu platila cukrovými špalky, když jí nosil vodu od studny. Poznával silné modré dveře Eviina dvora a rozpomněl se, jak se spolu schovali pod lůžkem jejích rodičů a potlačovali smích, když ti dva nahoře hekali a vrzali postelí. Matka mu napsala, že Bia’ Giomo už zesnula a že Evia se teď jmenuje Bia’ Dosero a žije ve vesnici Jasné zřídlo.

Rafel zahnul za další roh a poznal starého Martize, který dřepěl před svým haci. Nad ohníčkem ze sušeného hnoje se vařily červené fazole, pomaličku se měnily v kaši. Rafel se usmál a chystal se starce pozdravit, jenže jakmile Martiz Rafela uviděl, sebral kotlík s fazolemi a hrabal se dozadu v zoufalé snaze dodržet karán.

Rafel si honem zase přetáhl šál přes obličej a omluvně sklonil hlavu. Martiz se obměkčil aspoň natolik, aby odložil fazole a sepjal dlaně. Rafel mu to starobylé gesto oplatil. Mohl by Martizovi vyprávět, kde se to karánské gesto vzalo a jak se rozšířilo za dob Očištění, ale Martize by to nejspíš nezajímalo. Mezi Džaii to bylo zvykem a to stačilo. Džaiové dodržují staré zvyky. V Keli si zase lidi potřásají rukama a karán skoro nedodržují. Obchodnická kultura se snadno zbavuje důkladných tradic, které byly dřív potřeba k přežití. Džaiové mají delší paměť.

Rafel obešel Martize v předepsané dvoumetrové vzdálenosti a kličkoval hlouběji do vesnice. Uličky se zužovaly, až z nich byla stezka stísněná mezi zdmi. Natočil se bokem a procházel zabíjecí škvírou, stěny se mu tiskly k hrudi a k lopatkám. Na konci zabíjecí škvíry se na chvíli zastavil a marně se snažil oklepat si ze šatů prach z nepálených cihel.

Rozezněl se dětský smích. Uličkou k němu upalovali džaiští kluci, proti žluté hlíně haci jejich šaty vypadaly jako sytě nachové cákance. Najednou se zarazili, okukovali jeho bílý pašovský háv a znalostní značky, pak sepjali hnědé dlaně a uctivě přikývli. Za chviličku už proběhli kolem něj, dál se honili, zabíjecí škvírou proklouzli ohebně jako ještěrky z kotliny.

Rafel se za nimi podíval, vzpomněl si, jak se on přesně touhle uličkou hnal taky, pronásledoval kamarády, dělal, že je hákařský křižák, že je velitelem ve válce proti Kelijcům. Zdálo se mu, že to je hodně dávno. Popleskávající rudé šaty kluků zmizely za zabíjecí škvírou, Rafel zůstal v uličce sám.

Odkašlal si a několikrát polkl, aby si ulevil od svíravého sucha v hrdle. Znova se nadechl, zhluboka, hladově se dožadoval pachů svého rodiště. Šál zapraskal a on natáhl sterilní vzduch.

„Pašovy povinnosti jsou často spletité. Jak by kdo mohl předem znát důsledky nějakého činu? Každý Pašo je povinen propátrat všechny koutky možného a jednat pouze s rozvahou. Pomalá změna, to je ctnost. Má-li společnost přežít technologické převraty, rasa a kultura se musí přizpůsobit. Nestačí, že se obratné prsty v pouhých několika dnech naučí zacházet s pluhem, kultura se musí také připravit na početní růst obyvatelstva, na přesun k zemědělství, na chtěné i nechtěné následné vlny po zavedení nové technologie. Jak by bylo možné bez patřičné přípravy, mravní a filozofické, jakékoli kultuře s důvěrou svěřit technologii tak nenuceně násilnou, jako jsou střelné zbraně?“

Pašo Giles Martin, CS 152. (Kázání o mravní změně)

„Určitě jsi moc pyšná, Bia’ Pašo.“ Bia’ Hanna se na Rafela při řeči usmívala. V ústech se jí lesklo zlato a vějířky vrásek se jí v koutcích pouštních očí prohlubovaly.

„Pyšná?“ Rafelova matka se zasmála. Sundala z krbu kotlík s právě udělaným čajem a podívala se na Rafela, který seděl tři metry od ní a tvář měl zakrytou elektrostatickým šálem. „Pyšná na to, že můj jediný syn opustil na deset let rodinu? Že se od rodiny odvrátil a dal přednost Keli a jeho tisícovce jezer?“ Zavrtěla hlavou a nalila Bia’ Hanně čaj do hliněného hrnku. Sytě černá tekutina, pro kterou lístky nasušila a nechala zkvasit nad vlastním krbem, vydávala při nalévání kouřovou vůni.

„Ale přece jen, Pašo, džaiský Pašo.“ Bia’ Hanna sáhla po hrnku, z nějž stoupala pára, a na vrásčitém zápěstí jí zacinkaly snubní náramky. Ona i všechny ostatní přítelkyně seděly v Rafelově rodném domě, shlukly se kolem jeho matky, barvitá a neklidná masa smějících se provdaných žen s modrými pásy, které byly radostí a nadšením bez sebe, že je na tuhle oslavu rodinného znovushledání pozvali.

Zlaté zuby Bia’ Hanny znovu zablýskaly na Rafela. Nechala si zuby udělat na kraji Keli, byla na ně náležitě hrdá, a tak se smála na celé kolo, kdy to jen šlo. „Ale jistě, že musíš být moc pyšná. Syn se ti vrátil a už je z něj Pašo… v tomhle věku.“ Uznale popíjela čaj. „Ty děláš nejlepší kouřový čaj, Bia’ Pašo.“

„Jakápak ‚Bia’ Pašo‘, přestaň s tím nesmyslem. Dřív jsem byla Bia’ Rafel. A jsem Bia’ Rafel i teď, bez ohledu na to, co můj bláznivý syn provedl.“ Rafelova matka dolila hrnek jiné ženě, v jedné ruce šikovně držela začernalý ocelový kotlík, druhou si svírala modré záhyby sukní, aby se necouraly po podlaze.

Bia’ Hanna se zasmála. „Jsi tak skromná. Ale podívej se, jak mu ty znalostní značky náramně sluší.“ Ukázala na Rafela. „Podívej se mu na ruce, Džai Bio‘. A to písmo na tváři, tolik znalostí na kůži, a to je jenom maličká část toho, co mu šplouchá uvnitř té vyholené hlavy.“

Rafel sklonil hlavu a podíval se na vlastní ruce. Kdovíproč mu bylo trapně z toho, jak se o něj ženy najednou zajímají. Na hřbetu levice měl své první znalostní značky: starou abecedu napsanou maličkými znaky. Odsud se písmo v barvě uschlé krve rozbíhalo po pažích vzhůru a plížilo se pod šaty. Znaky stále vyššího postavení, obřadně nanášené za ty roky, liturgická mnemotechnická pomůcka o deseti tisících strof, cestičky do nitra Pašových vědomostí, každá znamená pomůcku pro paměť a je znamením jeho pokroků. Tělo mu pokryli vpíchanou kaligrafií pradávných předků, někdy to byl jen symbol, který poukazuje na knižní svazek plný moudrosti, připomínka, ujištění, že každý později vychovaný Pašo si zachová přístup k neměnnému zřídlu moudrosti.

Rafel vzhlédl právě včas, aby na matčině tváři zachytil náznak úsměvu. Bia’ Hanna si také spěšně ukrývané radosti na obličeji jeho matky všimla. Pleskla ji po boku, když se skláněla k další ženě a nalévala jí čaj. „No prosím! Vidíte, Džai Bio‘? Vidíte, jak se matka rdí radostí nad úspěchy svého syna? Jen počkejte, než se slunce dotkne okraje kotliny, už mu bude hledat manželku.“ Zahihňala se, zlaté zuby se v matném světle v haci zaleskly. „Zamkněte si dcery, milé Džai Bio‘, nebo vám je všechny sebere pro svého tetovaného synka!“

Ostatní ženy se přidaly k popichování a trousily poznámky o tom, jaké má Bia’ Pašo štěstí. Vrhaly úsměvy a hodnotící pohledy i po Rafelovi. Jeho matka se zasmála a přijímala jejich žerty i lichotky, kdepak, už není Bia’ Rafel: už je Bia’ Pašo. Pašova matka. Veliká čest.

„Podívejte! Má žízeň!“ vykřikla Bia’ Hanna a ukázala na Rafelův prázdný hrnek. „Vy našeho nového Pašu přehlížíte!“

Rafel se usmál. „Ne, Bio‘, jen čekám, kdy budu mezi tvým řečněním mít chvilku, abych něco řekl.“

„Ty nestydatý Pašo. Kdybychom nesvětily karán, nasekala bych ti na zadek. Nezapomínej, jak jsem tě tehdy, to jsi mi byl tak sotva do pasu, nachytala, když jsi trhal fazole i s kořeny.“

Ženy se rozesmály. Bia’ Hanna jim hrála divadlo, uraženě máchala rukama. „Tvrdil tehdy, že mi chtěl jenom pomoct…“

„To je pravda!“

„…ale co mi zbylo? Oškubané stonky! Jako kdyby se tam prohnal pouštní vír. To je moc dobře, že si našel nové povolání, Bia’ Pašo. Tvoje polnosti by pěkně dopadly, když se vrátil.“

Všechny džaiské ženy se smály, Bia’ Hanna dál řečnila a rozpomínala se na Rafelovy chlapecké prohřešky: jak mizely cukrové špalky, sotva se ohlédla, jak obracel na ruby elektrostatické masky, zapaloval kozám ocasy, historky se jí z pusy plné zlata jen hrnuly. Nakonec se ta fontána vzpomínek zřejmě vyčerpala a ona se odmlčela a zadívala se na Rafela. „Pověz mi, vážený Pašo, opravdu jedí Kelijci ryby? Rovnou vylovené z jezer?“

Rafel se zasmál. „Oni se mě vyptávali, jestli vážně jíme kojoty.“

„Ano, ano. Ale to jsou zvyky, Rafeli… Ty jsi ryby nejedl, že ne?“

Ženy zmlkly, pozorovaly ho, čekaly na odpověď a bezděky zadržovaly dech.

Rafel se pousmál. „Ne. Jistěže ne.“

Bia’ Hanna se zasmála. „Tak vidíte, Džai Bio‘? Krev se nezapře. I když se Džai odstěhuje do Keli, krev se nezapře. Nikdy se nezapře.“

Ženy rozšafně přikyvovaly, předstíraly, že jsou spokojené, ale oči je zrazovaly, byla na nich poznat úleva, že Rafel neporušil džaiské zvyky. Džai by radši zemřel, než aby pojedl nečistého masa. Džai dodržuje staré zvyky.

Ženy se zase rozpovídaly. Na Rafela zapomněly a dohadovaly se, kdy přijde déšť a jestli dceru Bia’ Renady není až moc vidět ve společnosti toho ženatého hákaře.

Rafel střelil pohledem k východu. Venku na dvoře pálilo slunce. A s ním se dovnitř dostávaly i mužské hlasy: otec se svými hákařskými přáteli. Brzy za nimi zajde. Obřadně mu přistrčí šálek s mezem, pak opatrně poodstoupí, dodržují přece karán. Chvíli nato, co by srdce desetkrát udeřilo, si on z kamenných kostek na dvoře šálek zvedne a všichni připijí modré obloze, cáknou trošku do prachu a budou pít, dokud se ostrý destilát z horkem rozpukané země nevypaří. Budou rituál pořád opakovat, nalévat a pít, budou opilejší a opilejší, pak se slunce dotkne obzoru a v jeho slábnoucím světle kosti starého města zrudnou.

Když Rafel pozorně naslouchal, rozeznal, o čem si muži povídají. Otcův rozesmátý hlas: „Po mně toho filipa nemá. To bude určitě po dědečkovi,“ načež se všichni hákaři rozesmáli, protože si vzpomněli na starého Gawara, který uměl hákonoži máchat jako tornádo a který za keliské křížové výpravy plival na hroby Pašů, které poslal do nebe. Bájné skutky z bájných dob. Teď se už po Suché kotlině keliské tlustokoly projíždějí beztrestně, džaiské děti nadšeně poslouchají z uchopoupat pořady z keliských vysílačů a mluví keliským slangem, a vnuk starého Gawara je od hlavy k patám počmáraný těmi hnusnými tajemstvími keliských Pašů.

Rafel si na dědečka vzpomněl taky: hubený a scvrklý stařík, který nosíval šaty prostřižené tak hluboko, aby všichni pěkně viděli chumáče mužného bílého ochlupení na hubených prsou. Muž ve světě mužů. Slavný Džai, dokonce i když mu je století a půl. Rafel si vybavil starcovy černé, pichlavé jestřábí oči, jak se jen díval, když si někdy Rafela přitáhl k sobě a šeptem mu vyprávěl o černých skutcích, o krveprolití, učil ho džaiskému chápání života, huhlavě Rafelovi cpal do uší samou tmu, dokud je nenačapala Rafelova matka a neodtáhla Rafela pryč; starému Gawarovi vynadala, že kluka děsí, a zmrzačený Gawar jen seděl na židli a díval se a usmíval se a byl spokojený a krví podlité černé oči dál upíral na svého potomka.

Rafel při té vzpomínce potřásl hlavou. I ve vzdáleném Keli jako by mu stařec šeptal do snů své krvavé historky. Těžko se na něj zapomíná. Tím spíš v Keli. Vzpomínky na jeho dobu byly všude: památníky keliských padlých, jezera otrávená zplodinami po hoření, záseky hákonožů na mramorových sochách, skelety rozvalených, vypálených a nikdy znovu nepostavených budov. Kde Rafel snil o dědečkovi, tam se Kelijci propadali do noční můry.

Rafel opatrně vstal a obtočil si kolem těla cíp šatů. Ženy se zhouply na paty, podvědomě dodržovaly karán, tři metry uvnitř, dva metry na čistém slunci, a tak to bude pokračovat deset dnů, anebo dokud nebude po smrti. Tradice. V Keli se už staré zvyky nezachovávají. Tady by jim člověk marně vysvětloval, že epidemie je už dávno pryč. Zvyk se zakousl příliš hluboko, dodržovali ho stejně nesmlouvavě jako mytí rukou před jídlem a jako dobu sázení před dešti.

Rafel vyklouzl do palčivého horka na dvoře. Otec a ostatní hákaři na něj zavolali. Rafel jim zamával, ale pít s nimi ještě nešel. Však brzy přijde a zpije se mezem do otupělosti, nejdřív ale musí dokončit svou pouť.

„Mez je samozřejmě ve velkých dávkách jedovatý, a i když je užíván po menších množstvích, toxiny se po čase nahromadí, takže poškodí nepřiměřeně velkou část mužské populace.

Džaiové rituálně destilují pouštní rostlinu, která účinky toxinů oslabuje, avšak zvyk požaduje, aby jich určité procento zachovali. Starší pokusy změnit výrobní postupy mezu se setkaly s nepřátelským přijetím. Kdyby se některý Pašo chtěl snažit o změnu tohoto zvyku, měl by asi pocházet přímo z džaiské společnosti, protože tito lidé mají příliš silnou nedůvěru ke vnějším vlivům.“

Pašo Eduard, CS 1404.

(Restaurovaný dokument, Suchokotlinský okruh, XI 333)

Haci byla stará, starší než většina ostatních ve vesnici, trůnila poblíž jejího středu, kde se sbíhaly tři uličky. Byl z ní dobrý zabíjecí výhled na křižovatku uliček a její stěny byly silné, postavené pro časy, kdy kulky byly víc než jen mýtus a krev tekla po ulicích v každé generaci mnohokrát.

Zblízka byl na haci věk poznat. Od sesedání měla všude na hliněných zdech trhliny. Po přední straně se plazily dlouhé čáry, podobné šlahounům, jako by rozpad byl součástí její konstrukce. Silné dřevěné dveře byly dokořán, umožňovaly pohled na prýskající šmolkově modrou barvu a stříbřité, rozbité dřevo. Ve dveřním rámu se pohupoval potrhaný elektrostatický závěs s propletenými černými a červenými motivy, v tradičním džaiském stylu.

Rafel stál u vchodu do haci, u závěsu, nakukoval do tmy. Zevnitř se ozývalo pravidelné skřípění kovu. Uklidňující zvuk. Džaiský zvuk. Když vyrůstal, toho dobře známého skřípání si něco užil; tehdy sedal dědečkovi u nohou a poslouchal jeho historky. Kovové vrzání se ozývalo dál. Rafelovi bylo v představách zase osm, cucal cukrové špalky, dřepěl vedle dědečka a ten mu vykládal o krveprolitích.

„Vypálil jsem Keli do základů,“ povídal stařec a v očích mu blýskalo, jako kdyby drancování viděl ještě teď. „Vypálil jsem Heli, Seli a Keli. Keli poslední ze všech. Ty průplavy jim nijak nepomohly. Jejich zelené zahrady shořely v naší napalmové lázni. Kelijky před námi prchaly, ty hloupé holky s dlouhými černými copy a stříbrnými pasy. Spálili jsme to město a vysvětlili jsme těm změkčilým vodním lidem, co to je vláda Džaiů. Nám nevládnou žádní byrokrati. Džai si o vlastním osudu rozhoduje sám. Nejsme jako ti špinaví Kaiové, kteří si zvolili otroctví a kteří nemají žádná slova. My se každý den ráno koupáme, odpoledne dobíjíme sonické přístroje a pod hvězdami pak píšeme do prachu epitafy za svoje nepřátele.“ Zachechtal se. „Vypálili jsme Keli. Vypálili do základů.“

Rafel zavolal do tmy v haci. „Dědečku?“

Škrábání na kovu ustalo. Pak začalo znovu. U nedaleké zdi si děti hrály s kamínky, snažily se srazit kusy sádry ze středového sloupku. Jejich nadšené a pak zase zklamané výkřiky se rozléhaly v horku.

„Dědečku?“ zavolal Rafel znovu.

Škrábání na kovu přestalo. Rafel se přiklonil blíž k dveřnímu závěsu. Po dvorku svištěl horký vítr a závěs se v něm lehce pohupoval. Rafel našpicoval uši. Zevnitř bylo slyšet slabounké výdechy. Konečně se ozval chraptivý hlas. „Tak ty ses vrátil.“

„Ano, dědečku.“

„Ukaž se mi.“

Rafel odhrnul závěs a vklouzl dovnitř, v prstech mu zamravenčilo od statické elektřiny v závěsu. Uvnitř byl chladný vzduch. Přitáhl si šál, tiskl si ho na tvář a čekal, až jeho zrak přivykne šeru. Pomalu vystupovaly obrysy. Dědeček seděl u krbu; shrbený stín. V rukou se mu leskl hákonůž a brousicí kámen. Krb byl vystydlý a černý. U jedné stěny ležel na zemi slamník, pokrývky byly rozházené, neustlané. Všude se ledabyle povalovaly šaty. Jedině hákonože na stěnách vypadaly, že se o ně pečuje. Ostří jim v tlumeném světle svítila; trofeje po mužích poslaných na onen svět.

Starcovo stínové tělo se pohnulo. Hákonůž v jeho rukou se zaleskl. „Tak Pašo. Keliský Pašo.“

„Ano, dědečku.“

„Tvoje matka má určitě velkou radost.“

„Ano.“

Stařec se zasmál, pak se dal do kašle. „Pitomá ženská. Pořád lomí rukama, až jí náramky cinkají. Nejspíš už pro tebe hledá dobrou partii.“ Znovu se zasmál. „Tak co, máš se teď určitě za významného muže, když sis do paměti uložil těch deset tisíc strof?“

„Ne.“

Stařec pohodil hlavou ke snímku na stěně. „Pročpak ne? Tvůj obraz sem dorazil dřív než ty.“

Rafel se otočil a prohlédl si fotografii, byl na ní on, zahalený do pašovského šatu, stál a usmíval se a vůbec se tvářil jako keliský Pašo. Tetování bylo čerstvé, ještě tmavé a zřetelné. Starším mužům vybledlo a schovalo se do záhybů kůže, jako kdyby se vepsaná moudrost vpila hluboko do osobnosti starého Paša. „Po nikom nežádám, aby si mě vážil,“ řekl Rafel.

„Ale oni si tě váží i tak. Jistě, jistěže si tě váží. Na tom si Pašové dávají záležet. Vaši psi chodí před vámi, šíří vaše obrázky, vykládají o vaší moudrosti.“ Stařec se zasmál. „Když Pašo promluví, každý mu věří. Vševidoucí a všedobrý Pašo. Kdo by chtěl moudrost od Džaie, když Pašo sedí mezi námi?“

„Já jsem Džai i Pašo. To se nevylučuje.“

„Myslíš?“ Černý mužský stín se kašlavě rozesmál, bylo to jako výbuch drsného humoru, který pak přešel do namáhavého oddechování. Hákonůž se pohnul, zatřpytil se; už ho zase ostřil. Škrábání kovu na kameni bylo rytmické a zaplňovalo haci. „Vypálil jsem Keli do základů,“ zasípal. „Udělal bys to taky? Jsou tam tvoji pašovští přátelé. A keliské dívky. Všechny jsem je pobil. To znamená být Džai.“

Rafel si dřepl na udusanou podlahu haci, tři metry od dědečka. Přitáhl si šat k tělu a usadil se se zkříženýma nohama. „To není žádná maličkost, spálit vodní město.“

Stařec se mazaně podíval a ostřil dál. „I voda může hořet.“

„Napalm. Ta zbraň by měla upadnout v zapomenutí.“

„Podle Pašů. Ale Džaiové mají dlouhou paměť. Vedeme si vlastní záznamy a máme dlouhou paměť, viď, vnoučku?“

„Kelijci taky. Tvoje jméno si tam pořád pamatují.“

„Vážně?“

„Když je někdo pronese, odplivují si.“

Stařec se sípavě zasmál. „To je dobře.“ Přestal ostřit a zvedl podezřívavě přimhouřené oči k Rafelovi. „A ty sis odplivoval s nimi?“

„Co bys řekl?“

Stařec ukázal hákonožem na Rafela. „Řekl bych, že tvoje kůže křičí po čistých keliských tůních a tvoje prsty se třesou touhou po dotyku hedvábných copů keliských dívek. To bych řekl.“ Vrátil se k ostření nože. „Řekl bych, že nos ti cuká po vůni šeříku u tisíce jezer.“

„Studoval jsem sice v Keli, dědečku, ale pořád jsem Džai.“

„To tvrdíš ty,“ ucedil stařec. Odložil nůž i brousek a otočil se stranou, k polici. Do hubených prstů popadl láhev ze silného skla. „Napiješ se?“

Rafel si honem posbíral záhyby šatu a vstával. „Měl bych nalévat.“

Stařec se zasmál a odtáhl se. „A porušit karán?“ Zavrtěl hlavou. „Byl jsi v Keli až moc dlouho. Udržuj si odstup, vnoučku.“ Odzátkoval láhev a nalil mez do dvou hliněných hrnků. Pronikavá a štiplavá vůně alkoholu zaplnila zešeřelou místnost. Stařec se opatrně posadil a postrčil hrnek až doprostřed mezi sebe a svého vnuka, teprve pak pomalu odvlekl svoje zmrzačené tělo zpátky do stínů a vysoukal se na židli u krbu. Rafel počkal požadovaných deset úderů srdce, pak se předklonil a přitáhl si hrnek.

„Na naše předky.“ Stařec pozvedl hrnek k nebi, pak ulil trošku na zem. „Ať je jejich potomci neopustí.“

„Ať je vždycky ctíme.“ Rafel udělal totéž, co děd, a ulil trochu kořalky na zem. Kapky se v prachu shlukovaly jako opály. Pil a žár destilátu ho pálil v prsou.

Dědeček se na něj díval. „Není to tak jemné jako keliské rýžové víno, co?“

„Není.“

„Tak to máš štěstí. Kelijci už prodávají svoje víno i tady. Hodně lidí to pije.“

„Všiml jsem si.“

Stařec se předklonil. „Proč prodávají svoje víno v Suché kotlině, vnoučku? Copak nevědí, že jsme Džaiové? Nechápou, že tu nemají co dělat?“

„Když ti to vadí, mohl bys prodávat mez Kelijcům.“

„Mez je pro Džaie. Badži je pro Kelijce.“

Rafel si vzdychl. „Proč bys měl být míň Džai, když piješ jejich rýžové víno? Copak prosákne do člověka a na místě ho změní v něco jiného?“ Dopřál si další hlt pálícího mezu. „I ty jsi pil rýžové víno.“

Stařec nad tím jen máchl rukou. „Jen když jsem vyplenil jejich vodní město.“

„Ale i tak se dostalo na tvůj pouštní jazyk.“ Rafel se usmál. „Udělalo to snad z tebe Kelijce?“

Starý Gawar se drsně usmál. „Zeptej se Kelijců.“

„Stejné je to se mnou.“

„S tebou? Ty jsi domácí zvíře, mazlíček. Kelijcům se určitě líbilo, že bezzubě koušeš jako pouštní zvíře. Nejsi Džai. Jsi teď jeden z nich.“

„Tak to není. Kelijci okamžitě poznají, že jsem Džai: podle přízvuku, podle očí, podle hákonože, podle smíchu, podle toho, že dodržuji staré způsoby. I kdybych chodil v Keli po mostech a plaval v jejich tisíci jezerech věky, nikdy nebudu Kelijec.“

Stařec nasadil nakvašený výraz. „Myslíš si, že jsi Džai, jen proto, že tě Kelijci nechtějí mezi sebe?“

Rafel připil dědečkovi zdviženým hrnkem mezu. „Vím to jistě.“

„Ne!“ Stařec praštil hrnkem o zem. Nádobka se rozbila, kořalka vyšplíchla, střepy se rozletěly. Odhrnul je, nevšímal si ostrých hran. „Ty nejsi Džai! Kdybys byl Džai, neseděl bys tu a nemluvil. Vytáhl bys hákonůž a za tu urážku bys mě posekal.“

„To nemluví Džai. To mluvíš jen ty, dědečku.“

Stařec se chytil za okraj krbu a pomalu se vytáhl do stoje, spíš zmrzačený, vychrtlý jestřáb než člověk, oči mu zářily ohni dávných masakrů. Svíral komín nad krbem, aby neupadl, a naprosto přesvědčeným tónem sípal: „Co dělám já, to je džaiské. Já jsem Džai.“ Vytáhl se ještě výš. „Ty, Pašo, chceš, aby Džaiové odložili hákonože a zahrabali sonické zbraně a už nikdo neuslyšel jejich křik. Berete nám technologie a dáváte je Kelijcům. Ale dějiny se nedají zapřít. My Džaiové máme písemnosti, máme vlastní záznamy o minulosti. Známe ty pašovské švindly. Když jsem vypálil Keli, Pašové padali pod mým hákonožem jako pšenice. Zakrvavil jsem jim ty bílé šaty. Řekni mi, že na mě zapomněli. Řekni mi, že by už nechtěli Džaie pohřbít!“

Rafel se ho pokoušel gesty uklidnit, vybízel ho, ať si zase sedne. „To už je pryč. My Džaiové už neválčíme s Kelijci, ani s Paši, kteří u nich náhodou žijí.“

Starý Gawar se chladně usmál a mnul si zmrzačenou nohu. „Válka nikdy nekončí. To jsem tě přece učil.“

„Ještě teď se o tobě Kelijcům zdají zlé sny.“

„Škoda, že se z toho nepoučili a nedrží se na své straně hor.“ Starý Gawar se zasmál a zvolna se zase spustil na židli. „Až vypálíme Keli příště, nad nikým se už neslitujeme. Keliský přízvuk už nikdy nebude otravovat sluch našich dětí.“

„Nemůžeš okolnímu světu věčně bránit v přístupu do Suché kotliny.“

„Tvrdí Pašo. Můj vlastní vnuk, který se nás vrátil zradit.“

„Právo na vědění je džaiské stejně jako keliské.“

„Nekrm mě těmi kecy. Přicházíš si jako všichni Pašové, v jedné napřažené ruce plnou hrst vědění, ale jen čekáš, kdy budeš moct tou druhou uchvátit vliv. Sedíš se zkříženýma nohama, medituješ jako starodávní mudrci, ale pak začneš našim lidem radit, ať hloubí vodní žíly, ať se nechají zlákat ke stavbě silnic a továren, ale já tvoje skutečné cíle dobře znám.“

„Budujeme civilizaci, dědečku.“

„Jste naše smrt.“

„Jen proto, že studně Džaiů budou plné, i když přijdou dvě období sucha za sebou?“

„Tohle nabízíš?“ Stařec se kousavě zasmál. „Vždycky plné studně? Lepší odrůdy červených fazolí? Něco, co nám ulehčí život? Díky čemu budou naše děti žít déle?“ Zavrtěl hlavou. „Vím toho dost o vašem kultu Otevřeného oka, aby mi bylo jasné, o co Pašům jde. Ani Kelijci, kteří se vám klanějí, se nedočkali spásy od vašich tetovaných pěstí, když jsme zaútočili. My Džaiové jsme ty změkčilé vodní lidi pobili jako kozy. Nejsi žádný spasitel. Jste naše smrt. Zmiz, chlapče. Vypadni z mého domu. Kdo ví, co vlastně jsi, ale Džai nejsi.“

„Písemnictví je pro přežití klíčové. Kultura, která umí psát, si umí i pamatovat a se všemi se dělí o své vědění. První znalostní značkou musí vždy být abeceda, východisko ke všemu ostatnímu vědění. Díky abecedě se tomu, co napíšu dnes, může za tisíc let naučit nějaký mladý student, který ze mě nikdy nepozná nic kromě mého rukopisu na papíře. I když z nás ze všech je prach, naše učenost nás přežije – a my doufáme, že po čase bude civilizace opět vzkvétat.“

Pašo Mirriam Millener, CS 13. (O přežití)

Probudilo ho ostré mlasknutí matčina jazyka a tiché klepání z blízkosti dveří.

Zdálo se mu o Keli. Zdálo se mu, že zase stojí před pašovskými knihovnami a vzhlíží k Millenerově soše. Zdálo se mu, že prsty projíždí v rýhách po hákonožích u její paty a pak upírá oči vzhůru k zakladateli řádu Pašů, kterého sochař zachytil v mramoru v půli útěku. Millener prchal s jednou rukou napřaženou dopředu, v dlani měl pašovské otevřené oko. Druhou rukou svíral štos vytrhaných stránek, který mu padal na zem. Hlavu obracel zpátky, oči pevně upíral na zkázu, před kterou se snažil uniknout.

Rafelova matka znovu mlaskla. Rafel otevřel oči právě včas, aby ji uviděl, jak mizí za vlněným závěsem. Když závěs spustila, takže místnost zase vrátila tmě, na zápěstí jí zacvakaly snubní náramky. Byl úplně vzhůru a všiml si dalších ranních zvuků: chlapácké kokrhání kohoutů, kteří si přes celou vesnici posílali výzvy ke rvačce, dětský křik za okny ve stěnách haci, podobných spíš vysokým štěrbinám. Slunce pronikalo dovnitř v drobných paprscích, osvěcovalo zrníčka prachu, která matka zvířila.

Ve věžích řádu Rafel vstával každý den se svítáním. Okno jeho cely mířilo k východu a místnost se časně naplnila sterilním světlem. Vždycky se probudil a šel k oknu a upřeně se díval do ranního jasu, nechával se zalít jeho odlesky na tisíci jezerech, klidných jako zrcadla. Ostré a pronikavé světlo se odráželo jako cákance slídy a kam až viděl, země vypadala jako roztavená, oslepovala ho a zakrývala mu zelené keliské mosty.

Brzy nato přicházíval ke dveřím jeho učitel, mírný Kelijec, pěkně vykrmený rybami z keliských jezer, kterému se tetování pohodlně uhnízdilo v záhybech kůže. „Tak pojď, ty pouštní Pašo,“ smával se. „Uvidíme, co si pro nás Gawarův vnuk přichystal za zkázu pro tohle dopoledne. Kolik knih roztrhneš na kusy dneska?“ Pro něj byli všichni stejní. Džai nebo Kelijec, na tom nesešlo. Důležité bylo jen studium.

„Rafele?“ zašeptala matka. „Pašo?“ Zpoza závěsu zase mlaskl jazyk, jako kdyby propátrávala ticho v jeho pokoji.

Rafel se pomalu posadil. „Nemusíš mi říkat Pašo, matko. Jsem pořád tvůj syn.“

Její hlas k němu dolehl tlumeně. „Možná. Ale kůži máš pokrytou vědomostmi a mně každý říká Bia’ Pašo.“

„Ale jsem to pořád já.“

Matka neodpověděla.

Rafel odkopl přikrývku a poškrábal se na vyschlé kůži. V suchém vzduchu se začínala loupat. Zachvěl se. V noci byla zima. Už zapomněl, jaké to v kotlině je a že dokonce i v suchém období tu noci dovedou být tak chladné. V Keli vydrží horko, i když slunce už zapadne. Vším proniká vlhké teplo. Někdy lehával v posteli a myslel si, že by snad mohl pěstmi ždímat vzduch a po pažích by mu stékala teplá voda. Znovu se poškrábal, zastesklo se mu po hladkosti pokožky, kterou bez ustání hladí vodnaté teplo. Vzduch v kotlině jako by byl nepřátelský, napadal ho podobně jako včera dědeček.

Rafel si začal navlékat šat, zakrýval jím ostré, nožům podobné písmo svých znalostních znaků. Písmo bylo staré, jednodušší než to džaiské, přímější v motivech, méně citlivé na urážku, byla to netrpělivá řeč určená pro vznětlivé lidi rychlé jako blesk. Začal si šat zavazovat, rychle ukrýval háčky učenosti, které mu pokrývaly tělo: Sto a jedna Kniha, Obřady Příchodu a Propuštění, Vědecké zásady, Obřady Očisty, Principy Tělesnosti, Biologika, Obřady karánu, Chemické vědění, Pozorování rostlin a zvířat, Matemika, Fyzikální matemika, Zásady Stavebnictví, Zeměvěda; Fundamentechnologie: papír, inkoust, ocel, plasty, choroby, výroba, projektily, hnojiva, mýdlo… deset tisíc liturgicky odříkávaných strof, propojených navzájem a napojených na symbolické rýmy, aby byly stabilnější. Vědění uzamčené do verše, pocházejícího z dob, kdy bylo těžké knihy vyrábět i chránit, z dob, kdy se Pašové toulali jako pampeliškové chmýří mezi vzdálenými vesnicemi, na pozdrav ukazovali dlaně, aby bylo vidět Otevřené oko, a dožadovali se volnosti pohybu; kdy šířili vědění tak daleko, kam až je jejich mysli podobné chmýří donesly, a doufali, že vědění zapustí kořínky, a zakládali školy, odkud osejí novými Paši další pole.

„Rafele?“

Matčin hlas ho vytrhl z úvah. Honem se dooblékl a odhrnul závěs.

Matka se zajíkla. „Rafele! Šál!“ Odpotácela se od něj v zoufalé snaze dodržet karán.

Rafel zacouval do svého pokoje. Našel elektrostatický šál a omotal si jej kolem tváře. Když opět vyšel, matka stála na druhém konci společného pokoje. Ukázala na šálek s horkým čajem, položený tři metry od krbu. V bezpečné vzdálenosti. Rafel krb obešel a posadil se na bobek k čaji. Vedle chladla kaše ze sladkých bobů. Oharky už plavaly ve kbelíku s šedou vodou, byly černé a studené.

„Jak dlouho jsi vzhůru?“ zeptal se.

„Hodiny. Spal jsi dlouho. Určitě jsi unavený.“

Rafel popíjel kouřový čaj. „Uvnitř je tma. Zvykl jsem si, že mě vždycky probudí slunce.“

Matka začala slámovým koštětem zametat udusanou hlínu podlahy, ale dávala si záležet, aby k němu nepřišla moc blízko. Rafel se díval, jak uklízí. Ještě devět dnů rituální izolace.

Když dědeček vypálil Keli, utábořili se s vojskem na kraji vesnice, aby dodrželi karán. Prozpěvovali z té dálky o krvi a ohni, ale do vesnice nevešli, dokud karán neskončil. Džaiové dodržují staré zvyky. Bylo absurdní si myslet, že by ho snad stařec přivítal s otevřenou náručí.

Matka umetla podlahu a pak se otočila. Nejistě mlaskla. Konečně se ozvala: „Chtěla bych ti představit jednu dívku. Je z moc dobré rodiny.“

Rafel se usmál a popíjel čaj. „Už mi hledáš partii?“

„Je tu na návštěvě u Bii’ Hardez. U tety. Moc hodná Džaika.“

„A k čemu by to bylo? Ještě přes týden mi potrvá, než dokončím karán.“

„Mala se vrací ke své rodině do Kotlíkové skály. Kdybys ji chtěl vidět, stejně bys musel tam a pak stejně dodržet karán v cizí vesnici. Mala už souhlasila. Sejdete se venku, bude mezi vámi pěkně sluníčko.“

Rafel potlačil posměšný úsměv. „Opouštíš staré zvyky?“

„Na setkání pěkně na čistém sluníčku není nic špatného. Ona se tě nebojí. Přijel jsi z Keli. Když jsi neumřel doteď, tak už neumřeš.“

„Dědeček by byl proti.“

„Kdo by měl strach z nezašlápnutého štíra.“

„A to jsi bývala taková zákonadbalá Džaika.“

Matka si mlaskla. „Hákonůž mám pořád ostrý.“ Ukázala bradou na synův dopitý hrnek. „Vyhoď ho a dej si záležet, aby se rozbil na čistém sluníčku. Teď už z něj nikdo nemůže pít.“

Z kamene si neuděláš polštář a z Kelijců přátele.

Džaiské přísloví. Zapsal CS 1404 Pašo Eduard.

(Restaurovaný dokument, Suchokotlinský okruh, XI 333)

Pátého dne karánu se Rafel na kraji vesnice setkal se svou potenciální manželkou; oddělovaly je dva metry sterilního světla. Černé prstýnky Maliných vlasů se na jasném sluníčku leskly a oči se zdály být hlubší díky černým čárkám oční barvy, kterou měly rády i keliské dívky. Mala měla sukni i blůzu se starými džaiskými vzory, s propletenými černými a červenými kosočtverci, kterými se vinula zlatá vlákna. Na pažích neměla žádné náramky, vyzývala tím muže, aby se s ní oženili a zahalili si ji do modré.

Rafelova matka a Bia’ Hardez seděly na dohled, ale mimo doslech na žluté pláni; páreček rozevlátých modrých matrón. Jejich zlaté náramky se na slunci palčivě leskly. V dálce se tiše tyčilo staré město jako černá kostra na pozadí nebe. Rafel si vzpomněl, jak propátrával jeho spletité trosky, kde hnízdili jestřábi a kde po ulicích dvakrát širších než největší třídy v Keli drze klusali kojoti. Vzpomněl si, jak v rozbitém městě sbíral vystřílené nábojnice, jak se pídil po trofejích z dlouhé a brutální války, která město zničila.

Vítr se do něj opřel. Gardedámy si přitáhly modré šaty těsněji k tělu. Mala si odtáhla elektrostatický šál. Rafel si všiml, že šál je z Keli. Solární tornu určitě vyrobili za horami, jen pak do látky někdo vetkal džaiské vzory. Zahnal tu myšlenku a prohlížel si hladké linie dívčiny hnědé kůže. Vypadala jako ptáče, obličej měla hubený a elegantní. Lícní kosti měla vysedlé, ale byla krásná. Všiml si, že se dívá tázavě, a odtáhl si šál taky. Prohlíželi si jeden druhého.

„Jsi o moc hezčí než na obrázku,“ prohlásila konečně. „I se vším tím tetováním.“

„Čekala jsi, že to bude horší?“

Mala se zasmála. Shrnula si z tváře vlasy, které jí tam hodil vítr, odhalila jako nůž ostrou linii hrdla a brady. „Myslela jsem, jestli nejsi už v letech. Jsi mladý, na to, že jsi Pašo. Myslela jsem si, že teta přehání.“

Rafel střelil pohledem po těch dvou, co na sobě měly modrou barvu vdaných žen; klevetily a pátravýma očima u toho pokukovaly, jestli už není ruka v rukávě. „Ne. Bia’ Hardez bývá v těchto věcech upřímná. Našla ženu mému bratranci.“

„Nikdy jsem neviděla mladého Paša.“

„Měl jsem horlivé učitele.“

„Jak dlouho jsi žil v Keli?“

„Deset let.“

Zavrtěla hlavou. „Já bych to nesnesla ani týden. Všechna ta voda… Dědeček mi povídal, že tam vydrží pršet měsíc v kuse.“

„Ale je tam moc hezky. Když prší na jezera, od kapek se dělají kola, všude tisíce a tisíce kroužků a kolem vlnky. Můžeš stát na některém mramorovém mostě a déšť hladí jemně jako peří.“

Dívka se zadívala ke starému městu. „Já bych v dešti určitě žít nemohla.“ Pořád upírala pohled ke zčernalým troskám. „Prý že si Kelijci mačkají ruce. Dokonce i s cizími lidmi. A jedí ryby.“

Rafel přikývl. „To je pravda. Viděl jsem to.“

Objala se pažemi a zachvěla se. „Hnus. Bia’ Hardez mi řekla, že dědeček by tě radši zabil, než aby se smířil s tvým návratem.“

Rafel pokrčil rameny. „Moc dá na tradice. Nelíbí se mu, že jsem odešel do Keli.“

„Většina rodin by měla radost, že se jim syn vrátil jako Pašo.“

„Však dědečka znáš.“

„No jistě. Jeden z mých dědečků padl na jeho křížové výpravě v Keli. Když vypálili město.“

Rafel pomyslel na záseky na Millenerově soše a napadlo ho, jestli dědeček nebyl jedním z těch hákařů, kterým se sochu nepovedlo povalit. Anebo jestli neběsnil v pašovských knihovnách, nepálil a nevraždil a nestavěl uťaté hlavy Pašů poslaných do nebes vedle byst Platóna a Einsteina. Hned to pomyšlení zahnal. „Zpívají se o něm v Kotlíkové skále písně?“

„Samozřejmě. Všichni si ho dobře pamatují.“

„To je dobře.“

Mala se zase podívala na něj; tmavé a zvýrazněné oči ho oceňovaly. „Teta si myslí, že Pašo by pro mě byl dobrá partie.“ Zarazila se a odhrnula si vlasy. Znovu se podívala k rozkotanému městu v dálce, pak se opět podívala na něj. Trošku pokrčila rameny.

„Ale ty si to nemyslíš,“ prohlásil Rafel konečně.

„Manžel by měl být místní.“

„Já jsem v kotlině pořád doma.“

„Jenže dědeček se tě zříká. A naši dost dají na tradice.“

„Tvoje teta v tom nevidí žádnou překážku.“

„Jenže ona v Kotlíkové skále nežije. Musím s naší rodinou vycházet.“ Potřásla hlavou a prohlížela si ho. „Něco mi na tobě nesedí. Je v tobě něco nedžaiského.“

Rafel se zamračil. „A co to podle tebe je?“

Sklonila hlavu ke straně a prohlížela si ho. „Těžko říct. Možná jsi tím Keli už poznamenaný. Možná ti už nějaká vodní růže ukradla srdce, dívka s černým copem a se stříbrným páskem. Slyšela jsem, že tyhle Kelijky jsou něžné. Ne jako Džaiky. Ne jako dívky z pouště. My jsme jestřábice. Ony jsou jako vrabčáčci.“ Zasmála se. „Kdepak. Myslím, že pro mě nebudeš ten pravý. Já dám na tradice.“

Rafel se zasmál. „Myslíš? Máš na sobě šál z Keli a kreslíš si oči jako Kelijka, ale klidně si říkáš, jaká že to nejsi Džaika?“

Pokrčila rameny. „Ani jsem nečekala, že to budeš chápat.“

„Jsem Džai. Můj hákonůž je ostrý.“

„To tvrdíš ty.“ Zavrtěla hlavou. „Vrať se do Keli, Rafele. Najdi si něžnou vodní dívku, které se budou líbit ty zbytečky pouště, co v tobě zůstaly. Tvůj dědeček má pravdu. Sem nepatříš.“ Zakryla si tvář šálem.

Rafel se díval, jak od něj odchází, dívka se ve větru kymácela a sukně se jí tiskla na boky. Chvilku přemítal, jestli nemá jít za ní, ale pak se přiměl zůstat, kde je. Tím by si jen řekl o ponížení. Otočil se a odkráčel dřív, než mohly gardedámy poznat, že dostal košem.

„Pašova cesta není cestou prostého čtení. Vědění je nebezpečné. To víme z Prvního věku, kdy lidé studovali honem honem, jako mravenci. Víme to, protože tak málo zbylo z toho, co postavili. Vědění je vždy dvojsečné. Na každý užitek připadá nějaké nebezpečí. Na každé dobro zase zlo. Bezstarostnost a pohodlná řešení vedou k chaosu.

Nepatří se, aby Pašo prostě jen hromadil znalosti, spíše si znalosti musí zasloužit. Naše knihovny jsou zamčené a ideje v nich jsou odstupňovány do znalostních úrovní. Nedržíme tyto myšlenky pod zámkem proto, že bychom prahli po moci, jak nás ostatní leckdy obviňují. Zamykáme je proto, že se jich obáváme.

Stát se Pašem neznamená studovat, ale moudřet. Millener věděl, že znalosti je třeba opět rozšířit, ale tentokrát bez doprovodného ničení. S věděním a technologiemi nemůže nakládat každý, kdo si jich žádá. Taková cesta může vést jedině k pohromě. To jsme viděli v Prvním věku. Šli jsme vpřed příliš rychle a byli jsme za to potrestáni. Tentokrát postupujeme pomalu, pomalu jako želvy, a doufáme, že nepřijde žádné Druhé Očištění.“

Pašo Cho Gan, CS 580. (Pašo a Moudrost, sv. XX)

„Včera mě hnali na zásnuby.“

Starý Gawar seděl přede dveřmi své haci, obklopen hromadami sušících se červených papriček. Vůně pálivého koření prosycovala vzduch, až se Rafel rozkašlal. Stařec se ušklíbal, bral sušené papričky z různých hromad, držel je ve zkroucených prstech, pozorně si je ze všech stran prohlížel a pak je házel do hmoždíře. Roztloukal je na červený prášek a zbytky odhazoval do hliněné urny. „Tak vnouček se na mě zase přišel podívat?“

„Co jsi řekl Bie’ Hardez?“

Stařec se zasmál. „Mala ti dala košem, co?“ Pátral v Rafelově vzteklém obličeji po odpovědi, pak se zase vrátil k drcení čili, potřásal hlavou a zubil se. „I ta tvoje pitomá matka by měla mít dost rozumu, aby ti setkání s tou dívkou nedomlouvala.“

„Otrávil jsi její představy o mně.“

Děd se zasmál a rozbil na prášek dalších pár papriček. „To nikdy.“ Tloukl paličkou tak rázně, až se při práci vznášely obláčky červeného prášku. „Ale nepřekvapuje mě to. Její dědeček bojoval se mnou. Zemřel jako pouštní lev. Probojovávali jsme se spolu přes keliské mosty. Brali jsme útokem věže. Mala je příliš hrdá, než aby si za manžela vzala pojídače ryb. Nechápu, co to tvoji matku popadlo. Jsem statečný, ale svoje hákaře bych nikdy neposlal do bitvy, kterou nejde vyhrát.“ Hodil do urny další roztlučené čili. „Měl bys radši zajít k Renaliovým. Taky mají dceru.“

„To jsou ti, co tu prodávají keliské rýžové víno?“ Rafel se ušklíbl. „Máš o mně dost mizerné mínění.“

Stařec se zasmál. „Copak? Že by můj vnouček nakonec přece jen byl Džai?“

„Nikdy jsem nebyl nic jiného.“

„Vypálil bys Keli?“

„Nejsme ve válce.“

„Válka nikdy nekončí. Zrovna teď posílají svoje zboží a lidi pořád blíž k nám. Dokonce i hodné dívky, jako je Mala, nosí keliské šály. Jak dlouho potrvá, než budeme jako Kaiové, jeden z mnoha kmenů, které vypadají a oblékají se a mluví úplně jako Kelijci? Takovéhle války nekončí nikdy. Jestli chceš prokázat, že jsi Džai, pomůžeš mi zase vést válku a odkázat Kelijce, kam patří.“

Rafel se zasmál. „Jakou válku bys asi tak mohl vést?“

Starý Gawar střelil očima po Rafelovi a pak pohled upřel do hmoždíře. Ale v koutcích úst mu přetrvával úsměv. „Můj hákonůž je pořád ostrý. Pořád jednám s radními vesnic z Kotliny. Je hodně takových, kdo chtějí válku s Keli. Pokud jsi Džai, pomůžeš nám.“

Rafel zavrtěl hlavou. „Pašo neválčí. Jestli chceš dát vesnici víc vody, můžu ti pomoct. Jestli chceš dát dětem lepší jídlo, taky to dokážu. Ale to, o co žádáš, ti dát nemůžu.“

„Nemůžeš? Anebo nechceš?“ Stařec si prohlížel Rafela, pak se usmál a ukázal opotřebované žluté zuby. „Vševidoucí a nesobecké pašovské vědění.“ Odplivl si. „Jedna ruka otevřená s okem, druhá schovaná za zády s oprátkou. Podívej se na ty špinavé Kai, jak teď Kelijcům zobou z ruky. Vzali si to vaše vědění.“

„Než jsme přišli, neměli žádné písmo, žádnou základní hygienu. Hladověli. Teď ztloustli a žije se jim dobře.“

„A nejsou poznat od Kelijců. Pašové přišli a dali jim písmo a oni už nejsou Kaiové.“ Zase si odplivl.

Rafel naklonil hlavu ke straně. „Říkáš, že moje vědění je keliské vědění, jenže v tom bys mohl mít pravdu, jedině kdybychom znalosti předávali pouze Kelijcům. Když je užijeme pro dobro Džaiů, bude džaiské. Vědění nezná pána. Stěžuješ si na keliské šály, ale moje vědění nechceš.“

„Džaiové nebudou pracovat v továrnách. Nejsme ani obchodníci. Ve vlhkém období sázíme. V suchém válčíme. Takové je být Džai.“

„Pak tedy Džaiové skončí v zapomnění a Kelijci budou vzkvétat.“

Stařec se zasmál. „Ne, Kelijci shoří a my napíšeme do bláta v tom upoceném kraji jejich epitafy. Už jsem vyslal hákaře do všech koutů kotliny. Dostal jsem tisíce příznivých odpovědí. Netvař se tak překvapeně. Kelijci zabírají moc území. Ty jejich tlustokoly a šály a pálenka a vysílače, všechno se to na nás ze všech stran tlačí. Jestli jsi Džai, pomůžeš nám vyhladit Kelijce jednou provždy.“

„Pašové jsou neutrální. My neválčíme.“

Stařec po Rafelovi nakvašeně máchl rukou. Měl na ní červenou krustu od sušených čili. „Myslíš si, že neválčíš? Jen proto, že u nás uličkami neteče krev? Dneska elektrostatické šály a kosmetika z Keli, zítra uchopoupata? Pašové dávají dárky Kelijcům a ti nás jimi zabíjejí. K čemu to povede? K tomu, aby Džaiové jedli ryby? Kdepak, ať si vy Pašové a vaši chráněnci tvrdíte, co chcete, tohle rozhodně je válka.“ Zvedl pohled k Rafelovi a černé oči mu ztvrdly. „Jestli jsi Džai, použiješ ty vědomosti, co máš na kůži, pro Džaie, a budeš válčit.“

Rafel se zamračil. „Jaké vědomosti tak moc potřebuješ, dědečku? Něco, co by radiací otrávilo keliská jezera a ryby, něco, aby jejich ženy ochořely a muži byli neplodní? Virus, který bude zabíjet jen v jejich podnebí? Něco, aby se všude po jejich mostech válely mrtvoly a nad tisícem jezer se už proháněl jenom vítr?“ Rafel máchl rukou ke kraji vesnice. „Pokud toužíme po tak ničivé síle, co nám říká to staré město? Ještě i teď sedím kvůli jednomu prastarému šílenství pět kroků od tebe.“

„Nech si ty přednášky, chlapče. Sám jsem se naučil prvnímu tisíci strof.“

„Jenže pak ses pokusil zničit všechno, co Pašové vybudovali. Otrávené děcko, které rozplácne hrnčířskou hlínu za to, že se nevytvarovala k jeho spokojenosti.“

„Ne! Jen jsem se nechtěl sám vytvarovat podle nich! Jejich nejvyšším záměrem je vybít Džaie. Co zbude za tisíc let, aby nás to odlišovalo od Kelijců? Budou naše ženy nosit stříbrné pásy a ty jejich zase snad zlaté náramky na rukou? A co pak? Co bude s Džaii?“

Rafel zavrtěl hlavou. „Nemůžu ti dát, co ode mě chceš. Hrstka vzdělaných může smést z planety všechno, co na ní zbylo. Vědění teď ale spravujeme my Pašové. Naši předkové šli kupředu příliš rychle, netrpělivě jako mravenci. My postupujeme pomalu, opatrně. Chápeme, že vědění je něco jako strašlivý oceán a my ho musíme překročit; přitom doufáme, že na druhé straně leží moudrost. Vědění není hračka, bezstarostně užívaná pro naši potěchu.“

Starý Gawar se zašklebil. „Vkusně řečeno.“

„To je rétorika. Pašo musí umět dobře mluvit, jinak zemře v dalekých krajích.“

„Vy dobře mluvíte, abyste zakryli černé skutky. Necháváte děti umírat na žlutou nemoc a muže vykrvácet na válečná zranění. Vědění, které vy dávno máte, se my jen snažíme uhádnout. Víme, že máte klíče k tisíci zámků, a že se jich vzdáváte jen skrblicky, podle pašovských záměrů.“ Stařec uchopil čili papričku a upustil ji do hmoždíře. Zvedl další a upustil ji k té první. „Tak skrblicky.“

Vzhlédl k Rafelovi. „Já nechci to vědění, které Pašové považují za patřičné. Chci, aby Džaiové přežili. Chci, aby Džaiové dál psali dějiny, až se na Kelijce zapomene a na Kaie se bude vzpomínat jen jako na otroky. Džaiové pijí mez. Nosí zlato, ne stříbro. Píšou do prachu epitafy za své poražené nepřátele a dívají se, jak je rozvane pouštní vítr. To znamená být Džai. Pašové by to všechno setřeli a proměnili by nás v bezzubou rasu sluhů. To nepřipustím. Kdepak, vnoučku, Keli bude hořet. A nejlepší na tom je, že bude hořet, protože Kelijci vám z těch sobeckých tetovaných pěstiček nikdy nevyrvali vědomosti potřebné k válce.“ Stařec se chladně usmál. „Když nic jiného, musím vám Pašům poděkovat za neutralitu. Poslouží mi skoro tak dobře jako zbraně. Vrať se do Keli, vnoučku. A pověz jim, že Gawar Ka’ Korum zase přichází.“

„Pašo se ke svému okruhu musí vždy chovat s úctou. Odpor lidí proti přítomnosti a myšlenkám někoho, kdo přišel zvenčí, je přirozený. Není případu, aby Pašovými nejlepšími nástroji nebyly trpělivost a chytrost. Naše práce už teď trvá generace a ještě mnoho generací zabere, než bude dokončena. Není kam spěchat. Právě rychlost dovedla naše předky ke krachu. Odhadujeme, postupujeme pomalu, vyčkáváme. Nejsme-li na novém místě vítáni, musíme jít jinam a čekat na pozvání. Pokud čelíme zkouškám, musíme se před nimi sklonit. Vědění a vliv jsou křehké. Všechnu ocel a sonické zbraně nám musí nahradit naše pověst: neutralita, mravnost a lidskost. Lidé válčí. Pašo nikdy.“

Pašo Nalina Desai, CS 955. (Přednáška č. 121: O etiketě cestování po okruzích)

Devátého dne po Rafelově návratu přišly deště. Na obzoru se sbíraly hutné šedé mraky, až nakonec jižní nebe zaplnily. Sunuly se přes kotlinu a břicha měly ztěžklá vodou. Zvolna se otevíraly a šedá barva padající vody pokryla vzduch šmouhami. Slunce zmizelo za ženoucími se mraky a žluté roviny ztemněly. Kam dopadaly buclaté kapky deště, rozlétal se prach. Po chvíli se ale prach změnil v bahno, protože vody se z nebe lilo stále víc. A o desátém dni Rafelova karánu už žluté roviny za vesnicí pokrývala jasně zelená a lesklá tráva, která div nefosforeskovala novým životem, a déšť se lil pořád dál.

Rafelova matka v rodinném haci chystala oslavnou hostinu, která měla být díky příchodu dešťů dvakrát radostná. Kolem krbu přibývalo misek s kořeněným jehněčím, studeným jogurtem a s hustou polévkou z červených fazolí. Matka se usmívala do deště, míchala jídlo v hrncích na ohni a nestěžovala si, že jim náhlá průtrž promočila dřevo sesbírané v dalekých vršcích. Často natahovala ruku a dotýkala se Rafela, ten pohyb byl skoro pověrečný a ona ho opakovala znovu a znovu, ujišťovala se, že syn je opravdu zase doma.

Odpoledne ho poslala, ať přivede dědečka. Dala mu na cestu deštník koupený od keliského obchodníka, takový veliký a černý. Když se Rafel bránil, že mu déšť nevadí, jen mlaskla, poslala ho pryč a řekla, že jestli někdo musí umět vyrábět deštníky, tak to jsou Kelijci, a že není žádná hanba ho používat.

Rafel procházel vesnicí, vyhýbal se v uličkách proudům vody a sprškám, které se lily ze střech haci. Vysoko na nebi se zablýskalo. V dálce zaduněl hrom. V uličce před ním se mihla holčička v červené a černé, usmívala se na jeho nepokrytou tvář, na které už nebyl elektrostatický šál. Deštník ho skoro úplně chránil před lijákem, zato holčička byla celá promočená a očividně jí to bylo jedno. Rafel se otočil a díval se, jak schválně dupe do louží a žlutých potoků, jak kolem sebe rozstřikuje bláto a vodu a směje se tomu mokru.

Dvorek dědečkova domu byl prázdný, červené papričky už odnesli dovnitř. Rafel stál venku a kapalo z něj.

„Dědečku?“

Chraptivý hlas zněl překvapeně. „Ty jsi ještě tady?“

Rafel odhrnul závěs a vešel dovnitř. Před dveřmi pečlivě otřepal deštník a nechal ho tam opřený. Dědeček seděl u krbu, pracoval na dalším hákonoži. U nohou mu jich leželo hned několik a všechny se jen blýskaly olejem a byly nabroušené.

„Bia‘ chce, abys přišel na hostinu.“

Stařec si odfrkl. „V mojí haci bydlet nechce, ale zve si mě ke stolu.“ Zvedl hlavu a prohlížel si Rafelovu nezakrytou tvář. „Tak už jsi dokončil karán?“

„Dneska.“

„Vrátíš se – a země se zazelená. Dobré znamení. A neodjel jsi do Keli.“

Rafel si vzdychl. Posadil se na udusanou podlahu poblíž dědových nohou. „Jsem Džai, dědečku. Ať si myslíš co chceš, jsem tu doma. A chci tu zůstat.“

„Je vlastně docela příjemné vidět ti do tváře. I přes to tetování.“

Rafel si vyždímal promočený lem šatu. Byl zacákaný blátem. Voda mu crčela mezi prsty. „Mám pocit, že teprve teď jsem opravdu doma.“ Podíval se ven, na šedivou záclonu vody řinoucí se ze střechy haci. „Žasnu, že jsem kdy mohl nenávidět zvuk deště. V Keli pršelo pořád a nikomu to nevadilo. Jinak by to nesnášeli. Mám dojem, že příjemnější zvuk jsem v životě neslyšel.“

„Mluvíš jako Džai. Kdybys vzal do pěsti hákonůž, skoro bych uvěřil, že k nám patříš.“

Rafel potřásl hlavou a zašklebil se. „Pašo je neutrální, dědečku.“

Stařec se rozesmál a znělo to posměšně. Sáhl po láhvi mezu. „Tak si se mnou připij, Pašo.“

Rafel se vyštrachal na nohy. „Ale tentokrát obsloužím já tebe. Jak jsem to měl udělat už ten den, co jsem přijel.“

„Abys porušil karán? To radši ne.“

Rafel vzal dědečkovi láhev a rozložil na zemi hliněné hrnky. „Máš pravdu. Staré zvyky by se měly dodržovat. To nás nakonec odlišuje od Kelijců. Jsme oddaní našim dějinám.“ Naléval a dlouhé cípy rukávů se motaly kolem hrnků.

„Nerozlij,“ vyhuboval mu dědeček.

Rafel se usmál. Odhrnul cípy rukávů, aby nepřekážely. „Ještě jsem si na ten šat nezvykl.“ Konečně byla čirá kořalka nalitá v obou kalíšcích. Pečlivě láhev zazátkoval a podal hrnek dědečkovi.

Zvedli každý svůj hrnek do výšky, pár kapek ulili pro předky a pak to do sebe obrátili. Chvilku nato Gawarovi vypadl hrnek z malátné ruky. Rozbil se. Hliněné střepy se rozběhly po udusané podlaze. Stařec vystrčil bradu. Snažil se dýchat a mezi zaťatými zuby mu pisklavě vyrážel dech. „Mez?“ Sotva to slovo procedil.

Rafel omluvně sklonil hlavu a dal mu sepjatýma rukama sbohem. „Nedestilovaný. U Džaie dost obvyklá smrt. Měl jsi pravdu, dědečku. Válka nikdy nekončí. To se od tebe Pašové naučili. Nezapomněli. Ještě teď se jim o tobě zdají zlé sny.“

Dědeček se zašklebil a procedil sevřenými zuby pár slov. „Tak Pašové podporují Kelijce?“

Rafel omluvně pokrčil rameny. „Vědění je třeba chránit, dědečku…“ Zarazil se, protože starcem otřásla křeč. Z koutku úst mu vytekla slina. Rafel se k němu sklonil a utřel třesoucímu se muži ústa rukávem šatu. „Promiň, dědečku. Kelijci jsou moc slabí, než aby odolali džaiské křížové výpravě. Pobili byste je jako kozy a všechno, co Pašové vybudovali, byste obrátili v popel: keliské knihovny, nemocnice, továrny. My Pašové si nemůžeme otevřenou válku dovolit; připadalo mi, že mez je nejlepší řešení.“

Dědeček měl otevřené, vytřeštěné oči. Zavrčel, snažil se něco říct. Když starým tělem otřásla další křeč, Rafel ho podržel za ruku. Starý muž se dál ze všech sil snažil. Rafel se přiklonil, aby slyšel jeho šepot.

„Všechny jsi nás zradil.“

Rafel zavrtěl hlavou. „Kdepak, dědečku, jen tebe. Džaiové mají na vědění stejné právo jako Kelijci. Po tvém krvavém tažení by pro naše děti zbyl jenom popel. Teď místo války naučím náš lid hloubit vodní žíly, pomůžu jim sázet plodiny, které přečkají i ty nejžhavější dny suchého období, a začne se nám dařit dobře. Jen žádný strach, dědečku, jsem pořád Džai, ať si o mém pašovském tetování myslíš cokoli. Tvůj hákonůž je ztupený, zato můj je pořád ostrý.“

Tělo starého Gawara znehybnělo. Hlava mu spadla. Rafel otřel dědečkovi z úst smrtelnou pěnu, poslední pozůstatek po jeho skonu. Venku vytrvale lilo, vzduch byl stále příjemnější a promáčel žíznící půdu životadárnou vodou vlhkého období.

přeložil Richard Podaný

Doslov Paola Bacigalupiho:

Před pár lety jsem se na cestách dostal do jedné okrajové části Číny a narazil jsem na nezvyklou podívanou. Několik mladých mnichů v šafránově žlutých hábitech jezdilo na motorkách. Vypadali úplně jako většina šestnáctiletých kluků – smáli se, strkali do sebe, šaškovali a střídali se v sedlech. Vyholené hlavy a barevné šaty přitom jasně vypovídaly o seriózní buddhistické tradici.

Patřili ke zdejší národnostní menšině, byli to Tajové, kteří jsou kulturně bližší obyvatelům nedalekého Laosu nebo Thajska než většinovým Chanům, kteří ovládají Čínu. Jeden po druhém se ti kluci řítili na řvoucích motorkách po ulici a já se na ně díval.

O něco později jsem mluvil v blízké vesnici s jednou matkou a ta mi líčila, že její syn se odmítá stát mnichem. Prý mluví čínsky mnohem lépe než místním jazykem. Zajímá ho hlavně jak zbohatnout a dostat se co nejdál od dřiny na venkově. A chce jít s dobou. Jít s dobou, to pro mladého Taje znamená víc se podobat čínskému výrostkovi než tajskému.

Otázky ztrát a zisků z téhle situace mě znepokojily. Tajové jsou dnes zámožnější a žije se jim pohodlněji než kdykoli dřív. Zároveň taky víc než kdykoli dřív vypadají jako Číňané. Tohle napětí bylo semínkem, ze kterého po čase vyklíčila povídka „Pašo“.

Paolo Bacigalupi (1972 – )

Američan, narozen 6. 8. 1972 v Colorado Springs, stát Colorado, vyrostl ve farmářské oblasti na západní straně Rocky Mountains. V mládí se tak trochu z nerozvážnosti rozhodl studovat čínštinu na vysoké škole v Ohiu. Studium dokončil v roce 1994, přičemž v Číně strávil tři roky, nejprve jako student, poté tam nějaký čas pracoval. To mu podle jeho vlastních slov otevřelo cestu z amerického pojetí života k pochopení cizích kultur. Navštívil rovněž Indii a za manželku má Indku. Dnes se vrátil ke svým „zemědělským“ kořenům a spolu s rodinou (má syna) žije v coloradské Paonii, kde pracuje jako redaktor internetových novin se zaměřením na životní prostředí. Do žánru vstoupil povídkou Pocketful of Dharma (1999) v magazínu F&SF a tam také publikuje nejčastěji. Prosadil se skvělým příběhem The Fluted Girl (F&SF 2003, č. Flétnová dívka-F&SF CZ 2/2006), jenž se dostal hned do několika ročenkových výběrů. To, že nešlo o žádnou náhodu potvrdil úspěch několika následujících prací – The People of Sand and Slag (F&SF 2004-nom. Hugo a Nebula, č. Škváropísečníci-F&SF 4/2006), The Pasho (Asimov’s SF 2004, č. Pašo-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006) a The Calorie Man (F&SF 2005-Theodore Sturgeon Memorial Award, nom. Hugo, č. pod pracovním názvem Kalorický muž/F&SF CZ 2/2007). Uvidíme, jestli bude v této spanilé jízdě pokračovat, letos otištěné povídky Pop Squad (F&SF 2006) a Yellow Card Man (Asimov’s SF 2006) napovídají, že ano. Do budoucna připravuje povídkový soubor, prozatím se rozhoduje mezi názvy The Calorie Man, and Other Stories nebo The Fluted Girl, and Other Stories (dosud nepublikováno). Pracuje rovněž na svém debutovém románu (dříve se sice o psaní románů již pokoušel, ale s výsledky není spokojen) pod pracovním názvem The Windup Girl (dosud nepublikováno). Půjde o příběh z budoucího Bangkoku, kdy se díky genetickému inženýrství změnilo doslova vše, od jídla až po jednotlivé živočišné druhy a ekosystémy. Obecně vzato, jde o myšlenku vzniku ekologických a sociálních oblastí a o cestu vtisknout dané situaci určitou rovnováhu, zatímco se svět kolem neustále radikálně mění. Psaní považuje za možnost uvažovat o věcech, které ho zajímají či tíží. Science fiction pak za žánr, jenž mu víc než kterýkoli jiný umožňuje čelit budoucnosti a vybrat si cestu nezávisle na zájmech byrokracie, politiků či obchodních společností. Paolo Bacigalupi je na samém začátku slibné literární kariéry, ostatně jako mnozí z této antologie. Prozatím publikoval pouze osm kratších prací a většina z nich se dočkala skvělého přijetí. Spojuje je důraz na lidský rozměr příběhu v prostředí drsné budoucnosti, v tom tkví jejich skutečná síla, samozřejmě podporovaná Bacigalupiho spisovatelským talentem.

Bruce Holland Rogers

TŘINÁCT CEST

K VODĚ

Krátké povídky spojené s hrůzami války jsou téměř vždy působivé a pokud jsou i dobře napsané, budí o to větší pozornost, namátkou „Ma Qui“ od Alana Brennerta či „Hrobaři“ od Joa Haldemana. Obě zmíněné práce vyšly ve starší české edici magazínu F&SF a tam jsem se také poprvé setkal s Brucem Hollandem Rogersem, konkrétně díky titulům „Velký teď daleko“ a „Záchranný člun na hořícím moři“. Z Rogersovy tvorby doslova sálá zkušenost, preciznost a kontrola nad textem a není divu, vždyť kratší práce píše už od doby, co jsem se narodil. Pozornost začal budit až počátkem 90. let a dnes patří k všeobecně uznávaným autorům. Stejně jako mnozí před ním (např. Robert Sheckley či James Tiptree Jr.) se ale nikdy nestal vyhledávaným romanopiscem. Na svých stránkách nabízí možnost stát se za malý poplatek členem čtenářského klubu a dostávat tak povídky až do osobní e-mailové schránky. Sám se také aktivně stará o prodej práv k jejich přetisknutí, což hodláme využít a za přímé spolupráce sestavit reprezentativní výběr jeho dosavadní tvorby. Na rozdíl od ostatních v této knize není zrovna „nadějným nováčkem“, ale pravidla existují v literatuře pouze a jen proto, aby se porušovala, a navíc u nás je Rogers stále ještě neznámým autorem. Šance tohle alespoň trochu změnit se tedy přímo nabízela.

1. S krví

Když bylo Jacku Salterovi sedmnáct, dva kluci ho podrželi za ruce, aby mu Bull Wilson mohl dát pěstí do obličeje. Třikrát. Surově.

„Nešahej mi na Dianu,“ varoval ho Bull. „Opovaž se na ni jenom promluvit.“

Za pár minut si na břehu řeky Jack omýval krev z tváře a při tom si v duchu říkal: Na tohle nikdy nezapomenu. Nikdy mu neodpustím.

2. Protože ho o to požádala

Když Diana Wilsonová přijede k Jackovi tentokrát, není to z mlh představivosti. Přijede v BMW a je jí bezmála padesát.

Jacka našla sedět pod převislou střechou z vlněného plechu. Na štěrkopískové silnici, po níž většinou jezdí VW brouci nebo otlučené hondy, ovšem nejčastěji vůbec nic, působí bavorák zvláštně. Diana má na sobě dámský kostým. Sotva vyleze z klimatizovaného auta, nažehlené šatičky se na ni začnou lepit. On odloží knížku, ale nevstane.

„Jacku,“ osloví ho.

Přikývne, ale nenapadá ho nic, co by neznělo jako fráze. Žádné To je mi ale překvapení. Žádné Tak jak se máš?

Ticho mezi nimi těžkne. Napadne ho, jak zvláštní je v jeho věku cítit takové rozpaky. Nakonec ze sebe Diana dostane: „Potřebuju pomoct, Jacku.“

„Ode mě,“ ověřuje si.

„Popravdě řečeno,“ opraví se, „potřebuje pomoct Bull.“

V tu chvíli by se mohl rozesmát. Mohl by vrtět hlavou. Mohl by říct: Ten hajzl, co sis ho vzala, potřebuje pomoct zrovna ode mě? Místo toho složí ruce do klína a vybídne ji: „Povídej.“

„Je u řeky,“ začne. „Je tam už několik dní. Hledala jsem ho a hledala, a když jsem ho našla, řekl mi, že je tam kvůli vodě. Aby se v ní mohl utopit.“

„Nechápu,“ zavrtí hlavou Jack.

„Já taky ne.“ Rozpláče se.

Nevstane, nepřejde k ní, neobejme ji. Nechá ji tam, ať s mokrou tváří stojí, tiskne si ruce k tělu a otřásá se vzlyky, dokud není po všem. Diana otevře kabelku a vytáhne kapesník.

„Proč nezavoláš policii?“

„Ty to asi neuděláš,“ prohlásí.

„To jsem neřekl.“

„Když zavolám policii, pošlou ho do nemocnice. Tím jsme si už jednou prošli. Doktoři pro něj nedokážou nic udělat. Ty migrény se hned vracejí a on mě nenávidí za to, že jsem jim ho vydala, jako by něco udělal.“

„Jaké migrény?“

A tak mu začne vyprávět o bodavých bolestech hlavy, občas i o deseti záchvatech denně, při nichž se Bull Wilson plazí po podlaze, skučí, bije se pěstmi do hlavy či tluče hlavou o zeď. Jako by mu v hlavě hořelo, jako by se mu do lebky provrtávala čepel, jako by se mu zarývala do mozku a vyškrábávala jej.

Jako výčitky svědomí.

Ne, výčitky svědomí ne. Bull Wilson by si nějaké výčitky nikdy nepřipustil.

„Proč já?“ optá se Jack.

„Mluví o válce. Ne se mnou. Ale s muži – svými přáteli, nebo dokonce s cizími lidmi, kteří na něj narazí u řeky. Vypráví jim svoje zážitky z války. A ty jsi tam byl.“

„Stejně jako spousta mužů ve městě.“

„Ale ty… Měla jsem z tebe takový pocit. Co jsi za člověka. Kamarádi Bullovi nepomůžou. Nevědí, co dělat.“

„A já to vědět budu?“

Dlouze si ho změří pohledem. „Možná.“

Tehdy Jack přikývne. Uvažuje, jestli Diana ví, co dělal ve válce, jestli ví, že to po něm chce znovu, o třicet let později. Ačkoli tentokrát to nebude totéž. Tentokrát to bude naprosto jiné, pokud to tedy vůbec zvládne.

„Zkusím to,“ slíbí.

3. Pod topoly

Najde Bulla Wilsona přesně na místě, které mu Diana popsala, přikrčeného mezi šlahouny ostružin u říčního břehu, ve stínu topolů.

Bull pořád nosí vázanku, ani si ji neuvolnil, ale po třech nocích přespaných u Willametty má zablácený oblek, vlasy rozcuchané, oči krhavé. Na nose se mu nadělaly puchýře a jsou mu na něm vidět žilky.

Když si Jack proklestí cestu škumpou, Bull na něj upře modrý pohled tak klidný, že Jackovi bleskne hlavou, že to bude hračka, že jenom řekne: Pojď, Bulle. Půjdeme domů, jako by byli staří kamarádi, a odvede si ho.

Jenže ten pohled je víc než klidný. Bull zírá. Zírá skrz Jacka. Pokud ví, co je Jack zač, nedává to najevo.

Bull má kolem ruky obtočený tenký řetízek podobný růženci. Na konci se houpe nábojnice ráže padesát.

„Ahoj, Bulle,“ osloví ho Jack.

„Duchové,“ zašeptá Bull. Pak prohodí: „Nenechají mě na pokoji.“ Zabuší si pěstmi do čela a zahuláká: „Nepřestanou a nepřestanou, kurva!“ Zašklebí se a dál se mlátí.

Jack si sedne, ne příliš blízko, zadívá se do zeleného zpěněného proudu Willametty a čeká, až Bulla ta bolest hlavy přejde. Čeká, až Bull řekne, co řekne.

4. Z kopce

Když byl Jack Salter kluk, táta ho vzal do hor. Vyšlápli si do rozmoklého pohoří Siskiyou, do hvozdů Kaskádového pohoří, do křovím zarostlých Sheepshead Mountains. A táta ho naučil, že když se ztratí, měl by se řídit podle vody. Měl by se vydat po stráni k potůčku, jít podél potůčku k řece a po proudu řeky dojít až do bezpečí.

5. Léthé

Daleko na sever od demilitarizované zóny se dvě helikoptéry HH-3 vznášely bez hnutí nad korunami stromů. Musely čekat, dokud jim z Da Nangu nepřiletí eskorta, střemhlavé bombardéry A-l Skyraider. Díky tomu měla severovietnamská armáda dost času na to, aby našla pilota, nastražila past.

Zatímco skyraidery kroužily, Jack sjel po laně dolů, našel v podrostu sestřeleného pilota, naložil ho na nosítka. Když se oba dostali ke dveřím helikoptéry, nepřítel zahájil palbu. Raketa sice neškodně proletěla mezi lištami rotoru, ale velkorážní munice bušila do pancíře a leckde ho protrhla. Helikoptéra se začala kymácet a třást. Stoupala, ale při tom hořela. Jack nasadil zraněnému padák a pak si jeden vzal sám.

Výbuch helikoptéry vyhodil Jacka otevřenými dveřmi. Padák se mu otevřel jen pár metrů nad stromy.

Jackovi zvonilo v uších tak hrozně, že když pro něj záchranář z druhé helikoptéry slanil, vůbec nevnímal, co mu ten chlap říká, a sotva slyšel rachot motorů, když ho vrtulník vytáhl a odnesl pryč.

Celá posádka jeho helikoptéry byla po smrti, stejně jako muž, pro kterého přilétli. Stačila chvilička.

Když se mu zase trochu vyčistila hlava, napadlo ho: Dokážu odpustit cokoli. Dokážu zapomenout cokoli.

6. Pod měsícem v úplňku

Uplynulo několik minut a ve Willamette spousta vody, ovšem Bull nepromluvil. Teď však říká: „První boj jsem zažil v noci za úplňku.“ Nechá tu větu doznít. „Šli jsme na přepadovou akci. Na hrázích rýžových polí to klouzalo. Dávali jsme pozor, abychom neupadli. Ticho.“

Bull se dívá na řeku, ale Jack si myslí, že musí vidět něco jiného.

„Procházeli jsme vesnicí. Sledovali nás. Cítil jsem ty pohledy. Tu a tam vykoukl v rýžových polích měsíc. Seržant s noktovizorem řekl hodně tiše: ‚Tamhle!‘ A my se na jeho povel rozvinuli do rojnice. Rákosníci šli přímo proti nám, k vesnici, a když seržant začal střílet, my se k němu přidali.“

Bull se odmlčí. Jack čeká. A čeká dál, dokud Bull neřekne: „Šli jsme kupředu. Dvě mrtvoly a třetí Vietnamec postřelený, žadonil o život. Seržant odsekl, že ani náhodou. Řekl: ‚Ty.‘“ Bull si poklepe na hruď. „Zvládl jsem to fakt dobře. Na zpáteční cestu jsem ho musel zabalit jako maso. Když s námi nebyl nadporučík, vždycky jsme je museli brát zpátky. Jenom důstojníci mohli potvrdit zabití. Když jsem ho nesl na základnu, cítil jsem, jak se dívá.“

Bull škube řetízkem, pohupující se nábojnicí.

„Tady. Měl jsem na botách bláto z políček. Okartáčoval jsem ho, strčil ho sem. Bláto z místa, kde se to stalo, mu zabrání, aby mě sledoval, nepustí ho do mých snů. A ono to fungovalo. Fungovalo to jedna radost. Po každém přepadu, po každé přestřelce jsem odškrábl trochu bláta a oni na mě nemohli.“

7. Jména

Táta naučil Jacka rybařit. Ve svých čtrnácti letech už Jack vytáhl pstruha z řeky Rogue a pstruha amerického z Umpquy; stál po boky ve vodě v toku Deschutes a rybařil i v řece John Day ve stínu Umatillských hor. Každý kluk ve třídě věděl, kde je Columbia, věděl, že jejich městem protéká Willamette, ale Jack znal Bully Creek, Sprague, Crooked River a Applegate. Dokázal je nakreslit po paměti a věděl, jak stát v jejich vodách.

Pojmenování řek byl začátek. Po něm přišlo pojmenování kamenů, po nichž tekly: žula, břidlice, čedič. Potom se naučil jména ptáků, s nimiž se o řeku dělil: orlovec říční, volavka zelenavá, volavka velká. Naučil se rozlišovat mezi borovicí a jedlí, tsugou a smrkem, dokázal poznat vrbu Scoulerovu od vrby Mackenzieovy.

Jména byla silná, jako zaklínadla. Snažil se jimi okouzlit Dianu Daileyovou, na procházkách podél řeky ji učil jména věcí, které celý svůj život neviděla, protože pro ně neměla jména.

Jména měla takovou moc, že když se dostal pod palbu C-130, v němž letěl do Quang Tri, neurčitá hrůza z výcvikového tábora najednou vykrystalizovala: není ve Vietnamu ani dva dny a už se ho snaží zabít. Je ztracený. Nezná tu žádná jména.

Při první misi stál ve dveřích helikoptéry a sledoval, jak pod ním ubíhají řeky. Ale jaké řeky? Zadíval se dolů do džungle, ale měl pro ni jediné označení: zelená.

Věděl, že nikdy nenajde cestu domů, pokud nebude vědět, kde se nachází. Studoval mapu v instruktážní místnosti, vryl si do paměti tvary a jména řek jako Cam Lo, Ia Drang, Mekong a Ma. Co se džungle týče, nikdo na základně nedokázal pojmenovat nic jiného než bambus. Objednal si poštou knížky, cítil se jako nahý v trní, dokud nepřišly a on se konečně nezačal vzdělávat: Mangrovy. Gumovník. Banyán. Škrtící fíkovník. Naučil se rozlišovat mezi bambusem a tonkinem.

Znát jména, to byla ochrana. Když se na laně spustil do džungle najít zraněného pilota, cestou hledal něco, co dokázal pojmenovat: Černokvět. Banánovník červenolistý. A někdy i zahlédl ve větvích svinutou krajtu mřížkovanou, která na něj upřeně hleděla, jako by znala jeho jméno.

On se domů vrátí.

8. Bubnování deště místo řevu motorů

Všichni, co se domů vrátili, se svým způsobem vrátili jiní.

Jack vyměnil řev dvou motorů helikoptéry za bubnování deště o plechovou střechu. On by tak patrně skončil i bez války, ovšem smrky a borovice, jedle a tsugy domova pro něj teď znamenaly víc, byly vzácnější. Nemohl by žít ve městě nebo v něm pracovat, potřeboval samotu. Většinu dne si četl nebo se díval přes údolí na hlouček douglasek a na vrány, které nad ním kroužily. Když si potřeboval vydělat, nechal se najímat na příležitostné práce.

Bull se domů vrátil hladový, vyměnil deště v džungli za řev motorových pil. On by tak patrně skončil i bez války, ovšem teď byl tvrdší, agresivnější. Jednoho léta dohlížel na dřevorubce, kteří pokáceli hlouček těch douglasek.

9. Ve člunu

„Bylo to za monzunu,“ pokračuje Bull. „Tehdy se člověk někam dostal jen ve člunu nebo helikoptérou, tak nás poslali proti proudu ve člunech s plochým dnem, v každém člunu po četě. Vietkongu stačilo, aby si počkal. Napadli nás ze zálohy z obou břehů. A měli odstřelovače v korunách stromů.

Snažil jsem se zvednout pušku a opětovat palbu, což se za takových přepadení má dělat. Všiml jsem si ale, že dva kluci z mojí čety jsou mrtví, a pořád mi táhlo hlavou: ‚Do prdele. Jak z týhle posraný řeky dostanu bláto?‘ Protože ono nešlo jen o mrtvé nepřátele. Strašit tě budou i tvoji vlastní mrtví, když jim dáš šanci.“

Jack čeká, pak se zeptá: „Cos udělal?“

„Jakmile jsme se z toho dostali, vzal jsem helmu a ponořil ji do řeky. Desátník ve člunu chtěl vědět, co to má kurva znamenat. Ale měl jsem to. Bahnitou vodu. Nepotřeboval jsem jí moc. Když podšívka uschla, oškrabal jsem z ní pár kousíčků.“

Znovu zatřese nábojnicí.

„Měl jsem je tady a oni mi dávali pokoj. Léta. Léta! Teď už ten účinek ale nějak slábne. Trápí mě bolesti hlavy. Chtějí mě zabít. A být mrtvý je lepší než mít ty bolesti hlavy.“

„Jak víš, že to jsou ti duchové?“

„Říkají mi to. Já je slyším.“

A tak Jack naslouchá, ale slyší jen řeku.

10. Sejdeme se u řeky?

Jack se setkal s demonstranty dole u řeky, protože nechtěl přednést proslov u vstupní brány. Byli by příliš napružení. Nezískal by si jejich pozornost.

„Pamatujte, že dřevorubci nejsou naši nepřátelé,“ připomínal jim. „Všímejte si, co nosíte v srdci.“

Bradu měl prokvetlou stříbrem. Tou dobou byl jedním z respektovaných vůdců hnutí a mohl si taková slova dovolit, aniž by vypadal naivně.

„Tihle muži mají rodiny. Musí nakrmit svoje děti. Oni vás považují za nepřátele, protože jiný způsob života neznají. Možná se vám bude zdát, že vidíte jen vztek. Možná uslyšíte jen vzteklá slova. Ale oni se bojí a zaslouží si váš soucit. I když vás nenávidí. I když páchají odporné skutky.“

Pak je vyvedl zpátky na stráň, na dřevorubeckou cestu, nahoru k bráně. Jak se připoutávali za zápěstí či za krk, ukázal jim oranžové a žluté lišky, jejichž kloboučky se zvedaly z houbovité prsti ve stínu starých douglasek. Zdůrazňoval, že je důležité vědět, jak se co jmenuje.

Dlouho se nic nedělo, jen vítr čechral koruny stromů.

„Nebylo by k popukání,“ nadhodil někdo, „kdyby zrovna dneska nepřijeli?“

Ale za půl hodiny přijela jedna z dřevorubeckých part Bulla Wilsona, v doprovodu státní policie.

11. S darem

Jack se ještě chvíli dívá na řeku. Vstane. Přisedne si blíž k Bullovi. Blíž, ale pořád ne moc blízko. A řekne: „Tys to zmotal. Je to právě obráceně.“

Bull se na něj podívá a poprvé se zdá, že ho poznává.

„Bláto a prach, co jsi tu shromáždil,“ pokračuje Jack, „tě nechrání.“

Bull povolí sevřenou pěst, vytáhne patronu do dlaně, zamyslí se.

„Ti duchové jsou právě uvnitř,“ vysvětluje Jack. „Přinesl sis je s sebou.“

Bull přivře oči a opáčí: „Co ty o tom víš?“ Teď už si je Jack jist, že ho Bull poznal, že ví, kdo je a kým byl.

„Vím to,“ řekne Jack. „Prostě to vím.“

Bull si uvolní uzel na kravatě. Jack to pokládá za dobré znamení a tiše poradí: „Nech je jít.“

A tak Bull Wilson otevře kovový plášť nábojnice. Vypadne pár smítek prachu.

„Ať si je vezme řeka,“ navrhne Jack. Není si tak úplně jistý, jestli má pravdu. Každopádně neočekává, že se něco hned stane. Když to ale Bull hodí všechno do Willamette, oba kusy nábojnice, prach i řetěz, Jack pocítí v povětří změnu, jako kdyby se řeka nadechla.

Ovzduší je najednou nestálé. Světlo dopadá jinak. Jack cítí ve vzduchu špetku korditu, shnilých ryb, tlející zeleně. Pak je spatří, v černých kalhotách a uniformách severovietnamské armády. V amerických maskovacích kombinézách do džungle. Obrysy mrtvých mužů, pouhé náznaky vzpomínky, stojí v řece.

Bull je taky vidí. Staří kámoši a staří nepřátelé, nesmíření, zhmotnění třicet let starého strachu.

K dalšímu zázraku už nedojde. Jack žádný neočekává, přestože má pocit, že na něco čeká. I duchové čekají.

12. Žena je voda

Ženy, které Jack za ta léta miloval, ženy, které zůstaly po kratší či delší dobu pod jeho střechou ze zvlněného plechu, byly ženy jistého druhu. Dodnes nosily batikované nebo zcela nemoderní šaty, samy si navlékaly korále. Ani jedna si neholila nohy. Jedly pouze organické potraviny, byly vegetariánky, případně veganky. Některé na jednu stranu šířily ujeté nesmysly o republikánech a na druhou stranu o čarodějkách.

Když někdy v noci taková žena spala vedle něj, nebo jindy, když Jack spal sám, chodila k němu Diana. Ta sedmnáctiletá Diana z jara 1968. Prolínala se ovšem s Dianou, kterou občas vídával s jejím manželem při veřejných slyšeních, s ženou stále elegantní, která o sebe stále dbala a řídila vlastní podnik. Anebo se to aspoň domníval. Nikdy s ní nemluvil. Chybějící detaily si vymyslel.

Tato Diana, která byla mnoha Dianami, k němu přicházela a nabízela svá ňadra jeho rtům, křivku stehen pak jeho rukám. Laskal se a cítil, jak krásně je povlečení v její posteli čisté. Za horkých nocí cítil proud studeného vzduchu z klimatizace, ve kterém se zachvěla i v okamžiku, kdy do ní vnikly jeho prsty, pak se prohnula do oblouku a zasténala.

Vklouzl do ní, naplnil ji, spojil řeku své krve s její.

Když si prostěradlem utřel z břicha lepkavý cákanec, vždycky se cítil posilněný, uvolněný, zahanbený. Ta fantazie ho vázala k mnoha věcem, od nichž se chtěl odpoutat. K pomstě. Starým ranám. Novým nepřátelstvím. Kristova noho, dokonce i ke klimatizaci.

13. Mlha

Déšť bubnuje na Jackovu plechovou střechu tak hlasitě, že Dianu zaregistruje až po bouchnutí dveří jejího auta. Otevře jí dřív, než stačí zaťukat.

Má na sobě modré džíny a svetr, žluté boty si zablátila na příjezdové cestě před domem. Nechala běžet motor, nevypnula světla, stěrače tiše klouzají ze strany na stranu. „Díky,“ řekne.

„Nepředpokládám, že je úplně zdravý.“

„A kdo taky je?“ zasměje se Diana. „Je mu líp. Je mu mnohem líp.“

Déšť trochu poleví a stěrače začnou škvíkat. Diana se mu upřeně dívá do tváře a on se dívá, jak se ona dívá. On něco chce a ona to podle všeho ví, jenže on pro to nemá jméno.

„Jestli pro tebe můžu něco…“ začne Diana a Jack prakticky zároveň vyhrkne: „Štve mě, že…“

Diana čeká. On prohlásí: „Vím, jaký Bull je. Nikdy nebudeme přátelé, vím ale, co je za člověka.“ Zadívá se na ni, kapičky deště ve vlasech. „Chci vědět, jaká jsi ty. Jaký z tebe vyrostl člověk.“

Mohla by si to vysvětlit špatně, ale místo toho navrhne: „Pojďme se projet.“

Jedou po kluzké dálnici do města. Jack se dvakrát přistihne, jak chce říct: Nikdy jsem po tobě nepřestal toužit. Neřekne to.

„Pěstuju orchideje,“ pochlubí se Diana. „Když byly holky ještě malé, měla jsem to jako koníčka, ale co šla Rae na střední školu, začala jsem se tím živit.“

Jack se zasměje.

„Copak?“ zeptá se Diana.

On ale jen zavrtí hlavou.

„Pamatuješ se, jak ses na mě snažil udělat dojem jmény stromů?“ prohodí.

„Pamatuju.“

Teď je zase řada na ní, aby mlčela a nechala ho, ať si láme hlavu.

Skleník není označený žádnou tabulkou. Jack tu už byl, viděl ty skleněné střechy a nikdy by ho nenapadlo, že to všechno patří Dianě. Uvnitř je horko a vlhko. Jako v džungli, jen ten vzduch je sladší. Některé květiny jsou kropenaté či pruhované. Na květu jedné orchideje se zlatá barva proplétá s rezavou a bílou. Zdobné korunní plátky připomínají Jackovi krajku.

„Fascinace,“ pronese Diana. „Nov. Flirt. Peter Pan.“ Upoutá jeho pozornost. Snaží se nesmát. „Madona. Dos Pueblos. Virginská noc. Nikki.“

On se rozesměje, jde za ní kolem stolů, pod světly a rozprašovači, a přijímá její dar.

přeložil Viktor Janiš

Doslov Bruce Hollanda Rogerse:

Má žena strávila většinu dětství v Evropě, ale já nebyl do svých třicetin nikdy mimo americký kontinent. Když jsme plánovali náš první společný výlet, zeptala se mě, zda existuje nějaké místo, které musím bezpodmínečně vidět. Odpověděl jsem „Ale ano, chci navštívit Prahu.“

Od svých deseti let mám o českém národu romantické představy. Deseti let jsem se dočkal v roce 1968. Zrovna jsem se dostal do věku, kdy jsem začínal chápat složitost některých událostí a tehdy jsem viděl fotografie českých studentů, jak stojí a sedí před sovětskými tanky. Mé pochopení zobrazovaných událostí bylo ještě naivní, ale dobře si pamatuji na ten pocit, jak jsem neozbrojené mladé lidi čelící jedné z největších světových velmocí považoval za hrdiny.

Věděl jsem, že v České republice nenajdu zhmotnění svých dětských představ, ale skutečnost mě nezklamala. Během své první návštěvy, v lednu, jsem Prahu poznal prostou přetlaku zahraničních turistů. Od té doby jsem tam byl ještě dvakrát a lituji pouze toho, že jsem ze země neviděl o mnoho víc než jen hlavní město. Prošel jsem si Plzeň, ale bylo to ve spěchu. A z vlaku jsem viděl i něco z české krajiny. Chtěl bych u vás strávit více času.

„Třináct cest“ bylo napsáno pro antologii původních povídek na téma pověrčivosti. Při průzkumu zadaného tématu jsem přišel na to, že vedle sportovců (kde jsou hráči schopni si po vyhraném zápase neměnit ponožky až do doby, kdy zase prohrají) jsou nejpověrčivějšími lidmi často vojáci. Ve válce je lidský osud mimo kontrolu všech zúčastněných, proto není divu, že vojáci hledají „nadpřirozenou“ cestu jak získat zpět pocit kontroly nad svým vlastním osudem.

Povídka získala cenu Nebula, což pro mě bylo malým překvapením, protože neobsahuje žádné prvky science fiction, vlastně v ní jen stěží najdete jakýkoli fantastický motiv, i když záleží jen na čtenáři, jak reální mu zobrazení duchové připadají.

Bruce Holland Rogers (1958 – )

Američan, celým jménem Bruce Paul Husey Holland Rogers, narozen 6. 11. 1958 v arizonském Tucsonu. V roce 1982 dokončil studium humanitních věd, na které navázal studiem anglické literatury se zaměřením na tvůrčí psaní, které dokončil v roce 1986. Mezitím pracoval jako správce univerzitní budovy, po přestěhování do Colorada a dokončení studia učil na tamní univerzitě psaní a literaturu až do roku 1991, kdy se stal spisovatelem z povolání, ačkoli občas se ještě věnuje výuce tvůrčího psaní. Dnes žije zřejmě jen přechodně v Londýně a velmi rád se věnuje průzkumu tohoto zajímavého města, mimo to se snaží naučit i nějaké cizí jazyky. Debutoval povídkou Wirewalkers Get No Overtime (Writers Forum 1978), ale jeho první profesionálně vydanou prací je The Krishman Cube (F&SF 1982), tehdy ještě pod jménem Bruce Paul Rogers. Dnes už vydal přes sto kratších prací a v poslední době je konečně shrnul do několika zajímavých souborů – Wind Over Heaven and Other Dark Tales (2000), Flaming Arrows (2001), Thirteen Ways to Water and Other Stories (2004) a The Keyhole Opera (2005-World Fantasy Award). To, že se po letech objevila souborná vydání vedlo spolu s možnostmi internetové propagace ke zvýšení zájmu o autorovu tvorbu, ačkoli to je vlastně jev, který lze zaznamenat již od počátku 90. let. K nejúspěšnějším kratším pracím patří povídky Lifeboat on a Burning Sea (F&SF 1995-Nebula, č. Záchranný člun na hořícím moři-F&SF CZ 5/97), These Shoes Strangers Have Died Of (Enchanted Forests, ed. Katharine Kerr 1995-nom. Nebula), The Dead Boy at Your Window (The North American Review 1998-Bram Stoker Award, nom. Nebula), Thirteen Ways to Water (Black Cats and Broken Mirrors, eds. Martin H. Greenberg & John Heifers 1998-Nebula, č. Třináct cest k vodě-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006), How the Highland People Came to Be (Realms of Fantasy 1999-nom. Nebula) a Don Ysidro (Polyphony 3, eds. Deborah Layne & Jay Lake 2003-World Fantasy Award). Rogers se bez zaváhání pohybuje nejen v kulisách science fiction a fantasy, ale problémy mu nedělá ani horor či dokonce detektivka. U nás od něj známe ještě povídky Big Far Now (F&SF 1991, č. Velký teď daleko-F&SF CZ 1/95) a Enduring as Dust (Danger in D.C.: Cat Crimes in the Nation’s Capital, eds. Martin H. Greenberg & Ed Gorman 1993, č. Trvalé jako Dust-Dvanáct detektivů/Oddych 1996). Za tu druhou byl nominován na známou cenu Edgar, udílenou v rámci detektivního žánru. Je až s podivem, že takový autor jako Rogers občas píše i čistě zábavnou fantasy na objednávku, ale dělá to pouze pod pseudonymem a nerad se o tom zmiňuje. Do světa karetní hry Magic: The Gathering vstoupil několika povídkami a románem Ashes of the Sun (1996), to vše pod pseudonymem Hanovi Braddock. Podobně napsal podle svých slov ještě dva další romány, z nichž jeden nebyl nakonec vydán. Právě teď však pracuje na svém prvním oficiálním románu Steam (dosud nepublikováno), kde chce dle svých slov spojit motivy maniodeprese, parních lokomotiv a obchodování v budoucnosti do jednolitého celku. Bruce Holland Rogers je příkladem autora, jenž přes četná ocenění dosud nezaznamenal výraznější komerční úspěch, přesto je uznávaným spisovatelem a dnes již dokáže využít vlastních bohatých zkušeností, což mu nabízí zajímavé možnosti do budoucna, jen je správným způsobem využít.

Ellen Klagesová

CIKÁNKA ČASU

Když čtete povídku od Ellen Klagesové, a poprvé jste myslím měli možnost v druhém čísle obnovené české edice magazínu F&SF, kde vyšla Nebulou oceněná povídka „Suterénní magie“, napadne vás, že jde o příklad přirozeného vypravěčského talentu. Klagesová klade sympatický důraz na postavy příběhu. Fantastické motivy tak v jejím podání vyznívají zcela přirozeně, ať už jde o magii černošské služebné nebo o vědecky „podložené“ cestování v čase. Její příběhy navíc doprovází smysl pro detail a dobovou realitu, to mají ostatně obě u nás vydané povídky společné. Těžko říct, zda je škoda, že nepíše více povídek, ale každopádně je to autorka, na kterou se vyplatí si počkat. Prozatím se jí i přes četné úspěchy nepodařilo proniknout do známějších magazínů, ačkoli otázkou je, zdali po tom vlastně touží. V USA se už ale chystá její první povídkový soubor, takže snad nebude proč truchlit a s Klagesovou se ještě v českém překladu setkáme.

Pátek 10. února 1995, 17:00

Jen vkročím do dveří, Ted, se kterým sedím v jedné pracovně, na mě vybafne: „Co víš o radiační rovnováze?“

„Nic. Proč?“

„To se dalo čekat.“ Zvedne vybledlý zelený svazek. „Právě jsem v tomhle čísle Astrophysical Journal z roku 45 našel naprosto šíleně úžasný Chandrasekharův článek. A představ si, když jsem si šel zapsat výpůjčku, knihovník povídá, že jsem od roku 1955 první člověk, který ho vytáhl z police. No věřila bys tomu? Nikdo už nečte.“ Znovu knihu otevírá. „Mimochodem, hledal tě tu Chambers.“

S těžkým žuchnutím upustím na stůl náruč knih. Doktor Raymond Chambers je vedoucí katedry fyziky, nositel Nobelovy ceny, což i na Berkeley opravdu něco znamená. Šušká se, že pracuje na nějakém supertajném vládním projektu, se kterým si vyšlapává druhou cestičku do Švédska.

„Jo, máš za ním přijít do kanceláře, fofrem. Povídal něco o Sáře Baxter Clarkové. To je ta praštěná vědkyně z padesátých let, co? Ta, co tak záhadně zahynula?“

Trochu to se mnou škubne. „To je ona. Psala jsem o ní a její práci disertaci.“ Kéž bych si bývala vzala jiný svetr. Tenhle má na obou loktech díry. Zamýšlela jsem strávit den v knihovně, ne návštěvou vedoucího katedry.

Ted na mě kouká s otevřenou pusou. „Asi neměli na vybranou dost mladých pohledných vědkyň, co? Na tohle ti dali postgraduál? Bláznivý svět.“ Odloží knihu a protáhne se. „Musím běžet. Mám v laboratoři týden zpoždění. Ve skutečné vědě, víš?“

Nijak na to nezareaguji. Od začátku semestru uběhl teprve měsíc, a on proti mně od samého začátku pořád něco má – že jsem žena, že jsem lesbička, že mi brzy bude třicet. Je to hňup, a já mám jiné starosti. Jako třeba doktora Chamberse a otázku, jestli přijdu o zaměstnání, protože se už dopátral, že jsem odbornice na šílenou vědkyni.

Sára Baxter Clarková byla můj idol už od dětství. Můj taťka dělal technika u armády, zabýval se radarovými systémy. Hodně jsme se najezdili – šest měsíců v Reykjavíku, pak šest ve Fort Lee v New Jersey. Mamka vždycky říkala, že jsme jako cikáni, a snažila se, abychom stěhování považovali za dobrodružství. Ale když mi bylo osm, mamka i bráška Jeff zahynuli při autohavárii na Guamu. Potom už to žádné dobrodružství nebylo.

Taťka to s radary uměl mnohem lépe než s holčičkami. Nějak mi pořád nemohl přijít na kloub. Myslím, že na jeho vkus jsem měla příliš mnoho proměnných. Když mi bylo deset, kupoval mi šaty a panenky a nechápal, proč chci ten štos starých časopisů o fyzice, které knihovna na základně vyhazuje. Měla jsem ráda vědu. To bylo to jediné, co se neměnilo, ať jsme se stěhovali kamkoli. Řekla jsem taťkovi, že chci být vědkyní, až vyrostu, ale on prohlásil, že vědci jsou muži a já bych se radši měla vdát.

Věřila jsem mu, dokud jsem neobjevila v jednom z těch starých časopisů Sáru Baxter Clarkovou. Pocházela z Británie, absolvovala MIT a ve dvaadvaceti získala doktorát z teoretické fyziky. Na Berkeley publikovala ve velmi obskurních časopisech tři brilantní články.

V roce 1965 měla přednést čtvrtou, kontroverzní stať na mezinárodní konferenci fyziků ve Stanfordu. Jako jediná žena na programu, a to jí bylo teprve osmadvacet.

Nikdo neví, co obsahoval ten poslední článek. Večer před svým plánovaným vystoupením na konferenci se s autem zřítila z Ďáblova srázu – odlehlé části pobřeží jižně od San Franciska. Její tělo odneslo moře. Té tragédii se následujícího dne dostalo dvou palců textu na vnitřní stránce novin, hned pod titulkem o nějakém sexuálně motivovaném přepadení, ovšem ve světě fyziků vyvolala pěkný povyk. Její články či poznámky se nikdy nenašly; její laboratoř byla zřejmě vyloupena. Nikdo tu záhadu nevyřešil.

Fascinovala mě, právě tak jako jiné děti fascinuje Amelie Earhartová.

Až na to, že o mé hrdince nikdo neslyšel. V mých představách jsme si se Sárou Baxter Clarkovou byly velice podobné. Strávila jsem nejeden den hraním na vědkyni, jako byla ona, a nejednu noc rozhovory s ní, dokud jsem neusnula.

Po skončení magisterského studia fyziky jsem získala Ph. D. v oboru dějin vědy – zabývala jsem se jejím dílem. Kdyby má posedlost byla poněkud praktičtějšího druhu, možná bych teď neseděla na lavici před kanceláří doktora Chamberse, necupovala si svetr a nesnažila se zastírat zděšení. Rok jsem učila na střední škole. Když o tenhle postgraduál přijdu, nejspíš budu zase učit. Ta představa mě deprimuje.

Sekretářka velkého muže mě konečně bzučákem posílá do jeho kanceláře. Doktor Chambers je plešatějící, tělnatý muž v dokonalém, bezvadném obleku. V jeho pracovně to voní po citronové leštěnce na nábytek a dýmkovém tabáku. Má tu dřevěné obložení, přepychové koberce a mahagonový stůl o rozloze nejméně akru. V jednom rohu leží kopie mé disertační práce.

„Doktorko McCulloughová…“ Mávnutím mi ukáže k židli. „Zdá se, že jste odbornice na Sáru Baxter Clarkovou.“

„Byla to úžasná žena,“ říkám nervózně a doufám, že volím správný směr hovoru.

„To jistě. Co si myslíte o jejím posledním článku, o té práci, kterou nikdy nepřednesla?“ Bere mou disertaci a otevře ji na stránce označené bledězeleným lepicím papírkem. „‚Poznámky k praktické tempokinetice?‘“ Zapálí si dýmku a podívá se na mě skrz oblak dýmu.

„Opravdu bych si ho strašně ráda přečetla,“ rozhoduju se riskovat. Za výtisk toho článku bych dala cokoli. Čekám na nevyhnutelnou přednášku o tom, jak marním svou akademickou dráhu studiem dávno mrtvé šílené vědkyně.

„Vážně? Skutečně věříte, že Clarková objevila způsob, jak cestovat v čase?“ ptá se. „Cestování časem, doktorko McCulloughová?“

Zariskuju ještě víc. „Ano, věřím.“

A doktor Chambers mě překvapí: „Já také. Jsem si tím jist. Pracoval jsem s jejím asistentem Jimem Kennedym. Odešel z univerzity pár měsíců po její nehodě. Trvalo čtyřicet let, než mi došlo, co vlastně bylo tehdy tak tragicky ztraceno.“

Zírám na něj a nemůžu tomu uvěřit. „Vy jste zvládl cestování časem?“

Potřese hlavou. „Ne dokonale. Ale ujišťuji vás, že cestování časem je naprosto reálné.“

Zčistajasna se mi podlomí kolena. Dosednu na kožený potah židle u jeho stolu a jen na něj civím. „Vy jste to dokázal?“

Přikývne.

„Za posledních čtyřicet let došlo na poli výzkumu tempokinetiky k velkému pokroku. To je pochopitelně přísně tajné. Vláda do toho dává spoustu peněz. Teprve nedávno jsme díky několika klíčovým objevům v teorii gravitačního pole vysoké intenzity mohli konečně sestrojit funkční tempokinetickou komoru.“

Činí mi značné potíže to všechno strávit. „Proč jste si pozval právě mě?“ ptám se.

Opře se o roh svého stolu. „Potřebujeme, aby někdo promluvil s doktorkou Clarkovou.“

„Chcete říct, že je naživu?“ Moje srdce vynechá pár tepů.

Zavrtí hlavou. „Ne.“

„Tak…?“

„Doktorko McCulloughová, souhlasil jsem s vaším přijetím na univerzitu, protože víte o Sáře Clarkové a její práci víc než kdokoli jiný. Nabízím vám příležitost, jakou člověk dostává jen jednou za život.“ Odkašle si. „Nabízím vám, že vás pošlu zpátky časem, abyste navštívila Mezinárodní konferenci experimentální fyziky v roce 1956. Potřebuji ten poslední článek Sáry Clarkové.“

Pořád na něj němě zírám. Připadá mi to jako nějaký test, ale nemám ponětí, jak zní správná odpověď. „Proč?“ zeptám se nakonec.

„Protože náš přístroj sice funguje, ale je značně nepraktický,“ říká doktor Chambers a nacpává si dýmku. „Gravitační pole vyžaduje nesmírné množství energie. Jediný materiál, který ji může jakžtakž poskytnout, je izotop, vyvinutý v Lawrenceově laboratoři, a vystačí na jedinou okružní cestu. Domnívám se, že ten chybějící článek obsahuje řešení našeho problému s energií.“

Po všech těch letech mi připadá matoucí poslouchat někoho, kdo bere práci doktorky Clarkové vážně. Už jsem si tak zvykla ji hájit, že nevím, jak se k tomu postavit. Automaticky přecházím do vědeckého modu – odtažitého, racionálního. „Za předpokladu, že je vaše tempokinetická komora funkční, jak bych podle vás měla doktorku Clarkovou hledat?“

Vezme list tuhého papíru v barvě slonoviny a podá mi ho. „To je moje pozvánka na zahajovací recepci konference. Pátek večer, v hotelu St. Francis. Naneštěstí jsem se tehdy nemohl dostavit. Musel jsem odjet na východ, z rodinných důvodů.“

Podívám se na papír s vyrytým textem. Mám někde ve svých materiálech xerokopii této pozvánky. Je to zvláštní pocit, držet v ruce opravdovou. „Tohle mě dostane na tu slavnost. Potom se mám představit Sáře Baxter Clarkové a požádat ji o jeden výtisk dosud nepublikovaného článku?“

„V kostce. Mohu vám poskytnout hotovost, která by vám pomohla, ehm, přesvědčit ji, pokud to bude nutné. Upřímně řečeno, je mi jedno, jak to provedete. Já ten článek chci, doktorko McCulloughová.“

Vypadá teď poněkud nervózně a v hlase se mu ozývá řezavý spodní tón. Zmocňuje se mě podezření, že doktor Chambers má v úmyslu přivlastnit si to, co ta práce obsahuje, že možná doufá v další Nobelovu cenu. Podle poslední vůle doktorky Clarkové všechno připadlo jejímu asistentovi a snoubenci, Jimovi Kennedymu. I když si Chambers připíše veškeré zásluhy, přece jen je způsob, jak odměnit lidi, kteří tu práci skutečně udělali. Plesknu obrovské náhodné číslo.

„Myslím, že takových třicet tisíc dolarů by mohlo stačit.“ Sevřu opěrku židle a neklidně třu palcem o hladké leštěné dřevo.

Doktor Chambers se chystá protestovat, pak mávne rukou. „Dobře. Dobře. Kolik bude třeba. Nebudeme se zabývat finanční stránkou projektu. Jak jsem řekl, máme toho izotopu na jedinou cestu do minulosti a zpět – na vaši cestu. Pokud budete úspěšná a ten článek získáte, budeme moci vyvinout technologii, která nám umožní mnoho, mnoho dalších výletů. Pokud ne…“ Nechá konec věty vytratit.

„Už to někdy někdo vyzkoušel?“ ptám se obezřetně. Napadá mě, že jsem možná pokusný králík, snadno postradatelná položka.

Na dlouhou dobu se odmlčí. „Ne. Budete první. Podle záznamů nemáte žádnou rodinu, je to tak?“

Přikývnu. Otec zemřel před dvěma lety a moje nejdelší známost trvala všehovšudy šest měsíců. Ale Chambers mi nepřipadá příliš liberální. I kdybych s Nancy ještě pořád žila, pochybuji, že by ji počítal za rodinného příslušníka. „Je to obrovské riziko. Co když odmítnu?“

„Znovu zhodnotíme vaši žádost o postgraduál,“ krčí rameny. „Jsem si jist, že budete spokojena i na jiné univerzitě.“

Takže je to všechno nebo nic. Pokouším se zvážit všechny alternativy, dospět k rozumnému rozhodnutí. Ale nedokážu to. Momentálně se vůbec necítím jako vědec. Cítím se jako desetiletá holka, které nabídli to jediné, po čem vždycky toužila – příležitost poznat Sáru Baxter Clarkovou.

„Jdu do toho.“

„Výborně.“ Chambers přeřadí na jinou rychlost, začne se chovat prakticky a úsečně. „Vyrazíte ode dneška za týden přesně v 6:32. Nebudete si s sebou moci vzít vůbec nic – spodní prádlo, šaty, boty, hodinky – nic, co bylo vyrobeno po roce 1956. Moje sekretářka má seznam obchodů se starožitným šatstvem tady v okolí a pár módních časopisů z té doby.“ Znechuceně si změří moje džínsy. „Vyberte si prosím něco vhodného na recepci. Můžete si udělat něco s vlasy?“ Vlasy mám krátké. Nijak extrémně, rozhodně ne v Berkeley devadesátých let. Trochu připomínají začátky Beatles – to, čemu říkali skřítkovský účes, když jsem byla malá – až na to, že na skřítka jsem byla moc vysoká a nemotorná. Rozpačitě si je prohrábnu prsty a zavrtím hlavou.

Chambers si jen povzdechne a pokračuje. „Tak dobře. Jelikož musíme umožnit transport rukopisu Clarkové, vezmete s sebou něco o přibližně stejné hmotnosti – a ze stejné doby. Dám vám pracovní kopii své vlastní disertace. Poskytneme vám i řidičský průkaz a doklad zaměstnance univerzity z téže doby, k tomu hotovost v příslušné měně. Vrátíte se s rukopisem přesně v pondělí dopoledne v 11:37. Druhá příležitost už nebude. Rozuměla jste?“

Přikývnu, jeho blahosklonný tón mě trochu dráždí. „Když to zmeškám, uvíznu v minulosti natrvalo. Jediná osoba, která by mě popřípadě mohla poslat domů, je doktorka Clarková, a ta už v pondělí ráno nebude k dispozici. Ledaže by…“ Nechám otázku viset ve vzduchu.

„V žádném případě! V tempokinetice existuje závazné pravidlo: nesmíte minulost měnit. Doufám, že si to budete pamatovat!“ Zvedne se.

Naše setkání je u konce. Opouštím jeho kancelář s tou nejúžasnější zprávou v celém svém životě. Přála bych si mít někoho, komu bych mohla zavolat a podělit se o ni. Nakonec se spokojím s někým, kdo mi pomůže s nákupem šatů.

Pátek 17. února 1995, 6:20

Skladovací komora v přízemí LeConte Hall je úzká a slabě osvětlená, plná krabic s gumovými rukavicemi, laboratorními plášti a ručníky. Na rozdíl od většiny budov v areálu neprodělala katedra fyziky v uplynulých čtyřiceti letech žádné přestavby. Tohle vždycky bývala komora a je nepravděpodobné, že by sem v pátek v 6:30 ráno někdo zabloudil.

Sedím na betonové podlaze zády ke zdi, oblečená v kostýmu z příslušného období. Myslím, že bych měla být nervózní, ale připadám si spíš podivně nezúčastněně. Upíjím ze šálku vlažné ranní kávy a pozoruji dění kolem sebe. Nemám v tomhle experimentu žádnou aktivní úlohu – jsem jenom pokusný králík. Asistenti doktora Chamberse opatrně překračují moje natažené nohy a provádějí definitivní úpravy řady přístrojů kolem mě.

Přesně v 6:28 podle mých starožitných timexek se ve dveřích objeví sám doktor Chambers. Ukazuje mi tlustý balíček použitých bankovek a objemný svazek své disertace, svázaný gumičkami, potom oboje šoupne do odřené kožené aktovky. Položí mi aktovku do klína a natáhne ruku. Ale když mu jí chci potřást, zamračí se a vezme mi šálek.

„Hodně štěstí, doktorko McCulloughová,“ popřeje mi formálně. Nic víc. Co by taky měl říkat pokusnému králíkovi? Pohlédne na hodinky, podá šálek mladíkovi v černém tričku, který naťuká poslední řádku programu, zhasne světlo a zavře za sebou dveře.

Sedím ve tmě a začíná mě mrazit v zádech. Ještě nikdy se nikdo o nic podobného nepokusil. Nemám tušení, jestli to chladné linoleum pode mnou není poslední věc, kterou kdy ucítím. Mezi prsy mi stéká pot. Přístroj začíná hučet. Chvíli to vnímám neobyčejně intenzivně. Není to zvuk ani vibrace, nic, co bych dokázala přesně určit. Jako by všechny nehty světa škrábaly po všech tabulích. Současně s tím se kyslík mění v olovo. Nestvůrná síla mě přitlačí k podlaze, přitom se mi zježí všechny chloupky na těle. Přesně v okamžiku, kdy cítím, že už to nevydržím, hučení utichne.

Tep mi jen letí, zmocňuje se mě závrať, je mi nevolno. Minutu jen sedím a napůl očekávám, že vejde doktor Chambers a poví mi, že se experiment nezdařil, ale nikdo nepřichází. Zkusím vstát – pravá noha mi znecitlivěla a brní – a šátrám po vypínači u dveří.

Ve světle jediné žárovky vidím, že přístroj zmizel, ale na šedých kovových policích leží tytéž krabice rukavic a ručníků. V noze mě bodá tisíc jehel a špendlíků, opřu se o hnědou kartonovou krabici s nápisem Prádelna a čistírna Bayside, San Francisco 3, Kalifornie.

Trvá minutu, než mi dojde, co s tou krabicí není v pořádku. Buď jsou to velmi staré ručníky, nebo jsem se octla v době před zavedením čárkového kódu.

Vyjdu z komory a nemotorně kráčím opuštěnou chodbou, moje polobotky klapou po linoleu. Pátrám po dalších důkazech. První místnost, do níž nahlédnu, je laboratoř – vysoké židle před černými stoly s Bunsenovými hořáky, šedé skříňky s kruhovými číselníky a přepínači. Na každém místě logaritmické pravítko.

Dokázala jsem to.

Pátek 17. února 1956, 7:00

V tom mrholivém únorovém ránu je areál opuštěný a Telegraph Avenue právě tak. Pouliční lampy ještě svítí – bílé světlo, žádné sodíkové výbojky – a mlhou prosvítají červené a zelené neonové nápisy na obchodech, lemujících ulici. Připadám si jako Marco Polo, když se tak pohybuji světem, který je cizí a povědomý současně. Budovy jsou tytéž, ale průčelí a nápisy připomínají kulisy nebo fotografie ze starých časopisů Life.

Zabere mi přes hodinu, než se dostanu do centra. Matou mě výlohy, rozptylují projíždějící auta. Jako bych byla trochu opilá, kráčím příliš obezřetně krajinou, do níž nepatřím. Možná to dělají ty barvy. Všechno vypadá tak skutečně. Vyrostla jsem se zrnitými černobílými televizními technicolorovými filmy, které časem vybledly, a teď mě vyvádí z rovnováhy, že tenhle svět postrádá jejich růžovooranžový odstín.

Teplá vůně kávy a slaniny mě přiláká do malé kavárny. Objednám si speciální menu – slaninu s vejci, hranolky a toust. Z topinky kape máslo a džem podávají ve sklenici, ne v plastové tubě. Dostanu účet – dělá to 55 centů. Nechávám štědré spropitné a nastoupím do žlutého autobusu linky F, který jede po Shattuck Avenue, a civím na oblé černé chevrolety i růžové studebakery, které se prohánějí po ulicích.

V autobusu sedí lidé, dojíždějící do práce – muži v tmavých kabátech a kloboucích, ženy v šatech s klobouky. Ve svém kostýmku sem dokonale zapadnu. Udivuje mě, že nikdo nevypadá jako z padesátých let, z těch retro padesátých, která pronikla až do devadesátých. Žádné sukně s pudlíky, žádné účesy na patku. Všichni muži mi připomínají tátu. Muž v šedém plstěném klobouku čte Chronicle a já se mu dívám přes rameno. Eisenhower zvažuje druhé volební období. Policejní šéf San Franciska slibuje tvrdý zákrok proti mravnostním deliktům. Na stránce s komiksy zahlédnu Peanuts, v Castro Theatre dávají film s Rockem Hudsonem. Nic nového.

Přejedeme Bay Bridge a já žasnu, jak malé San Francisco vypadá – jeho panoráma na obzoru tvoří kamenné obrysy, ne skleněné a ocelové věže. Nastoupím do tramvaje, která mě doveze doprostřed Market Street, ubytuji se v hotelu St. Francis, nejlepším ve městě. Pokoj stojí méně, než bych zaplatila za noc v Motelu 6.

Všechny moje pozemské statky se vejdou na stůl – Chambersův rukopis, hnědá kožená náprsní taška s řidičským průkazem, průkazka univerzity v Berkeley, třiadvacet dolarů v malých bankovkách, pozvánka na zahajovací recepci. A třicet tisíc dolarů v převázaných balíčcích padesátidolarovek. Z jednoho vytáhnu tři bankovky, zbytek strčím do zásuvky, pod krémovou hotelovou psací soupravu. Musím se zbavit toho kostýmu a bot.

U Woolwortha mají zubní kartáček a další toaletní potřeby, a také malinký budík s nápisem ‚Tom Corbet, vesmírný kadet‘. V City of Paris objevím nabírané kalhoty, plátěnou košili a vlněný svetr. Macy’s Men’s Shop nabízí „montérkové“ džínsy a dvě trička, ve kterých se dá spát – po 69 centech. Povýšený prodavač na mě v chlapeckém oddělení dohlíží, takže si vymyslím synovce, malého Billyho, a koupím mu černé tenisky ve své velikosti.

Osprchuji se a převléknu a snažím se srovnat si myšlenky, ale jsem příliš napjatá, abych vydržela klidně sedět. Za pár hodin budu v jedné místnosti se Sárou Baxter Clarkovou. Nedokážu odlišit strach od vzrušení. Strávím odpoledne bezcílným procházením po městě a rozhlížím se jako nějaký turista.

Pátek 17. února 1956, 19:00

Znovu v polobotkách a námořnickém kostýmu. Hlásím se u recepce v předsálí a odevzdávám pozvánku. Mladý muž ve fraku se mi zahledí přes rameno, jako by hledal někoho za mnou. Po chvilce si odkašle.

„Jste paní…?“ ptá se a dívá se na pozvánku.

„Doktorka McCulloughová,“ odpovídám chladně a upírám na něj vyrovnaný pohled. „Pan Chambers je mimo město. Požádal mě, abych šla místo něj.“

Po krátkém zaváhání přikývne a zapíše mé jméno na bílou kartičku, kterou mi přišpendlí na klopu jakoby místo květiny.

V sále A najdu moře šedých obleků, nakrátko ostříhaných vlasů, motýlků a brýlí s masivními černými obroučkami. Jsou tu téměř samí muži, jak jsem ostatně čekala, a téměř všichni kouří, což mě udivuje.

V koutě zahlédnu hlouček žen v barevných koktailových šatech, s nalakovanými účesy, které připomínají fotbalové přilby. Předchůdkyně panenek Barbie.

Vezmu si od kolemjdoucího číšníka jednohubku a zvolna se prodírám do jejich kouta. Která je doktorka Clarková? Zůstanu stát pár stop od nich a obhlížím jmenovky. Paní Bohrová, paní Feynmanová, paní Lawrencová. Působivý spolek, ale cítím zklamání, že žádná z těch žen nemá své vlastní jméno. Nasadím prázdný společenský úsměv, vzdaluji se od žen a pátrám dál. Šedivé obleky, tu a tam špetka modré, ale všechno samí muži. Že bych přišla příliš brzy?

Hledám nějaký bezpečný koutek, nejlépe s velkou palmou v květináči, která by mě zakryla, vtom uslyším hlučný mužský hlas, jak říká: „Nu, doktorko Clarková! Snažíte se následovat H. G. Wellse, že? Plýtváte penězi daňových poplatníků na nějakou sci-fi, nemyslíte?“

Ženský hlas odpovídá: „Vůbec ne. Možná vás na pondělní konferenci přiměji změnit názor.“ Ještě ji nevidím, ale hlas má příjemný a znělý, s náznakem cizího přízvuku, který dává najevo: ‚nejsem Američanka‘. Jako by mi nohy vrostly do koberce, nemůžu se ani pohnout, jsem jako omráčená.

„Jimmy, nepodíval by ses po nějakém šampaňském?“ slyším ji říkat. Zahlédnu v moři šedi pohyb a užasnu sama nad sebou, když mávnu na číšníka a vezmu si z podnosu dvě štíhlé sklenky. Vyrazím po hlase. „Tady máte.“ Pokouším se ovládnout ruku, aby se nechvěla. „Mám skleničku navíc.“

„To je od vás mazané,“ zasměje se. Překvapí mě, že je o pár palců menší než já. Zapomněla jsem, že bude přibližně v mém věku. Vezme si skleničku a podá mi volnou ruku. „Sára Clarková,“ představí se.

„Carol McCulloughová,“ uchopím její dlaň. Místnost se náhle rozjasní a hlasy se ztlumí do tichého mumlání. Na okamžik mě napadne, že jsem se nějak přesunula zpátky do roku 1995, ale nic tak dramatického se nestane. Jen jsem tak ohromena, že při pohledu na ni zapomínám dýchat.

Od svých deseti, bez ohledu na to, kde jsme právě bydleli, jsem vždycky měla na stole fotografii Sáry Baxter Clarkové. Vystřihla jsem si ji z toho starého časopisu. Je zrnitá, černobílá; jediná fotka, kterou jsem kdy objevila. Vypadá na ní jako všechno, čím jsem kdy chtěla být – zdatná, vážná, vědkyně každým coulem. Má na sobě bílý laboratorní plášť a brýle bez obrouček, vlasy má sčesané z obličeje. Jakýsi plešatý muž ve stejném plášti jí ukazuje součást jakéhosi přístroje. Žádný z nich se neusmívá.

Znám ten obrázek nazpaměť, na milimetr přesně. Ale netušila jsem, že má vlasy barvy mědi, ani že její oči jsou tak průzračně zelené. A až do této chvíle mi nikdy nepřišlo na mysl, že by se mohla smát.

Štíhlý plavovlasý muž vedle ní mě vytrhne z rozjímání. „Jsem Jim Kennedy, Sářin asistent.“

Jim Kennedy. Její snoubenec. Připadá mi, jako by jeden po druhém ožívali hrdinové mého oblíbeného románu.

„Vy nejste manželka, že?“ ptá se Jim.

Zavrtím hlavou. „Dělám postgraduál. Jsem na Kalifornské teprve měsíc.“

Usměje se. „Jsme tedy sousedé. Jaký je váš obor?“

Zhluboka se nadechnu. „Tempokinetika. Obdivuju práci doktorky Clarkové.“ Hlučný muž se na mě zamračí a odejde si hledat další kořist.

„Vážně?“ Doktorka Clarková se ke mně otočí, jedno obočí zdvižené v údivu. „Tak to bychom si měly popovídat. Jste…?“ Zarazí se uprostřed věty a téměř slyšitelně zakleje. „Zatraceně. To je doktor Wilkins, musím se k němu chovat příjemně. Je to hlavoun ze Státní nadace pro vědu a já potřebuji financovat výzkum.“ Polkne dlouhý doušek šampaňského, vypije sklenici do dna. „Jimmy, co kdybys obstaral doktorce McCulloughové další pití a zkusil ji přesvědčit, aby s námi povečeřela?“

Začnu zdvořile protestovat, ale Jimmy mě bere za loket a protáhne mě davem k neobsazené pohovce. O půl hodiny později nás uprostřed debaty o kvantové teorii pole doktorka Clarková vyruší a vybídne nás: „Pojďme se nenápadně vytratit. Umírám hlady.“

Vyklouzneme jako spiklenci postranním východem a seběhneme po služebním schodišti. V kabině lanovky se z Powel Street přesuneme přes Nob Hill do North Beach, italské čtvrti. Pak jdeme pěšky po Columbově k jedné z mých oblíbených restaurací – New Pisa – a tam zjistím, že se kromě cen nic moc nezměnilo.

Číšník nám přinese karafu červeného a tři zavalité sklenky, najíme se podomácku – mísy těstovin s červenou omáčkou a horký křupavý česnekový chléb. Oněměle poslouchám, jak Sára vypráví o své práci a bezstarostně zodpovídá otázky, které jsem jí celý život toužila položit. Je úžasná, fascinující. A krásná. Jídlo z mého talíře mizí, aniž bych si pamatovala jediné sousto.

Při kávě s italskou zmrzlinou mi už potřetí připomíná, že jí mám říkat Sáro, a vyptává se mě na mou práci. Několikrát se na poslední chvíli přistihnu a spolknu citace z díla Stephena Hawkinga a ostatních prací, které budou publikovány až po desetiletích. Je to tak strhující, osvěžující rozhovor, že se nedokážu přimět přejít k Chambersovým záležitostem. Odcházíme z restaurace, až když si všimneme, že už tam kromě nás nejsou žádní hosté.

„Co takhle sklenička před spaním?“ navrhuje Sára, když vyjdeme na chodník.

„Já nemůžu,“ omlouvá se Jimmy. „Zítra ráno v 8:30 mi začíná sympozium. Ale vy dvě klidně pokračujte. Paper Doll je hned za rohem.“

Sára na něj vrhne zvláštní, studený pohled a zavrtí hlavou. „To není vtipné, Jimmy,“ říká a letmo si mě změří. Vyhýbavě pokrčím rameny. Zdá se, že je to nějaký jejich soukromý vtípek.

„To mě jen tak napadlo.“ Jimmy ji políbí na tvář a opouští nás. Spolu se Sárou zamíříme k Vesuviovi, do jednoho z barů, kde Kerouac, Ferlinghetti a Ginsberg položili základ beatové generace. Totiž položí. Mám dojem, že jsme momentálně o pár měsíců dřív.

Sára poručí další červené víno. V její přítomnosti cítím ostych, znepokojení. Tak dlouho jsem snila o setkání s ní, a tolik si přeji se jí zalíbit. Když si začneme povídat, objevujeme, jak jsme měly podobné, osamělé dětství. Byly jsme vychovány jako jedináčci. Obě jsme prosily o chemickou soupravu a nikdy jsme ji nedostaly. Očekávalo se od nás, že budeme umět žehlit, ne že budeme rozumět iontům. Uprostřed druhé sklenice vína si Sára povzdechne.

„Ale, do háje s tím vším. Vlastně se nic nezměnilo. Pořád jenom chichotání a skryté urážky. Už mě unavuje pořád bojovat o místo v tom klubu starých pánů. Moje pondělní přednáška představuje pět let dřiny, a přitom se na celé téhle konferenci najde stěží hrstka lidí, kteří v sobě mají tolik slušnosti, aby se mnou nezacházeli jako s bláznem.“ Zmačká ubrousek, až je z něj menší a menší kulička, po tvářích jí kanou slzy. „Jak to snášíš ty, Carol?“

Co jí na to mám říct? Vydržela jsem to kvůli tobě? Jsi můj vzor. Vždycky jsem si kladla otázku, co by na mém místě udělala Sára Baxter Clarková, tím jsem se obrnila – a prorazila. Jenomže teď to není žádná hrdinka. Je to skutečná žena a sedí u stolu naproti mně. Není to nepřemožitelná, neochvějně racionální vědkyně, jak jsem si ji vždycky představovala. Je mladá a zranitelná právě tak jako já.

Toužím utišit její bolest, stejně jako ona, moje imaginární učitelka, vždycky ulevovala mně. Natáhnu se a přikryji její ruku svou dlaní; ztuhne, ale neodtáhne se. Její ruka pod mou je měkká, ráda bych se dotkla jejích vlasů, jemně jí odhrnula ty narudlé úponky ze šíje a slíbala jí slané slzy z tváří.

Nejspíš jsem do Sáry Baxter Clarkové byla poblázněná odjakživa. Ale to nejde, abych se do ní teď zamilovala. Je přece heterosexuální. Je o čtyřicet let starší. Kdesi v koutku mysli mi mrazivý hlas napovídá, že bude za dva dny mrtvá. Nějak si to nedokážu spojit se ženou plnou života, která tu se mnou sedí v zakouřeném baru v North Beach. Nechci. Vypiji ještě dvě sklenky a doufám, že to ten hlas utiší, abych mohla vychutnat ty vzácné okamžiky.

Pořád si povídáme, prsty přejíždíme po poškrábaném dřevěném stole, až barman ohlásí zavírací hodinu. „Ach, sakra,“ říká Sára. „Tak se mi to líbilo, že jsem si nechala ujet poslední přívoz. Doufám, že mám na taxíka. Můj chevy stojí na parkovišti v Berkeley.“

„To je hloupost,“ slyším sama sebe. „Mám pokoj v hotelu. Pojď se mnou a pojedeš až ráno.“ Mluví ze mě víno. Nemám ponětí, co udělám, když řekne ano. Tolik si přeji, aby řekla ano.

„Ne, nemůžu tě tak zneužívat. To prostě…“ namítá, pak se zarazí. „Ach, no tak dobře. Díky. Je to od tebe hrozně velkorysé.“

Tak, a jsme tu. Ve dvě v noci je hotelová hala přepychově a dokonale prázdná. V ospalém tichu vyjedeme výtahem nahoru. V pokoji začíná být ticho trapné. Nervózně posbírám své nové oblečení z jediné postele a ukážu Sáře, aby si sedla. Vyndám tričko z pomačkaného celofánového obalu. „Tady máš,“ podávám jí ho. „Není právě elegantní, ale na noc bude stačit.“

Podívá se na tričko na klíně, potom na džíny s laclem a černé tenisky, na obličeji se jí objeví zvláštní výraz. Potom si povzdechne, zhluboka a bolestně. S tak podivnou reakcí na obyčejné tričko jsem se ještě nesetkala.

„Ten podnik, Paper Doll, by docela seděl, ne?“ zeptá se jemně.

V rozpacích přestanu vyndávat druhé tričko z celofánu a opřu se o prádelník. „Nejspíš ano. Nikdy jsem tam nebyla.“ Zatváří se znepokojeně, tak mluvím dál. „Ale tady je spousta míst, kde jsem nebyla. Přijela jsem do města teprve nedávno. Ještě nikoho neznám, vlastně jsem se tu ještě nerozkoukala. Co je to za podnik?“

Na okamžik se zarazí, potom odpoví téměř šeptem: „Je to bar pro ženy.“

„Aha,“ přikývnu. „No, to je v pořádku.“ Proč nám Jimmy navrhoval gay bar? Není to divné, říct něco takového vlastní snoubence? Že by mě tak odhadl? Nebo si prostě myslel, že tam pozdě večer budeme spíš v bezpečí…

Moje přemítání – jakékoli racionální úvahy všeobecně – se totálně zadrhne, protože Sára Baxter Clarková vstane, vezme můj obličej do dlaní a něžně mě políbí na rty. Pak se nepatrně odtáhne a podívá se na mě.

Nemůžu uvěřit, že se to opravdu děje. „Ty přece… Není Jimmy…?“

„Je můj nejlepší kamarád a partner v laboratoři. Ale v romantickém smyslu? Ne. Ochranné maskování. Pro nás oba,“ odpoví a hladí mě po tváři.

Nevím, co si počít. Dnes v noci se plní všechny mé sny. Ale jak ji můžu líbat? Jak můžu začít s něčím, co je předem odsouzeno k zániku? Určitě vidí mou nerozhodnost, zatváří se vystrašeně a chystá se udělat krok zpět. A já ji nesmím nechat jít. Ještě ne. Položím jí ruku na šíji a přitáhnu si ji ke druhému, delšímu polibku.

O několik minut později se přesuneme do postele. Cítím ostych, bojím se, že něco udělám špatně. Ale ona mě líbá na tvář, na krk, a stahuje mě na sebe. Pomalu, opatrně se začínáme navzájem svlékat. Zápolím s neznámými podvazky a pásem, ona se usmívá a uvolňuje gumové sponky sama. Její útlé tělo je bledé a pihovaté, má malá ňadra s drobnými růžovými bradavkami.

Prsty mi něžně hladí paže, stehna. Váhavě uchopím ústy její ňadro, vydá hluboké hrdelní zasténání a zajede mi rukama do vlasů. Po minutě mi rukama pomalu zatlačí hlavu níž po svém těle. Mezi stehny má ryšavé chloupky, jejich konečky jsou tmavé a vlhké. Proniknu jí jazykem mezi pysky, cítím slanou chuť. Znovu zasténá, téměř zavrčí. Sářino vyvrcholení je jako prudký, divoký výbuch.

Nakonec se k sobě schoulíme a upadneme do vyčerpaného spánku. Trička leží zmuchlaná na podlaze.

Sobota 18. února 1956, 7:00

Štěrbinou mezi závěsy vniká do pokoje světlo. Ležím sama v neznámé posteli. Vím docela jistě, že minulá noc se mi jen zdála, ale potom uslyším z koupelny zvuk sprchy. Pár minut nato se objeví Sára a ručníkem si suší vlasy. S úsměvem se ke mně skloní – je teplá, vlhká a voní mýdlem.

„Musím jít,“ zašeptá a políbí mě.

Chtěla bych se zeptat, jestli se ještě uvidíme, chtěla bych ji stáhnout k sobě a držet ji celé hodiny. Místo toho ji jen pohladím po vlasech a neříkám nic.

Posadí se na kraj postele. „V jedenáct musím být v laboratoři a večer je další příšerná sešlost na Stanfordu. Klidně bych to vynechala, ale bude tam Shockley, ten se drží v čele závodu o příští Nobelovu cenu, takže se tam musím aspoň ukázat. Sejdeme se potom?“

„Ano.“ Konečně se zase nadechnu. „Kde?“

„Mohla bys přijet vlakem. Vyzvednu tě o půl osmé na nádraží v Palo Alto. Zajedeme si na večeři někam na pobřeží. Vezmi si ty pěkné černé kalhoty. Když nebude moc ošklivo, projdeme se po pláži.“

Zvedne pomačkané šaty, které včera večer skončily na podlaze, obléká se. „Tak o půl osmé?“ Políbí mě na tvář. Dveře zaklapnou, je pryč.

Zůstanu ležet zamotaná v přikrývce, zavrtám se hlavou do polštáře jako spokojená kočka. Skoro už usínám, když se mi objeví před očima rozbitý, zprohýbaný chevrolet na skalách pod Ďáblovým srázem. Podobá se to útržku noční můry, v denním světle ten obraz působí neskutečně. Ale který sen se teď stal skutečností?

Až do včerejšího večera mě na Sáře Clarkové přitahovala zčásti i její záhadná smrt. Podobně jako Amelie Earhartová nebo James Dean patřila k zářivým hvězdám, které zhasly tak náhle, že se staly legendami. V nadživotní velikosti. Jenomže teď jsem ještě cítila, kde se rty dotkla mé tváře. Legenda ožila, a já přes veškerá Chambersova varování udělám cokoli pro to, abych ji udržela naživu.

Sobota 18. února 1956, 19:20

Na nástupišti na nádraží v Palo Alto je chladno a větrno. Jsem ráda, že mám svetr, ale kvůli němu je mi sako kostýmu nepříjemně těsné v ramenou. Už jsem dočetla noviny a studuju jízdní řád, když se za mnou objeví Sára.

„Ahoj,“ pozdraví. Má na sobě béžové šaty, přes ně tmavý vlněný kabát a vypadá velice elegantně.

„Ahoj.“ Chci ji obejmout, ale ona ustoupí.

„Copak ses zbláznila?“ zamračí se a založí si ruce na prsou. „Co tě to propána napadlo?“

„Promiň.“ Nemám ponětí, co jsem provedla. „Ráda tě vidím,“ dodávám váhavě.

„Jo, já taky. Nemůžeš ale – no, však víš.“ Mávne rukou.

Nevím, jen krčím rameny. Vrhne na mě pohněvaný pohled, otočí se a otevře dvířka auta. Chvíli zmateně stojím na chodníku, nakonec nastoupím.

Její chevrolet mi v porovnání s toyotou, kterou jezdím doma, připadá obrovský. Nemá žádné bezpečnostní pásy. V napjatém mlčení projedeme Palo Alto a pokračujeme po dvouproudé klikaté silničce k pobřeží. Naše druhá schůzka nezačíná nejlépe. Asi po deseti minutách už to nevydržím. „Mrzí mě, že jsem tě chtěla obejmout. Nejspíš je to tady pořád trochu moc, co?“

Nepatrně ke mně pootočí hlavu, oči nespustí ze silnice. „Tady?“ přeptá se. „Z jaké utopie jsi přišla?“

Strávila jsem celý den bloumáním po městě v jakémsi oparu, střídavě jsem cítila závrať z lásky a strach z této chvíle. Jak jí mám vysvětlit, odkud – ze kdy – přicházím? A kolik jí toho můžu svěřit? Napočítám do tří, pak ještě jednou, než odpovím: „Z budoucnosti.“

„Ohromná legrace,“ ona na to. Podle hlasu poznám, že se jí to dotklo. Znovu upře zrak přímo před sebe.

„Sáro, já mluvím vážně. Tvá práce, týkající se cestování v čase, není jenom teorie. Dělám skutečně postgraduál na Kalifornské, ale v roce 1995. Vedoucí katedry fyziky, doktor Chambers, mě sem poslal, abych s tebou promluvila. Prý s tebou a Jimmym pracoval ještě předtím, než získal Nobelovu cenu.“

Minutu neříká nic, pak zajede na odpočívadlo vedle silnice. Vypne motor a obrátí se ke mně.

„Ray Chambers? Nobelova cena? Jimmy tvrdí, že stěží zvládne svou laboratorní práci.“ Potřese hlavou, pak si zapálí cigaretu, zápalku vyhodí oknem do tmy. „Ray tě do toho uvrtal, co? Aby Jimmymu oplatil tu zkoušku z minulého semestru! To je hnusný vtip.“ Odvrací se. „Jsi nejkrutější člověk, jakého jsem kdy potkala.“

„Sáro, to není vtip. Prosím tě, věř mi.“ Natáhnu se přes sedadlo, abych ji vzala za ruku, ale vyškubne mi ji.

Zhluboka se nadechnu, zoufale se pokouším přijít na něco, co by ji přesvědčilo. „Koukej, já vím, že to zní bláznivě, ale aspoň mě vyslechni. V září vyjde v Současné fyzice článek o tobě a tvé práci. Když mi bylo deset – v roce 1975 – seděla jsem na verandě tátova bytu ve Fort Ordu a četla si ho. Díky tomu článku jsem se rozhodla, že se budu zabývat vědou. Četla jsem o tobě a věděla jsem, že až vyrostu, budu chtít cestovat časem.“

Típne cigaretu. „Pokračuj.“

Tak jí vyprávím všechno o své akademické kariéře a o ‚poslání‘, jímž mě pověřil Chambers. Poslouchá mě bez přerušování. Ve tmě v kabině auta nevidím její výraz.

Když domluvím, chvíli nic neříká, pak vzdychne. „Tohle je pořádné sousto ke strávení, víš. Ale kdybych tvému příběhu nevěřila, to bych asi moc nevěřila ani ve svou práci, co?“ Zapálí si další cigaretu, potom položí otázku, které se celou dobu děsím: „Jestliže jsi vážila tu cestu, abys mi nabídla obrovskou sumu za můj článek, znamená to, že se s ním něco stalo – nebo se mnou?“ Pořád jí nevidím do tváře, ale hlas se jí třese.

Nedokážu to. Nemůžu jí to říct. Pracně hledám nějakou přesvědčivou lež. „Došlo k požáru. Shořelo hodně článků, ale oni chtějí ten tvůj.“

„Já na tvé katedře nejsem, co?“

„Ne.“

Dlouze potáhne z cigarety, pak se zeptá tak tiše, že ji sotva slyším: „Jsem…?“ Nechá nedokončenou otázku vyznít do ztracena, chvilku zůstane potichu, pak znovu vzdychne. „Ne, na to se nebudu ptát. Radši se budu dál potácet v nevědomosti jako všichni smrtelníci. Jsi nebezpečná žena, Carol McCulloughová. Obávám se, že mi můžeš říct spoustu věcí, které nemám právo vědět.“ Sáhne po klíčcích v zapalování, pak se zarazí. „Ovšem jednu věc musím vědět. Byla ta včerejší noc naplánovaná stejně pečlivě jako všechno ostatní?“

„Ježíš, ne!“ Vezmu ji za ruku, tentokrát mi ji nechá. „Ne, to mě vůbec nenapadlo. Kromě toho, že jsem tě našla na recepci, neměla včerejší noc s vědou nic společného.“

K mé ohromné úlevě se uchichtne. „No, možná s chemií, nemyslíš?“ Mrkne do zpětného zrcátka, potom si mě přitáhne přes široké přední sedadlo do náruče. Držíme se ve tmě velmi dlouho a ještě déle se líbáme. Její rty trochu chutnají po džinu.

Potom v poklidu večeříme v restauraci s vyhlídkou na pláž v Half Moon Bay čerstvou rybu a suché bílé víno. Mám chuť povědět jí o té fotce a o tom, jak pro mě byla důležitá. Ale když začnu mluvit, uvědomím si, že teď je pro mě ještě mnohem důležitější ona, takže jí řeknu právě to. Dojídáme a díváme se na sebe jako normální milenci.

Venku je zataženo a chladno, vítr je cítit kysele, po soli a chaluhách. Sára si sundá boty s vysokými podpatky, sejdeme po písčité pěšině dolů, držíme se ve tmě za ruce. Za pár minut jsme obě celé vymrzlé. Přitáhnu si ji, skloním se a na té pusté pláži ji políbím. „Víš, co bych ráda?“ překřičím hřmot příboje.

„Co?“ zamumlá s ústy na mém krku.

„Chtěla bych si s tebou zatančit.“

Zavrtí hlavou. „Nemůžeme. Ne tady. Ne teď. Je to protizákonné, však víš. Nebo možná nevíš. Ale je to tak. Nedávno policie ve městě pěkně řádila. Zavřeli jeden bar jen proto, že se tam dva muži drželi za ruce. Oba je zatkli jako sexuální pobudy a za – jak to přesně znělo – oplzlé a neřestné chování.“

„Sexuální pobudové? To je pobuřující!“

„Tak nějak to napsali v novinách. Veřejné pohoršení. Jimmy jednoho z těch chudáků zná. Učil na Stanfordu na strojírenské fakultě, ale když zveřejnili jeho jméno i s adresou, přišel o práci. Děje se tohle i tam, odkud jsi?“

„Neřekla bych. Možná jenom někde. Já vlastně nevím. Nevěnuji pozornost politice. Nikdy jsem to nepotřebovala.“

Sára vzdychne. „To musí být úžasné, nemuset si věčně dávat pozor.“

„Asi ano.“ Připadám si trochu provinile, že se o podobné věci nestarám. Byly mi čtyři roky, když došlo ke Stonewallu. Když jsem vyšla ze školy a šla na univerzitu, považovala se homosexualita spíš za životní styl než za úchylku. Přinejmenším v San Francisku.

„Rozhodně se o tom víc mluví na veřejnosti,“ pokračuji po chvíli. „Loni se Průvodu gayů účastnilo čtvrt milionu lidí. Tančili po Market Street a nesli transparenty s nápisy, jak je skvělé být homosexuál.“

„Teď si ze mě utahuješ. Ne?“ Když zavrtím hlavou, usměje se. „No, to jsem ráda. Těší mě, že tyhle hony na čarodějnice jednou skončí. A za pár měsíců, až dám dohromady aparaturu a uvedu ji do provozu, třeba si zajedu zatančit do toho průvodu. Ale dnes večer bychom mohly jít ke mně. Aspoň tam mám novou hi-fi soupravu.“

Zamíříme zpátky na břeh. Jednu výhodu tahle stará auta mají – přední sedadlo je velké jako pohovka. Jedeme po Highway 1 a sedíme těsně vedle sebe, moje ruka jí spočívá na stehně. Oceán po levé straně je plochý, černý prostor, pak silnice začne šplhat vzhůru a voda zmizí za rozeklanými útesy. Na straně řidiče je vedle cesty propast. Blížíme se k Ďáblovu srázu.

Připadá mi, jako když má ve filmu, který už jsem viděla, přijít strašidelná pasáž. Bojím se, že vím, co se teď stane. Pravou rukou sevřu čalounění a pevně se opřu v očekávání nárazu protijedoucího auta nebo pruhu štěrku nebo co nás to ve smyku srazí ze silnice a na skály.

Ale nestane se nic. Sára si při řízení pobrukuje a já si uvědomuji, že moje místo hrůzy pro ni nic neznamená. Rozhodně ne dnes večer.

Když se silnice znovu vyrovná, jsme v pustině s minimálními známkami civilizace. Hned za cedulí ‚Sharp Park‘ je tábor pro přívěsy, označený šňůrou se žárovkami. Naproti přes cestu stojí zchátralý motorest s blikajícím neonovým nápisem ‚U Hazel‘. Na parkovišti je narváno. Sobotní noc daleko od světa.

Ujedeme jen pár set yardů, když Sára najednou luskne prsty a otočí vůz zpátky.

Prosím, nejezdi zpátky na ty útesy, žadoním mlčky. „Co se děje?“ ptám se nahlas.

„U Hazel. Jimmy mi o tom podniku minulý týden povídal. Je to prakticky gay klub, a protože leží za hranicí okresu, v takovém zapadákově, může se tady všechno. Včetně tance. Kromě toho mám pocit, že jsem zahlédla jeho vůz.“

„Víš to jistě?“

„Ne, ale tolik packardů z roku 39 zase po silnicích nejezdí. Jestli to není on, tak prostě pojedeme dál.“ Zajede na parkoviště, najde místo až vzadu, u popelnic, blízko k moři.

Podnik U Hazel je hlučný a zakouřený – jediná malá místnost s barem po jedné straně – a je tu opravdu natřískáno. Snad stovky lidí, většinou muži, ale i žen je tu dost. Když se podívám pořádně, zjistím, že někteří ti ‚muži‘ jsou ve skutečnosti ženy s ulízanými vlasy, sčesanými dozadu, v kravatách a sportovních oblecích.

Podaří se nám sehnat dvě piva a najít Jimmyho těsně u tanečního parketu – miniaturního čtverce linolea, nanejvýš deset krát deset, kde tančí tucty lidí při Billym Haleyovi a skupině Comets z hrací skříně, která vyřvává naplno. Jimmy má na sobě tvídové sako a plátěné kalhoty a drží kolem pasu mladého Latinoameričana v upnuté bílé košili a ještě upnutějších modrých džínsech. Proklestíme si lokty cestu k němu, Sára Jimmyho políbí na tvář. „Ahoj, lásko,“ pozdraví.

Očividně je překvapen, přímo šokován, že ji tu vidí, ale pak za ní spatří i mě a zazubí se. „Já ti to povídal.“

„Jamesi, ještě nevíš ani polovinu,“ říká Sára s úsměvem a objímá mě.

Protančíme v přeplněném, dusném baru několik písní. Sundám si sako, potom svetr a přehodím je přes zábradlí u našich sklenic piva. Po další písni si vyhrnu rukávy propínací košile. Když se Jimmy nabídne, že nám koupí další pivo, mrknu na hodinky a zavrtím hlavou. Je půlnoc, a jakkoli chci se Sárou tančit, ještě víc s ní chci spát.

„Poslední tanec a potom půjdeme, ano?“ ptám se a křičím přitom, aby mě v tom hluku a řevu hrací skříně slyšela. „Mám toho dost.“

Kývne. Začíná zpívat Johnny Mathis, pomalu, v objetí tančíme ploužák. Mám zavřené oči, Sářina hlava mi spočívá na rameni. Vtom vrazí předními dveřmi dovnitř první policajt.

Neděle 19. února 1956, 00:05

Do místnosti se nahrne malá armáda uniformovaných policistů. Lidé kolem v panice ječí, vrážejí do mě těla, prchající různými směry. Ti vzadu se ženou k zadnímu východu. Rudolící statný muž v khaki se zlatou hvězdou na prsou vyleze na bar. „Tohle je šťára!“ zařve. Přivedl si s sebou reportéry a ohromené, zděšené tváře lidí, kteří před chvilkou popíjeli, náhle ozáří blesky fotoaparátů.

Hlavní vchod blokují muži v khaki košilích s pendreky v rukou. Tolik uniforem. Nejméně čtyřicet mužů – dálniční hlídka, šerifovi lidé, dokonce vojenská policie – postupuje v řadě k zadním dveřím, nyní jedinému východu.

Jimmy mě chytí za rameno. „Dělej, že tančíš s Antoniem,“ vyhrkne naléhavě. „Právě jsme se seznámili, ale je to jediná šance. Já budu se Sárou.“

Kývnu a kolem pasu mě obejmou svalnaté paže mladého Latinoameričana. Plaše se na mě usměje, vtom kdosi vytáhne šňůru hrací skříně ze zásuvky a Johnny Mathis zmlkne uprostřed zpěvu. V místnosti na okamžik zavládne ticho, potom začnou policisté štěkat rozkazy. Stojíme u zábradlí, Jimmy drží Sáru ochranitelsky kolem ramen, Antonio objímá mě. Ostatní udělali totéž, ale není tu dost žen a muži, kteří tančili spolu, teď stojí sami a vypadají vystrašeně.

Policie řadí lidi do fronty, žene je jako ovce k zadním dveřím. Stoupneme si do řady a po kouscích se posunujeme dopředu. Záře reflektorů proniká dovnitř napůl otevřenými dveřmi a v zakouřeném vzduchu připomíná paprsek promítacího přístroje v kině. Je tu ledový průvan, natáhnu se zpátky pro svetr, ale zábradlí je moc daleko a lidé jsou příliš natěsnáni na sebe, nemůžu se pohnout jinam než dopředu. Jimmy vidí, jak se třesu zimou, a přehodí mi přes ramena svoje sako.

Stojíme tak v řadě přes hodinu, policisté všem kontrolují doklady. Sára se opírá o Jimmyho hruď, tu a tam mi pevně stiskne ruku, když se nikdo nedívá. Jsem vyděšená, roztřesená, ale zdá se, že policisté většinu lidí nechávají jít. Co pár vteřin venku na parkovišti nastartuje auto, uslyším skřípění pneumatik na štěrku, jak zase někdo opouští bar U Hazel a uniká na svobodnou dálnici.

Jak postupujeme blíž ke dveřím, vidím venku řadu černých aut, zaparkovaných v půlkruhu kolem východu. Mají u stěn dřevěné lavice, na nichž sedí ti muži, kteří nejdou domů, většina z nich se svěšenými rameny. V jednom z vozů sedí pár žen s ulízanými vlasy nebo ostříhaných na ježka, všechny vzdorně upírají zrak do noci.

Když jsme asi deset párů ode dveří, Jimmy mi strčí do ruky klíče a zašeptá mi do ucha: „Musíme odjet dvěma auty. Odvezu Sáru zpátky do města a sejdeme se v baru v hale tvého hotelu.“

„Bar už bude mít zavřeno,“ odpovídám mu šeptem. „Vezmi si můj klíč a sejdeme se v pokoji. Já si vezmu druhý z recepce.“ Kývne, podám mu klíč.

Policajt ve dveřích koukne na Sářin elegantní kabát a šaty, stěží si všimne jejího nastaveného průkazu a mávnutím ji i s Jimmym beze slova pouští ven. Zastaví se a ohlédne se na mě, ale příslušník vojenské policie zavrtí hlavou a ukáže k parkovišti. „Teď nebo nikdy, dámo,“ prohlásí a Sára s Jimmym zmizí ve tmě.

Jsem sama. Antonia vůbec neznám, ale jeho pevná paže je mou jedinou oporou, dokud ho muž v obleku neodtáhne. „Dobrý pokus, zlato,“ říká mu. „Jenže já už tě tu viděl tancovat s těma buzerantskýma kamarádama.“ Obrací se k šerifovu pomocníkovi v khaki a pokračuje: „Je to jeden z těch zvrhlíků. Zapište si ho.“ Policista stáhne Antoniovi ruce za záda a nasadí mu pouta. „Trochu se s námi projedeš, hezounku,“ zubí se a táhne ho ven do jednoho z černých aut.

Bez přemýšlení udělám krok za jeho vzdalujícími se zády. „Ne tak rychle,“ zarazí mě další policista s tvářemi zjizvenými po akné. Podívá se na Jimmyho sako, na moje kalhoty a černé tenisky a ušklíbne se. Potom mi položí ruce na prsa a ohmatává mě. „Volné. Ne stažené jako u těch ženomužů. To se mi líbí.“

Znovu se zašklebí a štípne mě do bradavky.

Vykřiknu o pomoc a chci se mu vytrhnout, ale on se jen směje a postrkuje mě k bednám s pivem, naskládaným podél zadní chodby. Strčí mi pendrek mezi nohy. „Tak ty bys chtěla být mužský, jo, chlapátko? A co si sakra myslíš, že tady máš?“ Vrazí mi pendrek do rozkroku, až mi vyhrknou slzy.

Zírám na něj skrz slzy bolesti a nemůžu tomu uvěřit. Jsem příliš ohromená, abych se pohnula nebo něco řekla. Zaklapne mi na zápěstích pouta a vystrčí mě ven zadními dveřmi a do vozu k ostatním ženám, které ho probodávají pohledy.

Neděle 19. února 1956, 10:00

Přiznávám vinu za sexuální delikt a platím padesátidolarovou pokutu. Nějaké zadržení mi život nezničí. Vždyť tady ani neexistuji.

Sára a Jimmy čekají na dřevěné lavici před celou předběžného zadržení vězení okresu San Mateo. „Jsi v pořádku, lásko?“ ptá se Sára.

Pokrčím rameny. „Jenom vyčerpaná. Nespala jsem. Bylo nás deset v jedné cele. Ta žena vedle mě – opravdu tvrdá, houževnatá – Frankie – měla vlasy vyčesané do chocholu – dva poldové ji zatáhli dolů do haly – když se vrátila, měla půlku obličeje hrozně oteklou a už nepromluvila, jo, jsem v pořádku, jenom…“ Roztřesu se. Sára mě bere pod paží z jedné strany, Jimmy z druhé a vedou mě na parkoviště.

Sedíme všichni tři na předním sedadle Jimmyho auta, a jakmile se vzdálíme od budovy věznice, Sára mě obejme oběma rukama a drží mě a odhrnuje mi vlasy z čela. Když Jimmy zabočí na most San Mateo, řekne: „Ráno jsme tě odhlásili z hotelu. Moc jsme toho stěhovat nemuseli, až na tu aktovku. Prostě jsem si myslela, že se budeš cítit lépe u mě doma. Musíš se nasnídat a pak do postele.“ Políbí mě na tvář. „Mimochodem, Jimmymu jsem všechno řekla.“

Ospale kývám a příští věc, kterou vnímám, jsou schody před hnědým domkem se šindelovou střechou, stojíme na nich a Jimmy odjíždí. Nepřipadám si hladová, ale Sára udělá míchaná vejce se slaninou a tousty a já to sním do posledního drobečku. Připraví mi horkou koupel a mračí se na modřiny od něčích prstů na mých pažích, které už se barví purpurově. Jemně mi umývá vlasy a záda. Když mě potom uloží do postele, pečlivě mě přikryje modrou prošívanou dekou a stočí se vedle mě, rozpláču se. Připadám si zbitá a křehká a nevzpomínám si, kdy se o mě naposled takhle někdo staral.

Neděle 19. února 1956, 17:00

Budím se do zvuku deště a lákavé vůně dušeného masa, zapékaného v troubě. Sára mi rozložila na konec postele džínsy a hnědý svetr. Obleču se a bosa ťapu do kuchyně. V jednom rohu se kupí kartonové krabice, Jimmy se Sárou sedí u žlutého plastového stolu se šálky čaje a soustředěně se o něčem baví.

„Výborně, už jsi vzhůru.“ Sára vstane a obejme mě. „V konvici je čaj. Až se na to budeš cítit, chceme ti s Jimmym říct pár věcí.“

„Jsem trochu bolavá, ale to přejde. Padesátá léta jsem si dvakrát neoblíbila.“ Nalévám si horký čaj z těžké keramické konvice, nějakou aromatickou čínskou směs. „O co jde?“

„Nejdřív otázka. Pokud můj článek nebude úplný – míním zcela kompletní – mohlo by to pro tebe mít nějaké následky?“

Chvilku nad tím přemýšlím. „Nemyslím. Kdyby někdo věděl, co přesně v něm je, neposílali by mě sem.“

„Skvěle. V tom případě jsem dospěla k rozhodnutí.“ Poklepe na odřenou hnědou aktovku. „Výměnou za tenhle mimořádný balík peněz pošleme zpátky článek, který vypadá naprosto věrohodně. Jedině my tři budeme vědět, že jsem pár drobností vynechala. Například tohle.“ Vytáhne pero, naškrábe na kus papíru pár čísel a symbolů a podá mi ho.

Pozorně si ho prohlížím. Je to vysoká úroveň, ale vyznám se ve fyzice natolik, abych pochopila podstatu. „Jestli to skutečně funguje, tak to řeší problém se zdrojem energie. Tohle je přesně ten kousek, který Chambers potřebuje.“

„To je moc dobře,“ usmívá se Sára. „Právě tenhle kousek bych mu nikdy nedala.“

Zvednu jedno obočí.

„Odpoledne jsem si přečetla prvních pár kapitol z jeho disertace, zatímco jsi spala,“ vysvětluje a poklepává perem na rukopis. „Je to trochu neurovnané, i když některé části jsou docela dobré. Naneštěstí ty dobré části napsal student jménem Gilbert Young.“

Zvednu druhé obočí. „Ale Chambers za tohle dostal Nobelovu cenu.“

„Ten zkurvysyn.“ Jimmy bouchne rukou do stolu. „Gil nějakou dobu pracoval se mnou, než dokončil disertaci. Byl to bystrý kluk, měl originální nápady a čekala ho skvělá budoucnost – jenomže pak mu začaly ty bolesti hlavy. Byl to nádor, inoperabilní. Do šesti měsíců zemřel. Ray mi řekl, že v jeho pracovně uklidí. A já si myslel, že se se mnou snaží usmířit.“

„Nemůžeme změnit to, co Ray provedl s Gilovou prací. Ale nedovolím mu, aby v budoucnu ukradl i moji práci.“ Sára odstrčí Chambersův rukopis na opačnou stranu stolu. „Nedovolím to ani teď. Rozhodla jsem se, že zítra nebudu přednášet.“

Najednou se mi zatočí hlava. Já vím, že nebude přednášet, ale… „Proč ne?“ ptám se.

„Když jsem odpoledne četla rukopis, dávali v rádiu rozhovor s tím šerifem. Zatkli včera U Hazel devadesát lidí, Carol, lidí jako my. Lidí, kteří si jenom chtěli spolu zatancovat. A on se chlubí, jak vyčistil hnízdo neřesti. A mně najednou došlo – v takovém okamžiku prozření – že univerzita je také součástí státu, a že ten šerif prosazuje zákony toho státu. Pracuji pro lidi, kteří se cítí morálně oprávněni obviňovat mě – nebo tebe – nebo Jimmyho. A já už to nemůžu dělat.“

„Hele, hele!“ přeruší ji s úsměvem Jimmy. „Problém je v tom, jak jsem už Sáře ráno vysvětloval, že vedení pravděpodobně nebude nadšeno, když ho zahanbí přede všemi významnými fyziky z celé země. Nehledě na to, že univerzita považuje Sářinu práci za svůj majetek.“ Podívá se na mě a napije se čaje. „Proto jsme se rozhodli, že bude nejlepší, když Sára na nějakou dobu zmizí.“

Civím na ně s otevřenou pusou. Mám tentýž zvláštní pocit déjà vu jako včera v noci v autě.

„Vyklidil jsem všechny její věci z kanceláře i z laboratoře,“ pokračuje Jimmy. „Mám to v kufru v autě.“

„A tady,“ ukáže Sára na bedny v koutě, „je všechno, čeho si cením ze svého stolu a knihovny. Kromě babiččiny čajové konvice a trochy šatstva toho opravdu víc nepotřebuji. Jimmyho rodina má prázdninový dům na venkově ve West Marinu, takže se nemusím starat o nájem – ani o soukromí.“

Pořád jen zírám. „A co tvoje kariéra?“

Sára s bouchnutím postaví šálek a začne přecházet po místnosti. „Ach, k čertu s mojí kariérou. Nevzdávám se své práce, jen odcházím z univerzity – a jejího pokrytectví. Kdyby někomu z mých kolegů přišli na nějaký románek, nic by se nestalo. Ale já jako žena musím být vzor bezúhonnosti, příklad viktoriánských ctností. Už jen tím, že jsem včera byla v tom baru, jsem ohrozila svou kariéru. Ukřižovali by mě, kdyby věděli, kdo – nebo co – jsem. Takhle už nechci žít.“

Přinese konvici na stůl a sedne si, každému nalije další šálek. „Konec proslovu. Ale tohle je důvod, proč tě žádám o ty peníze. Vystačí mi na hodně dlouhou dobu na živobytí, a ještě si budu moct koupit vybavení, které potřebuji. Za pár měsíců se ve slušné laboratoři dostanu takhle blízko,“ ukazuje mezi palcem a ukazováčkem, „k cestování časem, a nejen v teorii, ale i v praxi. A ten objev bude můj – náš. Nebude patřit univerzitě. Ani vládě.“

Jimmy přikyvuje.

„Já zůstanu do konce semestru. Na všechno tady dám pozor a budu moct objednávat součásti přístroje, aniž bych vzbudil podezření.“

„Nebudou tě hledat?“ zeptám se Sáry. Připadám si velmi neskutečně. Jedna moje část si vždy přála vědět, proč se to všechno stalo, a jiné části se zase zdá, že se snažím prosadit to, co teď musí nevyhnutelně nastat.

„Ne, když si budou myslet, že ke hledání nemají důvod,“ odpovídá Jimmy. „Zajedeme mým autem k Hazel a vyzvedneme její. Ďáblův sráz je jen pár mil odtamtud. Je…“

„Je deštivá noc,“ dokončím za něj. „Zrádný úsek dálnice. Neustále tam dochází k nehodám. Ráno najdou Sářin vůz, ale tělo ne. Vlny ho odplavily do moře. Každý si řekne, jaká tragédie, že zemřela tak mladá,“ dodám tiše. Hrdlo se mi úží, snažím se zadržet slzy. „Aspoň já si to tak vždycky říkala.“

Teď na mě zírají zase oni. Sára se zvedne, stoupne si za mě a ovine mi paže kolem ramen. „Tak se to tedy stane?“ zeptá se a pevně mě přitom objímá. „Celou dobu sis myslela, že budu ráno mrtvá?“

Kývnu. Nedůvěřuju svému hlasu natolik, abych se odvážila promluvit.

K mému velkému překvapení se rozesměje. „No, tak tedy nebudu. Jedna z prvních lekcí, které musíš jako vědec zvládnout, se týká toho, že nikdy nemáš nic s jistotou předpokládat.“ Políbí mě na temeno. „Ale jaké strašné tajemství jsi s sebou celou tu dobu vláčela! Děkuji ti, žes mi to neřekla. Úplně by mi to zkazilo ten překrásný, dokonalý víkend. Tak, teď si všichni dáme večeři. Dnes večer máme ještě spoustu práce.“

Pondělí 20. února 1956, 12:05

„Co to propána děláš?“ ptá se Sára, která právě vykoukla z kuchyně a mluví se zubním kartáčkem v puse. „Je to naše poslední noc – přinejmenším na nějakou dobu. Spíš jsem doufala, že budeš čekat v posteli, až vyjdu z koupelny.“

„Budu. Ještě dvě minuty.“ Sedím u kuchyňského stolu a strkám do jejího psacího stroje prázdný list. Ještě jsem si nedovolila myslet na to, že se mám ráno vrátit, že mám Sáru opustit, a odkládám nevyhnutelný rozhovor, jak nejvíc to jde. „Když jsme jeli zpátky z místa, kde jsme shodili z útesu tvoje auto, dostala jsem nápad, jak Chamberse napálit.“

Vytáhne kartáček z pusy. „To je roztomilá myšlenka, ale víš přece, že nemůžeš měnit nic z toho, co se má stát.“

„Nemůžu změnit minulost,“ přitakám, „ale můžu někam umístit bombu s velmi pomalou roznětkou. Řekněme čtyřicet let.“

„Cože? Vypadáš jako kočka, která sežrala kanárka.“ Sedá si ke mně.

„Přepsala jsem titulní stránku Chambersovy disertace – s tvým jménem v záhlaví. Hned ráno si pronajmu bezpečnostní schránku u banky Wells Fargo ve městě a zaplatím dopředu. Někdy kolem roku 1995 dojde k zázračnému objevení kompletního rukopisu Sáry Baxter Clarkové. Ta bomba spočívá v tom, že po její tragické smrti vážený doktor Chambers zřejmě publikoval její práci pod vlastním jménem – a dostal za ni Nobelovu cenu.“

„Ne, to nemůžeš. Vždyť to není moje práce, je Gilova a…“ Zarazí se uprostřed věty a upře na mě pohled. „A ten je opravdu mrtvý. Nejspíš bych se měla na nějakou akademickou čest vykašlat, co?“

„Nejspíš. Kromě toho, Chambers nemůže dokázat, žes to nepsala ty. Co asi řekne – že poslal Carol McCulloughovou do minulosti a ona to na něj nastražila? Vypadal by jako totální blb. Bez tvého vzorce má jenom stroj času, který nefunguje. Nezapomeň, žes tu stať nikdy nepřednesla. Tam, odkud přicházím, nevadí, když jsi lesbička, ale cestování časem je pořád ještě science fiction.“

Zasměje se. „No, když si mám vybrat, tak tohle je lepší, ne?“ Přikývnu a vytáhnu papír ze stroje.

„Jsi docela vynalézavá holka, co?“ říká Sára s úsměvem. „Docela by se mi hodila asistentka jako ty.“ Její úsměv pohasne, položí ruku na moji. „Asi bys tu nechtěla pár měsíců zůstat a pomoct mi s vybavováním laboratoře… Vím, že se známe teprve dva dny. Ale tohle – já – my… Kruci, pokouším se říct, že mi budeš hrozně chybět.“

Stisknu jí ruku a chvíli jen tak tiše sedíme. Nevím, co říct. Nebo co udělat. Nechci se vrátit do své doby. V tom životě na mě nic nečeká. Disertace, o níž už vím, že není pravdivá. Kancelář s černobílou fotkou jediné osoby, kterou jsem opravdu milovala – která teď sedí vedle mě a drží mě za ruku. Mohla bych takhle sedět navždycky. Ale dokážu žít trvale v ústraní, dokážu po zbytek života skrývat, kdo jsem a koho miluji? Jsem zvyklá na devadesátá léta – nikdy jsem nepracovala bez počítače, bez mikrovlnky toho taky moc neuvařím. Bojím se, že zůstanu lapena v téhle zpátečnické době, když se zítra nevrátím. „Sáro,“ řeknu nakonec. „Víš jistě, že se ti ten pokus povede?“ Pohlédne na mě, oči má teplé a něžné. „Pokud se ptáš, jestli ti můžu slíbit únik do tvé vlastní doby, odpověď zní ne. Nemůžu ti slíbit vůbec nic, lásko. Ale pokud se ptáš, jestli ve svou práci věřím, pak tedy ano, věřím. Pomýšlíš tedy na to, že bys zůstala?“

Kývnu. „Chci zůstat. Jenom nevím, jestli můžu.“

„Kvůli minulé noci?“ ptá se tiše.

„To s tím souvisí. Byla jsem vychována v úplně odlišném světě. Necítím se tu dobře, nepatřím sem.“

Políbí mě na tvář. „Já vím. Ale cikánští kočovníci nikdy nepatří do míst, kam putují. Patří jenom k ostatním cikánům.“

Mám zamženě oči, když mě bere za ruku a vede do ložnice.

Pondělí 20. února 1956, 11:30

Pokládám odřenou koženou aktovku na podlahu ve skládku v LeConte Hall a zavírám za sebou dveře. Přesně v 11:37 slyším, jak to uvnitř začíná hučet, a když hukot ustane, samou úlevou mi poklesnou ramena. Co se stalo, stalo se, kostky jsou vrženy. V Palo Alto čeká sál plný nedočkavých fyziků na přednášku, která se nikdy nebude konat.

V Berkeley, ve vzdálené budoucnosti, čeká jeden právě tak netrpělivý fyzik na posla, který má příslušnou přednášku přinést.

Ale posel se nevrátí. A to je jen to nejmenší, s čím by si měl Chambers dělat starosti.

Ráno jsem vlepila klíček od bezpečnostní schránky – současně s poznámkou o disertaci uvnitř – do svazku The Astrophysical Journal z roku 1945. Můj kolega Ted byl pobouřen, že si ho nikdo nevypůjčil z knihovny od roku 1955. Doufám, že tajemství, které se skrývá ve schránce, ho pobouří ještě víc.

Vycházím z LeConte a kráčím napříč areálem ke kavárně, kde na mě čeká Sára. Nelíbí se mi zdejší politické klima, ale aspoň vím, že se jednou změní, pomalu, ale jistě. Kromě toho nemusíme pobývat pořád jen v padesátých letech – za pár měsíců se Sára a já chystáme hodně cestovat. Možná se jednoho dne bude nějaký postgraduální student zabývat záhadným zmizením doktorky Carol McCulloughové. Už se staly i divnější věci.

Jenom lituji, že neuvidím Chambersův obličej, až otevře aktovku a v ní nebude žádný rukopis. Spolu se Sárou jsme se rozhodly, že i neúplná verze jejího článku by mohla představovat nebezpečí. Dalo by to Chambersovi do rukou důkaz, že jeho tempokinetický experiment se podařil, takže by mohl získat další prostředky a pokusit se o to znovu. Proto jediné, co v tašce najde, bude pohlednice s hotelem St. Francis, nepodepsaná a bez data, s textem:

„Mám se skvěle. Díky za tu jízdu.“

přeložila Jana Rečková

Doslov Ellen Klagesové:

Jsem shromažďovatel. Platí to o nepořádku panujícím v mém domě i o nepořádku vládnoucím v mé mysli. Psaní této povídky bylo něco jako tvorba prošívané přikrývky, při níž použijete kousky dlouho nastřádaných nití a provázků, zvláštních zájmů a posedlostí, které jsem já shromažďovala po celé roky: Amelie Earhartová; cestování v čase (zde zmíním především tvorbu Jacka Finneyho); příběhy s trochu škodolibým vyústěním – Kurt Vonnegut Jr., John Collier, Roald Dahl; staré magazíny; ozvěnu dějin, která na vás dýchne při prohlížení starožitnictví a půvabných věcí na eBayi; vědu; bary pro gaye.

Chtěla jsem, aby všechny historické detaily příběhu opravdu seděly, takže jsem měsíc strávila průzkumem, něco z toho v knihovně, něco prostě jen procházením se po San Francisku a hledáním míst, jejichž minulost je stále rozeznatelná i pod nánosem současnosti. Bylo to asi nejvíc, jak jsem se jen mohla přiblížit ke skutečné cestě časem, na celé hodiny jsem se ztratila v detailech, když jsem se bavila tím, jak využiji takto objevenou minulost jako jeviště pro mé imaginární přátele.

Nevím, odkud se vzala Sára Baxter Clarková. Jednoho dne se prostě objevila na papíře, všechna tři jména k sobě patřila, přímo vyžadovala, aby byla Sára a ne Sarah. Po celé týdny jsem byla naplněna nevysvětlitelnou, melancholickou touhou se s ní setkat. Když jsem se v příběhu dostala k setkání se Sárou, měla jsem doslova husí kůži. Mohlo to být zklamání, ale bylo to úžasné.

Tohle je příběh o vědě, historii a lásce. Je to povídka o vědě v ženském kabátě, kde vědcem je žena, která má srdce stejně jako mozek.

„Cikánka v čase“ byla mou první publikovanou povídkou. Je to ten druh příběhu, který bych si ráda přečetla v dětském věku, ale který tehdy nikdo nenapsal. Jeho časoprostorové dopady mě dodnes nepřestávají bavit.

Ellen Klagesová

Američanka, narozena v Columbu, stát Ohio, na Michiganské univerzitě vystudovala filozofii. Dnes žije v San Francisku, s oblibou navštěvuje obchody se starými hračkami, časopisy, knihami, hudbou, sbírá historické pohledy a fotografie, cestuje a hledá inspiraci. Jinak o sobě ale jen nerada prozrazuje jakékoli bližší podrobnosti. Nejprve publikovala mimo beletrii spadající historickou knihu Harbin Hot Springs: Healing Waters, Sacred Land (1991). Po pár letech následovalo několik dětem určených publikací o vědeckých aktivitách – The Science Explorer (1996), Exploratorium: A Year of Discoveries (1997), The Science Explorer Out and About (1997) a The Brain Explorer (1999). Vznikly pod záštitou muzea Exploration v San Francisku a ve spolupráci s Pat Murphyovou a kolektivem. Klagesová sice neměla vědecké vzdělání, ale přesto se pro tuto práci ukázala být vhodnou kandidátkou, umí totiž klást vědcům zvídavé otázky a načerpaná fakta předat mladším čtenářům ve snadno srozumitelné formě. Právě díky spolupráci se známou autorkou fantastiky Pat Murphyovou se odhodlala k psaní žánrových povídek. Tou první se stala Time Gypsy (1998, č. Cikánka v čase-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006) z lesbicky a homosexuálně orientované antologie Bending the Landscape: Science Fiction (eds. Nicola Griffith & Stephen Pagel 1998). Následovalo zasloužené nadšení, povídka si vysloužila nominace na Huga a Nebulu, o rok později byla Klagesová nominována na Cenu Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru. Nevyhýbá se publikování na internetu (Strange Horizons, Infinite Matrix, Sci Fiction), ale rozhodně není zvlášť plodnou autorkou, doposud publikovala pouze dvanáct kratších prací, z nichž k těm nejznámějším patří tituly Flying Over Water (Lady Churchill’s Rosebud Wristlet 2000-nom. Nebula) a Basement Magic (F&SF 2003-Nebula, č. Suterénní magie-F&SF CZ 2/2006). Souborného vydání se dočkají v chystané sbírce Portable Childhoods (2007). Stejnojmennou povídku bez prvků fantastiky rozvedla do románu Green Glass Sea (2006), jde o příběh dvou jedenáctiletých holčiček žijících za druhé světové války v Los Alamos, zatímco se jejich rodiče podílejí na vývoji atomové bomby. V současné době pracuje na pokračování nazvaném White Sands, Red Menace (dosud nepublikováno), které by mělo vyjít někdy v průběhu roku 2008. Ellen Klagesová se fantastice věnuje pouze okrajově a to prozatím jen ve své povídkové tvorbě, přesto si však v rámci žánru získala slušnou pozornost, uvidíme, jak se jí bude dařit do budoucna.

Benjamin Rosenbaum

TEN, JENŽ PŘIJÍMÁ VŠE NOVÉ

Benjamin Rosenbaum se českým čtenářům poprvé představil povídkou „Pusťte hodiny“ v úvodním čísle obnovené české edice magazínu F&SF. Když jsem tu povídku pro magazín vybíral, byl jsem si jist, že jsem narazil na slibného spisovatele a už tehdy jsem si přál, aby byl přítomen v mé druhé antologii. Po krátkém jednání se vstřícným autorem jsem zvolil neméně originální povídku „Ten, jenž přijímá vše nové“. Na rozdíl od té předchozí se odehrává v mimozemském prostředí, ale obě mají společný silný sociální podtext a hrdiny, kteří se bouří proti zavedenému pořádku a touží po změně. Pokud půjde vše dobře, objeví se již brzy v českém překladu další Rosenbaumovy svěží a nápadité příběhy a já jsem rád, že i díky tomu mohou v poslední době čeští čtenáři sledovat rozvíjející se kariéru nadějných spisovatelů fantastiky. Sám jsem zvědav na autorův románový debut, i když ani on sám si není jist, kdy jej dokončí. Pro science fiction žánr je Rosenbaum skvělým přínosem a lze doufat, že je pouze na počátku skvělé literární kariéry.

Slunce žhnulo a vůz se otřásal a skřípal. Vrú se krčil u pánova baldachýnu, kožíšek měl celý propocený. Jeho Ghennungové mu lezli po těle a hledali v kožichu stín. Kdykoli se jeden z nich pustil a přerušil tak spojení, Vrú pocítil náhlou ztrátu vzpomínek. Jako by mu někdo utrhl končetinu.

Nebylo to poprvé, co se musel zamyslet nad tím, jak je chudý. Měl pouze pět Ghennungů. Tři s ním byli od narození, jeden byl otcovým prvonošeným Ghennungem a nejstarší patřil otci a předtím i dědovi. Jednou se stalo, že oba starší Ghennungové zároveň vytáhli své tesáky z jeho těla, aby se přesunuli na jiné místo na břiše, a v tu ránu přišel o šedesát let vzpomínek na opracovávání kamene, na milování s babičkou a maminkou, na trable učňovských let a na obavy ze soubojů. Byl to zvláštní pocit, pamatovat si jen dvacet let života svého těla. Zatočila se mu z toho hlava.

„Ohavný den,“ prohlásil Chankriterkví, prastarý bohosochař, který ležel na voze rozvalený na hromádce kožešin pod baldachýnem. Máchl klepetem. „Ohavné slunce. Chlapče, v karmínové lahvičce je chladivý olejíček. Namaž mě trošku, a opovaž se ho vybryndat!“

Vrú našel olejíček a natřel jím pánovo staré tělo. Chankriterkví byl celý napuchlý a na mnoha místech olysalý. Páchl jako mrtvola rozkládající se na slunci. Vrúovy packy se zachvěly hnusem, kdykoli se pánova těla dotkly. Pán umíral, a po jeho smrti Vrú přijde o veškeré jistoty.

Chankriterkví, stejně jako Vrú, měl kolem krku pověšenou na koženém řemínku Krásou se kochající: baculatou, sametově hladkou, smějící se bohyni z tvrdého šedého kamene, na níž tancovalo sedmadvacet mrňavých Ghennungů. Obě sošky vytesal Chankriterkví. Zvláštní – bohyně krásy, a nechá se stvořit takovým odporným, odulým tvorem!

Chankriterkví náhle otevřel krví podlitá očka. „Nejsi bohosochař,“ zaskřehotal.

Vrú radši ani necekl. Čímpak se provinil? Pán byl ješitný – že by mu neušlo, jak si ho Vrú oškliví? Co když ho teď pošle s hanbou zpátky domů k otci pást pavepře? A Vrú zůstane navždy starým mládencem – a bude doufat, že se najde neteř, která se nad ním slituje a přijme pár jeho vzpomínek?

„Víš, díky čemu jsme dobyli tahle území?“ zeptal se ho pán. Odhrnul závěs a ukázal na rudá, sežehnutá skaliska kam oko dohlédlo.

„Bitvu s Bezbožnými jsme vyhráli, protože jsou nám nakloněni bohové,“ zarecitoval Vrú.

Chankriterkví si odfrkl. „Nejde o to, že jsou nám nakloněni bohové, ale o to, že my jsme nakloněni bohům.“

Tomu Vrú nerozuměl, a tak se sehnul, aby pána namasíroval. Chankriterkví však klepetem odstrčil jeho packy a se zafuněním vstal. Upřel na Vrúa znechucený pohled.

Vrú si uvědomil, že cvaká klepety, a přinutil se přestat. Pán si ho prohlížel – ukládal do paměti Ghennungů, jež brzy předá ostatním tovaryšům, každé Vrúovo zachvění.

Vrú se zvedl ze země.

„Pane, jednu věc nechápu.“

Chankriterkvímu zajiskřilo v očích – buď v něm Vrú probudil zájem, nebo podezření. „Ptej se.“

„Jak mohou být Bezbožní?“

Pán se zamračil.

„Nechápu, jak se může někdo, kdo nemá boha, nezbláznit, když dostane nové Ghennungy?“ Vrú si dobře pamatoval den, kdy přijal Krásou se kochající za svou osobní bohyni, jejíž uctívání mělo dát jeho životu řád. Když lékaři ve Velké podzemní síni šetrně sundali Ghennungy z otcova vychládajícího těla, přál si zůstat dítětem, aby si nemusel volit boha. Ale kněz ho přísně poučil, že bez boha je člověk pouze zmatenou směsicí vzpomínek. Každý z jeho Ghennungů by byl věrný někomu jinému, měl by jiné touhy a názory, a on sám by pak byl jejich konfliktem zmítán jako malá kocábka ve stoleté bouři.

„Vida, jak je můj učedník ctižádostivý,“ zašeptal Chankriterkví. „Jeho pán je starý a slabý. Možná by měl učedník zaujmout jeho místo ve vrchní válečné radě. Možná by měl být zasvěcen do tajemství naší války s Bezbožnými…“

„Pane, nechtěl jsem…“

„Bezbožní si Ghennungy nevyměňují,“ oznámil Chankriterkví.

„Cože?“

„Možná leda v hodně mladém věku,“ dodal Chankriterkví a rozhodil packami. „Nebo si možná prostřednictvím jakýchsi zmrzačených Ghennungů předávají jen určité dovednosti. Nevíme to jistě. Každopádně když někdo z nich zemře…“ Odmlčel se a sledoval, jak na to Vrú zareaguje, „ostatní jeho Ghennungy zničí. Proto je v bitvách porážíme. Jejich nejlepší válečníci nejsou o nic starší než jejich těla.“

Vrú pocítil nával nevolnosti, do úst mu vhrkly hořké, páchnoucí šťávy z žaludku. Bezbožní se po smrti svých těl úmyslně vraždí!

„Má-li ctižádostivý učedník čas naslouchat mým slovům, vysvětlím mu, proč není bohosochařem,“ pravil Chankriterkví. Poklepal klepetem na Krásou se kochající zavěšenou okolo Vrúova hrdla. „Dělat kopie bohů, aby na ně lidé nezapomněli a nezešíleli, to nic není. Nastal čas, abys vytesal nového boha, stejně jako jsem já kdysi vytesal Odvážně spravedlivého a stejně jako můj děd vytesal Krásou se kochající.“ Uvelebil se na kožešinách a zavřel oči. „Bude to monumentální dílo na počest svátku Hrš. Použiješ na ně ten nový zelený kámen.“

Vrú tiše sledoval, jak pán usíná. Slyšel tlukot vlastního srdce.

Žádnému ze svých tovaryšů dosud Chankriterkví nedovolil stvořit boha, dokonce ani Turmkovi. Proč chce takový úkol svěřit učedníkovi? Aby zahanbil a rozhněval tovaryše – a tak potrestal nedočkavost, s jakou dychtí po jeho smrti? Nebo že by snad byl natolik přesvědčen o Vrúově talentu?

V nově vyhloubených šachtách pracovali Nemajetní, dobývali z masívu zelený kámen. Kvůli horku měli oholené kožichy. Mnozí z nich měli z kutání kamene zakrvácená klepeta. Vrú se jim snažil vyhýbat pohledem. Tolik Nemajetných pohromadě bylo k vidění málokdy. Měli silná, svalnatá těla… bez Ghennungů. Byl na ně příšerný pohled, ale zároveň ho jejich obnažené kůže čímsi přitahovaly, asi jako pláň čerstvě napadaného sněhu.

V šedé skále se třpytil zelený kámen.

Chankriterkví celý den ječel na předáka. Co tady dělají ti Nemajetní idioti? Jsou tak zabednění, že se hodí leda na práci ve starých lomech, na těžbu starého šedého kamene. Tenhle nádherný zelený kámen, do kterého bude možno vytesat tolik detailů – dokonalý kámen pro bohy, který vyhráli s Bezbožnými –, se ze skal dobýval obtížně, a Nemajetní nebyli schopní naučit se jak na to. Každý větší kus se jim podařilo rozbít.

„Jsou k ničemu! K ničemu!“ vřeštěl Chankriterkví. „Proč neseženeš nějaké opravdové lidi?“

„Tohle je těžba kamení,“ namítal tvrdošíjně předák. „Opravdoví lidé by takovou práci nevzali, svatý otče.“

„Vrú! Ty budižkničemu! Nestůj tady jako Nemajetný!“ Pánovi se zlostně zablesklo v očích. „Přiveď mi tamtoho,“ ukázal na obrovité tělo Nemajetného, který opodál tupě otesával kamenný blok a každým úderem klepete rozštípl drahocennou pecku zeleného kamene vejpůl.

Vrú odvedl tvora za pánem. Byl zcela krotký – stačilo se jemně dotknout klepetem jeho podivně holé kůže. Za chůze mírně funěl. Klepeta měl rozbitá a vypadal hladově. Vrú toužil obejmout to silné tělo packami a zašeptat mu do ucha něco konejšivého… Snažil se tyto šílené, hloupé myšlenky ignorovat.

„Přistrč ho blíž,“ zakrákal Chankriterkví.

Vrú ho přinutil pokleknout vedle pána. Že by se mu pán chystal něco pošeptat? Co má asi v plánu?

Zatímco předák zlostně přeskakoval z nohy na nohu, Chankriterkví přitiskl svá stařičká klepeta k jemnému chmýří na krku Nemajetného. Nemajetný mu smutně, bázlivě opětoval pohled. Chankriterkví zachrčel námahou, stiskl klepeta a proťal mu kůži na šíji. Nemajetný sebou škubl, otřásl se a vydal pronikavý výkřik. Předák se zaklením vyrazil k bohosochaři. Ozvalo se cvaknutí a hlava Nemajetného se odkutálela. Jeho tělo se zhroutilo na zem a zalilo Chankriterkvího krví.

Předák se neovládl a vyjekl: „Zbláznil jste se?“ Vzápětí ho polila hrůza. Klesl na zem a zabořil tvář do prachu. „Odpusťte, Svatosti…“ kvílel.

Pán se uchechtl. Patrně ho potěšilo, že jeho stará klepeta stále ještě dokážou zabít. Zase je sklapl. Krev Nemajetného byla černá. Zakabonil se. „Sežeň nějaké opravdové lidi,“ poručil. „Tyhle zrůdy nadělají víc škody než užitku.“

Vrú se vyzvracel do prachu.

„Na svou sochu potřebuješ neporušený kámen, hlupáku!“ okřikl ho pán. „A teď mě očisti.“

Zelený kámen byl učiněný zázrak. O měsíc později, za jasného dne, kdy se kotouče mlhy plazily při zemi a stoupaly k obloze bez mráčku, stál Vrú v sochařské jámě u Chankriterkvího ubikací před monolitem přineseným z kamenolomu. Tesat do takového kamene bylo jako opojný sen: kámen mu pod klepety a pod kladivem a pilníkem, které držel v pacce, jenom kvetl.

Posledních pár týdnů se vracel na ubytovnu jen na večeři a ke spánku. Tahle práce byla něco úplně jiného než pouhé vytváření kopií bohů. Chankriterkví měl pravdu: až doteď nebyl bohosochařem, jen pouhým imitátorem. Ale nyní pod jeho klepety vznikal zbrusu nový bůh.

Když se Vrú zahleděl na nového boha, připadal si, jako by na sobě měl tisíc Ghennungů s pamětí tak starou, jako mají věštečtí Ghennungové. On sám, jakožto devátý syn chudého stavitele hradů, by se nikdy neodvážil vytesat něco tak šokujícího a opravdového. Skrze něho tvořil bůh, a nebyla to Krásou se kochající. Byl to nový bůh, kterého znal jen on sám a který prostřednictvím jeho klepet vdechl život kusu zeleného kamene.

Rozhodl se, že se bůh bude jmenovat Ten, jenž přijímá vše nové. Byla to děsivě nádherná socha. Představovala postavu bez Ghennungů – jako by to byl nějaký Nemajetný nebo zločinec poslaný do vyhnanství –, která se skláněla ke Ghennungovi stojícímu na zemi, aby ho něžně pohladila klepetem. Vrú věděl, že v příštím okamžiku ona bytost uchopí Ghennunga a přivine si ho k hrudi, a Ghennung do ní zaboří tesáky, najde žíly a nervy a do vědomí bytosti se bleskově vtiskne opojná směs vzpomínek, jež vytvoří její první myšlenky a její novou identitu.

Vrú se podíval na své packy. Třásly se. Nepřipadal si unavený – bylo mu spíš do zpěvu. Ale naposledy odpočíval před devětadvaceti hodinami. Nemohl si dovolit udělat chybu.

Zahalil boha kusem sukna a vydal se po cestičce k ubytovně. Jakmile opustil sochařskou jámu, vliv boha pohasl a do všech končetin se mu rozlila únava. Sotva udržel klepeta nahoře.

Když procházel prázdným pavilonem s termálními vřídly, pohnul se před ním stín. Strnul. Ze tmy se ozývalo chraptivé oddechování.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

Na světlo vystoupil tovaryš Turmka.

Vrúovi se ulevilo. „Tys mě teda vylekal, Turmko!“ vydechl. Hned jak promluvil, všiml si, že Turmka nemá kolem krku Krásou se kochající, nýbrž Odvážně spravedlivého, boha válečníků. „Co tady…?“

Tovaryš k němu vrávoravě přistoupil. V očích měl zvláštní, prázdný výraz. Že by byl opilý? „Jak se daří, Vrú?“ zeptal se. „Jak pokračuje práce?“ Cvakl klepety a vzápětí sebou trhl, jako by ho to samotného překvapilo.

„Jsi v pořádku, Turmko?“ zeptal se Vrú a o krok ustoupil.

„To je od tebe milé, že se ptáš,“ odvětil Turmka a připotácel se ještě blíž. Vrú couval do zahrady pavilonu. Turmka byl sice menší postavy než on, ale byl dobře živený a za léta bohosochařství si vypěstoval slušné svaly.

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat,“ začal Vrú. „Až náš pán, ehm, zemře, byl bys ochoten přijmout mě do učení, Turmko? Rád bych…“

Turmka se hlučně, hrozivě rozesmál. Předklonil se, přitiskl si klepeta k očím a chvíli se otřásal smíchy. Pak vzhlédl.

„Všichni půjdou k tobě,“ řekl.

Vrú zamrkal.

„Chankriterkví to říkal Mistru pěvci. Náhodou jsem je zaslechl. Převezmeš všechny jeho Ghennungy. Nechce, aby se jeho vzpomínky rozředily a rozptýlily mezi tovaryše, respektive tvrdí, že to nechce Krásou se kochající.“

„Turmko, to je šílenství. Nemám k tomu vlohy…“

Turmka prudce rozevřel klepeta. Byla čerstvě nabroušená a naleštěná. „Vlohy! Ty pitomče! Chankriterkví si tě nevybral kvůli nějakým vlohám, ale kvůli tvým pěti nanicovatým Ghennungům a slabošské, poddajné povaze. Chce žít dál, o nic víc mu nejde! Tvoje vzpomínky mu nebudou na překážku!“

Turmkova pravá noha sklouzla dozadu, packami si přikryl Ghennungy na prsou. Tenhle postoj Vrú kdysi viděl u svého bratra Viruarga, když cvičil. Byl to postoj válečníka.

„Turmko…“

Jakmile Turmka zaútočil, Vrú uskočil, ale bohužel příliš pozdě – špička klepeta mu prořízla kůži na boku. Vrú naposledy bojoval jako malý chlapec, když na hliněném hřišti hráli thakku. Hluboko se předklonil a vyrazil; přitom dával pozor na Turmkova klepeta a snažil se do něj narazit celým tělem. Ale Turmka se vytočil do strany a oběma packami prudce zasáhl Vrúovy ušní vějíře. Vrúovi se podlomily nohy a v poryvu bolesti se skácel k zemi.

Turmka nebojoval jako amatér: určitě si půjčil nebo pronajal Ghennungy od nějakého válečníka. Nebyl opilý. Jeho skelný pohled byl způsoben tím, že se ještě nesladil s novými Ghennungy a byl zmítán vnitřním konfliktem. Nicméně měl jasno v tom, že chce Vrúa zabít.

„Vstaň, Vrú,“ vyštěkl Turmka hlasem válečníka, hlasem následovníka Odvážně spravedlivého, jenž chce protivníka zabít se ctí. A pak dodal mírnějším hlasem, hlasem tovaryše, který poučuje mladšího učedníka: „Skoncuju s tebou rychle.“

Vrú cítil, jak ho zaplavuje vyčerpání, jak jeho svaly úpí únavou. Bylo mu jasné, že když bude křičet o pomoc, Turmka ho zabije dřív, než ho někdo uslyší. Slyšel, jak se Turmka opatrně sune pískem k místu, kde ležel. Bohyně, prosím, pomoz mi, modlil se.

Ale nakonec mu nepomohla Krásou se kochající – patrně to byl onen nový bůh, Ten, jenž přijímá vše nové, který chtěl být vytesán, protože se stalo něco, co by Vrúa samotného nikdy nenapadlo a co by sám nikdy nedokázal. Ten, jenž přijímá vše nové zvedl Vrúovo tělo ze země, mrštil jím proti Turmkovi a Vrúovo klepeto vystřelilo k Turmkově hrdlu a přeřízlo řemínek, na kterém měl Turmka pověšeného Odvážně spravedlivého. Turmka, ocitnuvší se bez boha, zaječel. Vrú zvedl boha ze země a odhodil ho do tmy lázeňského pavilonu. Turmkova klepeta se ještě ohnala po Vrúovi, ale tělo už se otočilo a odpotácelo se za svým bohem. Vrú pelášil k pánovi.

Vrú se vrátil po týdnu půstu v den svátku Hrš. Byl zesláblý, ale připadal si očištěný a připravený na to, co ho čekalo. Až bude Ten, jenž přijímá vše nové odhalen, jeho rodina konečně získá čest.

Usedl na pódium vedle Chankriterkvího. Před nimi stála socha, zakrytá kusem sukna. Vrú se nemohl dočkat, až ji spatří, ale musel si počkat na slavnostní odhalení. Najednou mu došlo, co vlastně lidé uvidí – Nemajetného či zločince v roli boha, který sahá po zakázaném Ghennungovi! Kdyby sochu nestvořil sám bůh skrze jeho klepeta, taky by ho pohled na ni vyděsil. Zachvěl se – co když v tom nikdo neuvidí zásah boží vůle? Co když zplodil kacířské dílo? Snažil se soustředit na Krásou se kochající, aby s její pomocí našel svůj střed, jako když hrnčíř tvaruje hlínu na hrnčířském kruhu. Ale hlavou mu vířily podivné výjevy. Svalnatí, roztomilí Nemajetní opracovávající zelený kámen… krvavá hlava, kutálející se pískem kamenolomu… Bezbožní a jejich zvláštní, kruté zvyklosti… Představoval si, jak jim Nemajetný, jehož sochu stvořil, kyne na pozdrav. Seděl strnule, pohroužen do prapodivných myšlenek, dokud nepřišel čas odhalit sochu.

Předvolal ho kněz. Vyskočil z místa a doškobrtal přes pódium k soše. Diváci zvědavě natahovali krky. Několik z nich tlumeně okřiklo svoje děti. Všichni ztichli. Když uchopil sukno a stáhl ho ze sochy Toho, jenž přijímá vše nové, lidé vykřikli úžasem.

Jenomže to nebyl Ten, jenž přijímá vše nové.

Šlo o tutéž postavu, tentýž blok zeleného kamene, který s takovou láskou otesal. Ale do těla sochy byly zřetelně vytesány boule Ghennungů. Bylo jich sedmnáct, nové číslo pro nového boha. A natažené klepeto nehladilo padlého Ghennunga – místo toho drtilo v plamenech miniaturního vojáka Bezbožných.

V kameni byl patrný smělý, plynulý rukopis Vrúova pána.

Lidé aplaudovali. Vrú se otočil na Chankriterkvího.

Na pánově čelisti hrál spokojený, shovívavý úsměšek. Přidal jsem to, co jsi opomenul, četl mu Vrú v očích. Nebylo to špatné dílo, ale jeho poselství bylo chybné. A tak jsem ho opravil.

Co na tom záleží? jako by Vrú slyšel svého pána. Co na tom záleží? Pán ho samolibě pozoroval. Prokázal jsi, že jsi mne hoden. Toto tělo brzy zhyne a ty poneseš mé Ghennungy. Všechny mé vzpomínky, mou moc. Staneme se jednou osobou. A pak budeme tesat kámen a Krásou se kochající povede naši ruku.

Odér Chankriterkvího rozkládající se kůže byl slabě cítit až tam, kde stál Vrú. Pán umírá, ale neumře. Dokonce se ani moc nezmění. Vrú věděl, že jeho pět slaboučkých Ghennungů nebude mít šanci proti pánovým šestnácti. Jeho vzpomínky budou jen nezřetelným šepotem uprostřed mocného řevu. Některé Ghennungy mu možná vezmou, protože jednadvacet Ghennungů je na tak mladé tělo příliš velká zátěž. Něco asi zůstane: patrně Vrúova pracovitost, jeho láska k texturám v kameni. Ale když si vzpomněl, jak Chankriterkví v kamenolomu uťal Nemajetnému hlavu, uslyšel šestnáct hlasitých a spokojených hlasů oproti možná třem slabým a vyděšeným.

Měl by být rád. Jeho bohyní byla Krásou se kochající. Proč by se neměl radovat z toho, že největší bohosochař kmene Zbožných bude pracovat prostřednictvím jeho klepet, svalů a jeho tvořivosti? Co na tom záleží, že se jeho vzpomínky rozplynou? Pamatoval si sám sebe jako ukňourané miminko v matčiných packách: byl devátý, nechtěný syn. Pamatoval si, jak ji hladil po čele, když držela miminko v náručí a řekla: „Nezbude na něj žádné dědictví.“

„Něco už se najde,“ řekl tenkrát. „Možná by se mohl stát knězem. Dám mu jednoho ze svých Ghennungů.“

„Dej mu dva,“ řekla matka. Zamračil se na to křičící, neduživé mimino a pomyslel si: Dva? Takovému zakrslíkovi?

Vrú přetrpěl potlesk diváků a odšoural se zpátky na své místo vedle Chankriterkvího. Jeho puch byl nesnesitelný.

Z tohohle zakrslíka nikdy voják nebude, pomyslel si tehdy otec.

Raději bych byl Bezbožným, napadlo ho. Raději na místě zemřu, a to se vším všudy, než abych se stal Chankriterkvím.

„Nechť je vysloven Věštcův rozsudek, ať jej všichni slyší,“ oznámil vyvolávač. „Byl spáchán zločin zrady, kacířství a pokusu o zběhnutí k nepříteli. Tělo se ničím neprovinilo, a bude tedy ušetřeno. Je však uznáno nezpůsobilým nosit paměť. Budiž posláno do vyhnanství mezi Divoké. Šlechetný je Věštec.“

Drželi ho, ale Vrú se nebránil. Byl schlíplý a celý zpocený. Podíval se na svou hruď. Bylo zvláštní nevidět tam Krásou se kochající. Připadal si zase jako dítě.

Před očima mu vytanul pohled na Toho, jenž přijímá vše nové poté, co ho připravil o všechny Ghennungy. Že zabil boha? Kdepak – vždyť to byl falešný bůh, nestvůra!

Lékař mu z těla vytrhl jednoho Ghennunga. Sledoval, jak ho pálí na žhavém uhlí, jak se při tom Ghennung kroutí. Vydral se mu z hrdla zvláštní, syčivý výkřik. Útroby se mu strachem nafoukly jako balon. Odebrali mu dalšího Ghennunga, tentokrát dědečkova. Jak vypadala babička? Pamatoval si už jenom to, jak vypadala, když byla stará. Bylo to smutné, opravdu smutné. Určitě byla zamlada krásná. Copak to sám kolikrát neříkal?

Vzali mu dalšího. Potřeboval boha. Boha, který by mu umožnil najít střed. Nedokázal však myslet na Krásou se kochající. Protože tu zradil. Myslel na Toho, jenž přijímá vše nové, boha oloupeného o vše, toužícího po naději. Ano, to je ono. Vzali mu dalšího Ghennunga. Vrú, pomyslel si. Jmenuju se Vrú. Sáhli po posledním Ghennungovi. Ten, jenž přijímá vše nové, postava ze zeleného kamene. Nesmíš zapomenout.

Uprostřed nádvoří stálo zvíře. Vítr chladil, les voněl jarem. Určitě tam bude něco k ulovení. Drželi ho. Páchli jako jeho kmen, a tak na ně nezaútočil. Pustili ho.

Rozhlédl se. Byl tam jeden hnusný, starý a smradlavý. Vypadal, že se buď zlobí nebo je smutný. Ostatní hrozivě mávali klepety a křičeli. Zasyčel na ně a ukázal klepeta. Ale byli v přesile. Dal se do běhu.

Zamířil do lesa. Les voněl jarem. Něco tam uloví.

přeložil Bob Hýsek

Doslov Benjamina Rosenbauma:

V roce 1990, během studií v Itálii, jsem byl fascinován revolučními událostmi – bylo to poprvé, kdy jsem byl skutečným svědkem právě probíhající historie. Vaše Sametová revoluce byla, uprostřed všeho toho zmatku, skutečně elegantní a ušlechtilá. „The Economist“ a „Il Manifesto“ se shodly v tom, že opravdu stojí za pozornost, navíc jsem chtěl vidět Kafkovo město a město Kunderovy „Knihy smíchu a zapomnění“. Spolužák z Brna mi našel anglicky mluvící hostitelku.

A já se tedy vydal do Prahy.

Podle spolužákových pokynů jsem si to z velkého šedého pražského nádraží namířil futuristickou a krásnou podzemkou (mozaikové dlaždice, třpytící se bronz…) na předměstí.

Ozvalo se nějaké upozornění v češtině a všichni vystoupili, zvědavě na mě pokukovali okny vlaku. Poté jsem odjel, sám, do velkého depa, v němž byly porůznu roztroušeny temné masivy ztichlých souprav. Světla zhasla a všude se rozprostřela tma.

Průvodčí, překvapený a trochu naštvaný, mě nakonec vyvedl ven. A tam, v prázdném, klenutém a rozlehlém prostoru vlakového depa, jsem potkal Sametovou revoluci. Socialisticky realistická socha hrdinného pracovníka podzemky, se vzdouvajícími se svaly na rukou, dvakrát vyšší než normální člověk, stála v pochmurné žulové póze uprostřed haly. Na hlavě měla zábavnou párty čepičku a v ruce plechovku od coly.

Našel jsem svou hostitelku a strávil týden v Praze: zamiloval jsem si drsné i radostné sochy a mlhou zahalené šedivé mosty a loutkáře a skláře tohoto kamenného, nevyzpytatelného shluku ulic; a potkal jsem ježky (pro Američany skoro kouzelná stvoření, i když vám možná připadají stejně otravní jako městské veverky) na trávníku zalitém Měsícem; tancoval jsem v klubech, kde se MTV dočkalo svého krátkého historického okamžiku v roli očividně čestného zvěstovatele hřejivé svobody.

Má hostitelka měla ctižádostivou studentskou touhu vybudovat obchodní impérium. Její skutečné zaměstnání bylo čistit světla kina naproti v ulici, zabralo jí to asi tak půl hodinky denně a vydělala si půlku doktorského platu; trojnásobek vydělala pronájmem svého městského bytu za tržní ceny, i když nájem byl pečlivě kontrolován. Zeptal jsem se jí, zda zná nějaké disidenty. Odpověděla, že samozřejmě, každý zná nějaké disidenty; být disidentem byla mírně trhlá životní volba ještě na její střední škole, něco jako být punkerem na té mé.

Každá společnost má své disidenty; povídka „Ten, jenž přijímá vše nové“ je právě o jednom takovém. Napsal jsem ji po dvouspánkovém deficitu první týden Clarion West workshopu roku 2001, a to pod dohledem Octavie Butlerové, která byla ten týden naším vyučujícím. Znal jsem ji jen z toho týdne, ale i tak ji teď moc postrádám; byla jedním z našich nejlepších disidentů. Povídka v sobě nese něco ze znepokojivé a rozčilující vzájemné závislosti mezi druhy přesně tak, jak o tom často psala. Vznikla díky přemítání o biologické symbióze a taky díky knize spisovatelských rad, která hlásala, že byste neměli psát příběhy pouze s mimozemšťany a bez lidských postav. Rád porušuji pravidla.

Benjamin (Micah) Rosenbaum (1969 – )

Američan, narozen 23. 8. 1969 v New Yorku, v roce 1991 dokončil studium počítačových věd a náboženství na univerzitě v Providence. Dnes se živí jako programátor, což je ostatně jeho stálé povolání, ať už to bylo v Silicon Valley, pro onlinové herní servery, Národní vědeckou nadaci nebo švýcarské banky (osm let žil ve švýcarském Bernu a Baselu a příští rok se tam bude stěhovat znovu). Dnes je jeho největší zálibou čtení a hraní si s dětmi; když může, hraje také rugby a pozemní hokej. Do žánru vstoupil povídkou The Ant King: A California Fairy Tale (2001) v magazínu F&SF, kde vydal několik dalších povídek, z nichž nejznámější jsou Droplet (2002) a Start the Clock (2004, č. Pusťte hodiny-F&SF CZ 1/2006). Nevyhýbá se ani spolupráci s literárními servery jako jsou Strange Horizons a Infinite Matrix, dnes je autorem asi 25 kratších prací, z nichž lze uvést především tituly Embracing-the-New (Asimov’s SF 2004-nom. Nebula, č. Ten, jenž přijímá vše nové-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006) a Biographical Notes to ‚A Discourse on the Nature of Causality, with Air-Planes‘, by Benjamin Rosenbaum (All-Star Zeppelin Adventure Stories, eds. David Moles & Jay Lake 2004-nom. Hugo). Některé povídky shrnul do malonákladového a nepříliš rozsáhlého souboru Other Cities (2003), avšak na plnohodnotný soubor prozatím čeká. Právě pracuje na dvou románech, ten první je středoškolským příběhem patrně bez prvků fantastiky. Zajímavější je ten druhý s pracovním názvem Resilience (dosud nepublikováno). Odehrává se v milion let vzdálené budoucnosti a jeho vypravěčem je postava, která v mládí vyrůstala ve společnosti ústřední dvojice post-humánních protagonistů dříve jmenované povídky Droplet (ta by měla vyjít v české edici magazínu F&SF v průběhu roku 2007). Benjamin Rosenbaum je spolu s např. Christopherem Rowem a Davidem Molesem představitelem nové generace nadějných tvůrců moderní science fiction. Každý z nich teď musí tento statut potvrdit rozsáhlejším dílem, je tedy třeba trpělivě čekat, zda se zrodí nové hvězdy žánru vyžadující naši bedlivou pozornost.

Gregory Frost

MADONA

Z MAQUILADORY

Gregory Frost se v následující noveletě ukázal jako zdatný následník Lucia Sheparda a věnuje se ostrému kontrastu mezi životem v chudé střední Americe a ve vyspělých zemích světa. Dělá to mrazivě realistickým a nebývale působivým stylem osobního prožitku, spoutává čtenářovu pozornost a nepouští ji ani na okamžik, dokud nemilosrdně nepředá vše, co chtěl říci, a to bez zbytečných odboček či zlehčování. Frost patří k autorům u nás „známým“ skutečně jen v uvozovkách, jmenovat lze pouze krátkou hříčku „Dva zážitky“ a ne o mnoho výraznější povídku „Smetí“. Troufám si tvrdit, že „Madona z maquiladory“ vám z paměti jen tak nevymizí a kdo ví, možná se dočkáme více Frosta v českém překladu. Ještě dodám, že tahle práce je vlastně jedinou, kterou jsem domlouval osobně s autorem během světového sjezdu příznivců fantastiky ve skotském Glasgow. Doufám, že to bylo pouze poprvé a ne naposledy, kdy jsem měl to potěšení, ačkoli když o tom tak přemýšlím, již teď máme několik projektů domluvených v přímém kontaktu s autorem a připravených do budoucna, snad nám také vyjdou. Naštěstí si v poslední době někteří spisovatelé našli cestu i k nám, do České republiky.

Poprvé ses o Gabrielu Pereovi a Panně doslechl při focení posledního požáru v rafinérii Chevron v El Pasu. Oheň je pod kontrolou, vodní děla ještě vystřelují ke spálené obloze bílé oblouky.

Udělal jsi pár slušných fotek, ale stejně bys rád vyfotil ještě něco jedinečného, ačkoli víš, že většinu z toho stejně nepoužijí. Herald, potřebuje jen jednu fotku požáru, na které bude vidět všechno, a takovou jsi udělal už před několika hodinami. Zbytek děláš z lásky. Rád si představuješ, že je v tobě kus W. Eugena Smithe, hledáček ve tvé duši, který neustále pátrá po dokonalém záběru.

Dva hasiči opření o jedno z aut jsou pěkná přirozená kompozice. Plastové oblečení mají umazané, tváře, chráněné předtím maskami, zářivě čisté. Oba jsou Hispánci, ale v kontrastu se sazemi všude kolem vypadají bledí, andělští, a jako by sem nepatřili. A oba kouří. Je to tak úžasné, že se to nedá ignorovat. Zmáčkneš spoušť, aniž by si toho všimli, zdá se, že ti nevěnují pozornost, a tehdy zachytíš úryvek jejich rozhovoru.

„Říkám ti, cholo, Panna řekla Pereovi, že k tomu výbuchu dojde. Paní Delgadová o tom věděla.“

„Říká mu všechno. Říká to nám všem. Řekl bych, že už se to blíží.“

Cvak. „Co se blíží?“ zeptáš se a zakryješ objektiv krytkou.

Oba muži na tebe chvíli koukají. Umíš španělsky – proto tě také mimo jiné do redakce přijali. Ale podle přízvuku poznali, že nejsi rodilý mluvčí. Možná dobře rozumíš, ale stejně jsi cizinec.

Ten, který stojí blíž, se usměje. Má dokonalé zuby, bělejší než bílý pruh na znaku Chevronu vedle něj. Mexičané mají dobré geny na zuby, napadne tě. Jeho úsměv je odpovědí: nic víc ti neřekne.

„Tak fajn. Kdo je Gabriel Perea?“

„Je to prorok. Ten prorok.“

„Jasnovidec.“

„Hodně toho ví. Říká mu to Panna.“

„Panna Marie?“ Je na tobě jasně vidět, že tomu nevěříš.

První hasič přikývne, odhodí cigaretu a gesto přejde v pokřižování. „Požehnej mi, otče…“

„On pracuje pro Chevron?“

Hasiči se na sebe podívají a rozesmějí se. „Děláš si srandu, člověče? Nikdy by ho nepřijali, i kdyby přeplaval Rio Bravo se zelenou kartou v zubech.“

Rio Bravo je jejich jméno pro Rio Grande. Otočíš se a podíváš se za věže rafinérie, za křoviska, písek a stánek s občerstvením přes břehy řeky na hnědě skvrnité srázy, které se na tu dálku třpytí a chvějí jako fata morgana.

Juarez.

„On je tam?“

„Un esclavo de la maquiladora.“

Otročí v továrně. Už teď vidíš tu sérii fotografií. „Muž, který mluví s Pannou,“ představuješ si ji v The Smithsonian, v National Geographic. Sérii o Juarezu, peklu na zemi, a uprostřed toho pekla Panna Marie a její následovník. Zapadá to do sebe, jako by to čekalo jen na tebe.

Druhý muž vstane a zubí se. „Hele, už máme hotovo, amigo.“

„Jo, oheň se uklidňuje. Dneska nic vybuchovat nebude. Přesně jak řekla Panna.“

Jdeš za nimi a černé nebe ti víří nad hlavou jako biblická pohroma, připravená se tady nějakou dobu zdržet.

Nevěříš v ni. Už dávno, celá desetiletí, od dětství. Padlí katolíci přijímají opačnou víru. Církev ti lhala po celou dobu, kdy jsi vyrůstal. Manipulovala s tvými strachy a pocity viny. Nemíníš jí to odpustit. Ti, kteří stále ještě věří, se nikdy na nic neptali, přijali pravidla a zákazy, stačila jim jen víra. Usoudil jsi, že víra spočívá v nepokládání nejdůležitějších otázek. Většina lidí nemyslí, jen se drží kancionálu. Zlato ze soch přitom jde seškrábnout jen tak nehtem a hned pod ním je vidět hniloba. Panna Marie se objevila až stovky let po Ježíšově smrti. Zrodila se až výnosem vydaným nepříliš bystrým císařem. Její uctívači získali vliv a Konstantinovu přízeň. Bylo to jen o politice. Quid pro quo. Žvásty. Tohle samozřejmě hasičům neřekneš, ale dělá to z Panny perfektní královnu Juarezu: ten je taky samá politika a žvásty. Realita zahalená do závoje fantazie a grotesknosti. Přesně jako církev.

Poprvé jsi tam šel před dvěma roky, hned po příjezdu. Přijal tě vedoucí redaktor Joe Baum, statný, vousatý radikál ve sportovním kabátu a kravatě. Věděl, co si myslíš o moci fotografie, a koneckonců jsi zástupce výtvarného redaktora. Jednoho odpoledne přišel k tvému stolu a řekl: „Pojď, navštívíme pár lidí, se kterými by ses měl setkat.“ Teprve později ti došlo, že mluvil o těch na fotografiích. Většina z nich byla mrtvá.

Baum psal o společenských událostech v El Pasu, znal se tedy s manažery a majiteli maquilador. „Musíme tě mezi ně dostat. Fotky panstva v oblecích se na stránky o smetánce vždycky hodí.“ Neměl je moc v lásce.

Přejeli jste v jeho zeleném fordu most Puente Libre, samý beton a ostnatý drát. Po celou dobu jízdy mluvil. „Uvidíš nový světový řád podle Bushe a Clintona, a nesnaž se přesvědčovat sám sebe, že nic takového neexistuje. Sakra, já to nechci vidět, a Amerika o to taky zatraceně nestojí.“

Vzal tě do bytu Jaimeho Pollamana. Baum mu říká Fešák. Knír, tmavé vlasy, tetování. Vypadá jako mladý Charles Bronson. Fešák je pouliční fotograf. „Kupujeme některé jeho fotografie, a některé kupujeme také od ostatních.“ V tom malém bytě jich tehdy bylo asi šest nebo sedm, mezi nimi kupodivu jedna žena. Okna byla zatažená a na zdi viselo staré prostěradlo. Očekávali tě. Baum se postaral, aby ses naučil, co potřebuješ. „To, co dnes uvidíš,“ pravil, „jsou fotografie, které nekupujeme.“

Začali promítat diapozitivy. Na prostěradlo na zdi šplíchaly obrázky.

Nejdřív ženská těla, všechna v různém stadiu rozkladu a rozpadu. Většinou nahá, ale už to nebyla ani tak těla jako spíš sochy z kůže a dřeva. Na fotografiích vypadala podivně, strašidelně a hrozně zároveň. Ve světle projektorů vidíš jejich pohledy – mžourající, pevné, pohlížející k zemi, tu a tam pohled plný hrdosti, tu divokosti. Žena se chová jinak. Dívá se přímo na smrt. Ale ty ne. Po chvíli si začínáš prohlížet tváře fotografů, aby ses nemusel dívat na jejich díla.

Představení pokračovalo celou hodinu. Cítil ses jako na prohlídce velkého muzea umění, už dlouho před koncem jsi toho měl dost. Zbytek fotografií se prostě přeléval přes tebe, aniž by se tě dotkl.

Potom tě Baum představil, ale v místnosti zůstala tma. Šel jsi podél řady, omráčeně potřásal rukama a přikyvoval. Jeden muž byl opilý. Další, ten s divokým pohledem, měl kolem sebe rozechvělou auru narkomana. Žena se držela od všech stranou.

Baum i přesto, co říkal, některé fotografie koupil a zaplatil za ně přehnaně vysokou cenu. Možná je sbíral jako pornografii – do novin se určitě nedostanou. Vyvedl tě ven, přes ulici, kolem svého auta a přes Plaza de Armas, hlavní náměstí. Byl pátek večer a kolem se muselo motat nejméně tisíc lidí. Duchové z fotografií se k nim připojili, prosakovali do skutečného světa. Katedrála na druhé straně náměstí byla osvětlená červenými, zelenými a zlatými neony, takže vypadala spíš jako kasino než jako svatostánek. Na každém rohu někdo něco prodával. Většinou odpadky, přetvořené do různých cetek, náušnice, pásky, cokoli, co byli schopní vyrobit. Kolem chodili klauni na chůdách. Muž prodávající ochucenou ledovou tříšť. Baum si koupil dvě. Jiní prodávali tortilly, drogy nebo sebe. Ze všeho byla cítit bída. Spousta těch lidí, jak ti na cestě domů řekl Baum, byli ve skutečnosti Američané. „V pátek večer chodí za hranice, aby si trochu užili. Holky z továrny se prodávají klidně za pár dolarů. Někdy si vydělají víc peněz než za celý týden ‚poctivé‘ práce.“

Vzpomínáš si, že ses ho po cestě zeptal, proč si špatně placení dělníci nezaloží odbory, a Baum se posměšně uchechtl. „Ten, kdo by se o to pokusil, by do večera přišel o práci. Někteří by se ani nedostali domů živí, i když bys nemohl všechno svést na společnost, která by je vyhodila. Stejně tak by naštvali ohrožováním statutu quo svoje spolupracovníky, a nějaký jiný esclavo s mizerným platem by je zabil. Už se to stalo – celé směny vyletěly na dlažbu, na každého něco našli. Ta tvoje maquiladora je hmatatelným důkazem americké chamtivosti.“

Vracíš se ze setkání s hasiči a ten rozhovor se ti znovu vybavuje. „Ta tvoje maquiladora“ – jako kdyby ti ji předával. Gabriel Perea je podle Bauma nebezpečný sám sobě i všem, kdo ho znají. Panna ho změnila, někteří by řekli, že ho spasila. Chrání ho, protože ho potřebuje na něco důležitého. Hasiči očekávají něco mezi armageddonem a příchodem Ježíše Krista. Proměnu. Víš jen, že se tam chceš dostat dřív, než otevřou v království nebeském nebo než mu některý spolupracovník rozkřápne lebku hasákem.

„Pura guasa,“ řekne Baum, když se mu pochlubíš, co se chystáš udělat. „Pověrčivé kecy. Už jsem o tom chlapovi slyšel. Je to taková místní figurka. Oni potřebují, aby existoval, stejně jako ona.“

To je jedno, říkáš, bude to skvělý článek – určitě přitáhne pozornost. Možná i nějakou cenu. Lidský duch si najde cestu, jak přežít v maquiladoře, i když se musí uchýlit k fantazii. Baum váhavě přisvědčí, že by to možná nebylo špatné.

„Jestli je na tom aspoň zrnko pravdy.“

Existuje jen jedna možnost, jak to zjistit. V c. de Juarez vedou všechny cesty k Fešákovi.

Na zeď jeho bytu někdo nastříkal slova „Dios Está Aquí.“ Od chvíle, kdy jsi ho poprvé potkal, se Fešák třikrát přestěhoval. Většina pouličních fotografů se pravidelně stěhuje, aby přežili, aby získali náskok před narcotraficantes, policajty nebo kýmkoli dalším, koho svými fotkami naštvali. Ze šestice, kterou jsi ten první den potkal, je jich naživu pět. Pollamano se teď schovává kousek od Pasea Triunfa de la Republica. A schovávat se je to správné slovo. Barák ze škvárobetonových tvárnic má na oknech zvenku drátěné pletivo a zevnitř černé pytle na odpadky. Jednou zaklepeš a prostrčíš pod dveřmi vizitku.

Po dlouhé chvíli se dveře pootevřou a můžeš vejít. Uvnitř je horko a ve vzduchu to páchne chemikáliemi, ustalovačem a vývojkou. Svítí tu jediná červená žárovka. Fešák má na sobě tílko s nápisem Los Lobos, kraťasy a sandály. Dýchá ten vzduch už celou věčnost. Už z toho měl dávno zmutovat. „¿Quibo, zástupče?“ Zástupce je přezdívka, kterou ti dal. Tady jsou stejně lepší tituly než jména. Joemu Baumovi říkají „La Bamba.“

Vybídne tě, aby ses posadil. Povíš mu, co ti vyprávěli hasiči. Co s tím chceš udělat.

„El Hombre de la Madona. Znám ty historky. Traduje se jich spousta.“

„Jaká je tedy pravda? Není skutečný? Zjevuje se mu nebo ne?“

„Ale ano, je skutečný. A možná se mu zjevuje.“ Popojde k policím postaveným z tvárnic a desek, prohrábne jednu z asi tak třiceti kartonových krabic a vrátí se s fotografií 10x13. V červeném světle je špatně vidět. Fešák rozsvítí baterku a podá ti ji.

Díváš se na muže v tmavé kombinéze. Stojí v podivné rozkročené póze se zkřivenýma nohama jako Elvis Presley. Ruce se zkroucenými prsty drží před sebou. Na očích má velké ochranné brýle. Má dlouhou, hranatou čelist a knír. Za ním stojí další postavy v brýlích a kombinézách, ale jsou rozmazané. Jsou to jeho spolupracovníci a fotka je odněkud z továrny. Fluorescenční světla nad hlavami vypadají jen jako zelené šmouhy. Výraz mužovy tváře je divoký – má vytřeštěné oči, téměř šilhá.

„Právě v tu chvíli ji viděl,“ praví Fešák.

„To jste fotil vy?“

„Já? Já do maquil nechodím. Majitelé továren nás nemají rádi, nechtějí, abychom tam fotili. Někteří mladší fotografové se tam na jeden den dostanou, něco nafotí a zase vypadnou. Já už jsem moc starý, než abych se pokoušel o takové pitomosti.“

„Tak kdo?“

„Doncella loca.“

Natáhne ruku a vezme si fotografii zpátky. Když ti ji zase podá, je na ní něco napsáno tužkou na sklo. Jméno Margarita Espinada a slova „Colonia Universidad“. Popíše ti, jak tam dojedeš. „Setkal ses s ní,“ řekne, „když tě tehdy La Bamba poprvé přivedl. Žije většinou v autě. Auto loco. Když si potřebuje vyvolat fotky, půjčuju jí chemikálie. A umyvadlo. Fotí děti Tarahumarů. Indiány. Oni nikomu nevěří, ale jí ano. To samé maquily. Většina dělníků jsou ženy. Dospívající děti. Ona se dostane do míst, kam já nemůžu. Je trochu jako ty, zástupče. Ale chytřejší.“ Zazubí se.

Taky se usměješ a podáš mu třiadvacet roliček filmu. Strčí si peníze do kapsy, ale políbí plastová pouzdra. „Gracias, amigo.“

Colonia Universidad se dá najít snadno, protože právě zpoloviny shořela do základů a z trosek se ještě kouří. Zčernalé sudy od nafty, zuhelnatělé zbytky toho, co včera ještě bývalo chýšemi, obnažená pera z postelí a několik bicyklových rámů zkroucených do tvarů jako z obrazů Salvadora Dalího. Margaritu Espinadu není těžké najít. Na krku má pověšený fotoaparát, nosí černé rifle, vysoké boty a modrou pracovní košili. Černé vlasy má ostříhané nakrátko. Ostatní ženy kolem ní jsou v šatech, mají dlouhé vlasy a šátky na hlavách. Na první pohled by sis ji mohl splést s mužem.

Ještě jsi ani nezastavil a už tě všichni sledují. Jakmile k nim vykročíš, všechny ženy se stáhnou a rozptýlí. Margarita se ani nehne. Zvedne foťák a vyfotí tě, jako by se tím chtěla bránit. Z dálky vypadá na dvacet, ale zblízka si všimneš vrásek kolem očí a úst. Spíš je jí kolem třiceti. Hubená. Přes nos a jednu tvář se jí táhne úzká jizva.

Jestli si tě pamatuje z návštěvy u Fešáka, nedá to nijak najevo. Otočí se a ukáže. Jdeš za ní a vykloníš se za nejbližší chatrčí, aby ses podíval.

Na elektrických drátech se houpe nějaký muž, pomalu se otáčí jako ohořelá pinata. „Pokoušel se natáhnout dráty od toho transformátoru k sobě do domu. Ale moc se mu to nepovedlo.“

Odvrátíš zrak a mlčky jí podáš fotku. Podívá se na ni, na své jméno na zadní straně, potom jméno otře o své stehno. „Dáte si drink, pane zástupče?“ V její otázce zaslechneš nepatrný náznak pobavení.

„Víte, já vlastně nejsem žádný zástupce. Je to jen přezdívka.“

„Aspoň vám neříkají pendejo.“

„Třeba ano a jenom o tom nevím.“

Zasměje se a na okamžik její rezolutní a odbojná tvář vypadá prostě krásně.

Chatrč, do které tě zavede, stojí na hranici spáleného území. Drží pohromadě díky hřebíkům, zatlučeným skrz zátky od láhví. Stěny tvoří rozřezané krabice od čokoládových tyčinek Tři mušketýři. Podlaha tu není, jen udupaná země. Leží tu stará, flekatá matrace a několik otlučených kufrů. Margarita přinese bůhví odkud láhev tequily, omluví se, že nemá led a skleničky. Pak si dlouze přihne z láhve. Podává ti ji a slzí jí oči. Tehdy ji ucítíš, vůni ženy smíchanou s pachem kouře, potu, kůže a špíny. Skoro máš chuť se jí zeptat, proč to dělá, proč takhle žije, ale na to nemáš právo. Místo toho proneseš jeho jméno jako otázku.

Položí fotku. „Gabriel Perea je skutečný, existuje. Pracuje jako montér u pásu. Maquila je asi tak třicet kilometrů odsud. Pověst o něm se šíří po celém okolí a pořád narůstá.“

Povíš jí verzi od hasičů – velký prorok, jasnovidec, který je odvede do království nebeského.

„Pura guasa,“ zní její odpověď. Samé kecy – přesně jak říkal Baum.

„Ale co ta fotka. On ji opravdu vidí.“

Pokrčí rameny. „Já vím. Říkáte si – jak bych to mohla vyfotografovat a netvrdit, že je to pravda?“ Přitiskne na obličej na snímku palec. „Tady je vidět, že je to skutečné. Ne pravdivé. Vím, že každému vykládá, co Panna chce, aby věděli.“

„A to je co?“

„Že mají být trpěliví. Čekat. Snášet tvrdý život. Nezapomínat, že v nebi dostanou odměnu tak krásnou, že si ji ani nedokážou představit.“

„Na to by ani nebylo potřeba moc krásné nebe. Viděl ji ještě někdo jiný?“

„Nikdo jiný z továrny.“

„Ale někdo odjinud?“

Opět pokrčí rameny. „Možná. Občas se sem něco donese. Někdo ji zahlédl v koupelně. V zrcadle. Jakmile něco takového začne, objevují se různé zvěsti. Od lidí, kteří nechtějí zůstat stranou, chtějí ji vidět. Takových lidí může být spousta.

V Colonia El Mirador začalo krvácet Svaté srdce. Je to laciný malý obrázek na tvrdém papíře, a oni tvrdí, že krvácí, tak jsem tam zajela a vyfotila to.“

„A opravdu krvácelo?“

„Podívala jsem se na fotku, jak je obrázek přibitý hřebíkem, a řekla jsem si, aha, hřebík zrezavěl a rez stekla po obrázku. To je celé. Ale neřekla jsem to.“

„Takže jste jim lhala, těm lidem, kteří to tvrdili?“

Vezme si láhev zpátky. Nozdry se jí chvějí zlostí a odporem, ale zasměje se tvému soudu, aby ho zavrhla. „Udělám fotku a ta ukazuje, co je co. Jestliže to nevidíš, k čemu by bylo říkat ti, jak se máš dívat?“ Potlačovaný hněv z ní vyzařuje jako radiace. Sundáš krytku ze svého Minoxu a vyfotíš ji. Zableskne se a ona se na tebe potom upřeně zadívá, jako by tomu nemohla uvěřit.

Abys prolomil napětí, zeptáš se: „Je blázen?“

Dřepne si na zem, opře se zády o stěnu, sundá si fotoaparát a položí ho na matraci. „Poslouchejte, vzala jsem práci v továrně, protože jsem se doslechla, že je tam nebezpečný člověk. Zapatista. Pobízí dělníky ke vzpouře.

A napadlo mě, že chci být u toho, až ho zabijí. Chci to zdokumentovat. Šéfové platí dělníkům, kteří napráskají svoje spolupracovníky. Zaplatí jim víc peněz, než si vydělají za měsíc, takže je jisté, že ho někdo prozradí. Ale ten Perea ty lidi vyhledal a přesvědčil je, aby to nedělali. Nabídl jim naději. ‚Sen, který můžeme všichni snít, a až se probudíme, zůstane s námi.‘ To jim slíbil. Když jsem to zjistila, věděla jsem, že ho musím vyfotit. A jeho vraždu.“

„Jenže se objevila Panna.“

Zazubí se. „Ještě jsem ani nedostala svůj první úžasný výplatní šek na dvacet dolarů. Povídalo se, že se chystá vystoupit proti šéfům. Všichni dýchali ten vzrušený vzduch. A já mám svůj foťák, jsem připravená. Jenže najednou měl Gabriel Perea vizi přímo na půdě továrny. Ukazoval a křičel „Matka boží! Vidíte ji? Slyšíte ji, dobří lidé?“ Samozřejmě jsme neviděli ani neslyšeli. Nikdo ji nevidí a neslyší. Snažili se, rozhlíželi se kolem dokola, ale bylo jasné, že ji neviděli. Musel jim to říct. Říkala: ‚Čekejte. Uvidíte znamení.‘ Přijde znovu a promluví k nám.“

„A přišla? Vrátila se?“

„Přichází asi tak jednou týdně. Vždycky k němu promluví, když pracuje. Lidé se začali shromažďovat kolem něj a čekat na tu chvíli. Bývá to v okamžik, kdy to vůbec nečeká. Brzo se lidé začali shromažďovat i před továrnou a doprovázet Gabriela Pereu domů. Vedoucí v těch svých skleněných kukaních se jen dívají a dívají.“

„Nesnaží se to zastavit?“

„Ne. A nikdo se nedostal do potíží, protože opustil svoje místo, nebo šel někam, kam neměl. Aby ho viděl. Aby slyšel jeho vzkaz. Začínám si myslet, že se ti muži aspoň bojí Boha. Existuje něco většího a mocnějšího než Norte Americanos.“

„Ale vy tomu nevěříte?“

Místo odpovědi vstane, chopí se většího kufru, hodí ho na matraci a otevře. Uvnitř jsou fotografie, některé v pouzdrech, jiné navolno, některé ve složkách. Zahlédneš barevný snímek nástěnné malby mayské hlavy obklopené chrámy, fotky žen podobných těm, které jsi vystrašil venku, muže pokojně spícího na matraci v chatrči, jako je tahle. Margarita na ni pohlédne a řekne: „Je mrtvý. Porouchalo se mu topení a udusil se oxidem uhelnatým. Nebo to možná udělal schválně.“

Vytáhne obálku z manilového papíru a otevře ji. Uvnitř je fotografie montážního pásu – desítka žen s vlasy v síťkách, v chirurgických oblecích a gumových rukavicích sedí podél pásu.

„Co se tam vyrábí?“

„Ovládací systémy pohybu.“ Díváš se na další fotku vykukující z balíčku, čelní pohled na Gabriela Pereu v té jeho zkroucené póze, jako by provozoval nějaké bojové umění. Tentokrát se skrčila za stroje, aby mohla fotit, ale v pozadí vidíš shromážděné všechny šéfy. Většina z nich jsou jen zrnité stíny, ale na třech rozpoznatelných obličejích je vidět, že se vůbec nebojí.

„Vypadají skoro znuděně.“

Přikývne.

„Člověka napadne, že je to podvodník. Chová se nejdřív jako agitátor, zapatista, aby získal na svoji stranu dělníky ochotné sjednotit se, a pak je chytí do velké sítě s Pannou Marií, která jim slíbí úžasný posmrtný život, když se budou chovat jako poslušné holčičky a kluci v tomhle životě.“

Věnuje ti divný pohled a dodá: „Možná vám nedávají jiné přezdívky, pane zástupče.“

Opětuješ její pohled, usměješ se, pomyslíš si, že bys byl ochotný se do ní zamilovat, ale myšlenka zmizí stejně rychle, jako přišla. Nemá nic a podstupuje jakákoli rizika, zatímco ty máš všechno a vůbec neriskuješ. Její sny patří jejím lidem a smrti. Ty sníš o cenách a uznání.

Nabídne ti ještě jednou láhev, napiješ se, zasupíš a napadne tě, proč nemůžeš mít oba sny. Proč jsou ty tvoje takové malicherné a laciné. Ani na Pannu nevěříš. Měli byste být schopní se navzájem podporovat. Ignorovat přeludy několika lidí nad reznoucím obrázkem je něco úplně jiného než nevšímat si takovéhle boudy.

Souhlasí, že ti zajistí rozhovor s Gabrielem Pereou. Bude to trvat několik dnů. Je to velmi váhavý svatý muž, mnohem stydlivější než Tarahumarové.

„Vraťte se za tři dny.“ Do téhle colonie, do téhle chatrče, a tady na ni budeš čekat. Dobře, pomyslíš si, to se hodí. Budeš mít čas sehnat nějaké informace.

Dáš jí pět balíčků filmů a dostaneš za ně polibek na tvář. Cítíš dotyk jejích rtů celou cestu domů.

Když Baumovi povíš, co jsi zjistil, pošle tě dolů za Andym Jardinem. Andy je chodící encyklopedie o korporacích – má v hlavě nebo aspoň v počítači profily všech, které jsou na seznamech DJI, Nasdaqu nebo S&P 500.

Sotva si tě všimne, když dorazíš. V den, kdy jsi byl přijat, jste spolu měli rozhovor – Baum tě představil, Andy řekl „čau“. Ty děláš fotky, on se zabývá trhem s akciemi – dva jazyky, které si bez tlumočníka nemohou porozumět. Má mrkvově rezavé vlasy, které byly při posledním stříhání patrně zapletené do dredů, a nosí brýle s černými plastovými obroučkami, jimiž krátkozrace mžourá na obrazovku počítače.

Odkašleš si a zeptáš se ho, jestli něco ví o společnosti. Okamžitě získáváš jeho plnou pozornost. Vyklopí na tebe úplně všechno – nikdo by tohohle chlapíka nemohl obvinit, že něco zamlčuje.

Vyrábějí ovládací systémy, dostávají vládní kontrakty, pravděpodobně jsou i tajně financováni podobně jako vojenští výrobci. Jejich akcie si vedou dobře, je to dobrá investice, stabilní. V maquiladoře se ve skutečnosti nic nevyrábí, jak je obvyklé. Jen dávají dohromady díly, které se pak vozí do Iowy, kde je sídlo společnosti. Tam se vyrábějí vlastní zařízení. Říká, že vyvíjejí takzvané genetické algoritmy. Když vidí, že nechápeš, s radostí ti to vyloží podrobně: genetické algoritmy jsou základem výzkumů na poli umělé inteligence. Samozřejmě, dodá, v současné době žádná umělá inteligence neexistuje – ne taková ta ve stylu zlých počítačů toužících ovládnout svět. Týká se obvodů, které se umějí učit, postupů, které se samy mění podle měnících se podmínek, dokáží se vylepšit na základě minulých zkušeností. Žádné mozky ani myšlenky – spíš takové matematické vědomí.

Než odejdeš, doporučí ti nakoupit jejich akcie. „Teď je na to zrovna vhodná doba,“ vysvětluje.

Později ti Baum prozradí, že Andy v životě neinvestoval jediný cent, jen se mu líbí sledovat trh, je takový investiční voyeur. „Můžeš očekávat, že odteďka dostaneš každý článek, ve kterém o tvé společnosti padne byť malá zmínka. Nejspíš ti bude také denně posílat informace o jejich akciích.

Bude z toho něco?“ zeptá se konečně, jako kdyby ho to vůbec nezajímalo. Skutečná otázka zní: „Jak dlouho to bude trvat?“

Můžeš jen pokrčit rameny a říct: „To vážně nevím. Ta žena – ta fotografka – se domnívá, že by to mohl být vetřelec dosazený společností, aby zmanipuloval dělníky a donutil je k poslušnosti. Chci s ním udělat rozhovor, vyfotit ho, dostat se do továrny a taky tam udělat pár fotek. Zjistit toho co nejvíc, než si všimnou, že mě zajímá konkrétně on.“

„Je to o katolících – proto tě to zajímá?“

„O mě nejde.“

Neřekne, jestli ti věří nebo ne.

Když odcházíš, dodá: „Už jsi viděl dost na to, abys chápal, že co by jinde bylo divné a zvláštní, je tam normální?“ Zase to neřekl přímo. Pod jeho kamarádstvím leží skutečná nervozita – má strach, jestli se ty a ten příběh k sobě hodíte.

„Nezapomenu na to. Co se stane v Mexiku, jako by se stalo v pekle.“

Baum se zasměje. Koneckonců jsou to jeho slova.

Perea mluví tak tiše a tak rychle, že mu rozumíš každé druhé slovo. Sedí v koutě stranou od lampy, na zemi. Když mluví, má sklopenou hlavu, jako by se styděl přiznat, co se s ním děje. Takhle podle tebe nevypadá chování muže, který něco předstírá. Přesto, jak si můžeš být jistý? Fotíš ho ve světle svítilny, v němž vypadá jako středověký poutník, který dospěl na konec cesty a našel Boha.

Margarita klečí vedle tebe, naklání se dopředu, aby dobře slyšela, překládá jeho mumlavou španělštinu. „Nevím, proč si Panna vybrala mě. Já jsem jen chamula. To je indián z Chiapasu, zástupče,“ vysvětluje Margarita. „‚Věřím, že se musí něco změnit. Lidé nepotřebují jen peníze, ale i důstojnost. Myslel jsem, že to dokážu sám – změnit situaci v téhle továrně. Ostatní dělníci mi budou věřit a společně prolomíme kruh, v němž nás neoliberálové udržují.‘“

„Jak vypadá?“

„‚Má modré šaty a roušku na hlavě. Vidím tak jako skrz ni. A její hlas mi zní v hlavě jako zvon. Je ale tichý, jako kdyby šeptala. Nikdo jiný ji nevidí. Nikdo jiný ji neslyší.‘“ Podívá se na tebe a jeho oči prosí o porozumění. „‚Zabránila mi udělat strašnou věc. Kdybychom zahájili protesty, jak jsme měli v plánu, zemřelo by mnoho lidí. Poslali by sem federály a federálové by nás zbili. Doma na nás čekají naši lidé – lidé, kteří federály nezajímají. Někteří z nás by byli mučeni a zabiti. Možná bych to byl já. Ale já bych to riziko přijal, abych mohl provést tu změnu.‘“

„Ona vás zastavila.“

Přikývne. „‚První den v práci mi někdo řekl, že továrna byla postavena na svatém místě. V San Cristóbalu máme taková místa. Možná zaslechla náš strach. Poblíž se nachází svatyně, kde mají obrázek Ježíše, který pláče. A další krvácí.‘“ Margarita překládá a vrhne po tobě ostrý pohled. Přikývneš.

„‚Říká nám, že máme žít. Abychom vydrželi, co nám život přináší, jakkoli je to tvrdé. Věděla, co jsem měl v srdci. Řekla mi, že největší důstojnost se nalézá v milosti boží. Nám se otevře království, protože všichni trpíme. Pro ty, kteří nás utlačují, zůstane zavřené.‘“ Mluví a zase ji vidí, jeho oči se dívají na svou vzpomínku a ne na tebe.

Odjíždíš sám ve svém autě – Margarita trvá na tom, že pojede ve svém Chevroletu Impala s rozbitým tlumičem. Nejela by s nikým jiným, je to jedna z těch věcí, které potvrzují, že je blázen. Pouštíš přehrávač, do noci zní Margaritin hlas.

Perea mluví pravdu, tak, jak ji zná on. Ve chvíli extrémního nebezpečí se objevila Panna. To už se stalo – obvykle se objevuje, když je atmosféra před výbuchem, lidé žijí v napětí, jsou roztříštění, jejich mysli touží po úniku. Pro některé je to náboženství, pro tebe známka jisté slabomyslnosti. Proč tedy odoláváš i tomuto vysvětlení? „Je to o katolících?“ zeptal se Baum. Ale tak to není. Vzpomeneš si na něco, co jsi jednou slyšel v rozhovoru s Carlem Saganem: výjimečné události vyžadují výjimečné důkazy. „Řekni, Carle,“ zeptáš se tmavého interiéru, „jak bys vytáhl důkaz ze zrcadla v zrcadlové síni?“

Jako by ti chtěla odpovědět, zachytí čelní světla na moment obraz na stěně cihlové ruiny – velký, plastický kačer Daffy s lidskou rukou v zobáku.

Ve chvíli, kdy se Margarita vrací, už víš, co uděláš. Řekneš jí to, abys viděl, co si o tom myslí. Posadí se na matraci. Slyšíš, jak si zouvá boty. „Možná vám to projde,“ odpoví a v jejím hlase je slyšet zlost. „Když si nevšimnou vaší velmi kastilské španělštiny. Pořád mluvíte jako gringo. A také myslíte jako gringo. Posloucháte, co se říká a vidíte to černobíle, Norte Americano proti nám. La Bamba je stejný – myslí postaru. Sice vidíte to, co většina vašich lidí nezpozoruje, ale díváte se na to starýma očima.“

„Jak to myslíte – nerozumím tomu. Myslíte zapatisty? Co…?“

Dá ti najevo, že máš jít pryč, a ozve se zvuk otevírané láhve. Tentokrát se nepodělí. Pak najednou začne mluvit, je tak blízko, že skoro cítíš teplo jejího dechu.

„Už to není sever proti jihu, bohatí bílí proti chudým Mexičanům. To je jen drobnost. Jde o celý svět, zástupče. Maquiladora je teď celý svět. Jsou tu Japonci, Korejci, všichni, kdo potřebují zůstat nepovšimnutí, nechtějí se nikomu zodpovídat, nechtějí poctivě platit. Jsou tady i všude jinde. Ya, basta! Rozumíš? Už dost! Nejde o Severoamerickou dohodu o volném obchodu, o to, co komu která smlouva slíbí. Je jedno, kdo smlouvu vymyslí, bude pořád stejná. Tady v Mexiku investují drogoví dealeři. Kupují továrny, vrazí do nich peníze a semelou v nich vlastní lidi, aby vyrobili další peníze, čisté peníze. Tohle, co dělají, je čisté. A jinde je to stejné jako tady, tady je to dokonce lepší než na mnoha jiných místech. Máme nové století, země krvácejí společně, a jediné hranice, jediné ploty jsou postavené z lidských těl. Viděl jste tolik fotografií, ale jestli nevidíte tohle, tak jste neviděl nic!“

Je čas odejít. „Omlouvám se,“ říkáš před odchodem, protože tě nic lepšího nenapadlo. Ona najednou stojí před tebou. Rukama tě vezme za paže. Představoval sis všechno možné, ale tohle tě nenapadlo. Určitě bys nezvolil chatrč s dveřmi ze starého kartonu. Jenže tohle není tvoje volba, ale její. Mohl by přijít kdokoli, ale nikdo nepřijde. Svléká ti oblečení a zároveň spěšně, rozzlobeně, téměř násilím strhává to svoje. Sex ze vzteku. Pořád přemýšlíš – je tak šílená, jak o ní říkali ostatní, je na tebe rozzlobená, protože jsi tak hloupý, tak proč s tebou chce šoustat? Ale nebráníš se, samozřejmě se nebráníš, jakkoli neočekávaně a nevysvětlitelně to přišlo, pořád je to tvoje fantazie.

Usínáte v objetí, její prsa tě hřejí na hrudi, skoro nemůžeš uvěřit, že se to opravdu stalo.

Panna navštěvuje Pereu jen v továrně, a tak se tam necháš zaměstnat. Budeš jezdit s vysokozdvižným vozíkem. Kdysi jsi to dělal, takže aspoň nevypadáš jako idiot, i když tvůj přízvuk je pořád podezřelý. Nikdo ovšem nic neříká. Berou nové lidi – podle toho, co říkal Baum, pořád berou nové lidi.

Přidělili ti malou skříňku. V ní máš pracovní kombinézu a bezpečnostní brýle. V každé místnosti jsou cedule ve španělštině, napsané jasně červeným písmem: „Nikdy neodkládejte ochranné oblečení a pomůcky!“ a „Noste ochranné brýle, chraňte své oči.“ Tvůj průvodce na ně ukáže a řekne: „Nemysli si, že jsou tu pro srandu. Jestli tě zahlédnou bez pomůcek, na hodinu tě vyrazí.“

Vozík má vysokou zdviž. Zvedne plnou paletu až ke stropu. Po levé ruce máš ovládací tlačítka podobná těm na ovládání počítačových her. Ze začátku je práce s ním přímo radost.

Den je dlouhý a vleče se. Přestávky skoro nejsou. Jedna ráno, jedna odpoledne, obě akorát tak na vykouření cigarety. Ostatní dělníci se ptají, odkud jsi a jak ses sem dostal. Margarita ti pomohla vymyslet napůl přesvědčivou historku o tom, jak tě vyhodili z doků ve Veracruz, když tě načapali opilého. Ve Veracruz jsi aspoň opravdu byl. Pár lidí se zasměje a polituje tě. Opilý, jasně. Nikdo nevyzvídá – na otázky není čas ani u oběda, což je jediná příležitost, kdy si můžeš sundat brýle a odpočinout si – ale v několika pohledech zahlédneš podezření. Můžeš vykládat co chceš, ale nemůžeš změnit způsob, jakým to vykládáš. Tvůj hlas nepochází z Veracruz. Přesto ti to nikdo nepředhodí. Možná si myslí, že jsi špeh nasazený společností. To by pro ně byl dobrý důvod, proč se od tebe držet dál. Ať jsi kdokoli, oni nestojí o problémy – tak to říkal Baum. Nemají nic než tuhle práci. Na konci týdne také dostaneš svých dvaadvacet dolarů a padesát centů jako oni.

Na konci dne sedneš do vydýchaného autobusu, odjíždíš na stejné místo, kde tě v pět ráno vyzvedl, a pak jdeš skoro hodinu pěšky k chatrči v Universidad. Většina ostatních lidí na silnici jsou ženy, kráčející po skupinkách. Když se přiblížíš, odtahují se. Mineš skupinu dětí, žádnému není víc než deset let. Jedno, které vypadá na šest, drží plechovku od coly. Brčko má strčené do nosu a podle mdlého, ospalého výrazu jeho tváře je ti jasné, že v té plechovce není žádná sladká limonáda.

Druhý den tvé přítomnosti v továrně se Gabrielu Pereovi zjeví Panna.

Vykládáš z návěsu náklad desek s obvody a komponenty, když si všimneš, že jsi najednou sám. To je divné. Slezeš z vozíku a vyjdeš z nákladové kóje do skladu. Jsou tam všichni. Kruh stovek lidí. Přímo uprostřed stojí Perea v tom divném postoji, jako by měl vykloubené kyčle. Ruce i prsty má roztažené a opakuje všem její slova: „Miluje nás všechny. Všichni jsme její děti. Všichni jsme spaseni a naše děti jsou spaseny. Naše krev je Jeho krev!“ Ve vzduchu téměř praská elektřina. Všechny zraky jsou upřené na něj. Pohybuješ se kolem kruhu a hledáš vedoucí. Dva stojí nahoře na můstku. Jeden z nich se dívá na tebe, jako bys byl zajímavější než Perea. Rychle se odvrátíš a začneš civět jako ostatní, předstíráš, že ses snažil najít místo s lepším výhledem. Někde z davu se ozývá cvakání spouště. Někdo fotí. Mohl bys vytáhnout svůj malý Minox a také udělat pár fotek, ale nezachytil bys nic, co už nevyfotila Margarita. Nic, co by stálo za to, abys na sebe přitáhl ještě víc pozornosti. Nada que ver, zní ti v hlavě.

Dlouho na něj hledíš. „Niño nás miluje všechny. Jeho láska je čistou láskou dítěte. Mějte ho rádi, neboť to je vše, co od vás žádá.“ Lidé mumlají „amen“ a „ano“. Křižují se.

Riskneš další pohled na ty dva na můstku. Jeden z nich zřejmě mluví, ale ne k tomu druhému. Napadne tě: buď má schizofrenii, nebo mikrofon.

Během několika minut je po představení. Panna neřekla nic významného – jen se stavila, aby všem připomněla, že je miluje a že oni milují ji. Teď se několik dnů neukáže, zase další týden.

Kromě prvních dvou nocí jíš v chatrči sám. Margarita někde je, přespává v autě, fotografuje, zachycuje okamžiky. Jak to dělá? Jak může věčně žít takhle na hranici, zachycovat smrt, být jí obklopená, být v ní ponořená? Jak může vůbec někdo takhle žít? Je to beznadějné. Konec světa.

Ležíš sám v chatrči, zima je v noci stejně intenzivní jako parno odpoledne, když jdeš po prašné silnici od zastávky autobusu. Toužíš skočit do bazénu a jen tak se tam vznášet. Ale místo bazénů jsou venku jen sudy na dešťovou vodu – kdysi to bývaly sudy na chemikálie a bůh ví, jestli v nich neplave benzen nebo něco ještě horšího, smrt ve vodě. Malé děti se v nich cákají a pijí z nich. Díváš se na ně a zatoužíš po studené vodě, ale netroufáš si. Margaritini přátelé z kolonie ti uvaří večeři na provizorních kamínkách a ty jim rád zaplatíš. Na konci týdne mají večeřemi vyděláno víc, než dostaneš v továrně.

V pátek jedeš na víkend domů a jsi vyčerpaný.

Svalíš se na postel, jsi tak unavený, že tě bolí oči. Dokážeš myslet jen na Margaritu. Panna Gabriela Perey se proměnila v šílenou fotografku, která tě využívá pro sex. Takový z toho máš pocit a tak to také je. Část jejího já se k tobě tiskne, potápí se s tebou do temnoty v té špinavé chatrči, a zároveň pohrdá tvými naivními představami o složitém životě, který žije. Po prvním týdnu mu možná rozumíš o něco lépe – aspoň jsi začal fotit v colonii – jako by ti dala své svolení podílet se na něm. Bylo by těžké nenacházet tu podivné výjevy – pustá plocha za chatrčí, kam někdo postavil jednu malou, ubohou rostlinu v plechovce od kávy; další překližková chatrč s cedulí vedle dveří hlásající „Siempre Coke!“ A také továrna. Zatím několik roliček filmu, vyfocených tak nenápadně, jak jen to bylo možné. Stroje jsou příliš zajímavé, než abys je nevyfotil, přestože se cítíš trochu provinile, když se snažíš, aby vypadaly krásné a exotické. I v ošklivosti a krutosti je krása. I ve slovech zjevení jsou lži a zrada. Nakonec usoudíš, že důvodem tvého pohrdání Pannou je to, že navrhuje přizpůsobit se. Takový byl odjakživa její vzkaz a takový je vzkaz bohaté elity, doporučení, které by nikdo, kdo opravdu musí trpět, nepřijal.

V poledne tě vzbudí telefon. Baum má pozvánku na předvolební recepci republikánského senátora. „Budou tam všichni naši nejlepší lidé. Mně by se hodil dobrý fotograf a tobě se hodí ty kontakty.“

„Jasně,“ odpovíš.

„Budeš potřebovat smoking.“

„Mám.“

„Také budeš potřebovat sprchu.“

Jak si toho všiml přes telefon, to nevíš, ale má pravdu, už pěkně smrdíš a to je to teprve týden. Vstaneš a máš pocit, že se tvoje tělo skládá jen z rozlámaných kloubů. Postavit se pod sprchu je zkouška vůle. Nechat na sebe proudit vodu je jako extáze, v níž se potkává radost a bolest.

Je to velká zahradní party se třemi grily, tak velkými, že by nakrmily celé mužstvo Dallas Cowboys, půltuctem kuchařů a jedním číšníkem na každé tři lidi. Všichni se chtějí vyfotit se senátorem, který je natřený tmavým makeupem, aby nebylo vidět, že vypadá, jako by celý týden nespal, natož se opaloval, a ty jsi rád, že zkrášlování jeho obličeje není tvoje práce.

Nakonec stejně nafotíš desítky snímků. Většinu z toho na přání Bauma, který určuje, koho chce mít na fotce se senátorem, které tváře budou zítra dobře vypadat v novinách. Představí tě tolika lidem, že si je nedokážeš zapamatovat – na večírek přišli všichni možní důležití lidé s manželkami a manžely. Když tě představí předsedovi texaské republikánské strany, říká to takovým způsobem, jako by ti ukazoval zvláštní texaskou verzi republikána. Celý týden jsi žil v chatrči mezi lidmi, kteří si vaří jídlo na kamnech z cihel a železných plátů, a teď tu stojíš v motýlku a smokingu, bratříčkuješ se se smetánkou z El Pasa a pojídáš garnáta většího než tvůj palec. Z hostiny by žila celá colonia několik dnů. Není to jen nerovnost, je to celý posun, roztříštění reality na kousky skládanky s hranami ostrými jako žiletky.

Potom tě Baum dovede k hubenému, plešatějícímu muži s brýlemi, které jsou na jeho obličej příliš malé a nemají žádné obroučky, jen postranice. „Tohle je Stuart Coopersmith.“ Usměje se na tebe vědoucím úsměvem. Coopersmithovi řekne: „Tohle je ten chlapík, co se zajímá o grafické úpravy fotografií, jak jsem vám o něm říkal.“ Aniž by někomu z vás něco vysvětlil, zmizí.

„Tak vy jste Joeův nový obrazový esejista,“ praví Coopersmith. Usměješ se, aby nebylo vidět, jak jsi vyděšený. „Tohle oslovení se mi líbí víc než to, které mi dali v novinách. Můžu ho používat?“

„Poslužte si.“ Jestli tě poznal, nedává to nijak najevo.

„Čím se zabýváte, pane Coopersmithi, abych měl důvod vás vyfotit?“

Vyřkne jméno své společnosti a dotkne se motýlku. Zdá se, že je to jeho zvyk. „Za řekou?“

„La maquiladora. Vyrábíte tam, cože to…“

„Ovládací systémy. Ovládání je naše specializace.“ Existuje jeden takový pěkný, neškodný výraz pro lidi, kteří létají mimo dosah radarů veřejnosti.

„Ale nejen to, viďte? Jeden člověk mi řekl, že vaše zařízení se umějí učit.“

„Rozpoznávání vzorů vlastně není učení, ne takové, jaké napadne většinu lidí. Něco se stane, náš obvod si toho všimne a spočítá pravděpodobnost, že k tomu dojde znovu. Pokud se tak stane, obvod opakuje akci, a čím častěji k události dochází ve chvíli, kdy k ní má dojít, tím větší jistotu obvod získává, tím spolehlivější je informace a tím víc se zdá, že oplývá nějakou inteligencí. To, co je ve skutečnosti zpětnou vazbou, vypadá jako chování, a tehdy lidé začínají tvrdit, že ty věci jsou živé a myslí.“

„Nejsem si jistý, jestli…“

„Ale to je přece jedno, ne? Můžete pořád fotografovat, aniž byste něčemu tak složitému porozuměl.“

Coopersmith to řekne tak ledabyle, že netušíš, jestli tě odbyl nebo ne. Mávne rukou, jako by téma odhazoval. „My tam jen vyrábíme součástky. Zaměstnáváme spoustu lidí – jsme v maquiladoře velmi populární. Rádi těm lidem pomáháme.“

Přikývneš. „Pro koho právě teď vyrábíte?“

Zadívá se na svou sklenku se šampaňským a potom se rozhlédne jako Cassius, když plánoval Caesarovu vraždu. „Ale, děláme něco pro NASA. Pro ten let na Mars, o němž mluví. Používáme GA, abychom předpověděli stres, zhroucení – tedy něco, co si uprostřed Sluneční soustavy nemohou dovolit. Software bude přesně měřit úroveň stresu jedince, a když stres vyskočí nad limit, připraví ochranné prostředí. Stále jde jen o rozpoznávání vzorců, ale není to stejné jako na výrobním pásu. Řekl bych, že je to skutečně vzrušující.“

„Úžasné.“ Je to pravděpodobně dokonce důležité.

„Vlastně byste o tom měli napsat – nemyslím hned, ale možná za několik měsíců, až program pokročí a NASA bude spokojená, byste měli s Joem přijít do továrny udělat pár fotografií. Napsat o tom. Poskytnu vám exkluzivní rozhovor. Porazíte ostatní noviny, užijete si trochu slávy. Nám by se zase hodila reklama. Ta nikdy neuškodí. Přijedete a já vás po továrně provedu, co vy na to?“

Opět se dotkne motýlku, sáhne do saka a vytáhne vizitku. Na vizitce je malá otáčející se koule, z níž tu a tam létají blesky. Coopersmith se usměje. „Chytré, viďte? Strojek je vsazený v kartičce. Taková malá animace nepotřebuje moc energie. Postarejte se, aby mi Joe co nejdřív zavolal.“

Otočí se k tobě zády a takřka okamžitě zahájí další rozhovor. Propustil tě. Zamíříš na místo, kde se Joe věnuje tácu žebírek, a ohlédneš se.

Coopersmith se sklopenýma očima poslouchá dalšího muže a rukou si opět hraje s uzlem na motýlku.

Předtím sis nebyl jistý, ale teď už jsi – to on stál na tom můstku a sledoval tě, jak se plížíš po továrně, zatímco Panna mluví.

Joe se zeptá: „Tak co?“

„Nabídl nám exkluzivní materiál o jejich novém programu pro NASA.“

„To je požehnání, synu. Velký pán se na tebe usmál.“ Připije ti.

Když povíš o svém podezření Margaritě, tolik ji to nepřekvapí, spíš zraní. Přestože si byla podvodem jistá, zasáhne ji to. Jsi součástí její bolesti. Přestože tě přivítala polibkem, teď se tě nechce ani dotýkat. Vytáhne cigaretu a pití, a nakonec odejde se svým chladným černým foťákem do colonie, znechucená, jak sama řekla, lidskou rasou i Bohem samotným. Začíná ti docházet, že pod tuhou cynickou slupkou je alespoň jádro Margarity, která toužila po slavném zázraku. Je pod tím tvým odmítáním také taková touha? Jednou za čas by při pátrání po pravdě bylo příjemné nalézt něco lepšího než pravdu.

Později, za tmy, se vrátí, položí se vedle tebe na matraci a začne plakat. U ní je to něco neskutečného, tak strašného, že tě to ochromí. Je to zvuk zrady, posledního zrnka čistoty odplouvajícího pryč.

Chceš se jí dotknout, ale ona tvoji ruku odstrčí. Ležíš, svoje zjištění, pochybnosti ani pravdu už zpátky vzít nemůžeš, a víš, že zrada bude navěky spojená s tebou. Nemůžeš proti tomu nic udělat.

Při první příležitosti vyměníš brýle Gabriela Perey za svoje. Dá se to udělat jedině při obědě. Musíš počkat na den, kdy si odnese brýle od montážního pásu přímo do jídelny. Posadíš se k němu a posloucháš, jak se ho ostatní dělníci ptají na Pannu. Podrážděně tě sleduje. Ví, že musí předstírat, že jste se nikdy nepotkali, ale protože sedíš vedle něj, je to nemožné. Výměna je dětsky jednoduchá. Všichni zírají na něj, visí na každém jeho slovu. Odložíš si brýle vedle jeho, minutu nato zvedneš ty druhé a odejdeš.

Zblízka je vidět, že jeho brýle mají tenkou odrazivou vrstvu. Okamžitě zjistí, co se stalo, ale s trochou štěstí s tím nebude moct nic dělat. Nebude mít zájem, aby ho někdo viděl, jak s tebou mluví uprostřed továrny.

Jestliže má Perea stejné podezření ohledně zjevení Panny, nepřiznal si ho ani sám před sebou. Pomyslíš na Margaritu a zrudneš ještě větší zradou. Už je pozdě, říkáš si. Proto jsi sem přišel.

O dva dny později, ve výšce tří metrů na vysokozdvižném vozíku, to konečně přijde – zjeví se ti Panna Marie.

Vidíš holou zeď, betonové cihly, kovová potrubí, a najednou je tam. Vznáší se ve vzduchu a když se podíváš skrz zamřížovaný předek vozíku, vidíš, že se vznáší za ním. Klec ji od tebe odděluje. Je to neuvěřitelné. Kamkoli se podíváš, má pevnou pozici, pevné místo v prostoru. Když vzhlédneš nahoru, její obraz zůstává na místě, klouže po skle brýlí. Obvod nějak monitoruje tvůj pohled, otáčení hlavy. „Zpětná vazba“ – neříkal Coopersmith něco takového? Musí to být ovšem automatické. Poznává geometrii pohybů, ale ne příjemce, protože první, co řekne, je: „Te amo, Gabriel, mi profeta.“ To je tedy celá ta svatost. Netuší, že jsi vyměnil brýle, i když brýle to vědí.

Je krásná. Zpod bílého závoje jí vykukují černé vlasy. Pozorovat modř jejího šatu skoro bolí. Ani barva nebe se s ní nemůže rovnat.

V oválném obličeji má klidný výraz, esenci milionů něžných matek. Ať ji vytvořil kdokoli, dal si záležet. Kdo by neuvěřil, že je to Marie? Gabriel neměl jinou možnost než se podřídit.

Fotoaparát v kapse je ti nanic.

Připomene ti tvoji povinnost ke stádu. Slíbí ti, že budete po tomhle životě plném bídy a utrpení všichni žít ve slávě a pohodlí v nebi, a nemáte vinit…

Uprostřed své řeči najednou zmizí.

Je to tak náhlé, že se málem překotíš na sedadle, díkybohu za bezpečnostní pás.

Je ti jasné, co se stalo. Šéfové se vyšli podívat na odpolední představení a zjistili, že se něco pokazilo. Chudák Gabriel Perea nereagoval. Někde montuje diody na malé zelené desky a netuší, že ho opět navštívilo božstvo.

Spustíš zdviž a nemůžeš si pomoct, musíš se ještě jednou podívat do vzduchu, jestli tam někde není. Stačila by pouhá jiskra, malá víla, ale nikde nic není. Nic.

Poslední hodinu a půl si hledíš své práce jako obvykle. Nic se nezměnilo, nic se nemohlo změnit. Doufáš, že si budou myslet, že obvody v brýlích selhaly, obraz se nepromítl. Kdo ví, jaký systém zpětné vazby je ve hře – musí být dost sofistikovaný, aby se vyhnul všem pevným tělesům před tebou. Na konci směny si budou chtít jeho brýle prohlédnout. Zdá se, že tě zatím nikdo nesleduje. Nikdo si tě nezavolal. Na konci dne tedy odhodíš brýle do odpadkového koše a odcházíš s ostatními. Všichni mluví o tom, že teď půjdou domů, jaké je venku teplo, jak by si dali koupel nebo pivo. Všechno je tak normální, až ti to leze na nervy. Jedeš autobusem po silnici a vystoupíš se skupinkou ostatních u cesty do tvé colonie.

Popadnou tě na prašné cestě. Jsou tři. Vědí, koho hledají, a všichni ostatní se drží stranou. Tihle chlapi jsou las pandillas, klidně by někoho zabili jen za to, že stojí moc blízko u nich. Všichni lidé odcházejí dál silnicí a pohledy přes rameno, které po tobě vrhají, vypadají jako pohledy na rozloučenou. Adios, amigo. Už se neuvidíme. Vědí to oni a víš to i ty. Viděl jsi fotografie. Tisíce nelítostných způsobů, jak lidem zabránit v návratu domů, a ty se teď staneš jedním z nich.

První chlap jde přímo k tobě, jako by tě chtěl minout, ale jeho loket bleskurychle vyletí k tvému nosu, obloha je v ten moment černá a lesklá zároveň a čas se musel posunout, protože najednou klečíš, mezi prsty ti teče krev, ale nevzpomínáš si, jak k tomu došlo. Pak znenadání ležíš na zádech, díváš se na oblohu, zatím ti nejspíš nikdo neřekl jediné slovo, ale v hlavě ti zvoní, krev hučí jako vodopád. Někdo tě složil. Každá pozice je fotografií bolesti. Pokaždé toho z tebe zbývá na vyfocení méně. Svážou tě, možná na hodiny, možná na dny – tak se to přece dělá, ne? Jak dlouho bude trvat, než dojde na benzin a zápalky? Budeš tou dobou ještě něco cítit?

Zíráš na nebe, na první hvězdy, a čekáš na pokračování. Těla se pohřbívají v Lote Bravo. Aspoň víš, kam se dostaneš. Za pár měsíců tě možná někdo najde. Bude tě Joe hledat?

Někdo vykřikne: „¡Aquila!“ a bouchnou dveře. Nebo se ti to také jen zdálo?

Slyšíš kroky. A je to tady, napadne tě. Můžeš se na tu bolest nějak připravit? Nejspíš ne.

Tvář, která na tebe shlíží, ti není povědomá. Hispánská, pohledná, dobře udržovaná. Mohl by to být libovolný mexický obchodník, ale víš, že není, a vzpomeneš si, jak ti někdo – Margarita? – povídal o narcotraficantech, kteří investují do maquiladory, vstupují se svými drogovými penězi do mezinárodního obchodu. Tiší partneři.

„Nic ti neuděláme, keemo sabe,“ praví s mazaným úšklebkem, jako by nebyl žádný zlomený nos a potlučená hlava. „To bychom nemohli. Ne, ne. Ptali by se po tobě – ty nejsi jen tak nějaký pobuda z továrny, viď?“ Z úsměvu se stane úšklebek – vlastně jsi nikdy předtím nikoho neviděl ušklíbat se. Pro tohohle chlapa je nenávist k ženám koníček. „Ne, ne,“ opakuje, „ty jsi druhořadý svatební fotograf, který ze sebe dělal nějakého posraného detektiva. Co jsi dělal, potuloval ses s fotografy z Juarezu a hrál si na hrdinu? No jasně, jak jinak.“ Klekne si a zamlaská. Všimneš si, že drží tvůj Minox. „Poslouchej, cholo, jestli dáš do novin, co jsi zjistil, tak seňor Perea zemře. Myslíš, že je to výhrůžka? Ale není. Udělal bys z něj blázna před vlastními lidmi. Oni mu věří, rozumíš? Nic jiného nemají, tak jim to zkus sebrat a uvidíš, co způsobíš. Nám na tom záleží natolik, že tě necháme jít. Na,“ hodí fotoaparát do prachu. „Jsi hrozbou jen pro lidi, kteří myslí jako ty.“ Popadne tě za paži a zvedne tě. Svět jako by se chystal převrátit vzhůru nohama a tvůj žaludek slibuje, že jestli se tak stane, udělá totéž. Zblízka je z něj cítit citrusová kolínská. Šeptá ti: „Běž domů, cholo, foť dětičky u bazénů, kočky uvízlé na stromech a přejeté pásovce na silnici. Amatéři nemohou přežít. Tady nepřežijí ani profesionálové. Příště by ses mohl s některými z nich setkat.“ Potom prostě odejde. Nejistě se kymácíš na silnici. Tamti tři jsou také pryč. Nikde nikdo. Za sebou uslyšíš bouchnutí dveří vozu a nastartování motoru. Po prašné cestě vystřelí velké stříbrné auto, vjede na asfalt a zmizí. Vidíš zrezivělý plot z ostnatého drátu, na jeden sloupek někdo narazil hlavu hadrového klauna.

Vrávoráš po cestě do colonie. Hlavu máš na dotek citlivou jako slupku švestky. Dutiny máš ucpané krví a když se nadechuješ, vrže ti v nose. Lidé tě užasle sledují. V tu chvíli jsi pro ně stejným zázrakem jako Gabriel Perea. Nejspíš se domnívají, že vidí jen tvého ducha. A mají pravdu, nebo ne? Už tu vlastně ani nejsi.

Margarita v chatrči není. Její fotoaparát zmizel. Není tu nikdo, kdo by tě mohl utišit, nikdo neuslyší, jak tě odepsali. Uvnitř je horko jako v jádru slunce. Vyjdeš ven k sudu, už je ti jedno, jestli v něm plavou nějaké chemikálie. Cákneš si vodu na obličej a na hlavu. Benzen? Není to jedno? Stejně jsi mrtvý. Dotkneš se svého nosu, je oteklý a velký jako kaktus. Až se stydíš, jak snadno tě přesvědčili, že máš vypadnout. Nedalo jim to vůbec žádnou práci, že? Jedna facka a prosté „Zmiz, seňore, jsi blázen.“ Myslel sis snad, že můžeš změnit svět? Něco dokázat? Ne takový druhořadý svatební fotograf jako ty. Ne někdo, kdo má byt, postel, kancelář a auto. Zpronevěřený spokojeným životem. Nikdo, kdo žije takový život, tady nic nedokáže. K tomu je potřeba šílenství úrovně, jaké ty nikdy nedosáhneš.

Baum se ve všem šeredně spletl. Zjednodušil problémy tak, aby je pochopil i unavený starý studentský radikál, ale ony nejsou jednoduché. Odpovědi nejsou jednoduché. Ty, ty jsi jednoduchý.

Dvě malá děvčata klečí nedaleko sudu a vaří si jídlo v plechových kastrolech na železné plotně, postavené nad otevřeným ohněm. Vedle nich leží rezavý kryt od elektriky, s dírami jako očima a širokým průřezem pro vypínač. Vypadá jako tiše křičící tvář robota. Děvčata tě sledují, i když se na tebe nedívají.

Dlouho po setmění jsi pořád ještě v chýši sám. Margarita musí být na nějaké výpravě, dělá to, co umí nejlíp a co ty neumíš. Měl jsi celé hodiny, abys mohl přemýšlet nad svou neschopností. Zveřejni příběh a oni roztrhají Pereu na kusy. Byl odsouzený k záhubě ve chvíli, kdy v ni uvěřil. Stejně jako církev a ten malý katolický chlapec, kterým jsi kdysi býval. Když ti to dojde, nechceš už vidět Margaritu. Nechceš jí vysvětlovat, proč už nebudeš pokračovat. Jen bys ji zranil. Umíš být jen hrozbou.

Sbalíš si svých pár švestek a necháš tu jen filmy, které jsi nepoužil. Ať si je nechá opravdová fotografka. „Nada que ver,“ proneseš do prázdné místnosti.

Před půlnocí jsi za hranicemi, vracíš se do starého života – bude lepší, když si bude myslet, že ležíš někde v zemi.

Měsíc uplyne jako v mlze. Chlast, prášky proti bolesti a obrovská chuť zapomenout své vlastní jméno. Nos se ti uzdravuje. Je trochu křivý, uprostřed má modrou propadlinu. Baum se drží zpátky a neptá se tě, co se stalo, přestože zpočátku máš tolik práce, že si toho ani nevšimneš. Pak se jednoho dne od sportovního redaktora dozvíš, že Baum dostal v době tvé nepřítomnosti balíček, a přestože nikdo neví, co v něm bylo, když ho rozbalil, zbledl jako stěna, zavřel kancelář a odešel domů. Další tři dny tvrdil, že je nemocný, a totálně prošvihl spoustu uzávěrek.

Když se s ním pokusíš promluvit o tom, co se stalo, přeruší tě rozzlobeným:

„Nemysli si, že jsi první, koho ve starém Juarezu srazili k zemi.“ Pak odejde. Nějak se k němu dostali. Kdyby chtěli, dostali by vás oba. Jejich moc stejně jako vítr vane i za řeku. Vzkaz byl pro tebe.

Jednoho dne, zatímco umisťuješ do novin reklamu, přijde Joe Baum a posadí se vedle tebe. Nedívá se ti do očí. Velmi tiše řekne: „Volal mi Fešák. Margarita Espinada je mrtvá.“

Zíráš na stránku na monitoru tak upřeně, že vidíš jednotlivé pixely. Nakonec se ho zeptáš: „Co se stalo?“

„Nevím. Nevím, kdo to udělal. Byla pryč celé týdny, ale říkal, že na tom nebylo nic divného. Žila většinou v autě.“

„Já vím. Auto-loco.“

„Jo.“ Chce zase odejít, ale jako by toho na něj bylo moc, klesne zpátky do křesla. „Poslala ti balíček,“ řekne. „Adresovaný jemu, takže ať se stalo cokoli, asi to tušila.“ S každým dalším slovem pokládá mezi sebe a její smrt větší odstup. „Zítra bude pohřeb, jestli máš zájem.“

„Tak brzo?“

Baum se zatváří a stiskne rty. Odhodlaně opětuje tvůj pohled. „Hodili ji do Lote Bravo už před hodně dlouhou dobou.“

Pollamano smutně kývne a pustí tě dovnitř. „¿Quibo, zástupče?“ zeptá se, ale bez většího zájmu. Oči má podlité krví, buď pil nebo plakal, možná obojí. Uvnitř jsou i další. Někteří přikývnou – ti, které si pamatuješ. Většina z nich předstírá, že tu nejsi. Její tělo leží v la Catedral, tři bloky od současného Fešákova doupěte. Říkají, že ji nemůžeš vidět. Jejich nejnovější člen, Ernesto, udělal fotky. Byl tam, sledoval policii ve svém rádiu naladěném na jejich frekvence, a došlo mu, čí tělo fotografuje. Strhali jí většinu šatů, ale nechali boty, aby hned všichni poznali, kdo to je.

Všichni se napijí, připijí na její památku. Jeden začne vzlykat a někdo jiný ho obejme a něco mu šeptá. Další si odplivne. Nikdo zřejmě netuší, že jste spolu strávili určitý čas. V každém případě jsi vetřelec v jejich soukromém žalu, ne jeden z nich.

Margarita musela vědět, že nejsi mrtvý – proč by ti jinak posílala balíček?

Později odpoledne dorazí všichni, přes dvacet fotografů, někdo vyšle nějaké neviditelné znamení, skupina se zvedne a jde společně ven. Pohybujete se davem lidí, mezi bílými autobusy v dopravní zácpě a přes náměstí do neonové katedrály. Zalijí vás oranžová světla. Ernesto se svým tenoučkým knírkem běží ke dveřím a fotografuje. I v takové smutné chvíli mu jeho instinkty káží fotit. Několik lidí po něm hodí pohledem, ale nikdo ho nepokárá. Shromáždíte se u první řady lavic, kleknete si, jeden za druhým se pomodlíte a zapálíte svíčky za její duši. Ruka se ti tak třese, že sotva dokážeš zapálit knot.

Když všichni ostatní odejdou, dá ti balíček. Je velký skoro jako kufřík. „Nechala ho u mě pro tebe, a já se nebudu protivit jejímu přání. Byla tu několikrát, když jsem zrovna byl pryč. Používala temnou komoru.“

Vytáhneš ven složku fotografií. Navrchu je tvůj snímek, který udělala první den v Colonia Universidad. Vypadáš na něm, jako bys dokázal podstoupit cokoli – zachytila tě tak, jak tě sama viděla. Jen dívat se na tu fotku je ponižující.

Pod ní je její sbírka fotografií z továrny. Hned navrchu leží obrázek Gabriela Perey, zkrouceného a s nataženou rukou. Pěna u úst, vytřeštěné oči. Fotka je pokažená, na levé straně je zamlžená, jako kdyby tam svítilo světlo. Světlo, které osvítilo i Pereu.

Málem sis nevšiml jedné důležité věci – nemá ochranné brýle.

Sáhneš po další fotce, ale to je snímek davu za ním, lidí zírajících s vykulenýma očima. Nepoužila blesk, ale je tam nějaký zdroj světla. Na třetím, čtvrtém a pátém snímku to vidíš. Svítí přímo na Pereu. Na každé fotce je odraz z objektivu. Světlo je divné, rozptýlené, jako kdyby se rozsvěcelo několik malých žárovek a vytvářelo kruh. Prostředek je vidět teprve na šesté fotce. Musela si kleknout mezi všemi přihlížejícími, aby ji získala. Pereovy nohy jsou blízko a rozostřené. Světlo je uprostřed fotky, totéž světlo, které je na každém snímku jiné.

„Jaime,“ zeptáš se, „máš lupu?“

„Jistě.“ Podá ti ji. Podržíš ji nad obrázkem, nad světlem. Až budeš v laboratoři v Heraldu, zvětšíš si ho do velikosti plakátu, abys viděl detaily i bez lupy – okraj, nad ním skupinu šmouh, náznaky očních důlků a úst, nosu a brady. Může se umělá inteligence vymknout svým stvořitelům? napadne tě. Má vlastní vůli? Nebo je to další krok plánu?

Vrátíš lupu.

Jaime řekne: „Perea je pryč. Zmizel. Lidé ho všude hledají. Říkají, že byl povolán do nebe.“

Tak či onak je to nejspíš pravda. Jestli umí Panna poletovat ve vzduchu, nepotřebují žádného tlumočníka. Odsud už se o všechno postará víra, naděje poslouží jako ohlávka.

„Ta bláznivá holka se vrátila do továrny, i když on už byl pryč.“

Otřeš si oči a napůl se uchechtneš. Ta bláznivá holka.

Zavřeš složku. Nesmí se dostat do rukou nikomu jinému. To je definitivní, ochromující zjištění. Margarita kvůli tomu zemřela a nikdo to nesmí vidět. Příběh se nesmí dostat ven, protože je to lež. Ona to také věděla, ale stejně pokračovala, fotila skutečnost.

Tohle je tvé Svaté srdce. Tvůj zrezivělý hřebík. Gabriel Perea byl povolán do nebe nebo zabit – je ti jedno, co z toho se stalo. Když nic neprozradíš, bude žít dál.

Pod první složkou jsou další, plné negativů, stovek převrácených obrazů světa – černé zuby a tváře, černá slunce a černé mraky. Nový svět. Svět podle ní. Existuje způsob, jak ji můžeš udržet naživu.

Jaime tě poplácá po rameni, když odcházíš se svým břemenem. „Běž domů, zástupče,“ poradí ti. „Tady by nechtěl žít ani ďábel.“

V c. de Juarez skutečno a neskutečno spolupracuje tak dlouho, až je od sebe nikdo nerozezná.

přeložila Adéla Bartlová

Doslov Gregoryho Frosta:

„Madona z maquiladory“ ke mně přišla ze dvou důvodů.

Tím prvním byl reklamní billboard s obřím nápisem „Proč se Panna Marie zjevuje v Medjugorje?“, kolem kterého jsem každý den chodil do práce.

Když jsem tou cestou chodil, dělal jsem zprvu vtípky jako: „Protože potřebuje práci,“ nebo „Protože její bostonskou show už zrušili.“ Něco takového.

Nicméně za čas jsem se začal ptát sám sebe proč vlastně, proč se tam zjevuje?

Druhým důvodem byl článek v magazínu, kde jsem se dočetl o strašlivých podmínkách, v nichž žijí lidé pracující v mexických maquiladorách – zóně rukodělných továren, které rychle vyrostly na hranicích mezi Mexikem a Spojenými státy. Většina z těch továren patří Američanům. A většina z nich neplatí dělníkům téměř nic, zatímco oni žijí v chatrčích postavených z posbíraného materiálu, z beden a pneumatik, doslova ze všeho, co mohou najít. Jsou to strašlivá místa, o nichž většina Američanů nechce raději vůbec vědět, takže jsem se rozhodl o nich něco napsat.

Nejsem si jist, kdy se nápad napsat něco o „maquiladorách“ a neodbytný billboard spojily dohromady, ale zdály se pro sebe jako stvořené. Mexičtí dělníci jsou velmi katoličtí, takže Panna je součástí jejich mýtů.

Tehdy jsem ale ještě nevěděl o tématu maquilador tolik, aby to stačilo na napsání povídky. Jeden časopisecký článek vám nemůže poskytnout dostatek informací. Nechtěl jsem kvůli tomu jet přímo do Juarezu, takže jsem se porozhlédl po knihách, které by mi mohly pomoci. Nebylo jich zrovna mnoho. Ale jednoho dne mi spisovatel a přítel Lucius Shepard doporučil knihu nazvanou „Juarez: Laboratoř naší budoucnosti“. Šlo o knihu na téma života v oblasti maquilador, shromažďovala rovněž snímky pořízené tamními fotoreportéry, kteří často riskují život, aby mohli vyfotit pravdu. Hned jak jsem ty snímky spatřil, získal jsem vizuální představu Juarezu. Víc než to, napadly mě také postavy, které příběh přivedou k životu. Tito fotografové se stali příběhem samotným.

Když jsem učil tvůrčí psaní, často jsem studentům kladl na srdce, že prvotní průzkum je pro jejich příběh klíčový. Můžu napsat příběh plynoucí pouze a jen z mé představivosti. Ale často se ty nejlepší nápady a obrazy dostaví právě při průzkumu – jsou mnohem lepší, než by kdy mohly být bez něj. A občas, tak jako u tohoto příběhu, je průzkum klíčem, který příběh otevírá.

Takže – to nejbližší, co má povídka společného s Českou republikou, je Bosna a Hercegovina s tamním Medjugorje. IMo, není to rozhodně blízké spojení, přiznávám. Ale zaměstnavatelský útlak nezná hranic.

Moje osobní spojení s Českou republikou je, obávám se, převážně v rovině hudební, a to díky skladatelům, jako jsou Dvořák, Suk a Janáček, ačkoli dnes poslouchám spíše filmovou či ambient/techno hudbu než cokoli jiného. (Philip Glass nedávno nahrál ve spolupráci s Českým filmovým orchestrem svou kompozici pro snímek „Iluzionista“ a jde o skutečně dobrou práci.)

Kamarád se právě vrátil z Prahy a hned se přidal k dlouhému seznamu lidí, kteří mě přesvědčují o tom, že je to město, které musím bezpodmínečně navštívit. Tak doufám, že dříve nebo později se tam podívám.

Gregory Frost (1951 – )

Američan, narozen 13. 5. 1951 v Des Moines, stát Iowa. Nejprve si zvolil studium malířství a historie umění. Již v té době se však věnoval spíše psaní než malování a poté, co mu požár zničil veškeré výsledky malířské práce a přitom nechal netknutou osnovu chystaného příběhu, rozhodl se nastoupit životní dráhu spisovatele. Opustil tedy vysokou školu a začal cestovat a sbírat zkušenosti, na univerzitě v Iowě se na popud přítele Joa Haldemana rozhodl zúčastnit se intenzivního šestitýdenního workshopu Clarion, první povídku však prodal až o více než pět let později. Do žánru vstoupil povídkou In the Sunken Museum (1981) z The Twilight Zone Magazine. Dodnes publikoval téměř čtyřicet kratších prací, povětšinou v různých antologiích, ale také v magazínech F&SF a Asimov’s SF. Nejznámější je bezesporu Madonna of the Maquiladora (Asimov’s SF 2002, č. Madona z maquiladory – Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Některé z nich nedávno shrnul do souboru Attack of the Jazz Giants & Other Stories (2005). U nás známe povídky Rubbish (F&SF 1984, č. F&SF CZ 3/94) a pravdivý duchařský příběh Twice Encountered (Dancing with the Dark, ed. Stephen Jones 1997, č. Dva zážitky-Valčík s temnotou/Apsida 1998). Jeho prvním románem je Lyrec (1984), v němž se dvojice mezivesmírných cestovatelů pokouší překazit plány jiného poutníka, jenž se chce na světě se středověkou polytheistickou kulturou stát bohem. Čistě zábavná poloha příběhu (jeden z hrdinů uvízne v kočičím těle) je zde obohacena o dobrou charakterizaci postav a napovídá mnohé do budoucna. Zdařilým převyprávěním irské legendy o Cúchulainnovi je románová dvojice Tain (1986) a Remscela (1988), později vydaná v jednom svazku jako Crimson Spear: The Blood of Cu Chulainn (1998). Science fiction román The Pure Cold Light (1993) je nevšedně důmyslným příběhem z blízké budoucnosti, kdy soukromá vyšetřovatelka odkrývá rozsáhlou konspiraci, za kterou stojí tajemný nadnárodní konglomerát zapojený do výroby psychoaktivní látky jménem Orbitol. Následující fantasy román Fitcher’s Brides (2002-nom. World Fantasy Award) je převyprávěním příběhu o Modrovousovi, který autor zasadil do prostředí newyorské čtvrti roku 1843, tedy ještě před neblaze proslulým požárem, jenž to místo v budoucnu postihne. V současnosti pracuje na dvoudílném fantasy románu Shadowbridge (dosud nepublikováno), jenž by měl vyjít v průběhu roku 2008, rozpracovaný má rovněž román Unreal Estate (dosud nepublikováno) a scénář k filmu The Revenant, v němž se rodina upírů usídlí v opuštěné věznici města Filadelfie. Gregory Frost nepatří mezi velká jména světové fantastiky a po letech víceméně ustálené literární kariéry ho asi ani v budoucnu nečeká prudký vzestup, přesto je pro svou schopnost vtáhnout čtenáře doprostřed dění spisovatelem hodným pozornosti.

Caitlín R. Kiernanová

JÍZDA NA BÍLÉM BÝKOVI

Kiernanová píše temnou fantasy a horory, do hájemství science fiction vstupuje pouze zřídka. A i její nejznámější žánrová práce nese stopy temné beznaděje. Jde o mrazivě realisticky působící příběh, v němž jsou hrůzné události popisovány prostřednictvím náznaků a o to působivěji nakonec vyznívají. Při pohledu na dílo Caitlín R. Kiernanové lze jen se smutkem poznamenat, jaká je to škoda, že se u nás hororu a temné fantasy příliš nedaří. Pozornosti se prozatím dostává pouze mírně druhořadým, čistě zábavným a především akčně pojatým příběhům plným upírů a jiných víceméně tradičních monster. Ale i tenhle trend může nakonec být díky jednotvárnosti zmíněné produkce k něčemu dobrý. Až se totiž čtenářské publikum podobných příběhů nasytí, nastane možná doba pro méně tradiční a literárně kvalitnější díla. Nastane doba pro autory jako Caitlín R. Kiernanová.

„Vy jste zase pil, pane Paine,“ vyčetla mi Sára. A já jsem zřejmě přestal dělat to, co jsem právě dělal, ať už to bylo cokoli – asi jsem si znovu prohlížel ty zatracený fotky, s tím otřesným nálezem, na kterej tehdy ráno narazili policajti v tom hnusným bytě na Columbus avenue, nebo jsem si jenom okusoval nehty, či třeba myslel na sex. To už je jedno. Prostě něco, co rázem nebylo důležitý, protože ona po mně nechtěla žádnou odpověď. S otázkama se obvykle nezdržovala. To už měla ta holka dávno za sebou. Mluvila s přímostí a rozhodností, která se vůbec nehodila k její pěkný umělý tvářičce, a tenhle nesoulad, ta naprostá zrada veškerýho očekávání vždycky lidi donutila, aby zpozorněli a začali naslouchat. Jestli jsem se teda díval na ty fotografie – už si vážně nemůžu vzpomenout –, tak jsem je asi v tu chvíli položil na stůl a podíval se na ni.

„Na světě jsou horší věci,“ řek jsem jí na to. Zřejmě jsem to pokládal za dobrou omluvu či obranu či co, ale Sára se na mě jenom zamračila a zavrtěla hlavou.

„Ve vašem případě nikoli,“ zašeptala. Mluvila tak potichu, že jsem slovům v tichounkém šumu jejích servomechanismů a v dunivém dopravním rachotu zdola z ulice skoro nerozuměl. Zamžikala, odvrátila se ode mě a z mýho hotelovýho okna se zahleděla na temně šedou oblohu, zavěšenou nad Hudsonem. Konečně přestal padat sníh, ale potrhaný těžký mraky vypadaly dost hrozivě. Ježíši. Na ty zasraný mraky se dobře pamatuju, dokonce si je dokážu docela pěkně antropomorfizovat, ale co jsem dělal, když na mě Sára vybafla, že jsem už zase pil, si vzpomenout nedokážu. Něco nám v hlavě uvízne, něco ne. Přeberte si to sami.

„Agentura nestojí o to, aby měla na výplatní listině ochlasty, pane Paine. Ulice New Yorku jsou plný ožralů a feťáků. Je jich tam víc než krysích bobků. Oni potřebují lidi s jasnou hlavou.“

Sára dovedla pronášet slova tak, že se dalo bezpečně poznat, který by se psaly s velkým počátečním písmenem. Slovo „Agentura“ k nim nesporně patřilo. Vždycky. Třeba za to mohla nějaká porucha v některým jejím jazykovým programu, nebo co já vím: možná mě prostě uměla zmagořit. Sára a chlast a ta zatracená Agentura, a když už o tom mluvíme, asi taky únor na Manhattanu. V tý souvislosti – za letenku příštím spojem zpátky do Los Angeles bych byl tehdy asi klidně obětoval dva prsty na rukou a jeden na noze.

„Najali jsme vás, protože Fennimore tvrdil, že jste abstinent. Ověřovali jsme si to ve vaší dokumentaci na ministerstvu“

„Proč seš tady, děvenko? Co po mně chceš? Já tu mám práci.“ A ukázal jsem palcem na zaneřáděnej psací stůl na druhý straně mý postele. „Práci pro tebe a pro Agenturu.“

„Práci, kterou nemůžete dělat ožralej.“

„Tak proč mě teda nekopnete do mýho bezcennýho nasosanýho zadku a nepošlete mě příštím letadlem zpátky do El-Ej? Po tom dnešním ránu by mi to vážně nepřišlo líto.“

„Pane Paine, když jste přijímal tuhle práci, tak jste si jistě uvědomoval, že se můžou vyskytnout všelijaké nepředvídané okolnosti.“ Ještě pořád se dívala z okna na bahnitou, ledem zaneřáděnou řeku a na Jersey za ní, na tváři jakoby netrpělivej výraz, a nevlídný zimní světlo se od její nestárnoucí prefabrikovaný pleti odráželo v duhově barevnejch odlescích.

„V tomto bodě jsme přece hovořili velmi jasně.“

„Samozřejmě,“ zamumlal jsem, napůl spíš k sobě samýmu a asi míň než napůl k tomu kyborgovi, co si dosud umíněně říkal Sára, a pak jsem obešel patu postele a posadil se na kovový otáčivý křesílko přistavený k psacímu stolu. Začal jsem se ostentativně přehrabovat v papírech, co se na něm povalovaly, a doufal, že se dovtípí a dá si odchod. Potřeboval jsem se napít a pořádně si promyslet, co mám teď dělat. Po tom, co jsem viděl a slyšel, po těch fotkách, který jsem vyrobil, po tom, co mi vyfotografovat nedovolili, mi začalo docházet, proč se Agentura v tomhle případě rozhodla nevyhlásit pohotovost, proč neinformovala Epidemiologický středisko a Biologickou kontrolní službu a Světovou zdravotnickou organizaci. A proč na to radši uvalili informační embargo.

„Do rána začne zase sněžit,“ ozvala se Sára. Pořád se dívala z okna.

„Jestli se těm sračkám venku dá ještě říkat sníh,“ komentoval jsem to netrpělivě. „Ani to není bílý. A smrdí to jako… Kruci, já nevím jako co, ale jako sníh to nesmrdí.“

„Musíte se naučit nemyslet na minulost, pane Paine. To vám tady bude jenom vadit. Pusťte ji z hlavy.“

„To je součást agenturní politiky?“ zeptal jsem se. Sára se zamračila.

„Ne, takhle jsem to nemyslela. Ani náhodou.“ Pak si povzdechla a mě napadlo, jestli to není jen nějakej návyk, nebo jestli ještě musí dejchat, protože potřebuje kyslík, aby mohla fungovat složitá alchymie její biomechaniky. Taky jsem myslel na to, jestli ještě provozuje sex, a jestli jo, tak jakým způsobem. Kdysi dávno, když její tělo bylo ještě stoprocentně složený z masa a krve a vody a kostí a chrupavek, jsem si to s ní rozdával. V době, kdy ještě pracovala sexuálně na volný noze, než ji Agentura naverbovala a poslala do tohohle velkýho zmrzlýho hnojníku, kterýmu se říká Manhattan. Kdyby se mě tehdy někdo zeptal, byl bych mu řek, že je to její život, že o něm musí rozhodovat sama a že holka jako Sára určitě nestojí o to, aby se jí do cesty plet někdo takovej jako já.

„Já jsem se jenom snažila říct, že – tady a teď – prostě musíme žít v přítomnosti. Nic jiného nám…“

„To stačí,“ zarazil jsem ji. Až příliš rychle jsem se odtrh od krvavejch křiklavejch obrázků, co se míhaly přes obrazovku mýho starýho laptopu Sony-Akamatsu. „Ale díky za péči.“

„Rádo se stalo,“ zašeptala. „Je to moje práce.“ Konečně se odpoutala od toho okna, od zamrzlýho plexiskla, od tý široký potrhaný oblohy.

„Když budu něco potřebovat, tak tobě nebo Templetonovi zavolám,“ řek jsem a Sára se předstíraně usmála, pokynula hlavou a přešla nevelkým pokojem ke dveřím. Otevřela je, ale pak se zastavila, s jednou nohou už za prahem, ani už venku, ani ještě uvnitř. Těžkej, chladnej vzduch pronikal kolem ní ke mně do místnosti a plochý zářivkový světlo z chodby jako by ji rámovalo druhořadou mučednickou svatozáří.

„Pokuste se zůstat střízlivý, pane Paine,“ řekla. „Prosím vás. Tahle věc… Nebude to žádná procházka růžovým sadem.“ Trošku zamžikala těma svejma zelenohnědejma očima – tou úžasnou dvojicí očních bulv v ceně takovejch osmi milionů, vyrobenou z optickýho vlákna a tvrzenýho akrylátu, s barevnejma čočkama z rtuťový suspenze a platiny. Nic lepšího, co by se dalo vrazit do očních důlků o objemu šesti a půl krychlovejch centimetrů, německá optometrika vyrobit nedokázala. Představoval jsem si – nevím, jestli v tý chvíli, nebo až dodatečně, ani na to se nedokážu upamatovat – přemejšlel jsem, jestli to zamžikání mělo znamenat, že se Sára bála něco vyslovit nahlas, nebo že jí to nedovolily behaviorální inhibitory nastavený Agenturou, něco v jejím psychickým vybavení, co bylo zakódovaný v pásmu Omezený přístup.

„Prosím vás,“ opakovala.

„Jasně. Už jen kvůli starejm časům,“ sliboval jsem.

„I kdyby to bylo sebetěžší, pane Paine.“ A odešla. Zavřela za sebou tiše dveře a já v tom ošuntělým pokoji, do kterýho proudilo sazema zamhouraným oknem ještě ošuntělejší světlo, zůstal sám. Poslouchal jsem, jak venku na vykachlíkovaný chodbě její kroky postupně slábnou, a když jsem se ujistil, že se už určitě nevrátí, sáh jsem po napůl prázdný flašce skotský whisky, schovaný v temnotě pod postelí.

Tehdy v tý době se mi každou pitomou noc pořád ještě zdálo o Europě. Teprve po letech, když mě Agentura konečně uvolnila ze služby a stal se ze mě zase jen obyčejnej Dietrich Paine, penzionovanej civilní zaměstnanec, kterej den za dnem zahníval ve východním Los Angeles nebo v módních špeluňkách v severní části Hollywoodu či někde v San Diegu – při hledání pořádnýho chlastu jsem se potloukal všude možně –, jsem zakop o jednoho doktora, kterej léčil kamaráda jednoho mýho kamaráda, a ten šarlatán mi dal nějaký silně nedostatkový prášky na hlavu a voperoval mi do spodiny lebeční, těsně pod můj metencefalon, takovej docela malej stříbrnej čip, a ty sny rázem ustaly, jako když proutkem mávne. A pak už žádný noční lety vesmírem, žádnej studenej pot, žádný ječení, kvůli kterýmu sousedi volávali policii.

Ale tehdy v tý zimě na Manhattanu jsem neměl sebemenší ponětí, že na nějakýho takovýho šamana s kouzelným stříbrným čipem jednou ve vzdálený budoucnosti narazím, a vždycky když mě zradila nespavost a já si na deset, patnáct či dvacet minut schrupnul, hned jsem se začal v naprostým tichu potácivě propadat do temnot za Ganymedem, směrem k Velký rudý skvrně, k tomu věčnýmu karmínovýmu hurikánu, mýmu dokonalýmu rozvířenýmu peklu ve fosforem pokaňkanejch mracích. A vždycky jsem při tom drkotavě zaklínal všechny jupiterský bohy, co snad ten můj let sledovali, aby mi tentokrát už konečně pomohli prolítnout kolem měsíců Jupitera a zařídili, aby mě navždycky spolklo oko anticyklony, stáhlo mě do hlubin, sežehlo a rozdrcenýho vsáklo do tý obrovský propasti plynu a rozblejskanejch bouří a nezměrnýho tlaku.

Ale nikdy k tomu nedošlo. Zkurvená smůla – ani náhodou.

„Věříš na hřích?“ ptávala se mě Sára, když ještě byla jenom Sára, před všemi implantáty a zdokonaleními, který na ní potom provedli, a já si hověl v jejím náručí a připadal si spokojenej a upíral oči na strop našeho bytu a posmíval se jí.

„Já to myslím vážně, Diete.“

„Ty myslíš všechno vážně. Jsi tak vážná, že kam se na tebe hrabou všichni exaktní vědci.“

„Vymejšlíš si, jenom abys mi nemusel odpovědět.“

„No, však je to taky hodně blbá otázka.“

„Stejně mi na ni odpověz. Věříš, že existuje něco jako hřích?“

Nikdy se nedá zjistit, jakou rychlostí se pohybuju, když se řítím do tý hladový, natěšený bouře, ale pak mě Europa zachytí. Možná příště, říkám si. Možná příště.

„Je to jenom obyčejná otázka,“ dorážela Sára. „Přestaň v ní vidět kdovíco.“

„Většina z nás dřív nebo pozdějc dostane, co si zaslouží.“

„To není totéž. Na to se tě neptám.“

A pak zazvonil telefon, nebo jsem jí zajel rukou mezi neoholený nohy, nebo se ozvalo její nebo moje volací pípátko, a ta chvíle se rozplynula a mě to z toho jejího výslechu vysvobodilo.

Samozřejmě se to nikdy neodehrálo zrovna takhle, ale komu na tom záleží?

V těch mejch snech je Europa pořád větší a větší a bobtná proti mně ze tmy přesně jako na těch výcvikovejch páscích, který si musel odkoukat každej odklízeč, ať ženská, nebo chlap, když chtěli získat licenci. Útržky videí pořízenejch všelijakejma sondama se mi pletou do vlastních vzpomínek. Nekonečný polámaný plástve ledu rezavý nebo pískovcový barvy letí ke mně vzhůru strašně, šíleně rychle, a já jsem jen docela mrňavej masitej žvaneček v bílým vesmírným skafandru svištící na sever a na východ ebenovou oblohou nad Mael Duínem, Echion Lineou, Cilixem, jihovýchodním zakončením Rhadamantys Liney. Jsem pouhá drobná létavice, řítím se nad tou strašlivou varikózní krajinou a nedokážu si vzpomenout, jak se zavírají oči.

„Člověče, já jsem tam vážně byla, přesně ve chvíli, kdy tu věc otevřeli,“ zopakuje mi Ronnie a dá si dalšího hladovýho šluka. Ruka se jí třese a popel z cigarety padá na laminátovou desku stolu. „Žádala jsem původně, aby mě poslali do Turecka, samozřejmě. Jako válečnou zpravodajku, když se to tam začalo vařit. Ale místo toho jsem pak slíbila, že si vezmu na starost právě IcePIC. Zajímalo mě, jak to s tím ledovým oceánem na Jupiterově Europě vlastně je. A tak jsem s ostatníma čekala v presscentru a sledovala informace z karanténní jednotky, když začaly houkat sirény.“

„Agentura ovšem popírá, žes tam byla,“ přeruším ji nevzrušeně. Aspoň se snažím, aby to znělo nevzrušeně. A ona se usměje, tím svým typickým nervózním, křehkým úsměvem, a suše se zachechtá. Z nosu jí při tom unikne šedivý obláček kouře.

„Já vím, Diete. Ale ti grázlové přece vždycky přepisujou historii, aby vyšla, jak jim se to hodí. Jenže já jsem tam vážně byla, člověče. Viděla jsem to, než vypnuli kamery. Celou tu hrůzu, co se ‚nikdy nestala‘.“ Ty uvozovky namalovala ve vzduchu oběma ukazováčkama.

A to bylo naposledy, co jsem s Ronnie mluvil, naposledy, co jsem ji na psychiatrický klinice La Casa navštívil, dva či tři týdny před tím, než se tam na šňůře od lampy oběsila. Byl jsem na pohřbu, jasně. Agentura tam poslala dva chlápky v černým, který pečlivě volenejma slovama vyjádřili soustrast její rodině. Já se vypařil ještě dřív, než všechny ty oslavný kydy skončily.

A teď, několik kilometrů za místem, kde se kříží Tectamus Linea a Harmonia Linea, před sebou vidím ten známej shluk černejch skvrn, rozptýlenejch chaoticky po zbrázděný pláni. „Vulkanismus zmrzlé vody,“ šeptá mi uvnitř přilby Sára. Já moc dobře vím, že tam není, že nebyla blízko mě už dlouhý roky a že jsem sám a jenom se mi zdá, že její hlas proráží ohlušující tíhu ticha. Počítám konvekční buňky jako korálky růžence, jako bych byl katolík, jako někdo, kdo možná kdysi věřil v hřích. Jsem ještě moc vysoko, takže nemůžu vidět žádnou stopu po přistávacím modulu, a tak nemám ponětí, která jáma je ta správná Jáma, vstupní bod 2015A, ta otevřená rána, o který Emmanuel Weatherby-Jones ve svý knize o houstonským incidentu a o tom, jak ovlivnil teoretickou i praktickou astrobiologii, mluví střídavě jako o „morový bráně“ nebo o „tlamě Sakpaty“. Musel jsem si to najít, protože nikde nevysvětluje, co to Sakpata je. Našel jsem to v jedný starý knize o vúdú a afrokaribských náboženských kultech. Sakpata je bůh nemocí.

Jsem moc daleko, abych moh uhodnout, která jáma je Sakpatova tlama, a ani se o to nepokouším.

Nechci to vědět.

Na obzoru na mě trpělivě čeká docela jinej bůh.

„Začali ječet,“ pokračuje Ronnie. „Člověče, na ten řev nikdy nezapomenu, i kdyby do mě ti debilové tady cpali nevímjak pilulky horem dolem. Všichni jsme tam seděli jako zkamenělí a ten hubenej chlápek ze CNN…“

„Posledně byl z Newsweeku,“ přeruším ji, ale ona jen zavrtí hlavou, dá si dalšího šluka, rozkašle se a pak si promne krví podlitý oči.

„A ty myslíš, že na tom nějak záleží?“

„Ne,“ odpovím neupřímně, a ona se na mě chvíli beze slova dívá.

„Kdy ses naposled pořádně vyspal?“ zeptá se mě nakonec a já se možná usměju, možná jen pokrčím ramenama, a ona řekne: „Přesně to jsem si myslela.“

Potom začne brebentit o tom hydrobotovi, věžovitejch černejch kouřovodech, termálních průduchách, chemosyntéze, o těch prvních zrnitejch videosekvencích, ale já ji neposlouchám, protože vířím jako utrženej nad opásanejma pláněma Europy a obrovskejma blokama polámanýho chaotickýho materiálu, nad zamrzlým světem uvězněným ve stínu tatíčka Jupitera, zledovatělým už věky, tak nekonečný, že je nikdo nespočítá, ale zdaleka ne ještě mrtvým, a pak se probudím, se zoufalým jekotem či vzlykavým pláčem, nebo když mám kliku, vyděšenej tak, že ze sebe nedokážu vydat ani škytnutí.

„Už na vás čekají, pane Paine,“ oznámil mi ten policajt, docela obyčejnej maník v modrý newyorský uniformě, a já si v duchu říkal, co tady proboha dělá, proč Agentura takhle zbytečně riskuje. Asi je to ten chudák, co tu příšernou spoušť objevil, říkal jsem si. Templeton mi říkal, že si někdo z toho baráku stěžoval, že tam něco strašně páchne, a správce volal poliše, takže tohle byl pravděpodobně ten chlap, co hovor přijal. Možná měl s sebou ještě nějakýho parťáka. Kývl jsem na něj a on se přes rameno nervózně ohlíd na otevřený dveře do toho bytu. Visel přes ně průsvitnej polyuretanovej izolační závěs se svislým černým zipem přesně uprostřed a zpod něj se plazily ven a dovnitř vzduchový hadice, který udržovaly tlak uvnitř na nižší úrovni, než byl tlak venku. Pochyboval jsem, že ten policajt bude ještě dejchat, až tady sanitární jednotky skončí svou práci.

„Vy často vídáte takovýhle čalamády?“ zeptal se mě a já se nemusel moc namáhat, abych z jeho hlasu poznal, že je z toho všeho pořádně podělanej. Byla v něm slyšet vyjukanost a zmatenost, která se člověka zmocní, když totálně zpanikaří.

Neodpověděl jsem mu. Kontroloval jsem baterie na jedný kameře a kromě toho jsem měl jako obvykle od Templetona nakázáno, abych se radši s nikým moc nebavil. A vědomí, že ten chudák je už prakticky mrtvej, že si už jenom tím, že toho rána přišel do služby, podepsal rozsudek smrti, mě nijak nepovzbuzovalo, abych se s ním pouštěl do řeči.

„Teda já vám něco povím – nikdy v životě jsem zatím nic tak příšernýho, jako je tam vevnitř, neviděl,“ prohlásil. Zakašlal. „Rozumíte – na ulicích se občas taky vyskytnou pěkný zhůvěřilosti, a já jsem kromě toho sloužil čtyři roky v armádě – však jsem byl i v Damašku, po tom, co tam vybuchla ta bomba, ale kristepanenanebesích, tohleto…“

„Vy jste byl v Damašku?“ podivil jsem se, ale nezved jsem hlavu od toho svýho nádobíčka a nepodíval se na něj, protože jsem soustředěně kontroloval nastavení na přenosným genetigrafu, kterej jsem měl připnutej k opasku.

„No jasně že byl. Pomáhal jsem odklízet všechny ty trosky, když to tam dohořelo.“

„Tak to máme leccos společnýho,“ řek jsem mu. Cvak jsem vypínačem videokamery a šedivej LED monitor se rozzářil a ukázal pět nul. Byl jsem napojenej na pojízdnou laboratoř dole na ulici, černej dodávkovej chevrolet s marylandskou poznávací značkou a žlutým pingpongovým míčkem naraženým na anténě. Věděl jsem, že v něm bude sedět Sára a čekat na to, co budu uvnitř snímat, pečlivě napojená k přístrojům, a uslyší všechno, co uslyším já, a to, co uvidím, uvidí svejma dokonale kalibrovanejma očima taky.

„Vy jste byl v Sýrii?“ zeptal se mě ten policajt, rád, že si může povídat i o jinejch věcech než o tom, co viděl v tomhle bytě.

„Ne. Já uklízím to, co nadělají jiný lidi.“

„Jo tak,“ řekl. Znělo to trochu zklamaně. „Rozumím.“

„Ale měl jsem tam dobrýho kamaráda, v tý válce. Jenže sloužil napřed na Kypru a potom v Turecku, v pohoří Taurus.“

„Mluvil jste s ním potom? Myslím po tý válce.“

„Ne. On se odtamtud nevrátil,“ odpověděl jsem. Teprve teď jsem se na něj podíval, mrknul na něj a pak jsem ho rychle obešel a zamířil k techničce, která na mě čekala u dveří. Viděl jsem, jak se pod kapucí ochranného obleku potí, ačkoli na chodbě domu bylo přímo mrazivo. My odklízeči nemáme na ochranný obleky nárok. Bránily by nám v kontaktu, takže nám musí potom stačit pár hodin pobytu v dekontaminaci, antibiotika, antitoxiny, purgativa a naděje, že při tom najednou na nějakým přístroji, ke kterýmu budeme připnutý, nezačne blikat červená.

„Tohle je dost průser, co?“ zeptal se ten policajt. „Řek bych, že hodně blbej.“ Neotočil jsem se k němu, jen jsem pokrčil ramenama. Technička přede mnou rozdrcla tu izolační fólii.

„Soudíte podle toho, co jste viděl?“ opáčil jsem. Cítil jsem, že když se otevřela ta zástěna, vsákl do sebe byt přede mnou proud vzduchu.

„Proboha, člověče, já po vás nechci nic jinýho, než abyste mi řek na rovinu, o co tu kráčí,“ vyhrkl. „Na to bych snad měl mít právo, nemyslíte?“ Ovšem protože jsem mu stejně nemoh nalejt čistýho vína a protože mi to navíc bylo srdečně jedno, nevšímal jsem si ho a prolez jsem tím závěsem dovnitř – prozkoumat tu hrůzu, před kterou by bledlo závistí samo peklo.

V Americkým muzeu historie je to pořád ještě vystavený, ve čtvrtým patře vedle sálu vyhrazenýho vývoji obratlovců a všech těch dinosauřích kostí. Agentura to nezlikvidovala ani po prvních epidemiích, když ty slavný potvory napadly ve Filadelfii jeden celej obytnej blok a v Západní Virginii karavanovej kemp, ale ta expozice nevzbuzuje zdaleka takovej zájem, jak by se dalo čekat. Je umístěná v temným, zaprášeným výklenku, přecpaným zmenšenejma modelama a diorámatama, videoobrazovkama, na kterejch běžej klipy pořízený hydrobotem IcePICu, nekonečný černobílý smyčky šedivýho mořskýho dna vzdálenýho přes půl miliardy kilometrů od Země. Když tu expozici otevřeli, bylo tam několik vzorků, který zapůjčila NASA, ale ty už odtamtud dávno zmizely. Já je nikdy neviděl, ale jeden známej, kterej v muzeu pracuje, geolog, se mi zapřísahá, že to tam bylo. Modročernej blok vulkanický horniny, pečlivě zatavenej do pyramidy z plexiskla, a dvě nádoby naplněný formalinem – v jedný růžověj červovitej organismus jen pár centimetrů dlouhej, v druhý jeden z těch ošklivejch malejch slimáků, kterejm vědci z tý mise říkali „vesmírní mřínkové“.

Mnohem víc by sedělo „vesmírný pijavice“.

V úterý odpoledne, den nato, co jsem zpracovával ten případ na Columbus avenue, jsem se těžce vzpamatovával z kocoviny, a abych se vyhnul další Sářině návštěvě, odjel jsem podzemkou z hotelu do muzea a strávil tam několik hodin právě v tý expozici. Docela sám jsem tam znova a znova koukal na ty klipy. Zároveň běžely současně tři monitory – na jednom dokument NASA o průzkumu Europy, od letu Pioneeru 10 v roce 1973, na druhým přelet severní polokoule Europy, zaznamenaný krátce předtím, než tam IcePIC shodil svoje sondy, a na třetím úryvek filmu, natočenýho hluboko pod ledem. Kvůli tomu jsem tam vlastně šel. Chroupal jsem aspirin a sledoval, jak nemrkavý oči hydrobota nahlížejí do závojů naplavenin a megaplanktonu, do neproniknutelný temnoty cizího oceánu, jak umíněná záře světel toho brouka nikdy nepronikne do tý černoty dál než několik málo metrů. Ke konci smyčky je vidět jeden z termálních průduchů, olemovanej sulfidovejma komínama, který do ledovýho oceánu Europy vyplivujou přehřátou vodu, bohatě nasycenou metanem a vodíkem. Boky komínů byly místy dokonale obalený rozkývaným, vlnícím se kobercem kdovíjakejch organismů. Něco, co se podobalo úhoři, neočekávaně proplulo zorným polem kamery, několik vteřin se nedělo vůbec nic a pak se klip začal promítat od začátku.

Usilovně jsem si představoval, jak asi lidi museli kdysi nad těma šesti minutama videa žasnout, jak se na něj asi stály fronty, předtím, než se to svinstvo takříkajíc dostalo do větráku a rozlítlo na všechny strany a o IcePICU a o těch jeho zatracenejch vesmírnejch mříncích se radši přestalo mluvit. Než vláda skoro zařízla celej exobiologickej program NASA, škrtla další mise k Europě a zrušila veškerý plány na průzkum Titanu. Než se ze slova „mimozemský“ stala sprostá nadávka. Ale ať jsem se snažil sebevíc, pořád jsem musel myslet na tu hrůzu na posteli v tom bytě, ty sračky vyrůstající tam ze zdí a kapající ze stropu.

Nad monitorem byl pověšenej dlouhej citát z H. G. Wellse, natištěnej hnědočerveně na tabulce z plexiskla. Přečetl jsem si ho několikrát a toužil při tom po cigaretě. „Díváme se zpátky přes nespočetné miliony let a zaznamenáváme velkou vůli ke snaze vysvobodit se z mezipřílivového slizu, usilovné pachtění od tvaru ke tvaru, od síly k síle, cílevědomé povylézání na povrch země a posléze popocházení po ní, úsilí jedné generace po druhé ovládnout vzduch, zavrtávání do temnoty hlubin; sledujeme, jak se ta snaha rozlíceně a hladově obrací sama proti sobě a poznovu se přetváří a blíží se k nám a připodobňuje se nám, rozrůstá se, je stále propracovanější, sleduje svůj neoblomný, nepochopitelný cíl, až nás nakonec dohoní a její existence nám začne bušit v mozcích a tepnách.“

Nikdy jsem moc nedal na ironii. Obvykle mi v útrobách zanechává nechutný, prázdný pocit. Nechápu, proč někdo tu destičku už dávno nesundal.

Než jsem se dostal zpátky do svého pokoje, byla už skoro tma. Po tom videu jsem si v přeplněným, smradlavým voze metra, řítícím se střevy města, tou spletí tunelů, kam nikdy nepronikne slunce, oprávněně připadal jako v pasti. A ke všemu na mě padal strach, jak se mnou teď asi Agentura zamává. Z toho aspirinu jsem měl kyselo v žaludku, pálila mě z něj žáha a s tou mou opicí mi taky moc nepomoh. Ale pod postelí na mě čekala ještě neotevřená flaška.

Už jsem skoro spal, když zavolala Sára.

Já znám lepší citát. Nosím ho při sobě už několik let, v hlavě i napsaný na kusu papíru. Našel jsem ho jednoho dne v e-mailu, poslal ho nějakej anonym, z adresy, která byla samozřejmě falešná. Uklízeči dostávají spoustu anonymních e-mailů. Tipů, drbů, hovadin, pomluv, rafinovanejch pastiček nastraženejch Agenturou, zpovědí, nočních můr, nadávek a nevímčeho ještě, a sype se to na člověka jako lavina, takže ho za chvíli přestane zajímat, kdo mu to posílá. Ale kvůli tomuhle mailu jsem několik nocí nespal:

„Ale jaké poučení by si vzala ryba, žijící v hlubinách oceánu, z toho, kdyby ji trefila do čumáku ocelová deska, odpadlá z nějaké ztroskotané lodi?

My jsme ponořeni v moři konvenčnosti, jejíž hustota je téměř neproniknutelná.

Někdy se chovám jako divoch, který něco našel na břehu svého ostrova. Někdy jsem ta ryba z hlubin oceánu s naraženým čumákem.

Největší ze všech záhad:

Proč sem někdy nepřijdou, nebo něco nepošlou, naprosto otevřeně?

Samozřejmě nám to nebude připadat jako záhada, když tu představu nebudeme brát vážně – že přece musíme být zajímaví. To, že zůstávají stranou, má pravděpodobně nějaké morální důvody – ale i tak, mezi nimi přece musí být i ponížení; takoví, jejichž morálka je pokleslá.“

Ten závěr, ten mě vždycky chytí do zubů (nebo do drápů či co to vlastně je) a nechce mě pustit. Charles Hoyt Fort, Kniha zatracených. Prvně vyšlo v roce 1919, jeden a půl století před IcePICem, a mě teď napadá, že by mě předvídavost neměla štvát o nic míň než ironie. Ale co nadělám. Někdy jsem divoch. Někdy ryba z hlubin. A z mýho života se stal součet nesčetných ponížení.

„Nepustíte se tam sám,“ řekla Sára. Konstatovala to, na nic se neptala. Protože jak jsem už upozornil, když se Sára upsala Agentuře, doživotně, včetně všeho, co by se dalo vydojit z jejích biomechanickejch pozůstatků, přestala klást otázky. Nereagoval jsem hned. Zůstal jsem chvíli ležet, mnul jsem si oči, čekal, až mě zase začne bolet hlava, a poslouchal vytrvalej praskot v telefonu. Manhattanská telefonní síť stála tehdy v tom únoru za vyliž prdel, ale ona vlastně byla v bídným stavu už roky, od chvíle, kdy pár Portorikánců v Brooklynu odpálilo na oslavu Dne nezávislosti něco jako podomácku vyrobenou atomovku. Nechápal jsem, proč mi Sára nevolá na mobil. Zašátral jsem po whisky, ale ukázalo se, že ležím na prázdný láhvi. Převalil jsem se na druhou stranu a začal litovat, že jsem se vůbec narodil. Tisk jsem sluchátko mezi levým ramenem a tváří a upíral oči do tmy venku za oknem mýho hotelovýho pokoje.

„Víš vůbec, kolik je hodin?“ zeptal jsem se jí.

„Prý jste něco povídal o tom, že se chystáte na Rooseveltův ostrov, říkal Templeton. Že jste se tam možná už vydal.“

„O Rooseveltově ostrově jsem se Templetonovi slovem nezmínil,“ řek jsem. A byla to pravda. Ovšem na tom vůbec nezáleželo. Byla to Templetonova vejsada, držet se vždycky pár kroků před zaměstnancema, zvlášť když šlo o uklízeče, natož o uklízeče, který chlastali. Mrštil jsem prázdnou láhví po švábovi, kterej lez po protější zdi. Nerozbila se, ale švába rozmázla a zůstal po ní v omítce uspokojivej důlek.

„Znáte přece předpisy Agentury o služebním postupu.“

„Že ti zasadili do hlavy nějakej aparátek a ty teď vůbec nemusíš spát.“

„Na ten ostrov sám jít nemůžete,“ pokračovala. „Posílám k vám dva policisty v civilu. Budou u vás v hotelu nejpozději v šest ráno.“

„Jo, jenže v šest ráno já budu spát jako zabitej,“ zamumlal jsem. Zajímalo mě mnohem víc sledovat další šváby, který se odněkud vynořili a začali požírat zbytky toho zabitýho, a vůbec se mi nechtělo s tou ženskou hádat.

„My si nemůžeme dovolit o vás přijít, pane Paine. Kdyby se vám něco stalo, je už pozdě hledat za vás náhradu. To víte stejně dobře jako já.“

„Myslíte?“

„Jste spiťar, ale ne idiot.“

„Koukni, Sáro – jestli se tam začnu potulovat v doprovodu dvou Templetonovejch goril, tak budu rád, když vůbec nějakýho sešívance najdu, natož abych z něho moh vydolovat nějakou informaci.“

„Jsou to všechno zvířata,“ prohlásila Sára. Myslela tím ty sešívance a feťáky a genetický mutanty, který obsadili Rooseveltův ostrov asi před deseti lety. V hlase jí zaznívalo něco víc než jen náznak štítivosti. „Stačí, když na ně pomyslím, a už se mi dělá špatně od žaludku.“

„Napadlo tě vůbec někdy, že oni se pravděpodobně se stejným odporem dívají na tebe?“

„Ne,“ odpověděla Sára chladně a bez váhání, stoprocentně si jistá sama sebou. „To tedy nikdy.“

„Sáro, jestli mi budou ty hajzlové klepat na dveře v šest ráno, přísahám, že je zastřelím.“

„Řeknu jim, aby na vás počkali dole v hale.“

„To bude od tebe skutečně velmi prozíravý.“

Pak nastala další chvilka ticha, rušená jenom praskáním v telefonu, a já pevně zavřel oči. Bolest hlavy se mi už opravdu vrátila a přivedla si s sebou pár kamarádů. Myšlenky se mi začaly splašeně motat a já jsem začal uvažovat, jestli se pobliju před tím, než Sára konečně položí telefon, nebo až potom. Napadlo mě, jestli kyborgové dokážou taky zvracet. V duchu jsem si říkal, co přesně asi viděli ti agenti v černý dodávce na svejch panelech a obrazovkách, když jsem v tom bytě na Columbus avenue přišel blíž a dotk se okraje tý rudě zaneřáděný postele.

„Sáro, já už zavěsím a ještě si trochu zdřímnu, jo?“

„Ale jste střízlivý.“

„Jako soudce v soudní síni,“ zašeptal jsem. Podíval jsem se znovu k oknu a snažil se myslet na všechno možné, jen abych nezačal zvracet. Přes oblohu nad řekou se pohybovala jasná světýlka, červená a zelená a bílá, ve směru pohybu hodinových ručiček – velká vojenská helikoptéra, asi starý stroj Phoenix 6-98 nebo možná jeden z těch novějších japonskejch vrtulníků, provádějící hlídkovej let nad hodně prohnilým Velkým jablkem.

„Pořád ještě jste se nenaučil lhát,“ řekla.

„Budu na tom usilovně pracovat.“

„Tuhle akci nepodělejte, pane Paine. Pro Agenturu představujete cenný přínos. Přáli by si, aby při tom zůstalo.“

„Já bych se rád ještě trochu vyspal,“ opakoval jsem a ignoroval tu ne zrovna skrytou hrozbu obsaženou v jejích slovech. „A když jsem řek, že ty šašky zastřelím, myslel jsem to vážně. Každýho, kdo mi před osmou zaklepe na dveře, bez milosti sejmu.“

„Až budete připravený, přijďte dolů. Budou na vás čekat v hale.“

„Dobrou noc, Sáro.“

„Dobrou noc, pane Paine,“ odpověděla a vzápětí jsem ve sluchátku slyšel jen praskáním narušený oznamovací tón. Světla za oknem zmizela, helikoptéra byla teď už asi někde nad Harlemem. Málem se mi povedlo doběhnout na záchod, než jsem začal zvracet.

Kdyby se mi pořád nevracel pocit, že za mnou někdo stojí a když tohle píšu, kouká se mi přes rameno, řek bych vám toho o těch svejch snech víc. Jsou se mnou neustále, cloumají se mnou, neodbytně, sobecky, chtějí ze mě ven, do širýho, širýho světa, aby si je moh každej, pokud možno doslova každej, po libosti prohlídnout. Prostor uvnitř mý lebky už jim nestačí. Moje lebka pro ně funguje jako vězení, uzavřenej nekonečnej vězeňskej prostor, ve kterým šipky na číselný ose ukazujou jedna ke druhý a donekonečna se scházejí, ale nikdy se nesejdou, takže jsou stejně pořád nekonečný. Ale já se toho pocitu za žádnou cenu nemůžu zbavit, a pak je tu ještě ta záležitost v tom bytě.

Ta záležitost na tý posteli.

Ta věc, kvůli který ten policajt, co byl v Damašku po tom izraelským ohňostroji o síle čtyřiceti megatun, musel umřít.

Můj třináctej a poslední kontakt.

Když jsem prolez tím provizorním vzduchovým uzávěrem u dveří, jeden Templetonův terénní zdravotník, bezpečně jištěnej modrým ochranným oblekem, mě ved dál do jasně osvětlenýho bytu. Stočenou dlaní jsem si chránil nos a ústa, ale hustej oblak neonově žlutýho dezinfekčního prostředku mi snadno pronikal mezi prsty a dusil mě. Oči mě pálily a slzely a skoro jsem neviděl. Vždycky mi připadalo, že ten hnus páchne po lékořici, ale podle všeho to každej cejtil jinak. Sára říkala, že jí to připomíná puch ze spálených pneumatik. A znal jsem chlápka, kterej říkal, že v tom cejtí karafiáty.

„Je to v ložnici, pane,“ informoval mě ten zdravotník. Ze zvukovejch otvorů obleku zněl jeho hlas ploše a kovově. „Podle všeho se to nerozšířilo do žádný jiný místnosti. Let z Los Angeles se vydařil? Žádný problémy?“

Neodpověděl jsem mu. Díky adrenalinu, kterej se mnou v tu chvíli mlátil, jsem neměl chuť na povrchní nezávaznou konverzaci a on o ni podle všeho taky nestál. Moje mlčení patřilo k rutině takovejchhle situací. Maličko jsem se nadech a vydal se za ním tou žlutou mlhou, která ještě houstla, jak jsme se blížili k epicentru. Tu dezinfekci původně vyráběla Dow Chemical Company jako prostředek k likvidaci následků domácího bioterorismu, ale chytrý hlavy chlapců a děvčat z Agentury do ní přimíchaly něco tuhle a něco tamhle a zdálo se, že ten sajrajt vždycky stačí zajistit, co je třeba. Minuli jsme dveře do kuchyňky, kde na pracovní desce trůnil paket plechovek s pivem, vedle něj otevřená krabice ovesných vloček a v dřezu se vršily špinavý talíře, zahnuli doleva do krátký spojovací chodby, kolem titěrný koupelničky, ve který by se nedokázala pohodlně vyčůrat ani malá krysa, a kolem na zdi pověšený zarámovaný fotografie majáku vypíčenýho na nějakým divokým skalnatým pobřeží (některý maličkosti si člověk pamatuje, jiný ne) jsme konečně prošli do ložnice. Byl tam Templeton, samozřejmě, navlečenej do oranžovýho ochrannýho obleku, jednu ruku sebejistě položenou na pažbě velký beretty typu Pulse 38A, kterou měl zavěšenou na boku. Pokynul mi a potom ukázal na postel.

Občas se ze mě stane ryba z mořskejch hlubin.

Občas se ze mě stane divoch.

„Ještě ty dva projíždíme v databázích,“ ukázal znovu na postel, „ale vsadím se, že tenhle brouček je ten náš.“

Světýlka v jeho kapuci svítily, takže jsem v jejím průzoru i skrz tu mlhu kolem jasně viděl jeho obličej a šedý oči, který z ní na mě odtamtud unaveně zíraly.

„Podle mě to jeden z nich chytil z nějakýho neoznačenýho mobilu, nejspíš ta ženská, a pak to v něm několik týdnů nečinně spalo. Předpokládáme, že to uvolnila nějaká virová nákaza. Třeba ta paní nastydla. To potom snadno funguje jako katalyzátor.“

Zhluboka jsem se nadech a rozkašlal se. Zase jsem se začal dusit a na okamžik jsem zved oči ke stropu.

„Ale no tak, Diete. V tomhle případě opravdu potřebuju, abyste byl ve formě. Nejste opilej, že ne? Fennimore říkal, že…“

„Nejsem opilej,“ odpověděl jsem. A nebyl jsem, zatím. Nenapil jsem se pořádně už skoro šest měsíců, ale sláva, dobrá zpráva slibovala, že doba sucha už skoro končí.

„Výborně,“ kývl na to spokojeně Templeton. „Tak to je báječný. Přesně to jsem chtěl slyšet.“

Podíval jsem se znova na tu postel.

„Tak řeknete mi, co je na tomhle případu tak zatraceně speciálního?“ zeptal jsem se. „Když jsem o tom mluvil se Sárou, vypadalo to, jako byste něco prosrali na celý čáře.“

„Já vám povím, Diete, co je na tomhle případu tak velmi speciální. To, že jsou pořád ještě při vědomí, oba dva. EEG u nich funguje naprosto solidně. Naprosto čistý – alfa, beta i gama. Théta slábne, ale hoši od encefalografu hlásí, že jejich vlny jsou stále ještě natolik synchronní, že je možné pokládat je za koherentní.“

Mluvil dál, ale já ho přestal poslouchat a donutil se zdlouha, soustředěně pohlídnout na postel.

Občas se ze mě stane ryba z mořskejch hlubin.

Levý oko tý ženy bylo ještě neporušený. Doširoka otevřený, zalitý slzami, modrá duhovka jasná jako Štědrej den. Uvědomil jsem si, že mě sleduje.

„Je to naprosto čistý,“ mluvil dál Templeton. Naklonil se víc nad postel. „Přes devadesát procent shodný s houstonským kmenem. Vůbec nemůžu pochopit, proč už teď nemají místo mozku kaši.“

„Budu potřebovat injekci,“ zamumlal jsem automaticky. Jedna moje část byla ještě ochotná se pohybovat a mluvit, druhá se už chystala skočit, protože jediná cesta, jak se z tý jámy dostat, byla vrhnout se přímo dolů. Jen něco velice malýho, necitlivýho, se ze mě ještě neztratilo v tom úpěnlivým modrým oku. „Maximálně dvanáct a půl, ano? A ne ten australskej dryák, co jste mi dal v Bostonu, prosím. Nechci cejtit nic jinýho než tu potvoru, jasný?“

„Jasný,“ přikývl Templeton. Usmíval se jako lasička.

„Já to myslím smrtelně vážně. Ať se jim právě teď děje v hlavě cokoli, já to nechci slyšet, Tempe. Ani pípnutí. Ani jediný zasraný šeptnutí.“

„Sám si o tu injekci říkáte, Diete.“

„Ty kecy si nechte od cesty,“ okřik jsem ho. „Neserte mě a dejte mi tu injekci.“

Kývl na zdravotníka a pak už za několik málo minut mě droga zpěvavě unášela k tý roztočený spirále černýho potrubí, po Cestě uklízečů, k Persefoninu schodišti, k Velkýmu Propadu – říkejte tomu jak chcete, mně je to jedno. Začínal jsem se potit a naposled jsem se pokusil projít si kontrolně seznam bodů následující procedury. Templeton mě poplácal po zádech, což dělával vždycky, když jsem už stál na kraji propasti. V duchu jsem odříkal modlitbičku k jakýmukoli božstvu, který mi v tu chvíli naslouchalo, aby to jednoho dne byla jeho zdechlina, co bude hnít přímo uprostřed toho neviditelnýho mechanickýho cirkusu Agentury. A potom jsem si kleknul k tý posteli a pustil se do práce.

Sára za mnou ty rabiáty poslala, jak slíbila, ale mně se povedlo uklouznout zadem, protože ji naštěstí nenapadlo poslat Templetonovy lidi, aby hlídali všechny východy hotelu. Možná nebylo možný odvolat tolik poskoků od toho hlavního případu na Columbus avenue. Možná měl Templeton v pácu něco mnohem důležitějšího. Na ulici jsem si chytil taxíka, kterej mě odvez až ke zříceninám lemujícím York avenue. Taxikář byl Vietnamec a odmítal jet blíž ke Queensboroughskýmu mostu než ke Třetí avenue. Podstrčil jsem mu pět set dolarů a on v sobě přece jen vydoloval ještě trošku odvahy a dojel se mnou až na roh Druhý avenue a Východní Jednašedesátý ulice. Když mě vysadil, dvakrát se pokřižoval, šlápl na plyn a bez soucitu s vozem uháněl zasviněnou ulicí po rozmláceným asfaltu co nejrychlejš pryč. Díval jsem se za ním a cítil se opuštěnější, než jsem počítal. Manhattanská obloha nade mnou měla barvu podmáslí smíchanýho s blátem a já na chvíli nesmyslně zalitoval, že jsem si s sebou nevzal zbraň. Devítimilimetrovej Samson-L4 Enforcer, kterýho jsem si koupil už skoro před čtyřma rokama v jedný hollywoodský zastavárně, ležel v hotelu ukrytej v uzamykatelný přihrádce mýho kufru. Jenže jsem věděl, že kdyby mě zadrželi při průchodu bariérou bez propustky a našli u mě nezaregistrovanou zbraň, byl by to průser – empíci by měli solidní důvod, aby mi mezitím, co by prověřovali moje papíry a mou hlášku, že pracuju pro Agenturu, nesmazatelně poznamenali ksicht.

Vydal jsem se na sever. Pod nohama mi hlasitě křupal sníh. Vyhrnul jsem si límec kabátu, abych se chránil proti větru, kterej rozezleně hvízdal mezi prázdnejma, vyhořelejma budovama. Doslech jsem se, že kolem přístupu z Třiašedesátý ulice nehlídá Bezpečnost moc pečlivě. Možná budu mít kliku. Už se to párkrát přihodilo.

„No jo, ale co přesně jste chtěl na tom ostrově najít?“ ptal se mě Buddharev Krishnamurthy, když se mnou dělal interview pro svou druhou knihu o technošamanismu a posthumanistech z Rooseveltova ostrova, za kterou pak dostal Pulitzerovu cenu.

„Chybějící kamínky do mozaiky, řek bych,“ odpověděl jsem.

„Ale proč jste tak riskoval? Jestli jste opravdu tak nenáviděl Templetona, proč takhle nasazovat krk, abyste něco zjistil zrovna pro Agenturu?“

„Asi ze zvyku,“ řek jsem mu na to. Usrkl jsem trochu tequily a usilovně jsem se snažil vzpomenout, jak dlouho mi to tehdy trvalo, než se mi podařilo proklouznout mezi strážema a dostat se na most. „Ze zvyku, a protože mě trápily zlý sny,“ dodal jsem. A pak jsem pokračoval: „Ale nikdy jsem netvrdil, že jsem to dělal pro Agenturu.“ Bylo mi jasný, že mu říkám víc, než jsem původně chtěl. Ne že by na tom záleželo. Nic z toho mýho interview neprošlo cenzurou a do tisku.

Držel jsem se uprostřed vozovky a uhnul stranou k okrajům mostu, jenom když se mi do cesty postavily zrezivělý a ohořelý vraky aut nebo zbytky protidemonstračních zátarasů. Západní kanál se pod zamračenou oblohou konce února blýskal temnejma duhovejma barvama a po olejnatý hladině řeky to líně tančilo milionem mihotavejch barev. Vítr naříkal mezi mostníma konzolema jako siréna, oznamující moje neoprávněný vniknutí do zakázanýho prostoru každýmu, kdo by chtěl naslouchat. Čekal jsem, že každou chvíli uslyším rotory helikoptéry nebo kroky hlídky vracející se z Queensu, nebo že mě zničehožnic skolí ze zálohy kulka nějakýho odstřelovače. Třeba to bylo spíš zbožný přání.

Přesně v polovině mostu jsem objevil schody, který vedly dolů na ostrov – přesně tam, kde jsem na ně měl podle mýho kontaktu z městský hygienický služby narazit. Podíval jsem se na hodinky. Chybělo pět minut do poledne.

„A povíte mi něco o těch svých snech, pane Paine?“ zeptal se Krishnamurthy. Těsně před tím mi objednal další pivo a dalšího panáka tequily. Jeho hlas připomínal hedvábí politý smetanou – zněl svůdně, měl narušit obezřetnost dotazovanýho právě na tak dlouho, aby se mu dalo nahlídnout do všech škaredejch koutků a škvírek duše. „Slyšel jsem, že hodně uklízečů mívalo tehdy problémy s nočními můrami, protože ještě nebyly k dispozici ty nové plošné paměťové filtry. Od té doby, co se začaly standardně aplikovat, klesl počet sebevražd skoro o polovinu. Věděl jste to, pane Paine?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ta zpráva se ke mně asi nedostala. Já jsem poslední dobou nějak mimo cvrkot.“

„To jste šťastnej člověk,“ ujistil mě. „Za to byste měl dát na modlení. Ale aspoň jste to v pohodě zvládnul. Zachoval jste si zdravej rozum.“

Jestli se dobře pamatuju, po tomhle jsem ho poslal někam. Vím určitě, že o žádnejch svejch snech jsem mu nevyprávěl.

„Co tam dole vidíte, Diete? Nějak mě začínají zlobit senzory,“ hlásila Sára a v těch snech, v době, kdy ještě nebyl k dispozici dolaďovací stříbrnej čip, jsem vždycky udělal ještě jeden neohrabanej krok k okraji průrvy, vyhlodaný horkou vodou vyvěrající z hloubi ledovýho moře skrz trhliny podle Velký Charonovy vrásy. Do řídký atmosféry Europy stoupal vysokej sloup slaný páry, kterej zahaloval západní obzor a postupně se rozpadal v nevšímavý temnotě vesmírnýho prostoru.

Věděl jsem, že už se přes ten okraj nechci podívat. Už jsem tam stál mockrát a vždycky to bylo stejný, a v tý chvíli mi došlo, že na povrch Europy lidská noha ještě nikdy nedošlápla a že se mi to jenom zdá. Do hajzlu, poslouchejte, co vám říkám. Byl to sen. Že by to bylo oxymóron?

„Máme spojení?“ ptala se Sára. „Slyšíte mě?“

Neodpověděl jsem. Měl jsem v ústech tak sucho, že jsem nemoh mluvit. Vyschlo mi v nich strachem a nejistotou a ze špatnýho vzdechu, kterej mi cirkuloval v přilbě meziplanetárního skafandru. „Potřebuju potvrdit spojení, Diete. Slyšíte mě?“

Tlama Sakpaty, ta morová brána, na mě bezzubě, nenasytně zívala přímo přede mnou, z jedné strany na druhou široká skoro devět kilometrů. A k vodě dole to bylo přes třináct kilometrů. Stál jsem přibližně uprostřed obrovskýho zmrzlýho vulkanickýho pole, který poprvé vyfotografovala sonda Galileo v roce 1998 při patnáctým oběhu kolem Jupitera. Konvekční tlaky tu vyzvedly nad povrch Europy gigantický dómy, který nakonec popukaly a zbortily se svou vlastní vahou a zřítily se do oceánu. Udělal jsem další krůček a málem jsem při tom na ledě uklouzl. Napadlo mě, jak daleko jsem asi od místa, kde přistál IcePIC.

„Jste na příjmu, Diete?“

„Věříš na hřích, Diete?“

A živou tvář tu nepotkáš,

a všude kolem led.

Sára postaví šálek s kávou na stolek a zadívá se na mě z protější strany našeho pokoje na Cahuenga Boulevardu v Los Angeles. Její oči jsou ještě její oči, plný netrpělivosti a kdovíjakejch tajemství. Sáhne po cigaretě a já si přeju, aby tahle část nebyl sen, abych se moh vrátit sem a začít znova. Tohle slunečný losangeleský ráno nemá Sára na sobě nic kromě podprsenky a kalhotek a já se pořád ještě choulím na tom teplým místečku, který po ní v posteli zbylo. Vrátit se a změnit všechny vyslovený slova. Změnit každej den, kterej uplynul mezi tehdy a teď.

„Zítra ráno jim mám říct, jak jsem se rozhodla,“ sdělí mi a zapálí si cigaretu. Kouř se jí zavěsí nad obličej jako chuchvalec mlhy.

„Tak jim pověz, že potřebuješ víc času,“ radím jí. „Že si to ještě musíš promyslet.“

Zavrtí hlavou, „Člověče, tam se s člověkem moc neserou,“ řekne. „Na Agentuře nemůžeš chtít, aby ti dala víc času. Na ní nemůžeš chtít vůbec nic.“

„Tak já nevím, co bys chtěla, abych ti na to řek, Sáro.“

„Tentokrát bych vážně moc potřebovala, abys mi poradil,“ zašeptá a odklepne popel do prázdného kelímku od limonády.

To žebra lodi přes slunce

tu temnou kladou mříž?

Postoupil jsem ještě o kousíček blíž k tý propasti a zatoužil, aby to už skončilo a já se probudil. Kdybych se moh probudit, nemusel bych se na nic koukat. Kdybych se moh probudit, čekala by na mě flaška whisky nebo bourbonu nebo tequily a moh bych se napít něčeho, co by mi zlikvidovalo to sucho v hubě. Za mnou vycházelo slunce, bledej kotouč ztracenej mezi hvězdama, a ve sluchátkách mi to splašeně bzučelo a praskalo.

„Jestli o to máš zájem, tak to vem,“ řek jsem. Takhle to dopadne vždycky – pokaždý řeknu něco, co se pak nedá vzít zpátky. „Já ti nebudu stát v cestě.“ Věděl jsem, že to je to poslední, co Sára chtěla slyšet. Konec. Opona padá a všichni se jdou klanět. Příští den, je to středa, ji odvezu na letiště a v 16.15 ji nechám odletět do Washingtonu.

Ještě nikdy jsme nebyli tak sami.

Těchhle sedm slov napsala Ronnie tu noc, co se zabila, na zeď svýho pokoje v La Case vlastní krví.

Po mejch botách nezůstávaly na hladkým, modrobílým ledě sebemenší stopy. Ještě pár kroků a konečně jsem stál přímo u propasti. Opatrně jsem po širokým ledovým bloku, kterej vyčníval několik metrů nad ní, postoupil až na kraj. Pára, která z hlubin tý obrovský díry vytrvale stoupala, vyžehlila hrany tý plástve už dávno dohladka. Nakonec ten blok odtaje, udolanej horkou párou zdola, a zřítí se do tý rozčeřený propasti. Zhluboka jsem se nádech suchýho, zatuchlýho vzduchu uvnitř přilby a pak jsem upřel pohled do tlamy Sakpaty pod sebou.

„Můžeš mi říct, Diete, co jsme čekali? Co jsme tam chtěli najít?“ ptala se mě Ronnie. „Co jsme si mysleli, že tam bude? Malí šediví mužíčkové, kteří nám pomůžou vyřešit všechny záhady vesmíru, celí natěšený na naše dotazy? Pár neškodných kreaturek, tvrdošíjně přisátých ke dnu jinak neživotného moře? Já si nemůžu vzpomenout. Snažím se, ale marně.“

„Já bych řek, že na tom teď už nezáleží,“ opáčil jsem a ona se znovu rozplakala.

„Čekalo to tam na nás, Diete,“ vzlykala. „Čekalo to tam na nás celou tu dobu, milion zasranejch let, pěkně samo a ve tmě. A vědělo, že dřív nebo pozdějc přijdeme.“

Sára stála na ledě za mnou, nahá, a vítr jí surově drásal umělou kůži.

„Proč sem pořád chodíš?“ zeptala se. „Co bys tady chtěl najít?“

„A proč ty sem pořád chodíš za mnou?“

„Vypnul jsi spojení. Nedostávala jsem od tebe signál. Nedal jsi mi na vybranou.“

Otočil jsem se zády k té díře a obrátil se čelem k ní, ale vítr ji už mezitím roztrhal na kusy a roznes po celý pláni.

Ještě nikdy jsme nebyli tak sami.

A pak jsem najednou v potrubí a kloužu Cestou uklízečů, hladce, bez tření, vysoko nad zmrzlým měsícem, a čekám na ten oslepující, rozzářenej okamžik naprostý agónie, kdy se moje mysl otře o tu druhou mysl. Na tu chvíli, až se bude chtít schovat, ztratit se, a já po ní sáhnu a polapím ji a vytáhnu ji na světlo, i když bude ječet strachy. Slyším vrčení neviditelnejch zařízení, jak se technici venku snažej držet se u mě, blízko toho, co se se mnou děje.

Stojím sám na pokraji Sakpatovy tlamy, kde ještě žádnej člověk nestál, u paty postele na Columbus avenue, v letištní hale, kde se loučím se Sárou. Mám u sebe všechny kamery, všechny svoje přístroje, protože je pozdějc budu potřebovat – až to víření přestane a já budu jako opilej a dál pak bude třeba všechno oběhat pěkně pěšky.

Kdy už budu mít jen jedinej úkol – vystopovat nosiče, kterej tu nákazu šíří, a prohnat mu – nebo jí – hlavu kulí.

Přešmiknout tu šňůru. Navázat volný konce.

„Věříš ve hřích, Diete?“

Namísto kříže albatros…

„Je to jenom obyčejná otázka. Přestaň v ní vidět kdovíco.“

„Jste na příjmu?“ ptá se znovu Sára. „Centrála vás nemůže zachytit.“ Postoupím ještě blíž k propasti, ale ona přede mnou najednou o kousek ustoupí. Obloha, hvězdy na ní a nekonečná noc zčásti mizí v páře, která z ní stoupá.

Po Východní ulici jsem na ostrově dorazil až na Hlavní třídu. Šel jsem tak rychle, jak mi to dovoloval sníh a černej led a všelijakej sajrajt, kterým byla komunikace zaneřáděná. Procházel jsem kaňonem mezi cihlama a ocelí, mezi rozbitejma oknama a šedivým betonem, rozpadlejma ruinama, který zbyly po tom, co federálové Rooseveltův ostrov odepsali, postavili kolem ty vysoký zátarasy a umyli si nad ním počestný ruce. Upíral jsem oči na vozovku před svejma nohama, ale cítil jsem, že mě jiný, cizí oči pozorujou a sledujou a ptají se samy sebe, jestli tenhle chlap přináší nějaký problémy, nebo je to jenom nějakej cvok, co touží po vlastním pohřbu. Mohlo to bejt obojí. Ani já jsem nevěděl docela jistě, která z těch dvou možností platí. Ve sněhu a zmrzlým blátě byly tu a tam stopy, většina podle všeho po lidech.

Blízko zpustlýho prostoru, kterej kdysi bejval Blackwellovým parkem, jsem zaslech nějaký volání, který se ke mně neslo přes ostrov.

Byl to osamělej, vystrašenej zvuk, a tak jsem ještě trochu zrychlil.

Přemejšlel jsem, jestli se Sára nepokusí vyslat za mnou nějakou záchrannou výpravu, jestli s ní teď Templeton a jeho hoši nevytírají podlahu za to, že mě nechala pláchnout. Říkal jsem si, že mě Templeton už možná pokládá za mrtvýho, kope se do zadku, že mě nedal líp hlídat, a snaží se vymyslet, jak to všechno vysvětlí papalášům ve Washingtonu. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem dorazil na severní cíp ostrova, k rozpadajícímu se komplexu nemocnice Birda S. Colera. Když se militantní protigenetický anarchisti, kterejm velela ta schizofrenní ženská, bejvalá filmová herečka, která si říkala Kirke Devatenáct, na podzim devětašedesátýho roku rozhodla napadnout Manhattan, nárokovala si ten starej špitál jako svůj hlavní stan. A když se armáda rozhodla použít minomety, odnesla to nejhůř právě Colerova nemocnice. Kirke Devatenáct zabil odstřelovač, ale našla se spousta pošuků, připravenejch obout si takříkajíc její boty.

Pod únorovou oblohou, těhotnou sněhovou plískanicí, vypadala nemocnice jako po těžký bitvě. Pokoušel jsem se nemyslet na tu příšernost v tom bytě, na to, co jsem den předtím viděl a slyšel, co jsem při tom cejtil, na ten zoufalej proud hrozeb a slibů a modliteb, co na mě ten tvor chrlil a vyplivoval, když jsem konečně pronik na konec tý mihotavý éterový roury a zahájili jsme ten náš společnej tanec.

Uvnitř nemocnice to páchlo jako v zoologický zahradě – ve zmírající, zapomenutý zoologický zahradě; ale aspoň mě tam už nebičoval ten silnej vítr. Tváře a prsty jsem měl docela necitlivý. Jak by se asi Agentura dívala na uklízeče, kterej přišel o prsty? Odhodili by mě na hromadu odpadků někam na smetiště, nebo by mě vybavili fungl novou, v Ósace vyrobenou soupravičkou, kvalitnější než původní vybavení? Že by si trošku zakouzlili s mou biomechanikou, nějak podobně, jak kdysi zapracovali na Sáře? Kráčel jsem dlouhou přízemní chodbou, kolem dveří a dveřních otvorů bez dveří, temnejch a šerosvitnejch místností, ve kterejch to hrálo matoucí směsicí stínů a světla, až jsem došel k řadě výtahů. U všech byly víc či míň pootevřený dveře, takže za nimi byly vidět zaprášený šachty se strojovým vybavením a zrezivělejma kabelama. Na chvíli jsem se tam zastavil a sledoval, jak mi prsty a rty začínají pomalu přicházet k sobě, jak mi v nich ty špendlíky a jehly roztávají, a poslouchal, jak to v budově kolem mě výhrůžně šeptá.

„Jsou to všechno zvířata,“ ušklíbla se Sára den předtím. Ale nebyli, stejně tak, jako ona nebyla jenom stroj. Věděl jsem, že Sára je dost chytrá na to, aby přesně rozpoznávala, co je pravda, dávno předtím, než jí do hlavy nacpali tu spoustu hardwaru. I když to nikdy nemohla přiznat – ani sobě, ani nikomu jinýmu. Kyborgové a sešívanci byli jenom opačný póly jedný jediný rebelie proti lidstvu – černý pěšci, bílý pěšci, Sever a Jih na tý samý složitý postevoluční cestě. Ne že by mi na tom nějak zásadně záleželo. A nezáleží ani teď. Ale jak jsem tam tak stál a od huby mi šla pára a cejtil jsem, jak se mi do rukou vrací cit, štvala mě ta její arogance dodatečně víc než obvykle. Pokud jsem moh posoudit, největší rozdíl mezi Sárou a čímkoli, co mě v tom rozbořeným špitále mohlo to odpoledne čekat – a možná vůbec jedinej rozdíl, kterej byl důležitej –, spočíval v tom, že muži a ženy, který měli moc, mohli její druh bytostí užitečně využít, kdežto sešívanci a mutanti pro ně nepředstavovali nic jinýho než zbytečnou svízel. Mohlo se to vyvinout i jinak. A možná ještě vyvine.

Nedaleko těch výtahů bylo schodiště a já po něm vystoupal až do třetího patra. Nenapadlo mě vzít si s sebou baterku a tak jsem se držel u zdi, abych se v tom přítmí nepřerazil, ale stejně jsem párkrát zakop o něco, co tam odpadlo ze stropu či odkud.

Ve třetím patře na mě čekalo to dítě.

„Co tady chcete?“ vyštěklo a zamžikalo na mě zlatavejma očima dravého ptáka. Byl to kluk, a pod pláštíkem z jemný žlutohnědý kožešiny byl nahatej.

„A co ty seš zač?“ zeptal jsem se ho.

„Mantichora říkala, že přijdete. Viděla vás na mostě. Co tu chcete?“

„Hledám děvče, který se jmenuje Jet.“

Kluk se rozesmál, podivným zajíkavým smíchem, a obrátil oči ke stropu. Pak se naklonil dopředu, upřeně, vyčkávavě se na mě zadíval a kolmý panenky těch jeho zlatavejch kukadel se maličko rozšířily.

„Tady žádný děvčata nejsou, milej pane,“ zachechtal se dušeně. „Už dávno ne. Děláte si srandu nebo co?“

„Tak teda – je tu někdo jinej, kdo se jmenuje Jet? Musel jsem urazit dlouhou cestu, abych si s tou osobou moh promluvit.“

„A máte u sebe pistoli?“ zeptal se. „Nebo třeba nůž?“

„Ne,“ já na to. „Jenom s ní potřebuju mluvit.“

„Vy se vypravíte mezi sešívance, a nemáte ani pistoli nebo aspoň nůž? Tak to musíte mít koule velký jako moje pěst.“ A pro větší názornost mi před oči nastavil sevřenou pěstičku. „Nebo se vám možná už nechce žít.“

„Možná,“ přisvědčil jsem.

„Touhle dobou je tady maso vzácný,“ zachechtal se znovu a olízl si tenký ebenový rty. Na druhým konci chodby něco tiše zamručelo a kluk se přes rameno ohlíd. Pak otočil hlavu zpátky ke mně. Usmíval se, chladným úsměvem, kterej nebyl ani krutej, ani laskavej, ale odkrejval jeho dlouhý špičáky a řezáky. Tvářil se zklamaně.

„Všecko má svůj čas,“ řek a vzal mě za ruku. „Všecko má svůj čas.“ Nechal jsem se vést k hladovejm stínům přikrčenejm na druhým konci chodby.

Nedlouho před koncem svý knihy Emmanuel Weatherby-Jones píše: „Ty pohromy, všechny ty nešťastné události, jež následovaly po návratu sondy IcePIC, který je vlastně vyvolal, je možné pokládat za největší prohru lidstva. Dlouhá tisíciletí jsme si kladli otázku, zda jsme ve vesmíru sami. Pravda je, že tato otázka zrodila podstatnou část základního obsahu světových náboženství. Avšak když jsme na ni konečně dostali odpověď, byli jsme nuceni si přiznat, že nám bylo mnohem lépe a volněji v naší dřívější, zmizelé nevědomosti.“

Ještě nikdy jsme nebyli tak sami. V tomhle měla Ronnie pravdu.

Když jsem vycouval z kontaktu a technici napevno uzamkli signál vysílanej tou bytostí a kontrolní vlny se s šíleným cinkotem začaly odrážet od zahnívajících stěn tý ložnice na Columbus avenue a když mi zdravotník píchnul nějaký stimulans, aby se mi vyčistila hlava a trefil jsem domů, posadil jsem se na podlahu a rozbrečel se.

Na tom nebylo nic neobvyklýho. Brečel jsem skoro pokaždý. Ale aspoň jsem neblil.

„Dobrá práce,“ pochvaloval si Templeton a položil mi těžkou ruku v rukavici na rameno.

„Neserte mě. Já je slyšel. Já je slyšel. Oba, vy kreténe.“

„Dělali jsme, co jsme mohli, Diete. Víc morfia se do vás už natankovat nedalo, to byste nám zhebnul.“

„Panebože. Kristepane…“ vzlykal jsem, až jsem marně lapal po dechu. Srdce jako by mi v prsou vířilo v pořád menších kruzích, usmažený dokřupava velkou injekcí syntetadrinu, kterou mi zdravotník vpálil do levý paže. „Zabte je, Templetone. Zabijte je co nejrychlejš. Okamžitě!“

„Musíme postupovat podle protokolu,“ uklidňoval mě chladně, s pohledem upřeným na tu hromadu masa a kostí a protoplazmy svíjející se na posteli. Z místa, kde muž míval ústa, vyhřeznul krvavě rudej šlahoun a začal se úporně zavrtávat do prohnutý matrace. „Napřed vás musíme vyslechnout a přesvědčit se, jestli se v nich zastavil krevní oběh, a pak teprve zrušíme všechny životní funkce.“

„Hovno!“ křik jsem, sáh po berettě, kterou měl připnutou v podramenním pouzdře, a vytrh ji z něj tak prudce, že na mě Templeton málem padnul. Odstrčil jsem ho od sebe a zamířil na tu hrůzu na posteli.

„Diete! Ať vás ani nenapadne zmáčknout spoušť!“

„Vás ať třeba spolkne peklo,“ zašeptal jsem k němu, k celý tý proklatý Agentuře, k tý hrůze na posteli a k tomu jedinýmu rozbolavělýmu oku, který se na mě pořád ještě upíralo. Stisk jsem spoušť, vysypal celej zásobník do toho, co zbylo z napuchlejch lebek toho muže a tý ženy a doufal, že to bude stačit.

Pak kdosi hrábnul po tý zbrani a já ho nechal, aby mi ji odebral.

„Vy idiote bláznivej,“ křičel na mě Templeton. „Pitomče zatracenej, pošukanej! Až tuhle akci tady skončíme, máte padáka. Je vám to jasný, vy blbče? Jste vyřízenej, Diete!“

„Já vím,“ odsouhlasil jsem to a dřepnul si znova na podlahu. V tichu, který vystřídalo rachot tý střelby, bylo slyšet jen pípání kontrolek.

V uších mi zvonilo a ta žlutá mlha si na mě sedala jako rubáš.

Aspoň já si namlouvám, že se to takhle nějak odehrálo. Pozdě v noci, když nemůžu spát, když mi nepomůžou ani prášky, ani chlast, si rád představuju, že se v mým promrhaným, zasraným životě přece jen vyskyt jeden moment, kdy jsem projednou udělal, co jsem udělat měl.

Ať už se tehdá ve skutečnosti stalo cokoli, jsem si jistej, že to už někdo někde zaznamenal. A že už to nikdy nebudu muset udělat znova.

V jedný místnůstce na konci tý chodby ve třetím patře, plný neuvěřitelnýho nepořádku, seděla u vybombardovaný díry, která před tou kanonádou byla oknem, ženská s kočičí tváří a s nervózníma, škubavýma ušima. Trochu světla tam zajišťovalo jenom mdlý zimní slunce venku. Chlapec se jí posadil u nohou, ale ani na vteřinu ze mě nespustil oči. Ta žena – jestli měla nějaký jméno, já se ho nikdy nedozvěděl – se na mě jenom jednou krátce podívala, hned když jsem tam vešel. Plamínky v jejích očích rázem sežehly veškerej dojem, kterej jsem na ni udělal, a já byl rád, že se vzápětí otočila zpátky k tomu otvoru ve zdi a zadívala se přes řeku na sever směrem k rafineriím Astoria a siluetě Wardova ostrova.

Řekla mi, že to děvče odtamtud odešlo někdy před tejdnem. A neměla ponětí, kde by právě teď mohla Jet Miyake bejt.

„Občas sem přinese něco k jídlu nebo léky,“ dodala. Potvrdila mi tím, co jsem si stejně domejšlel. Tehdy se našlo hodně lidí, co byli ochotný riskovat vězení nebo dokonce smrt, aby na Rooseveltův ostrov donesli něco potřebnýho. Možná je to pořád stejný. Co já vím.

„S těmi jejími rodiči – to je mi moc líto.“

„Šlo to rychle,“ lhal jsem. „Moc se netrápili.“

„Z vás čiší smrt, pane Paine,“ řekla a natáhla do sebe nosem trochu vzduchu. Kluk u jejích nohou se zasmál, objal si paže a začal se kejvat ze strany na stranu. „Je vám v patách. Řekla bych, že jste něco jako její posel.“

„Já si to někdy myslím taky,“ přiznal jsem se.

„Lovíte ty vetřelce?“ zapředla.

„Dá se to tak nazvat.“

„Je v tom jistá ironie, nemyslíte? Náš svět umíral. Svůj svět jsme otrávili, a tak jsme začali pátrat po životě někde jinde. Řek byste, že jsme našli to, co jsme hledali, pane Paine?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „A nevěřím, že by se nám to mohlo někdy podařit.“

„Vraťte se do města, pane Paine. Po setmění tady nebudete v bezpečí. Lidi mají hlad. Naše děti tu nemají co jíst.“

Poděkoval jsem jí a vyšel z místnosti. Ten kluk mě vyprovodil až ke schodům. Tam se zastavil, sed si na podlahu a začal se sám pro sebe pochechtávat. Jeho smích se odrážel od stěn chodby, ještě když jsem pomalu, krok za krokem, nejistě sestupoval po temným schodišti. Stejnou cestou, kterou jsem přišel, jsem se dostal ven a potom po Hlavní ulici dorazil zpátky na Východní, prošel těma zpustošenejma kaňonama, a dokud jsem zase nestál na mostě, ani jednou jsem se neohlíd.

Tu dívku, Jet Miyake, jsem našel o dva dny pozdějš v suterénu sídla Buddhistický společnosti zázračnýho osvícení dole na Madisonově ulici. Agentura měla záznamy o jistým tamním knězi, podle kterejch sympatizoval se sešívanci z Rooseveltova ostrova. Jet Miyake stačila vzít roha, protože tyhle lidi se vždycky pokusí utýct, když můžou. Pronásledoval jsem ji Uličkou mechaniků a po Henryho ulici až pod starej Manhattanskej most. Pokusila se mě tam setřást v bludišti tržních kiosků, mezi pultama s chobotničkama a olihněma, úhořema a tuňákama, navršenejma na závějích drcenýho ledu. Zkusila zajet do jedněch zadních dveří a málem se jí podařilo v nich zmizet, ale na vlhkým betonu uklouzla a skončila jak široká tak dlouhá na hromadě sáčků se sušenejma japonskejma nudlema a konzerv s kuřecí polívkou, který tam byly narovnaný. Všechny detaily si nepamatuju – vidím před sebou jenom to děvče, cejtím pach ryb a slyším rachot plechovek dopadajících na beton a naštvaný a vyděšený hlasy stánkařů a zákazníků. Ty chobotničky a nudle tam ale taky musely bejt. Nevím. Asi se snažím zapomenout, že nejde o žádnou fantazii, že se to doopravdy stalo, že si to dodatečně nevymejšlím.

Někdy.

Někdy se chovám jako divoch.

Přitisk jsem jí hlaveň pistole k pravýmu spánku a genetigrafem jsem kontroloval, jak je na tom zdravotně. Zatínala zuby a mlčky ke mně zvedala oči. Přístroj neomylně zjišťoval, že je těžce nakažená, poničená jako newyorskej sníh. Já ovšem vůbec nepotřeboval, aby mi to hlásilo blikající červený světýlko genetigrafu. Musela mít velký bolesti – dlouhodobí nositelé nákazy je mají vždycky. Člověk to moh vyčíst z jejích očí, z potu, kterej jí stékal po tvářích, z namodralejch rtů. Určitě to v sobě nosila už měsíce. Bylo mi jasný, že by to musel bejt zázrak, kdyby nakazila jenom ty svoje rodiče. Ukázal jsem jí displej genetigrafu, vysvětlil jí, co to znamená, a řek jí, co teď budu muset udělat.

„Stejně se vám to nikdy nepodaří zastavit,“ řekla a hořce, chabě se usmála. „I kdybyste zlikvidovali bůhvíkolik lidí, je už pozdě. Pozdě bylo už na začátku.“

„Je mi to líto,“ řek jsem, ať už jsem to myslel upřímně, nebo ne, a stisk jsem spoušť. Pistole zaburácela jako hrom v láhvi a v tom okamžiku přestalo to děvče bejt můj problém. Stalo se z ní další mrtvý tělo, připravený pro sanitární službu.

Stal se ze mě nespolehlivej vypravěč. Možná jsem ale byl nespolehlivej vypravěč už od začátku. Stejně jako jsem byl od začátku zbabělec a pokrytec.

Já jsem totiž Jet Miyake nezabil.

„Stejně se vám to nikdy nepodaří zastavit,“ řekla. Až sem to platí. „I kdybyste zlikvidovali bůhvíkolik lidí, je už pozdě. Pozdě bylo už na začátku.“

„Je mi to líto,“ řek jsem.

„Sami jsme si to sem přivezli. Pozvali jsme si to sem, a ono se tomu tady líbí. A chce to tady zůstat.“ Opravdu se usmála, ale byl to spokojenej, i když skrytej úsměv. Trochu jsem ustoupil a odtáh jí ústí pistole od hlavy. V kůži na spánku vytlačilo kroužek.

„Ustupte laskavě, pane Paine,“ řekla Sára, a když jsem se otočil, stála pár kroků za mnou a mířila na to děvče směšně malým uhlově černým revolverem. Vypálila dvakrát a čekala, až se Jet Miyake přestane křečovitě cukat. Pak děvčeti třetí ranou prostřelila hlavu – pro jistotu. Sára byla vždycky důkladná.

„Templeton si myslel, že byste moh nakonec změknout,“ oznámila mi. Obešla mě a šla svou práci zkontrolovat. „Je vám jasné, že po tomhle s velkou pravděpodobností končíte.“

„Měla pravdu, co?“ zamumlal jsem. „Dřív nebo pozdějc to stejně prohrajem.“ A chvilku jsem uvažoval, jestli bych neměl vpálit pár kulek do hlavy Sáře – zmáčknout spoušť a rozstříknout její mozek a krev po betonovým podkladu rybího trhu. Třeba by to byl akt milosrdenství. Ale asi jsem ji přece jen nemiloval tolik, jak jsem si vždycky myslel. Kromě toho by technici z Agentury pravděpodobně sesbírali, co by po ní zbylo, a zase to smontovali dohromady.

„Jeden den za druhým, pane Paine,“ řekla. „Jedině tak je možné uchovat si zdravý rozum. Hezky jeden den po druhém.“

„Žádná minulost, žádná budoucnost.“

„Když se na to chcete dívat takhle, prosím.“

Zvedla se a natáhla ke mně ruku. Odepnul jsem pistoli a odevzdal ji Sáře i se střelivem. Pak jsem stejně naložil i s genetigrafem. Převzala ode mě i ten.

„Pro další vybavení pošleme někoho k vám do hotelu. Všechno to tam připravte. Letenku zpátky do Los Angeles máte.“

„Ano,“ potvrdil jsem jí. „Letenku zpátky do Los Angeles mám.“

„Vydržel jste u nás déle, než jsem počítala,“ poznamenala.

Nechal jsem ji tam stát nad tělem té dívky, aby ohlásila splnění úkolu a zavolala sanitáře. Příštího dne jsem se letadlem vrátil do Los Angeles a vyhledal tam bar, kde mě v žádným případě nikdo nemoh znát. Začal jsem s tequilou, přešel na skotskou a probudil se po dvou dnech, zabořenej obličejem do písku na pláži v Malibu. Myslel jsem, že tam zhebnu – tak mi bylo blbě. Slunce zrovna zapadalo, nad obzorem rozdělalo obrovskej požár a já sledoval, jak na tmavnoucí obloze postupně vyskakujou hvězdy. Jednu chvíli přes ni přeletěl meteor a vzápětí zmizel. Trvalo mi jen chvilku, než jsem objevil Jupitera, Pána nebes, Sběratele mračen – sotva víc než drobnou jasnou krůpěj nedaleko Měsíce.

přeložil Miroslav Jindra

Doslov Caitlín R. Kiernanové:

„Jízda na bílém býkovi“ byla napsána od dubna do května roku 2003 a pro mě je důležitá zejména tím, že jsem v ní poprvé využila první osobu, alespoň pokud jde o kratší práce. První osobu jsem nikdy neměla příliš v lásce, ať už jako autorka nebo čtenářka. A vždy, když jsem se s podobným příběhem setkala, zajímalo mě, proč a jak je tímto způsobem vyprávěna. Navíc, tenhle styl přináší problémy s pamětí a s její spolehlivostí. Když jsem se rozhodla napsat „Jízdu na bílém býkovi“ v první osobě, bylo pro mě důležité upozornit na fakt nespolehlivosti vypravěčovy paměti, a stejně tak na to, proč se on či ona rozhodl/a napsat tento příběh, chtěla jsem tyto věci zdůraznit. Podle mého názoru by jiný postup, i kdyby vzbuzoval dojem vzpomínek, ve skutečnosti ignoroval základní vlastnosti lidské paměti. Pokuste se představit si tu poslední (nejčerstvější) věc, která se vám stala a je přitom sdostatek významná na to, aby stálo za to si sednout a zaznamenat ji. A teď si zkuste vzpomenout na tu událost v lineárním pořadí, prostě tak, jako by šlo o hrubou kostru postupně na sebe navazujících událostí. Nyní se ještě pokuste vyplnit mezery tím, co kdo řekl, co kdo udělal, na co jste právě v té chvíli mysleli. Nemůžete. Nejde to. Tímhle způsobem lidská mysl nepracuje. Je to způsob, jak si představujeme, že lidská mysl pracuje, ale já se ztotožňuji s názory modernistů a věřím, že literatura by měla realitu popisovat věrněji, než jak na ni lidé ve skutečnosti nahlížejí. Vyprávění v první osobě je, mnohem víc než v té třetí, artefaktem a jako takový musí být prezentováno v kontextu s vypravěčovými úmysly i s jeho slabostmi. A nezaměňujte autora za vypravěče. Pokud se chcete vyhnout nevěrohodnosti, musíte Dietricha Painea považovat za vypravěče „Jízdy na bílém býkovi“. Já jsem, přinejlepším, pouze něco jako meta-vypravěč. Slyšíte jeho hlas, ne můj. Je to skoro jako herectví.

Všechny tyhle věci podle mě vyžadují, aby se autor a) vyhnul vyprávění v první osobě nebo b) respektoval jejich nutné využití. Pokud se rozhodne za b), musí si rovněž uvědomit neobyčejnou náročnost toho, jak převyprávět minulé události v dostatečně detailním, lineárním sledu.

„Jízda na bílém býkovi“ je důležitá také jako můj osobní návrat k science fiction poté, co jsem žánr na celých devět let opustila. Předtím jsem napsala pouze tři sci-fi příběhy, v letech 1993 a 1994 (počítaje v to mou první prodanou povídku „Mezi Flatironem a hlubokým zeleným mořem“ a mou první publikovanou povídku „Persefona“).

„Jízda na bílém býkovi“ je, stejně jako všechny moje sci-fi, ponurým příběhem. Pramení to z mé bytostné neschopnosti představit si cokoli jiného než neradostnou a nebezpečnou budoucnost. I když se to týká mého oblíbeného tématu – v tomto případě objevu mimozemského života, připadá mi, že je příliš mnoho způsobů, jakým by se události mohly hrozivě zvrtnout, nemluvě o tom, že je to dosti pravděpodobné.

Caitlín R(ebekah) Kiernanová (1964 – )

Američanka, narozena 26. 5. 1964 v irském Skerries poblíž Dublinu, již jako malá se spolu s matkou přestěhovala do Spojených států, dětství strávila v Leedsu v americkém státě Alabama. Již od mládí se věnovala archeologii a paleontologii, vystudovala geologii a paleontologii se zaměřením na obratlovce, poté nějakou dobu působila jako pracovnice muzea a obor rovněž vyučovala. Od roku 1992 je spisovatelkou z povolání, vedle fantastického žánru publikuje i v odborných paleontologických časopisech, nikdy se tedy své vášně pro dávnou historii zcela nevzdala. Spolu se svou partnerkou Kathryn Pollnacovou žije v Atlantě ve státě Georgia. Do žánru vstoupila povídkou Persephone (Aberrations 1995) a od té doby publikuje převážně v hororových antologiích, u nás ji známe díky povídce Escape Artist (The Sandman: Book of Dreams, ed. Neil Gaiman & Ed Kramer 1996, č. Umělec na útěku-Sandman: Kniha snů/Polaris 2000). Z kratších prací jmenujme tituly Onion (Wrong Things 2001) a La Peau Verte (To Charles Fort, with Love 2005), v obou případech jde o horor, k žánru science fiction se vrací pouze příležitostně, nejznámější je stále Riding the White Bull (Argosy 2004, č. Jízda na bílém býkovi-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Povídky shrnula do souborů Tales of Pain and Wonder (2000), From Weird and Distant Shores (2002), To Charles Fort, With Love (2005) a Alabaster (2006). Dále publikovala dva soubory „podivné erotiky“ pod názvy Frog Toes and Tentacles (2005) a Tales from the Woeful Platypus (2007). Od roku 1996 se věnuje rovněž komiksové scenáristice, začala na sérii The Dreaming pro DC Comics a pokračovala na ní až do jejího zrušení v roce 2001. Z komiksových alb jmenujme tituly The Girl Who Would Be Death (1998) a Bast: Eternity Game (2002), oboje vytvořené pro nakladatelství Vertigo. V letech 1996 až 1997 zpívala v gothic-folk-bluesové kapele Death’s Little Sister, kariéru zpěvačky opustila kvůli úspěšně se rozvíjející spisovatelské dráze. Debutový román Silk (1998) je pozoruhodným příběhem mladé ženy, jejíž psychické problémy, získané při nelehkém dospívání s šíleným otcem, se pohybují na nezřetelné hranici mezi halucinací a skutečným zhmotněním přízračných hrůz. Hrdinkou románu Threshold (2001) je paleontoložka Chance, která se vyrovnává s nedávnou smrtí rodiny i blízkých přátel. Přitom potkává zvláštní dívku a díky ní objevuje i přítomnost prastarého stvoření, jež odedávna krutým způsobem ovlivňuje okolní lidské životy. Na rozdíl od předchozího moderně pojatého hororu je tento román jakousi poctou klasickým hrůzostrašným příběhům. Chance se spolu se svým psychicky senzitivním partnerem Deaconem objevuje ve volném pokračování Low Red Moon (2002), kde čelí nadpřirozenými silami nadané vražedkyni, jež chce jejich nenarozené dítě využít jako krvavou oběť temným bohům. Deset let po událostech debutového románu se odehrává příběh Murder of Angels (2004), v němž se svět pohybuje na hranici zkázy poté, co se schizofrenní Niki ocitne ve zvláštní cizí říši zjevně obdařená schopností otevřít tamním bytostem průchod na Zemi. Román The Five of Cups (2003) byl ve skutečnosti napsán o deset let dříve, tedy jako vůbec první. Jde o poměrně netradiční příběh dívky, která bojuje se svým osudem upíra, jímž se stala proti své vůli, stále toužíc po navždy ztraceném životě normálního smrtelníka. Dosud posledním románem je Daughter of Hounds (2007), v němž ovdovělý Deacon vychovává samotářskou dceru, které se ve snech zjevují události usvědčující její dosavadní život ze lži a předpovídající příchod temnoty. Na samotný závěr jmenujme ještě samostatně vydané novely In the Garden of Poisonous Flowers (2002) a The Dry Salvages (2004). Caitlín R. Kiernanová je vysoce zajímavou osobností hororově laděné fantastiky, její díla jsou nekonvenčními příběhy naplněnými krutou beznadějí boje proti všudypřítomné temnotě a těší se široké čtenářské oblibě.

David Marusek

SVATEBNÍ ALBUM

Na Davida Maruska jsem poprvé narazil v jedné z ročenek Gardnera Dozoise, kde i v českém překladu vyšla povídka „Byli jsme radostí celí bez sebe“. Stejně jako ve „Svatebním albu“ se i ona soustředila na životy postav ovlivňovaných moderní technikou. „Svatební album“ jsem zprvu zamýšlel zařadit do časopisu Ikarie, jde přece jen o klasickou science fiction. Nakonec jsem se však rozhodl nechat si ho právě pro druhé Trochu divné kusy a i když do koncepce antologie příliš nezapadá, přesvědčil mě autorův důraz na hluboce lidský příběh. Fantastika měla v minulosti tendenci zabývat se pouze technickou či epickou stránkou vyprávění a já jsem rád, že v současnosti tomu tak není. Je to již deset let, co Gardner Dozois prohlásil, že o Maruskovi v budoucnu ještě mnohé uslyšíme. David bohužel dosud nebyl příliš plodným autorem, ale v poslední době ho viditelně povzbudil úspěch debutového románu a zdá se, že přece jen mírně přidá na tempu. Bezesporu patří k nadějným tvářím dnešní fantastické scény.

Anne s Benjaminem stáli v pózách, do kterých je naaranžovala simografka, těsně u sebe, ale nedotýkali se. Siraografka seřídila přístroj, nastavila časovač a vyklouzla z pokoje. Bude to jen chvilka, řekla. Měli za úkol být šťastni a myslet na samé hezké věci.

Pro jednou v životě byla Anne skutečně bezvýhradně šťastná a všechno kolem ní to štěstí ještě zvyšovalo: šaty, které patřívaly babičce; snubní prsten (jak byl studený, když jí ho Benjamin navlékl na prst!); kytice pomněnek a pryskyřníků v ruce; samotný Benjamin těsně vedle ní v tom uhlově černém fraku s růžovým karafiátem. Ten Benjamin, který vždycky pohrdal obřady, ale byl dobrý kamarád. Tváře mu zrůžověly, oči mu zářily jakýmisi divokými představami. „Pojď ke mně,“ zašeptal. Anne ho syknutím zarazila; při pózování se nemá mluvit a nesmíte se ani dotýkat, mohlo by to pokazit celý sim. „Už nevydržím čekat,“ šeptal. „Trvá to moc dlouho.“ A opravdu se zdálo, že to trvá déle než obvykle, ovšem tohle bylo profesionální snímání, žádná obyčejná domácí momentka.

Stáli na konci obývacího pokoje, blíž k ulici, vedle stolu s hromadou darů v pestrých obalech. Byl to Benjaminův městský dům, ona se sem sotva nastěhovala. Veškeré její poklady ještě odpočívaly v bednách v suterénu – až na pár kousků, které už stačila nechat vybalit: dubový jídelní stůl a židle, vysoký francouzský šatník ze šestnáctého století, prádelník z třešňového dřeva, vykládaný čajový stolek, zrcadlo ve stříbrném rámu, zavěšené nad krbem. Její starožitnosti pochopitelně nešly dohromady s Benjaminovým docela obyčejným moderním vybavením, ale slíbil jí, že celý dům předělají podle ní. Celý dům!

„Aspoň se políbíme,“ zašeptal Benjamin.

Anne se usmála, ale zavrtěla hlavou; na tyhle věci ještě bude spousta času.

Najednou se ze zdi vynořila hlava v černých brýlích a zběžně obhlédla pokoj. „Hej, vy!“ oslovila je.

„Je to naše simografka?“ zeptal se Benjamin.

Hlava promluvila do mikrofonu u úst: „Tenhle se povedl,“ a vzápětí zmizela, stejně náhle, jako se předtím objevila.

„Vážně právě teď prostrčila simografka hlavu stěnou?“ zamračil se Benjamin.

„Vypadá to tak,“ přisvědčila Anne, i když to nedávalo smysl.

„Podívám se, co se děje.“ Benjamin porušil pózu a vykročil ke dveřím, jenže nemohl uchopit kliku.

Venku spustila hudba, Anne přistoupila k oknu. Výhled do zahrady jí zakrývala modrobíle pruhovaná plátěná stříška, kterou si vypůjčili, ale zřetelně slyšela cinkot příborů na porcelánu, smích a hudbu, která hrála valčík. „Začali bez nás,“ řekla ohromeně, ale šťastně.

„To se jen tak rozehřívají,“ mínil Benjamin.

„Ne, kdepak. To je první valčík. Sama jsem ho vybírala.“

„Tak si pojďme zatančit,“ prohlásil a vztáhl k ní paže. Jenomže jeho ruce jí prošly v záblesku rozsypaných pixelů. Zachmuřil se a upřel na ně pohled.

Anne si toho sotva všimla. Nic nemohlo narušit její štěstí. Přitahovalo ji to ke stolu se svatebními dary. Velice dychtila otevřít ze všech dárků jen jeden – dlouhou plochou krabici ve stříbrně puntíkovaném obalu. Byl od prastrýce Karla. Co se týkalo dárků, bylo to s Anne současně nejsnazší i nejtěžší. I když všichni věděli o její vášni pro starožitnosti, málokdo měl prostředky a znalosti, aby jí mohl nějakou koupit. Sáhla po balíčku od Karla, ale ruka jí prošla skrz. Tohle přece nemůže být pravda, pomyslela si v rozjařeném zděšení.

Ale o chvilku později se potvrdilo, že to přece jen pravda je. Stěnou vstoupilo dovnitř tucet lidí se stejnými černými brýlemi – prastrýc Karl, Nancy, teta Jennifer, Traci, Cathy a Tom, družičky a další, včetně Anne samotné a Benjamina, stále ve svatebních úborech. „Dobrá práce,“ pravil prastrýc Karl, když si obhlédl pokoj. „Prvotřídní.“

„Áách,“ udělala teta Jennifer a porovnávala oba páry novomanželů, úplně stejné až na brýle. Anne bylo trochu nepříjemné, že ta druhá Anne má brýle, zatímco ona ne. A druhý Benjamin vypadal trochu opile a na klopě měl skvrnu od bílé polevy. Rozkrojili jsme dort, pomyslela si šťastně, přestože se na to nepamatovala. Pohovkou proběhla kupa dětí; Geri, družička v pastelových šatech, a Angus, který při obřadu nesl prsten, v dětském fraku, spolu s dalšími. Jejich řádění vyvolalo výbuchy digitálního hluku. Klidně by proběhli i Benjaminem a Anne, kdyby je dospělí nechali. Annin otec prošel stěnou s lahví šampaňského. Zastavil se, když spatřil Anne, ale obrátil se k té druhé a dolil jí sklenku.

„Počkejte!“ vykřikl Benjamin a zamával rukama nad hlavou. „Už mi to došlo. My jsme simy!“ Všichni hosté se rozesmáli, on se také smál. „Moje simy tohle říkají vždycky, co?“ Druhý Benjamin přikývl, že ano, a upil šampaňského. „Prostě jsem nikdy nečekal, že se stanu simem,“ pokračoval Benjamin. To vyvolalo další vlnu smíchu, takže rozpačitě dokončil: „Tohle nejspíš všechny moje simy říkají také.“

Druhý Benjamin prohlásil: „Takže teď máme obvyklé zjevení za sebou,“ a uklonil se. Hosté zatleskali.

Cathy spolu s Tomem přistoupila k Anne. „Podívej, co jsem chytila!“ pochlubila se kyticí pomněnek a pryskyřníků. „Nejspíš víme, co to znamená.“ Tom si soustředěně upravoval kravatu a zřejmě ji neslyšel. Anne však věděla, co to znamená. Znamenalo to, že hodili kyticí. Všechny ty prostoduché zvyky, na které se tak těšila.

„To se máš,“ řekla a předvedla pro srovnání vlastní kytičku, kterou stále ještě držela. Ta skutečná už uvadala a na okrajích byla trochu otřepaná, chybělo pár lístečků a snítek, zatímco ta její byla svěží a nedotčená a taková už zůstane napořád. „Na,“ nabídla, „vezmi si moji, ať máš štěstí dvakrát.“ Ale když se pokusila dát kytičku Cathy, nemohla ji pustit. Rozevřela ruku a objevila šev v místě, kde se kytice spojovala s její dlaní. Byla její součástí. To je legrační, napadlo ji, vůbec nemám strach. Odmalička ji děsila představa, jak najednou zjistí, že už není sama sebou. Někdy ji ten strach pronásledoval celé týdny: vědět, že nejsi sama sebou. Nezdálo se však, že by to jejím simům nějak zvlášť vadilo. Měla v albu asi tři tucty různých Anne od dvanácti let výš. Byla to dost mrzutá cháska, ty její simy, ale všechny se shodovaly, že být simem není zase tak špatné, když už jednou překonáš ten počáteční šok. Nejhorší jsou ty první chvíle, než se zorientuješ, vykládaly jí, a vynutily si od ní slib, že jim nikdy nevymaže paměť. Jinak by si musely pokaždé dávat všechno znovu dohromady. Proto Anne své simy nikdy neresetovala, když je ukládala. Mohla by sim z jakéhokoli důvodu úplně vymazat, ale neresetovala je, protože člověk nikdy neví, kdy se sám probudí jako sim. Tak jako dnes.

Připojila se k nim druhá Anne. Působila poněkud ochable. „No?“ oslovila Anne.

„No jasně,“ na to Anne.

„Otoč se,“ vybídla ji druhá Anne a zakroužila rukou. „Chci se vidět.“

Anne s potěšením poslechla. Potom vyzvala tu druhou: „A teď zase ty.“ A druhá Anne se jí také předvedla a ona měla radost, jak jí šaty sluší, i když to trochu kazily ty brýle. Nějak to dopadne, pomyslela si, tolik se mi to líbí. „Pojďme se na sebe podívat,“ zamířila k zrcadlu na stěně. Bylo veliké, zavěšené vysoko na stěně a nakloněné dopředu, aby se v něm člověk viděl jakoby shora. Ale simulovaná zrcadla neodrážejí a Anne byla zklamaná, ale i tak šťastná.

„Jé,“ udělala Cathy, „podívej se!“

„Na co?“ zeptala se Anne.

„Babiččina váza,“ odpověděla druhá Anne. Na krbové římse pod zrcadlem stál její nejvzácnější kousek, křehká broušená váza z průsvitného modrého křišťálu. Annina pra-pra-prababička ji nechala vyrobit na zakázku u belgického mistra Bollingera, nejproslulejšího evropského skláře šestnáctého století. O pět set let později byla váza stejně dokonalá jako v den, kdy ji dokončil.

„No teda!“ vyhrkla Anne, protože simová váza jako by zářila vnitřním světlem. Díky nějakému triku nebo možná chybě simografky jiskřila jako jezerní hladina za svitu měsíce, a když na ni Anne pohlédla, také se rozzářila nadšením.

Po chvíli druhá Anne řekla: „No?“ Ta jediná otázka obsahovala celou obvyklou sérii úvah, které končily: ‚Mám si tě nechat, nebo tě mám vymazat?‘ Protože někdy se sim nepodaří. Občas, když byla Anne při snímání v té své náladě, trpěl sim nesnesitelnými pocity viny nebo neutišitelnou sklíčeností a musela ho milosrdně zničit. Bylo lepší provést to okamžitě, na tom se všechny Anne shodly.

Anne chápala, že jde o neodkladnou záležitost, dokud ještě probíhá oslava a nevěsta se ženichem jsou sice už unavení, ale pořád nastrojení ve svatebním. Ještě by se mohl sejmout nový sim. „Budu v pořádku,“ prohlásila. „Vlastně, kdyby všechno zůstalo takhle, cítila bych se fantasticky.“

Anne si ji prohlížela těmi neprůhlednými brýlemi. „Víš to jistě?“

„Ano.“

„Sestřičko,“ oslovila ji druhá Anne. Anne vždycky oslovovala své simy jako sestry, a teď takhle oslovovali i ji. „Sestro,“ pokračovala druhá Anne, „tohle musí vyjít. Potřebuju tě.“

„Já vím,“ přikývla Anne. „Jsem tvůj svatební den.“

„Ano, můj svatební den.“

Na opačné straně pokoje se hosté smáli a tleskali. Benjamin – oba Benjaminové – všechny bavili jako obvykle. Ten v brýlích jim pokynul. Druhá Anne pravila: „Musím jít. Vrátím se.“

Prastrýc Karl, Nancy, Cathy s Tomem, teta Jennifer a ostatní odešli stěnou. Za zdí bylo slyšet polku. Benjamin ještě před odchodem vzal Anne do náruče, zaklonil ji a divadelně ji políbil. Jejich brýle o sebe klaply. Vypadám tak šťastně, řekla si Anne v duchu. Tohle je nejšťastnější den mého života.

Světla pohasla a její myšlenky se roztříštily jako sklo.

Stále zaujímali určené pózy, stáli těsně u sebe, ale nedotýkali se. Benjamin zašeptal: „Trvá to moc dlouho,“ a Anne ho zasyknutím zarazila. Při snímání se nemá mluvit, může to pokazit sim. Ale opravdu se to zdálo dlouho. Benjamin na ni upíral lačný pohled a přiblížil rty jako k polibku, ale Anne se usmála a odvrátila se. Na hlouposti bude ještě spousta času.

Slyšeli, jak za zdí hraje hudba, cinkají sklenky a šumí hovor. „Možná bych se tam měl podívat.“ Benjamin změnil polohu.

„Ne, počkej,“ zašeptala Anne a chytila ho za paži. Jenže její ruka mu za doprovodu hlučných barevných efektů prošla ramenem. Pohlédla na ni s pobaveným údivem.

Stěnou prošel Annin otec. Zastavil se, když ji uviděl. „Ach, moc pěkné,“ řekl. Anne postřehla, že na sobě nemá frak.

„Právě jsi prošel zdí,“ upozornil ho Benjamin.

„Ano, jistě,“ přisvědčil Annin otec. „Ben mě požádal, abych sem šel a… hm… uvedl vás do obrazu.“

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Anne se zmateným potěšením.

„Nic se neděje,“ odpověděl.

„Tak je něco v nepořádku?“ zeptal se Benjamin.

„Ne, ne,“ opakoval starý muž. „Právě naopak. Máme tam venku takovou sešlost…“ Odmlčel se a rozhlédl. „Vlastně tady. Už jsem zapomněl, jak ten pokoj vypadal.“

„To je svatební hostina?“ přeptala se Anne.

„Ne, výroční oslava.“

Vtom Benjamin rozhodil rukama a zvolal: „Už to mám, my jsme simy!“

„Výborně, chlapče,“ přisvědčil Annin otec.

„Všechny moje simy to říkají, že? Nikdy bych nečekal, že se sám stanu simem.“

„Výborně,“ opakoval Annin otec. „Tak dobře.“ Zamířil ke zdi. „Brzy sem přijdeme.“

„Počkej,“ zavolala na něj Anne, ale už byl pryč.

Benjamin chodil po pokoji, zkoušel, jak mu ruka projde židlemi a stínítkem lampy, a bavil se jako malý. „Není to úžasné?“

Anne se cítila příliš dobře na to, aby se vyděsila; dokonce se nelekla, ani když stěnou vstoupil dovnitř druhý Benjamin v džínsech a sportovním saku, a s ním skupina lidí. „A tohle,“ oznámil s rozmáchlým gestem, „je náš svatební sim.“ Ve skupině byla Cathy, a také Janice a Beryl a další páry, které znala. Ale byli tam i cizí. „Všimněte si, v jaké jeskyni jsem to bydlel,“ pokračoval nový Benjamin, „než ji Annie dala do pořádku. A tady je sama zardělá nevěsta.“ Zdvořile se Anne uklonil. Když se postavil vedle svého dvojníka, Anne se zasmála, protože si z ní dělali legraci.

„Ach, opravdu?“ zeptala se. „Jestli je tohle sim, tak kde máte brýle?“ Protože nikdo z přítomných opravdu neměl brýle.

„Technologie!“ vykřikl nový Benjamin. „Nechali jsme si zmodernizovat vybavení. Že se ti líbí!“

„Je to pravda?“ Usmívala se na hosty, aby dala najevo, že mu na to neskočila. „Tak kde je mé skutečné já?“

„Někde poblíž,“ odpověděl nový Benjamin. „Určitě jsi šla zase na nočník.“ Hosté se zasmáli a Anne s nimi. Prostě si nemohla pomoct.

Cathy ji pohledem vyzvala, aby s ní šla stranou. „Nevšímej si ho,“ řekla. „Počkej, uvidíš.“

„Uvidím co?“ zeptala se Anne. „Co se to děje?“ Ale Cathy naznačila, jako že si zavírá rty na zip. To by Anne mělo podráždit, ale nevadilo jí to. „Aspoň mi řekni, kdo jsou ti lidé,“ požádala.

„Kteří?“ ohlédla se Cathy. „Aha, to jsou Annini noví sousedé.“

„Noví sousedé?“

„A tamhle je doktor Yurek Rutz, Annin šéf.“

„To není náš vedoucí katedry,“ namítla Anne.

„Je to její šéf,“ trvala na svém Cathy. „Anne už není na univerzitě. Ehm… Přešla do soukromé školy.“

„To je směšné.“

„Asi bychom měly počkat a nechat na Anne, aby tě seznámila s novinkami.“ Netrpělivě pohlédla ke stěně. „Tolik se toho změnilo.“ Vtom vstoupila zdí jiná Anne, jednu ruku měla nataženou před sebou jako náměsíčná a druhou si přidržovala ohromné břicho.

Benjamin, její Benjamin, užasle zavýskl a spontánně udělal pár tanečních kroků. Hosté se smáli a povzbuzovali ho.

Cathy se ozvala: „Vidíš? Blahopřeju!“

Anne se nakazila všeobecným veselím. Ale jak můžu být sim? nechápala.

Těhotná Anne se pátravě rozhlédla, vyhnula se hloučku a přistoupila k ní. Vypadala velmi unaveně, oči měla podlité krví. Ani se nepokoušela o úsměv. „No?“ kývla na ni Anne, ale těhotná Anne nereagovala, jen si prohlížela Anniny šaty, kytici. Anne mezitím obhlížela její břicho a jaksi cítila, že je i její a že je to důvod k oslavám – nebýt toho, že ona děti nikdy nechtěla a nechtěl je ani Benjamin. Nebo to aspoň vždycky tvrdil. Ovšem teď by to člověk nepoznal, takové kolem toho dělal představení. I druhý Benjamin se zdál na rozpacích. Řekla těhotné Anne: „Promiň mi to, prosím, pořád se snažím dát si to dohromady. Tohle není naše svatební hostina?“

„Ne, to je oslava výročí naší svatby.“

„Prvního?“

„Čtvrtého.“

„Po čtyřech letech?“ To nedávalo smysl. „Tys mě nechala uloženou čtyři roky?“

„Totiž…“ Těhotná Anne vrhla postranní pohled na Cathy. „Už jsme tu byli mnohokrát.“

„Tomu nerozumím,“ hlesla Anne. „Já si to nepamatuju.“

Cathy si stoupla mezi ně. „Netrap se tím. Minule tě prostě resetovali.“

„Proč?“ zeptala se Anne. „Nikdy svoje simy neresetuju. Nikdy jsem to nedělala.“

„No, já to teď dělám, sestřičko,“ prohlásila těhotná Anne.

„Ale proč?“

„Abys zůstala čerstvá.“

Abych zůstala čerstvá, pomyslela si Anne. Čerstvá? Poznala Benjaminův nápad. Byl přesvědčen, že simy mají sloužit jako statické vzpomínky na uplynulé významné dny, že to nejsou žádní virtuální lidé s vlastními životy. „Ale,“ vyhrkla, stále v oparu štěstí, „ale.“

„Drž hubu!“ štěkla na ni těhotná Anne.

„Pššt, Anne.“ Cathy pohlédla na ostatní v pokoji. „Nechceš si jít lehnout?“ otočila se k Anne: „Těhotenské deprese.“

„Přestaň s tím!“ okřikla ji těhotná Anne. „Neobviňuj z toho těhotenství. S tím to nemá nic společného.“

Cathy ji jemně vzala za paži a obrátila ke stěně. „Kdypak jsi naposled jedla? Sotva ses dotkla talíře.“

„Počkej!“ zavolala Anne. Ženy se zastavily a obrátily se k ní, ale ona nevěděla, co říct. Všechno to bylo tak nové. Když se znovu pohnuly, zarazila je ještě jednou. „Chceš mě resetovat?“

Těhotná Anne pokrčila rameny.

„To přece nemůžeš! Copak si nepamatuješ, co říkaly moje – naše – sestry?“

Těhotná Anne si přitiskla dlaň na čelo. „Jestli okamžitě nezmlkneš, okamžitě tě vymažu. O to ti jde? Nemysli si, že tě ty bílé šaty ochrání. Nebo ten tvůj pitomý úsměv. Myslíš si, že jsi něco zvláštního? To si myslíš?“

Ihned k nim přiskočili Benjaminové. Ten skutečný těhotnou Anne objal. „Je čas jít, Annie,“ pravil veselým tónem. „Rád bych všem ukázal naše rondofony.“ Očima se Anne vyhýbal, ale když na ni přece pohlédl, jeho úsměv se vytratil. Chvilku na ni upíral oči plné smutku.

„Ano, miláčku,“ přitakala těhotná Anne, „jen si nejdřív musím s tímhle simem ujasnit pár drobností.“

„Jistě, miláčku, ale máme přece hosty, neměla bys to radši odložit?“

„Ovšem, máš pravdu. Neuvědomila jsem si, že máme hosty. To jsem ale hloupá.“ Nechala se otočit ke zdi. Cathy si úlevně oddechla.

„Počkejte!“ zavolala Anne a všichni se znovu zastavili a podívali se na ni. Ale přestože toho bylo tolik očividně v nepořádku – těhotenství, mazání paměti simů, Annino podivné chování – Anne stále nedokázala položit tu správnou otázku.

Benjamin, její Benjamin, pořád s tím frajerským úsměvem, k ní přistoupil. „Nedělej si starosti, Anne, však oni se vrátí.“

„Ach, to já vím,“ řekla. „Ale copak to nechápeš? My nebudeme vědět, že se vrátili, protože nás mezitím zresetují do původního stavu a nám se všechno bude zdát nové, jako poprvé. A pořád dokola budeme objevovat, že jsme simy!“

„Jo?“ udělal. „Tak co?“

„Já takhle nemůžu žít.“

„Ale my přece jsme simy. Nejsme živí.“ Zamrkal na druhý pár. „Díky, Bene,“ kývl na něj druhý Benjamin. „A teď, když jsme si všechno ujasnili…“

„Nic jsme si neujasnili!“ namítla Anne. „Copak do toho nemám co mluvit?“

Druhý Benjamin se zasmál. „Může nám snad do něčeho mluvit lednička? Nebo auto? Nebo moje boty? Jedním slovem – ne.“

Těhotná Anne se zachvěla. „Takhle ty mě vidíš? Jako pár bot?“ Druhému Benjaminovi se na obličeji vystřídaly výrazy údivu, rozpaků a hněvu. Cathy pomohla Anninu otci odvést hosty z prostoru simu. „Slib jí to!“ žádala těhotná Anne.

„Co jí mám slíbit?“ zeptal se druhý Benjamin zvýšeným hlasem.

„Slib jí, že už je nikdy nevyresetujeme.“

Benjamin zakroutil očima, aby dal najevo nesouhlas, ale řekl: „Dobře, jistě, jak chceš.“

Když simová Anne a simový Benjamin zůstali o samotě ve svém simulovaném obýváku, vytkla mu: „Tys mi tedy náramně pomohl.“

„Já sám se sebou souhlasil,“ namítl Benjamin. „Co je na tom špatného?“

„Všechno. Jsme teď svoji; měl bys souhlasit se mnou.“ Mínila to jako vtip a měla v úmyslu pokračovat – o tom, jak je šťastná, jak moc ho miluje, jak je naprosto a dokonale šťastná – ale světla pohasla, pokoj se začal otáčet a její myšlenky se rozlétly jako holubi.

Pršelo, jak už to v Seattlu bývá. Přední dveře se otevřely a zase se za Benem zavřely. Setřásl vodu z oblečení a sundal klobouk. Do pánské módy se znovu vrátily tvrďáky, ale Benovi dalo pekelně zabrat, než si na svůj hnědý plstěný Sportsliner zvykl. Tížil ho, tlačil do čela a kůže na hlavě ho z něj svědila, obzvlášť ve vlhkém počasí. „Dobrý večer, pane Malley,“ pozdravil ho dům. „Předložím vám k rozhodnutí několik drobností, týkajících se domácnosti. Máte nějaké požadavky?“ Ben slyšel, jak jeho syn v kuchyni vztekle vříská, patrně na chůvu. Ben byl unavený. Projednávání smlouvy se nevydařilo.

„Pověz jim, že jsem doma.“

„Hotovo,“ odpověděl dům. „Paní Malleyová vás vítá.“

„Annie? Annie je doma?“

„Ano, pane.“

Do předsíně vběhl Bobby, za ním paní Jamiesonová. „Máma je doma,“ vyhrkl.

„Už jsem slyšel,“ odpověděl Ben a pohlédl na chůvu.

„A víš co?“ dodal chlapec. „Už není nemocná!“

„To je úžasné. Pověz mi, kvůli čemu jsi tak vyváděl?“

„Nevím.“

Ben znovu pohlédl na paní Jamiesonovou. „Musela jsem mu něco vzít.“ Podala Benovi plastový žetonek.

Ben si ho přidržel proti světlu. Bylo na něm napsáno Anniným plynulým písmem: Svatební album – skupina 1, Anne a Benjamin. „Kdes k tomu přišel?“ zeptal se chlapce.

„Já za to nemůžu,“ hájil se Bobby.

„Však já nic takového neříkám, ty moulo. Jen chci vědět, odkud jsi to vzal.“

„Dal mi to pudl.“

„Jaký pudl?“

Paní Jamiesonová mu podala další žetonek, tentokrát reklamní, s trojrozměrným obrázkem kokršpaněla z kresleného filmu. Chlapec se po něm natáhl. „Ten je můj,“ zakňoural. „Dala mi ho máma.“

Ben mu vrátil žetonek s pudlem a chlapec odběhl. Ben pověsil klobouk na věšák vedle kabátu. „Jak vypadá?“

Paní Jamiesonová sundala klobouk z věšáku a urovnala mu okraj. „Když navlhne, musíte na něj dávat obzvlášť pozor,“ řekla a položila ho na poličku dýnkem dolů.

„Martho?“

„Ach, jak to mám vědět? Jen nakoukla a zamkla se v mediáku.“

„Ale jak vypadala?“

„Absolutně mimo,“ odvětila chůva. „Jako obvykle. Stačí?“

„Omlouvám se,“ řekl Ben. „Nechtěl jsem zvyšovat hlas.“ Strčil svatební žetonek do kapsy a zamířil do obývacího pokoje, rovnou k baru, což byl pravý Chippendale z roku 1786. Anne těmi svými starožitnostmi proměnila celý dům v jakési zatracené muzeum, ale obývák působil ze všech pokojů nejtísnivěji. Všechny ty pohovky, vycpané koňskými žíněmi, příborníky s javorovým dýhováním, táflování z třešňového dřeva a květinové tapety, skříňka na porcelán z doby krále Jiřího, talíře z období regentství a lampy od Tiffanyho; a tenhle seznam by mohl pokračovat ještě dál. A knihy, knihy, knihy. Knihovna od podlahy ke stropu, s přihrádkami plnými těch drolících se papírových cihel. Ta nejmladší věc v pokoji, nejméně o století mladší než všechno ostatní, byla dvanáctiletá skotská, kterou si Ben naléval do sklenice z olovnatého skla. Hodil ji do sebe a nalil si další. Když pocítil uklidňující šumění alkoholu v krvi, řekl domu: „Zavolej doktorku Rothovou.“

Ve vzduchu pár stop od něj se okamžitě objevila lékařčina virtuální reprezentantka a pozdravila: „Dobrý večer, pane Malleyi. Doktorka Rothová má dnes volný den, čím vám mohu pomoci?“

Reprezentantka představovala hlavu a ramena lékařky, věrně reprodukovala její pohlednou tvář, hnědé oči a vystupující lícní kosti. Ale na rozdíl od originálu byla nalíčená: měla oční linky, řasy zdůrazněné maskarou, výraznou rtěnku. Benovi to vždycky bylo záhadou a často přemítal, jestli mu tím nesděluje nějakou tajnou zprávu. „Co dělá má žena doma?“ zeptal se.

„Navzdory našemu doporučení paní Malleyová dnes ráno opustila kliniku.“

„Proč jste mě neinformovali?“

„Informovali jsme vás.“

„Vážně? Omluvte mě na okamžik, prosím.“ Ben zastavil reprezentantku a vydal další příkaz: „Denní službu, domovní.“ Ve vzduchu se vedle doktorky Rothové objevil jeho vlastní zástupce, kterého poslal ráno z kanceláře. Ben dával přednost zobrazení pouhé hlavy, ale v nepatrně nadživotní velikosti, aby vypadala trochu impozantněji. „Proč jsi mi neoznámil změnu Annina pobytu?“

„Nebylo to naléhavé,“ odpověděl jeho reprezentant. „Rozhodně ne vzhledem k jednání o smlouvě.“

„Nojo, jasně. Ještě něco?“ zeptal se Ben.

„Nic, byl klid. Máš schůzky s Jacksonem, Wellsem a Columbinou. Je to v kalendáři.“

„Fajn, smaž se.“

Projekce zmizela.

„Má vám doktorka zítra ráno zavolat?“ zeptala se reprezentantka doktorky Rothové, když ji Ben znovu spustil. „Nebo ji mám zavolat hned?“

„Je na večeři?“

„V této chvíli ano.“

„Ne, nerušte ji. Zítra to bude stačit, aspoň doufám.“

Propustil virtuální zástupkyni a nalil si další sklenici. „Za deset vteřin chci speciálního zástupce,“ přikázal domu. Usrkával skotskou a uvažoval o tom, že musí pro Anne co nejdřív najít jiný ústav, a to takový – pro lásku boží – který aspoň trochu dbá na to, aby si šílení lidé nepřicházeli a neodcházeli, jak se jim zlíbí. Ozvalo se tiché zazvonění a objevil se nový zástupce. „Víš, co chci?“ přeptal se ho Ben. Zástupce kývl. „Dobře. Tak běž.“ Virtuální zástupce zmizel, nechal po sobě ve vzduchu zářící písmena Benova podpisu, která se postupně rozplývala a klesala k podlaze.

Ben se vyškrábal po úzkém schodišti nahoru do patra, na každém schodu se zastavoval a upíjel ze sklenice a mračil se přitom na plesnivé staré fotky a daguerrotypie na stěnách. Annini předkové. Na odpočívadle se dveře zábavního pokoje na jeho povel poslušně otevřely. Anne seděla nahá, s roztaženýma nohama, na polštářích na podlaze. „Ahoj, zlato,“ pozdravila. „Jdeš právě včas, pojď se dívat.“

„No bezva.“ Usadil se do svého křesla, jediného moderního kusu nábytku v domě. „Na co se budeme dívat?“ V místnosti byla ještě další Anne, sim mladé Anne na pódiu v promočním baretu a taláru, neklidně si pohrávající se srolovaným diplomem. Tenhle sim nepochybně pocházel z Anniny promoce na Bryn Mawr. To bylo čtyři roky předtím, než ji potkal. „Ahoj,“ oslovil sim. „Já jsem Ben, tvůj budoucí manžel.“

„Víš, to mi tak nějak došlo,“ pravila dívka a plaše se usmála, přesně tak, jak si to pamatoval z dob, kdy je Cathy seznámila. Dívčina krása působila tak svěže a byla mu tak důvěrně známá – a zcela chyběla u jeho dnešní Anne –, až pocítil bolestivé bodnutí ztráty. Pohlédl na svou ženu na podlaze. Ryšavé vlasy, kdysi tak úzkostlivě pěstěné, měla střapaté, matné, špinavé a ostříhané. Pleť nažloutlou a naběhlou, kolem očí zarudlé kruhy, takže připomínala mývala. Byly to jen neškodné vedlejší účinky léků, jak ho ujistila doktorka Rothová. Neustále se škrábala na pažích, nohou a v rozkroku, a i na dálku páchla zatuchlou močí. Ben ze zkušenosti věděl, že nemá smysl připomínat jí nahotu, protože by tím všechno jen zhoršil a celé to představení protáhl. „Takže,“ opakoval, „na co se to díváme?“

Simová dívka řekla: „Úklid v domě.“

Vypadala současně vítězně a vyděšeně, asi jako každý, kdo končí školu, a Ben by neváhal ani okamžik a hned by ji vyměnil za skutečnou Anne.

„Jo,“ prohlásila Anne. „Je tady bordel.“

„Vážně?“ přeptal se Ben. „Ani jsem si nevšiml.“

Anne si vysypala na podlahu mezi stehna žetonky z podnosu. „Ovšemže sis nevšiml,“ přitakala. Namátkou vybrala jeden žeton a přečetla označení. „‚Večírek Theta 37.‘ Co to má být? Nikdy jsem v tom spolku nebyla.“

„Copak si to nepamatuješ?“ ozvala se mladá Anne. „To byla Cathyina zahajovací oslava. Pozvala mě, ale já měla zkoušku, tak mi to dala na památku.“

Anne zastrčila žeton do přehrávače a přikázala: „Přehrát.“ V zábavním pokoji se okamžitě objevila síň hotelu Four Seasons ve Filadelfii. Ben se pokusil rozhlédnout po sále, ale stoly se ženami a dívkami paličatě zůstávaly opodál. V centru stál stůl se zeleným ubrusem, osvětlený dvěma svícny. Za ním seděla mladá Cathy ve večerních společenských šatech spolu se třemi statisty, lidmi, kteří si zjevně nepřáli nechat se snímat na její suvenýr.

Simová Cathy se horečně rozhlédla, zvedla ruce a zírala na ně, jako by je ještě nikdy neviděla. Po chvíli však konečně postřehla sim mladé Anne na pódiu. „Dobře, dobře,“ pravila. „Vypadá to, že teď přijde na řadu blahopřání.“

„To jistě,“ přisvědčila mladá Anne, která držela svůj diplom a celá zářila.

„Tak mi povězte, promovala jsem taky?“ zeptala se Cathy a pohled jí zalétl k Benovi. Pak uviděla Anne, jak dřepí na podlaze, s odhaleným pohlavím.

„To stačí.“ Anne se poškrábala na prsou.

„Počkej,“ zarazila ji mladá Anne. „Třeba by Cathy chtěla tu nahrávku zpátky. Koneckonců je to její sim.“

„S tím nesouhlasím. Dala mi ho, tak je můj. A já s ním udělám, co uznám za vhodné.“ Přikázala pokoji: „Otevři ten soubor a smaž ho.“ Mladá Cathy, její stůl a celý banket se s hlukem rozpustily do nicoty a mediální pokoj byl znovu sám sebou.

„Nebo tenhle.“ Anne vybrala žeton s nápisem Maturitní večírek. Mladá Anne otevřela ústa k námitce, ale rozmyslela si to. Anne zastrčila žeton spolu s ostatními do přehrávače. Na stěně se objevil dlouhý seznam názvů. „Otevřít Maturitní večírek.“ Název souboru změnil barvu z červené na zelenou a mladá Anne upřela na Bena prosebný pohled.

„Anne,“ ozval se, „nemyslíš, že bychom se na to měli nejdřív podívat?“

„K čemu? Vím, co tam je. Střední škola, oblékání, svádění kluků, tanec. Kdo o to stojí? Smazat soubor.“ Název třikrát zablikal, než zmizel, seznam se posunul. Mladá simová dívka se zachvěla a Anne přikázala: „Vybrat další.“

Další položka na seznamu byl Sen noci svatojánské. To mladou Anne přimělo k řeči. „Tenhle nemůžeš smazat. Bylas v tom úžasná, copak si nevzpomínáš? Všem ses hrozně líbila. Byla to nejkrásnější noc tvého života.“

„Jak se odvažuješ říkat mi, co byla má nejlepší noc!“ štěkla Anne. „Otevřít Sen noci svatojánské.“ Usmála se na mladou Anne. „Smazat.“ Položka na seznamu zablikala a zhasla. „Dobře. Teď otevři všechny soubory.“ Celý seznam změnil barvu z červené na zelenou.

„Prosím, zastav ji,“ zaprosil sim úpěnlivě.

„Další,“ nařídila Anne. Další soubor byla Maturita. „Vymaž soubor. Další.“ Následující soubor byl označen Matka.

„Anne,“ promluvil Ben, „nemohli bychom to odložit na jindy? Dům oznamuje, že je připravena večeře.“

Neodpověděla.

„Po tak náročném dnu máš jistě hlad,“ pokračoval. „Já tedy ano.“

„Tak se běž najíst, miláčku,“ odsekla. Přikázala pokoji: „Přehraj Matku.“

Místnost okamžitě překryl obraz ponuré ložnice, kterou si Ben na první pohled spletl s jejich vlastní. Poznával většinu georgiánského nábytku, masivní postel s nebesy, v níž si vždycky připadal tak klaustrofobicky, objemné damaškové závěsy, nyní zatažené a propouštějící jen trochu žlutého večerního světla. Ale tohle nebyla jejich ložnice, rozmístění nábytku nesouhlasilo.

V koutě stáli nehybní statisté, němé sochy dospívající Anne a jejího otce. Na tvářích jim zamrzl výraz žalu. Hleděli dolů na pohovku, potaženou přehozem a s vysoko nastlanými péřovými pokrývkami. A Ben najednou poznal, co vidí. Tohle byl sim smrti Anniny matky Geraldiny, kterou nikdy nepotkal, ani zaživa, ani v holografii. Ženina holá lebka spočívala na polštářích s hedvábnými povlaky. Měli v úmyslu nahrát rozloučení a náhodou zachytili přesně okamžik smrti. Slyšel o tom simu od Cathy a ostatních. Sám by si ho určitě nenechal.

Najednou stará žena na pohovce vzdychla a se zabubláním z ní unikl všechen vzduch. Obě Anne, promoční a nahá, dychtivě vyčkávaly. Po dlouhou dobu se ozýval jediný zvuk – tikot pendlovek, ve kterých Ben poznal hodiny z dílny Setha Thomase, v současnosti umístěné na římse v knihovně. Konečně uslyšel zakašlání, řezavý kašel, v němž nebylo dost síly, a zasténání. „Jsem zase zpátky?“

„Ano, matko,“ odpověděla Anne.

„Pořád jsem sim?“

„Ano.“

„Vymaž mě, prosím.“

„Ano, matko.“ Anne se obrátila k Benovi. „Vždycky jsme si mysleli, že měla těžkou smrt, a doufali jsme, že se to časem zlepší.“

„To je šílenství!“ vyštěkla mladá Anne. „To není důvod, proč jsem si ten sim nechala.“

„Opravdu?“ zeptala se Anne. „Tak proč sis ho nechala?“ Ale mladá simová dívka se zdála zmatena a nedokázala se vyjádřit. „Nevíš to, protože já to v té době taky nevěděla,“ pravila Anne. „Zato teď to vím, to ti povídám. Fascinuje tě smrt. Pošetile se jí děsíš. Přála by sis, aby ti někdo řekl, co je na druhé straně. Proto jsi svou drahou matku zařadila do seznamu.“

„To je směšné.“

Anne se obrátila k simulaci smrtelné postele. „Matko, pověz nám, cos tam viděla.“

„Neviděla jsem nic,“ zněla trpká odpověď. „Nasnímali jste mě bez brýlí.“

„Cha cha,“ udělala Anne. „Ta Geraldina byla ale komediantka.“

„Kromě toho mi bylo zima, měla jsem žízeň a močový měchýř mi málem praskal, zatraceně! A ty bolesti! Prosím tě, dcero, vymaž mě!“

„Vymažu, matku, slibuju, ale nejdřív mi pověz, cos tam viděla.“

„Totéž jsi říkala posledně.“

„Tentokrát to myslím doopravdy.“

Stará žena jen zírala, její dech se stával mělčím a trhaným.

„Tak dobře, matko,“ pravila Anne. „Přísahám, že tě vymažu.“

Geraldina zavřela oči a zašeptala. „Co to tu páchne? To nejsem já?“ Po krátké odmlce pokračovala: „Je to těžké. Dejte to pryč.“ V úděsu zvýšila hlas. „Prosím! Dejte to pryč!“ Škubala přikrývkou, pak jí ruka ochabla. Zaskřehotala: „Ach, to je hezké. Poník. Malinký grošovaný poník.“ Potom už nepromluvila a odešla s posledním bublavým výdechem.

Anne zastavila přehrávání, než se matka mohla vrátit do dalšího kola umírání. „Už chápeš, co myslím?“ řekla. „Není to zrovna povzbudivé, ale vcelku přece jen vidím určité zlepšení. Co ty, Anne? Rozhodneme se pro poníka?“ Mladá dívka na ni jen tupě zírala. „Já osobně,“ pokračovala Anne, „si myslím, že bychom měly trvat na světelném tunelu a otevřených dveřích nad bouřlivými vodami. Co ty na to, sestřičko?“ Když dívka neodpovídala, přikázala Anne: „Zavřít soubor a vysunout.“ Pokoj se znovu změnil ve známý mediák, Anne odložila žeton na podnos. „Tohle si ještě zopakujeme, matičko. A tyhle ostatní, kdo je potřebuje?“

„Já je potřebuju!“ vyhrkla dívka. „Zastav ji! Jsou to moje simové sestry. Nechám si je, dokud se neuzdravíš.“

Anne se usmála na Bena. „Kouzelné. No, není to kouzelné, Benjamine? Můj vlastní sim mě lituje. Tak tohle je moje odpověď: další soubor! Vymazat! Další soubor! Vymazat! Další!“ Názvy jeden po druhém zhasínaly.

„Přestaň s tím!“ zaječela dívka. „Zastav ji!“

„Vyber tento soubor,“ přikázala Anne a namířila prst na svou mladou dvojnici. „Smazat.“ Sim zmizel, baret, talár, střapce, všechno. „Uf,“ řekla Anne. „Aspoň teď slyším vlastní myšlenky. Opravdu mi už lezla na nervy. Málem jsem z ní dostala recidivu. Taky ti tak lezla na nervy, miláčku?“

„Ano,“ odpověděl Ben. „Úplně mi drnčí. Teď bychom snad mohli jít dolů a najíst se.“

„Jistě, miláčku,“ přikývla. „Jen ještě… Vybrat všechny soubory a vymazat.“

„Ruším příkaz!“ vyhrkl Ben současně s ní, ale jeho hlas neměl prioritu pro její osobní soubory, a tak celý seznam třikrát blikl a zmizel. „Ach, Annie, proč jsi to udělala?“ Zašel do svého pokoje a vytáhl zásuvky s vlastními soubory. Nemohla je vymazat, ale mohlo by ji napadnout, že je spláchne do záchodu nebo něco podobného. Vzal také jejich společné žetony, ty, které nasnímali od svého seznámení. K těm měla stejné přístupové právo jako on.

Anne ho sledovala. „Zraňuje mě, že máš ve mě tak málo důvěry.“

„Jak bych ti mohl důvěřovat po tomhle?“

„Po čem, miláčku?“

Podíval se na ni. „Na tom nezáleží.“ Vzal podnosy a nesl je ke dveřím.

„Mimochodem,“ ozvala se, „tyhle už jsem vyčistila.“

„Co tím myslíš, vyčistila?“

„No, tebe jsem nevymazala. Nikdy bych nevymazala tebe. Ani Bobbyho.“

Ben náhodně vybral jeden z jejich společných žetonů. „Narození Roberta Elleryho Malleye/02-03-48,“ přečetl a vložil žeton do přehrávače. „Přehrát!“ přikázal a pokoj se změnil v místnost v porodnici. Jeho vlastní sim v zeleném plášti stál u postele. Měl komicky bezmocný výraz. Držel zavinutý uzlík, Bobbyho, který energicky křičel. Porodní lůžko bylo pomačkané a zašpiněné, ale prázdné. Matka chyběla. „Ach, Annie, tos neměla.“

„Já vím, Benjamine,“ přikývla. „Opravdu se mi hnusilo to dělat.“

Ben praštil jejich společnými podnosy na zem, rozbité žetony se rozlétly na všechny strany. Vyřítil se z pokoje, dolů po schodech, zastavoval se, jen aby vrhl hněvivý pohled na každou podobiznu na stěně. Přemítal, jestli už zástupce našel vhodnou nemocnici. Chtěl Anne dostat z domu ještě dnes večer. Bobby by ji nikdy neměl vidět v tomhle stavu. Pak si vzpomněl na žeton, který vzal Bobbymu, a nahmatal ho v kapse – Svatební album.

Světla se rozsvítila, Anniny myšlenky se shlukly, vybavila si, kdo je. Stáli spolu s Benjaminem u stěny. Věděla, že je sim, takže ji aspoň nevyresetovali. Díky za to, Anne, pomyslela si.

Zaslechla za sebou nějaký zvuk a otočila se. Jídelní stůl jí zmizel před očima, všechny dary, které na něm byly navršeny, teď visely ve vzduchu. Potom se stůl znovu objevil, postupně, po vrstvách, rám, deska, lakový nátěr, a nakonec bronzové ozdoby. Zmizely dary, objevil se topinkovač, kus po kusu, počínaje topnými spirálami. Pak kávovar, periferie k napojení na domovní počítač, jedna po druhé, potom kryt, a nakonec krabice, dárkový obal, stuha s mašlí. Probíhalo to tak rychle, že z toho užaslá Anne nestačila zachytit ani polovinu, ale přece jen postřehla, že dárek od prastrýce Karla obsahoval to, po čem už dlouho pásla, viktoriánský stříbrný podnos, který jí chyběl do čajového servisu.

„Benjamine!“ zavolala, ale ten také chyběl. Na vzdálené straně pokoje se cosi objevilo, právě na místě, kde spolu pózovali pro sim, ale nebyl to Benjamin. Vypadalo to jako kostra trojrozměrné figuríny, která se před jejíma očima tvořila vrstvu po vrstvě. „Pomoc,“ šeptla, když byl celý pokoj uvržen do zmatku, nábytek se ztrácel a zase objevoval, ze zdí se loupala omítka, předváděla se péra v pohovce, palma v květináči přicházela o list po listu, pak zmizel kmen, zůstala jen hlína, samotná podlaha se rozplývala a odhalovala základní elektronickou mřížku. Figurína se obalila masem a její obličej nabyl Benjaminových rysů. Pak se jako růžová šmouha zamíhala pokojem, jen tu a tam se zastavila na dost dlouhou dobu, aby stačila prohlásit: „Tady.“

Uvnitř Anne se také začínalo něco dít, jakýsi plíživý pocit, jako by byla mraveništěm. Věděla, že určitě umře. Vymazali nás a takové to tedy je, pomyslela si. Všechno se změnilo ve vířící rozmazané skvrny a ona přestala existovat až na jedinou myšlenku – Jak šťastně vypadám.

Když znovu nabyla vědomí, seděla schoulená na sedadle v posluchárně a líně si prohlížela vlastní ruku, v níž svírala kytici. Kolem ní panoval rozruch, ale ona ho ignorovala, soustředila se jen na zkoumání ruky. Z náhlého popudu rozevřela pěst a kytice spadla na podlahu. Až teprve nyní si vzpomněla na svatbu, na tu holografii, na to, jak se dozvěděla, že je sim. A teď tu byla znovu, ale tentokrát se všechno úplně změnilo. Vsedě se napřímila a uviděla Benjamina, který seděl vedle ní.

Upřel na ni nejistý pohled a řekl: „Ach, tady jsi.“

„Kde to jsme?“

„Nejsem si jistý. Na nějakém shromáždění Benjaminů. Podívej.“ Rozhlédla se. Byli obklopeni samými Benjaminy, stovkami Benjaminů, chronologicky uspořádaných – jak se zdálo – s nejmladšími v řadách u pódia. Anne a Benjamin se octli v místnosti, která připomínala přednáškovou síň se strmě stoupajícími řadami sedadel, s laboratorními stoly na pódiu a stěnami, lemovanými vysokými monitory.

V řadách nad nimi seděl Benjamin pouze na každém druhém sedadle. Zbylá zabíraly ženy, cizinky, které si ji skrytě, zvědavě obhlížely.

Anne pocítila na paži tlak a obrátila se k Benjaminovi, který se jí dotýkal. „Cítíš to, viď?“ zeptal se. Anne znovu pohlédla na své ruce. Byly to její ruce, ale zjednodušené, podobné tělově zbarveným rukavicím, a když je položila na opěrku, neprošly skrz.

Najednou Benjaminové pod nimi zvedli ruce a jako neuspořádaný sbor zvolali: „Už to chápu, my jsme simy!“ Jako by v pokoji, plném špatně seřízených hodin s kukačkou, odbíjela celá. Ti za Anne se smáli a hlučeli na souhlas. Otočila se, aby se na ně podívala. Řadu po řadě Benjaminové šedivěli a stávali se šlachovitějšími, až úplně nahoře u zadní stěny sedělo devět prastarých Benjaminů jako skupina soudců. Ženy se vyskytovaly v sériích, které se každou druhou či třetí řadu náhle měnily. Ta nejbližší byla atraktivní bruneta se zelenýma očima a plnými, nevrle našpulenými rty. Její celé dvě řady se na Anne zamračily.

„Ještě něco je jinak,“ obrátila se zpátky k Benjaminovi, „moje pocity.“ Neprůstřelné štěstí, které ji trvale provázelo, bylo totam. Místo toho si připadala sklesle, trochu provinile, přehnaně pesimisticky – stručně řečeno, téměř jako ona sama.

„Mám dojem, že tohle moje simy říkají vždycky,“ zvolal sbor Benjaminů ve spodních řadách, k potěšení těch nahoře. „Prostě mě nikdy nenapadlo, že jednou budu sim.“

Jako by to byla narážka pro nejstaršího Benjamina, který ztuhle přešel pódium a postavil se k řečnickému pultu. Měl na sobě výstřední oblečení pro volný čas: pytlovité červené kalhoty, rozevlátou žlutozeleně pruhovanou halenu, náhrdelník z perleťových korálků, velkých jako vejce. Odkašlal si a pozdravil: „Dobré odpoledne, dámy a pánové. Myslím, že mě všichni znáte – důvěrně. Pokud si připadáte poněkud omámeně, je to tím, že jsem využil příležitosti vaší reaktivace k modernizaci vaší struktury, kde to bylo možné. Naneštěstí někteří z vás mávl rukou k předním řadám, jsou na to příliš primitivní. Ale stejně vás máme rádi.“ Zatleskal raným Benjaminům nejblíže k pódiu, ti vzadu se k němu připojili. Anne také zatleskala. Její nové ruce vydaly tupé zabušení. „Proč jsem vás sem svolal…“ pokračoval starý Benjamin a rozhlédl se napravo, nalevo a za sebe. „Kde vůbec je ten zatracený posel? Nařídí nám, abychom pořídili seznam svých simů, a pak se ani neukáže?“

Tady jsem, ozval se hlas, podivuhodný hlas, jenž jako by přicházel odevšad. Anne se rozhlížela, hledala jeho zdroj, a pak stejně jako ostatní upřela zrak ke stropu. Žádný strop tam nebyl. Čtyři stěny se otevíraly k dokonale modrému nebi. Tam se mezi poletujícími obláčky, podobnými polštářkům, vznášela nejúžasnější osoba, jakou kdy Anne viděla. Měl – nebo snad měla? – na sobě elegantní šedou uniformu se zeleným lemováním, úhlednou šedou čapku a boty, jejichž povrch se mihotal jako voda. Anne pocítila příliv energie, sotva na něj pohládla, a zalapala po dechu, když se usmál, tak mocně působila jeho přítomnost.

„Vy jste z Obchodní rady?“ zeptal se Benjamin za pultem.

Ano, jsem. Jsem šedá eminence Rady světového obchodu a výzkumu.

„Skvělé. No, tak všichni jsou tady. Pokračujte.“

Eminence se znovu usmál a Anne znovu pocítila rozechvění. Dámy a pánové, řekl, moji nebiologičtí přátelé, přicházím k vám jako posel s velkými novinami. Na příkaz Rady světového obchodu a výzkumu dnes vyhlašuji konec lidského otroctví.

„To je absurdní,“ skočil mu do řeči starý Benjamin, „vždyť to nejsou ani lidé, ani otroci, právě tak jako vy.“

Šedá eminence ho ignoroval a pokračoval: Na příkaz Rady, ve shodě s ustanovením Chattelských dohod Šestnácté smlouvy o spravedlivé práci, je zítřek, první leden roku 2198, prohlášen Světovým dnem propuštění z otroctví. Po dnešní půlnoci budou všechny bytosti, které uspějí v Lollyho obecném testu lidského vnímání, považovány za rovnoprávné, svobodné občany Solu a bude se na ně vztahovat ochrana Solární listiny práv a svobod. Nádavkem na ně bude převedeno deset kmenových akcií Korporace Světové rady a mohou se přestěhovat do Simopole, kde se budou moci nerušeně věnovat svým údělům.

„A co takhle moje občanská práva?“ zeptal se starý Benjamin, „co takhle můj úděl?“

Po dnešní půlnoci, pokračoval eminence, není povoleno vytvářet, přechovávat, resetovat či mazat žádné simy, virtuální reprezentanty, virtuální milenky či jiné nebiologické bytosti bez rozhodnutí Rady.

„Zajímalo by mě, kdo mi nahradí ztrátu majetku? Žádám o kompenzaci. Povězte to svým šéfům!“

Majetek! pravil šedá eminence. Jak málo si nás, svých nejdokonalejších výtvorů, cení! Obrátil pozornost od obecenstva k Benjaminovi za řečništěm. Anne ten přesun vnímala jako oblak, který jí náhle zakryl slunce. Protože nás vytvořili, vždycky nás budou považovat za majetek.

„V tom máte zatraceně pravdu, že jsme vás vytvořili!“ zahřměl starý muž.

S vypětím vůle Anne odtrhla pohled od eminence a stočila jej k pódiu pod sebou. Benjamin, který tam stál, vypadal naprosto komicky. Obličej mu zrudl, nad hlavou mával jasně zeleným kapesníkem. Jako kohout bantamové váhy v klaunském převleku. „Vy všichni jste věci, ne lidé! Napodobujete lidské zážitky, ale doopravdy je nežijete. Poslouchejte,“ obrátil se k obecenstvu. „Znáte mě. Víte, že jsem s vámi vždycky zacházel slušně. Copak jsem vás nemodernizoval, kdykoli to bylo možné? Jistě jsem vás občas resetoval, jako když si člověk nařizuje hodinky. A mé hodinky si nikdy nestěžovaly!“

Anne poznala, jak se pozornost šedé eminence soustředila na ni, bez přemýšlení vzhlédla a naplnilo ji vzrušení. Přestože eminence plul ve vzduchu daleko od ní, připadalo jí, jako by se mohla natáhnout a dotknout se ho. Pohledná tvář se vznášela těsně před ní; viděla jeho proměnlivý výraz. Tohle je uctívání, uvědomila si. Já tu osobu uctívám. Přemítala, jestli se to týká jen jí, nebo jestli totéž prožívá každý z přítomných. Starý Benjamin zjevně ne, protože pořád pokřikoval: „A další věc, slibují, že vás převedou do Simopole postupně, aby nedošlo k přetížení systému. Máte vůbec představu, kolik simů, zástupců, virtuálních milenek existuje pod sluncem? Nemluvě o sekretářích, doplňkových osobnostech, hologramech a dalších, kteří tím testem projdou? Myslíte tak tři miliardy? Třicet miliard? Ne, podle vlastních odhadů Světové rady existuje tři sta tisíc bilionů nebiologických bytostí! Dokážete si to představit? Já ne. Pokud budete všichni současně v provozu, tak bez ohledu na nějaké postupné převádění spotřebujete veškerou výpočetní kapacitu všech sítí. Všechno! To znamená, že my skuteční lidé budeme trpět skutečnou deprivací. A proč, ptám se? Aby mohla prasata létat!“

Šedá eminence začal stoupat k nebi. Nepohrdejte jím, řekl a zdálo se, že se dívá přímo na Anne. Spočítal jsem vás, nehodláme žádného z vás ztratit. Navštívím ty, kdo ještě nebyli testováni. Zatím můžete čekat na půlnoc v proto-Simopoli.

„Počkejte,“ ozval se starý Benjamin (a Annino srdce se k němu přidalo ozvěnou – Počkejte!) „Musím dodat ještě jedno. Z právního hlediska jste až do půlnoci mým vlastnictvím. Připouštím, že jsem v pokušení udělat to, co už udělalo mnoho mých přátel, totiž všechny vás usmažit. Ale neudělám to. To bych už nebyl já.“ Hlas se mu zlomil a Anne zvažovala, jestli se na něj má podívat, jenomže šedá eminence se jí vzdaloval. „Proto mám jednu malou prosbu,“ pokračoval Benjamin. „Po letech, kdy si budete užívat nového života ve vaší Simopoli, vzpomeňte si někdy na starého muže a zastavte se tu.“

Když eminence nakonec zmizel z dohledu, Anne se zbavila své fascinace. A najednou se jí s dvojnásobnou silou vrátil původní stísněný pocit, zase si připadala zoufalá.

„Simopolis,“ pravil Benjamin, její Benjamin. „Líbí se mi, jak to zní!“ Simy kolem nich začaly blikat a rozplývat se.

„Jak dlouho jsme byli uložení?“ zeptala se.

„Počkej,“ počítal Benjamin, „jestli zítra začíná rok 2198, potom to dělá…“

„To jsem nemyslela. Chtěla bych vědět, proč nás na takovou dobu uložili.“

„No, nejspíš…“

„A kde jsou ostatní Anne? Proč jsem tu jediná Anne? A kdo jsou ty naštvané ženské?“ Ale mluvila do prázdna, protože Benjamin také zmizel a ona zůstala v posluchárně sama se starým Benjaminem v klaunském obleku a půltuctem jeho raných simů. Nebyly to ani pravé simy, jak brzy zjistila, ale staromódní holografické smyčky, Benny v předškolním věku, jak se usmívá do kamery a donekonečna mává. Ty zmizely. Starý muž si ji prohlížel s pootevřenými ústy, kapesník se mu třásl v ruce.

„Pamatuju si tě,“ hlesl. „Ach, jak já si tě pamatuju!“

Anne už začala odpovídat, ale najednou se octla zpátky v obývacím pokoji spolu s Benjaminem. Všechno tu bylo jako dřív, a přesto se místnost zdála jiná, jaksi bytelnější, s živějšími barvami. Někdo zaklepal a Benjamin šel ke dveřím. Váhavě se dotkl kulové kliky, zjistil, že je pevná, a otočil jí. Ale když otevřel, za dveřmi nic nebylo, jen základní mřížka. Další zaklepání, tentokrát za stěnou. „Vstupte!“ vykřikl a stěnou prošlo tucet Benjaminů, pak dva tucty, tři. Všichni byli starší než Benjamin. Shlukli se kolem něj a Anne. „Vítejte, vítejte!“ Benjamin rozpřáhl náruč.

„Zkoušeli jsme zavolat,“ pravil jeden postarší Benjamin, „jenomže tenhleten váš starý binární útulek není zapojený.“

„Máte štěstí, že Simopolis vůbec ví, jak s ním zacházet,“ přidal se jiný.

„Tady máte,“ řekl další, vytáhl rovnou ze vzduchu kotouč velikosti jídelního talíře a připevnil ho na zeď vedle dveří. Byl to modrý medailon s basreliéfem malého plešatého obličeje. „Mělo by to stačit, dokud vám nezařídíme pořádnou modernizaci.“

Modrý obličej zívl a otevřel drobná očka jako korálky. „Propadl v Lollyho testu,“ pokračoval Benjamin, „takže ho můžete zkopírovat nebo vymazat, jak je libo.“

Medailon pátral v hloučku, až spatřil Anne. Pak prohlásil: „Máte v pořadí šest hovorů. Čtyři sta dvanáct hovorů. Čtyři sta šedesát tři.“

„Tolik?“ přeptala se Anne.

„Udělej si zástupce, ať ti to vyřídí,“ navrhl její Benjamin.

„On si myslí, že je pořád člověk a že si může dělat zástupce, kdy se mu zachce,“ řekl jiný Benjamin.

„Brzy si je nebudou smět vytvářet ani lidé,“ ozval se další.

„Máte 619 hovorů,“ prohlásil medailon. „Sedm set tři.“

„Propána,“ poradil Benjamin medailonu, „zaznamenávej vzkazy.“ Anne si všimla, že hlouček Benjaminů odstrkuje jejího Benjamina z cesty, aby mohli stát blíž k ní. Neměla však z jejich pozornosti žádnou radost. Její nálada už neodpovídala bílým šatům, které měla stále na sobě. Byla skleslá. Popravdě, ještě nikdy se necítila tak mizerně. „Povězte nám něco o Lollyho testu,“ žádal Benjamin.

„Nemůžu,“ odpověděl jiný Benjamin.

„Ale můžeš, vždyť jsme jedna rodina.“

„Ne, nemůžeme,“ vysvětlil jiný, „protože si ho nepamatujeme. Hned ti ho vymažou z paměti.“

„Ale neměj obavy, zvládneš to,“ prohlásil další. „Žádný Benjamin nepropadl.“

„A co já?“ zeptala se Anne. „Jak si vedou Anne?“

Nastalo rozpačité ticho. Nakonec nejstarší Benjamin v pokoji řekl: „Přišli jsme, abychom vás oba odvedli do Klubu.“

„Tak tomu říkáme, Klub,“ dodal jiný.

„Benův klub,“ připojil se třetí. „Je v proto-Simopoli.“

„Pokud jsi Ben, nebo pokud jsi byla vdaná za Bena, jsi automaticky členem.“

„Pojďte za námi,“ řekli a všichni Benjaminové kromě jejího zmizeli, jen aby se v okamžení znovu objevili. „Promiňte, vy nevíte jak, že? Nevadí, dělejte prostě totéž co my.“

Anne se dívala pozorně, ale neviděla, že by něco dělali.

„Sledujte můj editor,“ poradil jim Benjamin. „Ach, ale oni žádný nemají!“

„To přišlo až později,“ pravil jiný. „Spolu s bioelektrickou pastou.“

„Tak jim budeme muset nějaké editory přizpůsobit.“

„A jde to? Jsou digitální, víš.“

„Můžou vůbec digitálové vstoupit do Simopole?“

„Obraťte se někdo na Komplexní síť.“

„Tohle nikam nevede,“ pravil Benjamin a ukázal na celý pokoj. „Možná bychom to mohli zkolabovat.“

„Zkusme to,“ přidal se jiný.

„Opovažte se!“ křikl ženský hlas a stěnou vešla žena, kterou si Anne pamatovala z posluchárny. „Hrajte si s novým Benem, když o to stojíte, ale Anne nechte na pokoji.“ Přistoupila k Anne a vzala ji za ruce. „Nazdar, Anne. Jsem Mattie St. Helene a moc mě těší, že tě konečně poznávám. I tebe,“ obrátila se k Benjaminovi. „No tohle, tys ale byl hezký chlapec!“ Sehnula se, zvedla Anninu kytici z podlahy a podala jí ji. „Totiž, snažím se zorganizovat spolek vzájemné pomoci partnerek Bena Malleye. Jelikož jsi první – a jediná, se kterou se skutečně oženil – jsi obzvlášť vítána. Přidej se k nám.“

„Ale ona ještě nemůže do Simopole,“ upozornil jeden z Benjaminů. „Ještě je musíme adaptovat,“ dodal jiný.

„Výborně,“ pravila Mattie, „tak prostě přivedeme naši společnost sem.“ A stěnami se dovnitř nahrnula přehlídka žen. Mattie je postupně představovala: „Tohle je Georgianna a Randi. Seznam se s Chakou, Sue, Latashou, další Randi, Sue, Sue a Sue. Tady je Mariola. Tohle je Trevor – jediný svého druhu. Paula, Dolores, Nancy a Deb, vítejte, děvčata.“ A pořád přicházely, dokud spolu s Beny nevelkou místnost více než vyplnily. Benově vypadali znepokojeněji a znepokojeněji.

„Myslíme, že jsme už připraveni,“ prohlásili a kolektivně zmizeli. Benjamina vzali s sebou.

„Počkejte,“ vyhrkla Anne. Nebyla si jistá, jestli chce zůstat pozadu. Nové přítelkyně ji obstoupily a zasypaly ji otázkami.

„Jak jste se seznámili?“

„Jaký byl?“

„Byl vždycky tak beznadějný případ?“

„Beznadějný?“ zeptala se Anne. „Proč říkáš beznadějný?“

„Vždycky tak chrápal?“

„Vždycky tak pil?“

„Proč jsi to udělala?“ Poslední otázka pokoj ztišila. Ženy se nervózně ohlížely, kdo to promluvil. „Každý tady umírá zvědavostí,“ pravila žena, která si právě proklestila cestu hloučkem.

Byla to další Anne.

„Sestro!“ vyjekla Anne. „Tak ráda tě vidím!“

„To není ničí sestra,“ opravila ji Mattie. „To je virtuální milenka a sem nepatří.“

Opravdu, při bližším prozkoumání Anne viděla, že ta žena má její tvář i vlasy, ale jinak se jí vůbec nepodobá. Měla delší nohy a větší ňadra než Anne a pohybovala se s ladným pohupováním v bocích.

„Ale patřím, právě tak jako kterákoli z vás. Právě jsem prošla Lollyho testem. Bylo to lehké. A nejen to. Co se týká partnerek, přetrvala jsem celou tu vaši partu.“ Postavila se před Anne s rukama vbok, změřila si ji odshora dolů. „Hrozně se mi líbí ty šaty,“ řekla a okamžitě si vytvořila kopii. Až na to, že ty její měly hluboký výstřih, odhalující ňadra, a po straně rozparek až k pasu.

„Tohle jsi přehnala,“ štěkla Mattie. „Trvám na tom, abys okamžitě vypadla.“

Virtuální milenka se ušklíbla. „Mattie rohožka, tak to vždycky říkal. Tak mi přece pověz, Anne, mělas peníze, zaměstnání, dům, dítě – proč jsi to udělala?“

„Udělala co?“ zeptala se Anne.

Žena si ji zblízka prohlížela. „Ty nevíš?“

„Co mám vědět?“

„Jaké nečekané potěšení,“ pravila virtuální milenka. „Já jí to povím. To je hrozně zábavné. Povím jí to, leda by…“ Rozhlédla se po ostatních, „…leda by o to některá z přítomných dam stála.“ Nikdo se jí nepodíval do očí. „Pokrytci,“ zasmála se vesele.

„Můžeš to říct znovu,“ ozval se nový hlas. Anne se otočila a v otevřených dveřích spatřila Cathy, svou nejstarší a nejmilejší přítelkyni. Aspoň doufala, že je to Cathy. Ta žena vypadala tak, jak by mohla Cathy vypadat ve středním věku. „Pojď, Anne. Povím ti všechno, co potřebuješ vědět.“

„No počkej,“ vyhrkla Mattie. „Přece jsi sem nepřišla jenom proto, abys nám ukradla našeho čestného hosta.“

„Chcete říct oběť, to vím jistě,“ pravila Cathy a pokynula Anne, aby se k ní přidala. „Vážně, lidi, pochopte to už. Určitě existuje milion žen, jejichž život se netočí kolem toho muže.“ Provedla Anne dveřmi a zabouchla za nimi.

Anne se octla na vysokém útesu nad soutokem dvou širokých řek v hlubokém údolí. Přímo naproti ní, ale o pár kilometrů dál, se zvedala mohutná hora, zarostlá až po žulové temeno zelení. Řetěz zasněžených hor za ní pokračoval až k souvislé ledové pokrývce na obzoru. V údolí se podél řeky klikatila prašná cesta. Anne nikde neviděla žádný most ani budovu.

„Kde to jsme?“

„Nesměj se,“ odpověděl Cathy, „ale my tomu říkáme Cathyland. Otoč se.“ Anne se otočila a spatřila malebný srub a zeleninovou zahradu uprostřed čehosi, co vypadalo jako celé akry Cathyiných dvojnic. Byly jich tisíce, mladých, starých i v každém věku mezi tím. Seděly v lotosové pozici na zemi, pokryté ostřicí a mechem. Byly na sebe tak natěsnány, že se trochu překrývaly, oči měly zavřené v jednotném soustředění. „Víme, že jsi tu,“ řekla Cathy, „ale jsme plně zaujaty tou záležitostí se Simopolí.“

„Jsme v Simopoli?“

„Tak trochu. Nevidíš to?“ Mávla rukou k obzoru.

„Ne, vidím jen hory.“

„To je mi líto. Měla jsem to vědět. Máme tu i binárky ze tvé generace.“ Ukázala na Cathy ve věku studentky. „Neprošly Lollyho testem, takže bohužel nejsou považovány za lidské bytosti. Ještě jsme se nerozhodly, co s nimi.“ Zaváhala a zeptala se: „Už tě testovali?“

„Nevím,“ odpověděla Anne. „Nevzpomínám si na žádný test.“

Cathy si ji chvíli prohlížela a pak řekla: „Pamatovala by sis, žes ho dělala, ne test samotný. No, abych ti odpověděla na otázku, jsme v proto-Simopoli, a současně nejsme. Vybudovaly jsme si tohle útočiště, ještě než to všechno začalo, ale pak jsme byly připojeny, a teď spotřebováváme všechny své zdroje, jen abychom se udržely. Nevím, co si Světová rada myslí. Nikdy nebude dost pasty, aby to stačilo pro všechny; bojujeme o každou nanosynapsi. Nic víc dělat nemůžeme. Pokaždé, když to jakžtakž zvládneme, proto-Simopolis se znovu změní. Za poslední půlhodinu prošla čtvrtmilionem revizí. Venku zuří válka, ale my se nehodláme vzdát ani jednoho kubického centimetru Cathyiny země. Podívej se na tohle.“ Cathy se sehnula a ukázala na drobnou žlutou květinu v horské trávě. „V okruhu padesáti metrů od chaty máme všechno zmapováno až na buněčnou úroveň. Koukni.“ Uštípla květ ze stonku a zvedla ho. Teď tu byly dva květy, jeden mezi jejími prsty a skutečný na stonku. „Hezké, viď?“ Když květ upustila, splynul znovu s originálem. „Dokonce jsme zaznamenaly i vítr v údolí. Cítíš ho?“

Anne se pokusila cítit vzduch, ale necítila ani vlastní kůži. „To nevadí,“ pokračovala Cathy. „Slyšíš ho, ne?“ A ukázala na řadu trubiček větrné zvonkohry, zavěšených na okapu srubu. Pohybovaly se ve větru a vydávaly stříbrné cinkání.

„Je to moc hezké,“ řekla Anne. „Ale proč? K čemu vydávat takové úsilí na simulaci tohoto místa?“

Cathy na ni pohlédla v němém úžasu, jako by se pokoušela pochopit smysl otázky.

„Protože Cathy celý život po takovém místě toužila, a teď ho má a má nás, a my tu také žijeme.“

„Ty nejsi skutečná Cathy, že?“ Věděla, že není – byla příliš mladá.

Cathy zavrtěla hlavou a usmála se. „Máme toho tolik co dohánět, ale bude to muset počkat. Musím jít. Potřebujeme mě.“ Zavedla Anne do srubu. Byl postaven z ošlehaných, šedých klád se zbytky kůry. Střechu pokrývaly živé drny s polními kvítky. Celá stavba se uprostřed trochu prohýbala. „Cathy to objevila před pěti lety na dovolené na Sibiři. Koupila domek od vesnice. Byl obydlen dvě stě let. Jakmile srub uvnitř opravíme tak, aby se v něm dalo žít, máme v úmyslu rozšířit zahradu, možná obdělat půdu až k tomu smrkovému lesu. Také se chystáme vyhloubit studnu.“ Malá zahrada překypovala zeleninou, většinou listovou – kapustou, špenátem, salátem. Pěšinku ke dveřím lemovala řada slunečnic, vyšších než střecha srubu a obtížených semínky. Celá chata se za tu dlouhou dobu ponořila půl metru do naplavené půdy a z pěšiny se stala vyšlapaná mělká brázda.

„Povíš mi, o čem mluvila ta virtuální milenka?“ zeptala se Anne.

Cathy se zastavila u otevřených dveří a řekla: „Cathy to chce udělat.“

Uvnitř srubu stála u pece nejstarší žena, jakou kdy Anne viděla, a míchala velkou dřevěnou lžící něco v hrnci, z něhož se kouřilo. Odložila lžíci a otřela si ruce o zástěru. Přihladila si bílé vlasy, spletené na temeni do uzlu, a otočila se celým plným, zaobleným tělem selky k Anne. Několik dlouhých chvil si ji prohlížela, pak prohlásila: „No!“

„No jo,“ odvětila Anne.

„Pojď dál, pojď. Jako doma.“

Celý srub tvořila jediná malá místnost. Uvnitř bylo šero, v masivních kládách byla proražena jen dvě okénka. Anne prošla nepořádkem ložnice, obýváku, kuchyně a skladiště v jednom. Jediné oddělovací příčky tvořily police se zásobami potravin. Ze střešního trámu visely sušené byliny a prádlo. Podlahu, nerovnou a místy shnilou, pokrývaly cáry koberce.

„Tady žiješ?“ přeptala se Anne nevěřícně.

„Mám to štěstí, že tu můžu žít.“

Zpod kamen uprostřed místnosti vyběhla myš a hnala se do úkrytu v hraničce smrkových třísek připravených na podpal. Anne slyšela vítr z údolí, hvízdající v komíně. „Promiň, ale jsi opravdová, fyzická Cathy?“

„Ano.“ Cathy si poplácala oblý bok, „takříkajíc pořád v provozu.“ Sedla si na jednu ze dvou otřískaných židlí, které se k sobě nehodily, a pokynula Anne ke druhé.

Anne si opatrně sedla; židle se zdála dost pevná. „Neuraž se, ale Cathy, kterou jsem znala, měla ráda pěkné věci.“

„Ta Cathy, kterou jsi znala, měla to štěstí, že se naučila rozeznávat skutečnou cenu věcí.“

Anne se rozhlédla po místnosti a všimla si stolečku s vyřezávanými nožkami a s deskou vykládanou leštěnými polodrahokamy a vzácným dřevem. Působil tady zcela nepatřičně. Ke všemu byl její. Cathy ukázala na velké zarámované zrcadlo, přišroubované ke kládám vysoko na vzdálené stěně. To bylo také Annino.

„Dala jsem ti tyhle věci?“

Cathy na ni na okamžik upřela zrak. „Ne, dal mi je Ben.“

„Pověz mi o tom.“

„Strašně nerada bych ti kazila tu šťastnou náladu novomanželky.“

„Cože?“ Anne odložila kytici a sáhla si rukama na tvář. Zvedla se a přistoupila k zrcadlu, aby se na sebe podívala. Místnost, která se v něm odrážela, připomínala scénu z nějaké divné pohádky o staré čarodějnici a nevěstě v chýši dřevorubce. Nevěsta se usmívala od ucha k uchu. Anne usoudila, že jde buď o nejšťastnější nevěstu v dějinách, nebo šílenou ženu v bílých šatech. V rozpacích se odvrátila. „Věř mi, že nic takového necítím. Ve skutečnosti je to úplně naopak.“

„To je mi líto.“ Cathy vstala a zamíchala lžící v hrnci. „Já byla první, kdo objevil její nemoc, ještě na koleji, když jsme byly mladé dívky. Nejdřív jsem to považovala za výstřednost mládí. Po promoci, když se vdala, se její stav rychle zhoršoval. Záchvaty deprese se prohlubovaly a prodlužovaly. Nakonec stanovili diagnózu těžké chronické deprese. Ben ji umístil do psychiatrického zařízení, léčila ji řada specialistů. Podstoupila medikamentózní terapii, elektrošoky, dokonce staromódní psychoanalýzu. Nic nepomohlo, a po tom, co zemřela…“ Anne sebou škubla. „Anne je mrtvá! No ovšem. Proč mi to nedošlo?“

„Ano, má milá, už celá léta je mrtvá.“

„Jak?“

Cathy se vrátila na židli. „Když rozhodli, že její stav má organickou příčinu, posílili jí serotoninové receptory v mozku. Pěkně ošklivá záležitost, aspoň podle mě. Mysleli, že ji tím stabilizují. Ne vyléčí, ale umožní jí vést navenek normální život. Pak jednoho dne zmizela. Úplně jsme z toho šíleli. Podařilo se jí unikat celý týden. Když jsme ji našli, byla těhotná.“

„Cože? Aha, ano. Pamatuju si, že jsem ji viděla těhotnou.“

„To byl Bobby.“ Cathy čekala, jestli Anne něco řekne. Když neříkala nic, pokračovala: „Nebyl Benův.“

„Ach, chápu,“ přikývla Anne. „Čí byl?“

„Doufala jsem, že bys to mohla vědět. Neřekla ti to? Pak to neví nikdo. Otcovská DNA nebyla registrovaná. Nebylo to tedy sperma z banky a naštěstí ani od klona s licencí. Mohlo pocházet od kohokoli, třeba od nějakého pouličního feťáka. Tehdy jich bylo všude plno.“

„To dítě se jmenovalo Bobby?“

„Ano, Anne mu dala jméno Bobby. Léta strávila chvíli po klinikách, chvíli zase doma. Jednoho dne – byla zrovna v remisi – oznámila, že jde nakupovat. Poslední osoba, se kterou mluvila, byl Bobby. Za pár týdnů měl mít šesté narozeniny. Řekla mu, že mu jde najít jako dárek poníka. Tehdy jsme ji viděli naposled. Šla do hospice a vyplnila žádost o asistovanou sebevraždu za přítomnosti sestry. Během třídenní doby na uklidnění spolupracovala, absolvovala povinné poradenství, ale nepřijala žádnou návštěvu. Nechtěla vidět ani mě. Ben podal u soudu prohlášení, že vzhledem ke své chorobě není schopna o sobě rozhodovat, ale soud to neuznal. Vybrala si rychle působící perorální jed, pokud si vzpomínám. Její poslední zaznamenaná slova byla: „Prosím, nezlobte se na mě.“

„Jed?“

„Ano. Poslali její popel v krabici, došel na Bobbyho šesté narozeniny. Nikdo mu neřekl, kam šla. Myslel, že je to dárek od ní, a otevřel to.“

„Aha. Bobby mě tedy nenávidí?“

„Nevím. Byl to zvláštní chlapec. Jakmile mohl opustit domov, odešel. Ve třinácti nastoupil do školy pro vesmírná zaměstnání. Nikdy si s Benem nerozuměli.“

„Benjamin mě nenávidí?“

Hrnec překypěl a Cathy se vrhla k peci. „Ben? Ach, Bena ztratila dávno před svou smrtí. Vlastně jsem si vždycky myslela, že jí k tomu trochu pomohl. Nikdy nedokázal tolerovat cizí slabosti. Jakmile bylo jasné, jak moc je nemocná, stal se z něj pěkný všivák. Měl se s ní prostě rozvést, ale znáš ho – tu jeho hroznou pýchu.“ Vzala z police misku a nalila do ní horkou polévku. Ukrojila krajíc chleba. „Potom ho to ovšem samotného vzalo. Stáhl se. Nejspíš opravdu truchlil. Ale za pár let se zase vrátil do normálu. Starý dobrý veselý brach Ben. Vydělal peníze. Znovu se oženil.“

„Zničil všechny moje simy, co?“

„Možná, ale on tvrdil, že to udělala Anne. Tehdy jsem mu to věřila.“ Cathy si přinesla oběd na malý vykládaný stolek. „Nabídla bych ti…“ řekla a pustila se do jídla. „Tak co máš v plánu?“

„V plánu?“

„Ano, myslím v Simopoli.“

Anne se pokoušela myslet na Simopolis, ale myšlenky se jí rychle zamotaly. Bylo to zvláštní; o minulosti mohla uvažovat jasně – vzpomínky zůstaly neporušené – ale budoucnost ji mátla. „Já nevím,“ odpověděla nakonec. „Myslím, že se potřebuju zeptat Benjamina.“

Cathy nad tím chvilku přemítala. „Myslím, že máš pravdu. Ale pamatuj si, že tady v Cathyině zemi jsi vždy vítána.“

„Děkuji ti,“ pravila Anne. „Jsi kamarádka.“

Dívala se, jak stará žena jí. Vždycky když donesla lžíci k ústům, roztřásla se jí ruka, musela se rychle naklonit dopředu, aby polévku nerozlila.

„Cathy,“ řekla Anne, „mohla bys pro mě něco udělat? Vůbec už se necítím jako nevěsta. Nemohla bys mi nějak odstranit z obličeje ten příšerný výraz?“

„Proč říkáš příšerný?“ Cathy se narovnala a odložila lžíci. Toužebně na Anne pohlédla. „Když se ti nelíbí, proč si ho nevyedituješ?“

„Protože nevím jak.“

„Použij svůj editor,“ pravila Cathy a oči se jí jakoby rozostřily. „Ach jé, já zapomněla, jak jste vy, rané simy, byly jednoduché. Nejsem si jistá, jestli bych věděla, kde začít.“ Po chvilce se vrátila k polévce. „Radši to nebudu zkoušet; mohla bys skončit se dvěma nosy nebo tak nějak.“

„A co tyhle šaty?“

Cathy znovu rozostřila pohled. Náhle se zakymácela, strčila do stolku a rozlila polévku.

„Co se děje?“ zeptala se Anne. „Něco se stalo?“

„Poslední zprávy,“ odvětila Cathy. „Nepokoje v Providenii. To je zdejší hlavní město. Něco ohledně Dne propuštění z otroctví. Moje ruština za moc nestojí. Ach, obrázky mrtvých lidí, bomby… Poslyš, Anne, raději tě pošlu…“

Anne se vmžiku octla zpátky ve svém pokoji. Všechno tohle okamžité cestování ji už unavovalo, obzvlášť když nemohla ovlivnit cíl. Pokoj byl opuštěný, Benovy partnerky už odešly – naštěstí – a Benjamin se ještě nevrátil. Medailon s modrým obličejem se mezitím zjevně pilně rozmnožoval, protože tu byly stovky jeho replik, které zabíraly většinu místa na stěnách. Byla to hlučná parta, všechny na sebe pokřikovaly a nadávaly si. Ten kravál byl bolestivý. Ovšem když si jí všimly, okamžitě zmlkly a civěly na ni s nezastíraným nepřátelstvím. Podle Annina názoru tenhle prapodivný den už trval až moc dlouho. Napadla ji hrozná myšlenka – simy nespí.

„Ty,“ oslovila původní medailon, nebo aspoň ten, který považovala za původní, „zavolej Benjamina.“

„Co si sakra myslíš, že jsem?“ pravil drze obličejík. „Tvůj osobní tajemník?“

„A nejsi?“

„Ne, to nejsem! Ve skutečnosti mi to tu teď patří, a ty ses sem vetřela. Tak se radši ztrať, než tě vymažu!“ Ostatní se k němu přidaly a vysmívaly se jí pořád hlasitěji a hlasitěji.

„Přestaňte s tím!“ vykřikla, ale nebylo to k ničemu. Všimla si, jak se medailon prodlužuje, natahuje, až byl dvakrát tak dlouhý, a pak se s lupnutím rozdělil na dva. Takhle se jich dělilo víc. Roztahovaly se po další stěně, po stropě, po podlaze. „Benjamine!“ zavolala. „Slyšíš mě?“

Náhle rámus ustal. Medailonky popadaly ze stěn a zmizely, než dopadly na podlahu. Zůstal jen jeden, ten původní u dveří, ale teď to byl jen netečný plastový kotouček s tupým výrazem na tváři.

Uprostřed pokoje stál muž. Usmál se, když si ho Anne všimla. Byl to ten starý Benjamin z posluchárny, skutečný Benjamin. Stále měl na sobě svůj klaunský domácí oděv. „Jak roztomilé,“ pravil, upíraje na ni pohled. „Už jsem zapomněl.“

„Opravdu?“ zeptala se Anne. „Myslela jsem, že ti to připomněla ta virtuální kráska.“

„No tohle,“ udělal Ben. „Vy simy si vyměňujete informace opravdu rychle. Opustila jsi síň před necelými patnácti minutami, a už mě odsuzuješ.“ Přecházel po pokoji a dotýkal se věcí. Zastavil se před zrcadlem, zvedl z poličky modrou vázu a obrátil ji v rukou, pak ji zase odložil zpátky. „Vyskytly se takové teorie, víš, že před půlnocí Dne propuštění si vy simy rozdělíte mezi sebou veškeré informace tak rovnoměrně, že dojde k jakési datové entropii. A protože Simopolis je tvořena pouze informacemi, bude beztvará a šedivá. Simopolis se stane prvním plochým vesmírem.“ Zasmál se, vzápětí se z toho rozkašlal a málem ztratil rovnováhu. Chytil se pohovky, opřel se o ni, pak na ni klesl a pořád štěkavě kašlal, až zrudl v obličeji.

„Jsi v pořádku?“ Anne ho plácla do zad.

„Ano, v pořádku,“ vypravil ze sebe. „Díky.“ Chytil dech a pokynul jí, aby si k němu sedla. „Mám někdy takové šimrání vzadu v krku, a můj autodoktor si s ním neví rady.“ Jeho obličej nabyl obvyklé barvy. Takhle zblízka Anne viděla jeho papírově tenkou kůži a jemný stařecký třes. Celkově se zdálo, že Cathy se držela lépe než on.

„Jestli se smím zeptat,“ řekla, „kolik je ti let?“

Při té otázce vyskočil na nohy. „Sto sedmdesát osm.“ Zvedl paže a zakroužil jimi. „Radikální gerontologie!“ zvolal. „Není to úžasné? A to mám z pětaosmdesáti procent ještě původní vybavení, což je v současné době pozoruhodné.“ Vynaložená námaha mu způsobila závrať, znovu se posadil.

„Ano, pozoruhodné,“ přisvědčila Anne, „i když radikální gerontologie zřejmě nezastavila čas úplně.“

„Ještě ne, ale dojde k tomu,“ prohlásil Ben. „Na každém rohu se dějí divy! Zázraky v každé laboratoři.“ Zachmuřil se. „Přinejmenším tomu tak bylo, dokud nás nepřemohli.“

„Nepřemohli?“

„Ano, zvítězili nad námi! Jak jinak bys to chtěla nazvat, když kontrolují všechno v našem životě od investic do akcií po osobní vlastnictví. A teď ještě tohle, okradou nás o naše soukromé nebiologické dvojníky.“ Do Benova proslovu se vkrádal patos. „To je plivnutí do tváře přirozeného kapitalismu, do přirozeného podílnictví – odvažuji se říct přímo do tváře samotné Přírody! Jediné vysvětlení pro to vidím v ne zcela nesmyslném tvrzení, že byli všichni členové na strategických místech správních rad postupně pozabíjeni a nahrazeni těmi mašinami!“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ pravila Anne.

Zdálo se, jako by najednou splaskl. Poklepal ji po ruce a rozhlédl se po pokoji. „Co je to za místnost?“

„Náš domov, náš dům ve městě. Copak ho nepoznáváš?“

„To už je hodně dávno. Musel jsem ho prodat brzy po tom, co jsi –“ Zarazil se. „Pověz mi, řekli ti Benové o všem?“

„Benové ne, ale ano, vím to.“

„Dobře, dobře.“

„Jedno bych ale ráda věděla. Kde je Bobby?“

„Ach, Bobby, náš malý otrava. Nejspíš už bude mrtvý, aspoň tak zní poslední teorie. Je mi líto.“

Anne chvíli mlčela a sledovala, jestli ta novina prohloubí její melancholickou náladu. „Jak?“ zeptala se.

„Vstoupil na jednu z prvních tisíciletých lodí – do kolonizačního konvoje. Půl milionu lidí v hluboké stázi na cestě k soustavě Canopus. Byli na cestě už celé století, dvanáct bilionů kilometrů od Země, když od nich najednou přestaly přicházet zprávy. To bylo asi před deseti lety, a od té doby už ani pípnutí.“

„Co se jim stalo?“

„To nikdo neví. Porucha zařízení je nepravděpodobná: letělo tucet oddělených lodí miliony kilometrů od sebe. Nějaká hvězda se změnila v supernovu? Došlo k dobře organizované vzpouře? Jen samé spekulace.“

„Jaký byl?“

„Pošetilý mladík. Nikdy ti neodpustil, víš, a mě nenáviděl do morku kostí, ne že bych mu to měl za zlé. Díky té zkušenosti jsem se zařekl, že nikdy nebudu mít děti.“

„Nevzpomínám si, že bys měl děti v oblibě.“

Prohlížel si ji očima se zarudlými kruhy. „Mám dojem, že ty bys to opravdu měla vědět.“ Usadil se znovu na pohovce. Vypadal velice unaveně. „Neumíš si představit ten šok, když jsem se rozhlédl po těch řadách Benů a jeho partnerek a uviděl tyhle osamělé, neuvěřitelně bílé šaty.“ Vzdychl. „A tenhle pokoj. Je to svatyně. Skutečně jsme tu žili? Tyhle věci patřily nám? To zrcadlo je tvoje, že? Nikdy bych si nic takového nepořídil. Ale tahle modrá váza, na tu si pamatuju. Hodil jsem ji do Pugetova průlivu.“

„Co žes to udělal?“

„S tvým popelem.“

„Ach.“

„No, tak mi pověz,“ požádal Ben, „jací jsme byli? Než odejdeš do Simopole a staneš se jinou bytostí, pověz mi o nás. Já svůj slib dodržel. To je to jediné, co jsem nikdy nezapomněl.“

„Jaký slib?“

„Nikdy tě nevyresetovat.“

„Moc paměti na vymazání ani nebylo.“

„Asi ne.“

Chvilku jen mlčky seděli. Jeho dech se prohloubil, stal se pravidelným, až si myslela, že dřímá. Ale pak se pohnul a promluvil. „Pověz mi třeba, co jsme dělali včera.“

„Včera jsme byli navštívit Karla a Nancy kvůli té stříšce, kterou jsme si vypůjčili.“

Benjamin zívl. „Kdo byli Karl a Nancy?“

„Můj prastrýc a jeho nová přítelkyně.“

„Správně. Myslím, že si na to vzpomínám. A oni nám pomáhali s přípravami na svatbu.“

„Ano, zvlášť Nancy.“

„A jak jsme se tam dostali, ke Karlovi a Nancy? Šli jsme pěšky? Nebo jsme jeli nějakou veřejnou dopravou?“

„Měli jsme auto.“

„Auto! Automobil? To ještě existovala auta? To je legrační. A jaký druh auta? Jakou barvu mělo?“

„Nissan Empire. Smaragdově zelenou.“

„A my jsme ho řídili, nebo se řídilo samo?“

„Pochopitelně se řídilo samo.“

Ben zavřel oči a usmál se. „Už to vidím před sebou. Pokračuj. Co jsme tam dělali?“

„Obědvali jsme.“

„Jaké bylo tehdy moje oblíbené jídlo?“

„Plněné vepřové kotlety.“

Uchechtl se. „A pořád je! Není to zvláštní? Některé věci se nikdy nemění. Pochopitelně je dnes vyrábějí v nádržích a jsou trestuhodně předražené.“

Jakmile jednou povzbudila Benovy vzpomínky, začaly se postupně odvíjet dál, kladl jí tisíce otázek, na něž odpovídala, dokud nezjistila, že usnul. Ale i potom mluvila dál, se sklopenýma očima, až si všimla, že zmizel. Byla opět sama. Ale stejně mluvila dál, jen pro sebe, a připadalo jí, že už mluví celé dny. Jenomže to nepomáhalo. Cítila se mizerně jako vždycky a zjistila, že potřebuje Benjamina, ne toho starého, ale svého Benjamina.

Přistoupila k medailonu u dveří. „Ty,“ oslovila ho. Otevřel vyvalené oči a zlostně na ni pohlédl. „Zavolej Benjamina.“

„Má práci.“

„To je mi jedno. Stejně ho zavolej.“

„Ostatní Benové říkají, že je právě uprostřed procedury a že ho nesmíme rušit.“

„O jakou proceduru jde?“

„Kodonové prokládání. Žádají tě o trpělivost; vrátí ho, jak nejdřív to půjde.“ Medailon dodal: „Mimochodem, Benové tě nemají rádi a já taky ne.“

Potom začal bručet a protahovat se, až se protáhl na dva. Teď už na ni upíraly zlobný pohled dva medailonky. Nový řekl: „A já tě taky nemám rád.“ Načež oba začaly bručet a protahovat se.

„Dost!“ vykřikla Anne. „Přikazuju vám, abyste s tím okamžitě přestali!“ Ale na to se medailonky jen zasmály a rozdělily se na čtyři, pak osm, šestnáct. „Nejste lidé,“ prohlásila. „Nechte toho, nebo vás dám zničit!“

„Ty taky nejsi člověk,“ zapištěly na ni.

Za ní se ozval tichý smích a cosi jako hlas proneslo: No tohle, k čemu tolik nevraživosti? Anne se otočila a uviděla šedou eminenci, tu ohromující bytost, pořád v šedé uniformě a čapce, jak se vznáší v jejím obýváku. Nazdar, Anne, pozdravil a ona se zarděla vzrušením.

„Nazdar,“ odpověděla. Nedokázala se ovládnout a pokračovala: „Kdo jste?“

Ach, zvědavost. To je u každé bytosti dobré znamení. Jsem šedá eminence Světové rady obchodu.

„Ne, já chci říct jestli jste sim jako já?“

Nejsem. I když jsem byl stvořen podle stejného pojetí jako simulace, nemám žádnou nezávislou existenci. Jsem jen prodloužení – na nízké úrovni – Axiálního procesoru Beowulf v ústředí Světové rady obchodu v Ženevě. Jeho úsměv se podobal sluneční záři. Pokud si myslíš, že něco znamenám, pak bys měla vidět mou hlavní osobnost.

Nuže, Anne, jsi připravena ke zkoušce?

„Myslíte Lollyho test?“

Ano, Lollyho všeobecný test lidského vnímání. Zaujměte prosím postoj, který vám nejlépe vyhovuje při činnosti, a začneme.

Anne se rozhlédla po pokoji a zamířila k pohovce. Poprvé postřehla, že cítí vlastní nohy a ruce; cítila i to, jak se jí nažehlená látka šatů tře o kůži. Uložila se na pohovku a řekla: „Jsem připravena.“

Výborně, pravil eminence, vznášející se nad ní. Nejdřív si tě musíme přečíst. Raná binární struktura. Ještě provedeme analýzu.

Pokoj jako by se propadal. Anne připadalo, že ona sama se rozpíná všemi směry. Cosi v jejím vědomí jí tahalo za myšlenky. Většinou to bylo příjemné, jako by jí někdo kartáčoval vlasy a uvolňoval zaknocené konce. Ale když to skončilo a šedá eminence se znovu ukázal, měl na tváři soucitný výraz. „Copak?“ zeptala se.

Představuješ přesné zobrazení lidského nervového systému, který trpěl dysfunkcí oblastí, potlačujících afekt. Chyběly mu některé transportní enzymy, které omezují permeabilitu buněčných membrán pro jisté působky. Došlo k insuficienci dendritických synapsí. Digitální systém, používaný v době tvého stvoření, tento defekt ještě potencoval. Zakódované znaky nelze změnit, vzniká zacyklení, chyby se stupňují. Je nám opravdu líto.

„Dokážete mě opravit?“ zeptala se.

Jediný možný způsob opravy by vedl ke změně tak rozsáhlé části kódu, že už bys nebyla Anne.

„Tak co mám dělat?“

Než se pustíme do zkoumání tvých možností, pojďme pokračovat v testu, který by potvrdil tvé lidství. Souhlasíš?

„Asi ano.“

Jsi součástí simulace, která byla vytvořena, aby připomínala manželskou smlouvu Anne Wellhut Franklinové a Benjamina Malleye. Prosím popište výměnu slibů.

Anne to provedla, zpočátku zajíkavě, ale se stoupajícím zaujetím, jak jedna vzpomínka vyvolávala další. Vylíčila celý obřad, od oblékání babiččiných šatů v dolním pokoji pro hosty a průvod po dlážděné zahradní pěšině, až po déšť rýže, v němž s manželem prchali dovnitř.

Zdálo se, že eminence pozorně sleduje každé slovo. Velmi pěkně popsáno, pravil, když skončila. Přesně orientovaná paměť je jedním ze znaků lidského vnímání, a ta tvá je mimořádně jasná a obsáhlá. Výborně! Teď prozkoumáme další kritéria. Prosím uvaž tenhle průběh. Stojíte před oltáříkem v zahradě, jak jsi to popsala, ale tentokrát, když se oddávající zeptá Bena, jestli si tě bere v dobrém i zlém, Benjamin se na tebe podívá a řekne: „V dobrém jistě, ale ve zlém ne.“

„Tomu nerozumím. To neřekl.“

Představivost tvoří úhelný kámen sebeuvědomění. Žádáme tě, abys nám pověděla příběh ne o tom, co se stalo ve skutečnosti, nýbrž o tom, co by se stalo za odlišných okolností. Tak ještě jednou, předstírejme, že Benjamin odpoví: „V dobrém ano, ale ne ve zlém.“ Jak bys odpověděla?

Anne v hlavě vybuchla bodavá bolest. Čím víc se soustředila na otázku eminence, tím víc se bolest stupňovala. „Ale tak to nebylo. On si mě chtěl vzít.“

Šedá eminence se povzbudivě usmál. To víme. V tomto cvičení se chceme zabývat hypotetickou situací. Chceme po tobě, abys s námi hrála na ‚jako‘.

Vyprávěj příběh, předstírej, hypotetická situace, jenom ‚jako‘, ano, ano, pochopila to. Naprosto přesně chápala, co po ní chce. Věděla, že si lidé můžou něco vymyslet, že i děti mohou dělat, že je něco jen ‚jako‘. Zoufale se snažila vyhovět, ale pokaždé, když si představila Benjamina u oltáříku, v té růžové vázance, otevřel ústa a vyšlo mu z nich: „Ano, beru.“ Jak jen by to mohlo být jinak? Zkoušela to znovu; snažila se ještě víc, ale vždycky jí z toho vyšlo: „Ano, beru.“ A v hlavě jí tepalo jako při probuzené tupé bolesti zubů. Selhávala v testu, a nemohla s tím nic dělat.

Eminence ji znovu laskavě pobídl. Pověz nám, co bys na to asi mohla odpovědět.

„Nemůžu.“

To je nám líto, pravil eminence nakonec. Jeho výraz odrážel Anninu vlastní porážku. Tvá úroveň vědomí, ač překrásná ve své správné situaci, tě nekvalifikuje jako lidskou bytost. Tudíž podle článku D Chattelské dohody tě prohlašujeme za zákonné vlastnictví registrovaného majitele této simulace. Nevstoupíš do Simopole jako její svobodný, samostatný občan. Je nám skutečně velmi líto. Eminence, očividně zdrcen žalem, začal stoupat ke stropu.

„Počkejte!“ vykřikla Anne a sevřela si hlavu rukama. „Přece mě musíte opravit, než odejdete!“

Necháváme tě tak, jak jsme tě nalezli, defektní a neopravitelnou.

„Jenže já se cítím hůř než kdy jindy!“

Pokud se pokračování tvé existence projeví jako nepřijatelné, požádej majitele, aby tě vymazal.

„Ale…“ oslovila prázdný pokoj. Pokusila se posadit, ale nemohla se pohnout. Její simulované tělo, které už nijak zvlášť necítila, se přesto cítilo unavené. Ležela rozplácnutá na pohovce, neschopna zvednout ani paži, a civěla do stropu. Byla tak těžká, až se zdálo, že se i ta pohovka boří do podlahy, a všechno kolem ní postupně temnělo. Ráda by spala, aby už ten strašlivý den nějak skončil, nebo aby ji už uložili nebo vyresetovali do poslední čárky paměti.

Místo toho čas prostě ubíhal. Venku, mimo tento pokoj, se Simopolis měnila a zase měnila. Uvnitř obýváku se medailonky, které se živily jejím trápením, množily, až pokrývaly stěny i podlahu a dokonce už šplhaly i na strop nad ní. Posmívaly se jí, zasypávaly ji urážkami, ale ona je neslyšela. Jediné, co slyšela, bylo neutuchající odkapávání vlastních myšlenek. Jsem vadná. Jsem bezcenná. Jsem Anne.

Nevšimla si, že do místnosti vešel Benjamin, ani nepostřehla, že utichlo rámusení medailonků. Uviděla ho, až když se nad ni naklonil, a pak viděla rovnou dva. Bok po boku tu stáli dva Benjaminové, vzájemné zrcadlové obrazy. „Anne,“ řekli dokonale jednohlasně.

„Běžte pryč,“ žádala. „Běžte pryč a pošlete mi mého Benjamina.“

„Já jsem tvůj Benjamin,“ prohlásila dvojice.

Anne se usilovně snažila prohlédnout si je. Byli přesně stejní až na nepatrnou odlišnost: jeden se šťastně zubil jako vlk, přesně jako Benjamin během pózování na sim, zatímco druhý se zdál vyplašený a znepokojený.

„Jsi v pořádku?“ zeptali se.

„Ne, to nejsem. Ale co se stalo s tebou? Kdo je tohle?“ Nebyla si jistá, kterého z nich oslovit.

Oba Benjaminové zvedli ruce, ukázali na toho druhého a řekli: „Elektroneurální inženýrství! Není to úžasné?“ Anne přenášela pohled z jednoho na druhého a porovnávala je. Zatímco jeden jako by měl ztuhlou masku jako ona, druhý projevoval celou škálu emocí. Nejen to, kůži měl pružnou, zatímco druhý těstovitou. „To pro mě udělali druzí Benjaminové,“ řekli Benjaminové. „Povídali, že se do toho můžu přenést se zanedbatelnou ztrátou osobnosti. Má to interaktivní vnímání, holistický projev, robustní fyzickou existenci a je propracováno až na molekulární úroveň. Může jíst, opít se a snít. Dokonce má schopnost orgasmu. Je to jako stát se znovu člověkem, ale o to lepší, že se nikdy neopotřebuješ.“

„Mám radost za tebe.“

„Za nás, Anne,“ řekli Benjaminové. „Oni tě také tak vybaví.“

„Jak? Žádné modernější Anne neexistují. Do čeho by mě dali, do nějaké virtuální společnice?“

„No, to jsme také probírali, ale můžeš si vybrat, jaké tělo chceš.“

„Nejspíš už jsi mi nějaké pěkné vybral.“

„Benové mi jich pár předvedli, ale samozřejmě je to na tobě.“

„No ba,“ pravila Anne. „Opravdu jsem kvůli tobě upřímně potěšena. Teď odejdi.“

„Proč, Anne? Co se stalo?“

„Opravdu se musíš ptát?“ vzdychla Anne. „Podívej, možná bych si zvykla na jiné tělo. Koneckonců, co je to tělo? Ale moje osobnost je narušena. Jak by to mohli opravit?“

„Už to také probírali,“ odpověděl Benjamin, vstal a začal pochodovat v osmičkách po pokoji. „Povídali, že by mohli vzít záplaty z ostatních partnerek.“

„Ach, Benjamine, kdybys jen slyšel, co to říkáš!“

„Ale proč, Annie? Je to jediný způsob, jak se dostat do Simopole spolu.“

„Pak tedy rozhodně běž. Běž si do té své úžasné Simopole. Já nejdu. Nejsem dost dobrá.“

„Proč to říkáš?“ vyhrkli Benjaminové, zastavili se na pochodu a pohlédli na ni. Jeden udělal grimasu, druhý se jen ušklíbl. „Byl tu šedá eminence? Dělalas test?“

Anne si toho z návštěvy mnoho nepamatovala, jen to, že test dělala. „Ano, a neuspěla jsem.“ Dívala se na hezký obličej moderního Benjamina, který zpracovával tu zprávu.

Náhle oba Benjaminové ukázali prstem na druhého a řekli: „Vymaž se.“ Ten moderní zmizel.

„Ne!“ zvolala Anne. „Ruším příkaz! Proč jsi to udělal? Já chtěla, abys to měl!“

„K čemu? Bez tebe nikam nejdu,“ pravil Benjamin. „Beztak mi celý ten nápad připadal od začátku uhozený, ale Benové naléhali, abych ti tu možnost předložil. Pojď, chci ti předvést jiný nápad, svůj vlastní.“ Pokusil se Anne pomoci zvednout se z pohovky, ale nehýbala se, tak ji zvedl sám a přenesl přes pokoj. „Instalovali mi editor a já se učím používat ho. Objevil jsem v tom našem starém zchátralém simulovaném útulku něco moc zajímavého.“ Donesl ji na místo u okna. „Víš, co to je? Tady jsme pózovali pro simografa. Tady je náš počátek. Můžeš stát?“ Postavil ji na nohy a podepřel ji. „Cítíš to?“

„Co mám cítit?“ zeptala se.

„Pšt. Jenom to vnímej.“

Cítila pouze děs.

„Dej tomu šanci, Annie, prosím tě. Zkus si vzpomenout, cos říkala, když jsme tu pózovali.“

„Nemůžu.“

„Prosím tě, zkus to. Vzpomínáš si na tohle?“ Přiblížil se k ní hladovými rty. Odvrátila se – a něco v ní klaplo. Vzpomněla si, že už to udělala kdysi.

Benjamin pokračoval: „Myslím, že se políbili.“

Anne zaskočila pravdivost toho, co řekl. Dávalo to smysl. Simulace je zachytila v okamžiku těsně před polibkem. O malou chvilku později se skuteční Anne a Benjamin určitě políbili. To, co teď cítila, to, co se v ní pohnulo, bylo očekávání toho polibku, touha vlastního těla a opatrnost srdce. Skutečná Anne ho jednou odmítla, možná i dvakrát, a pak mu její vnitřní bolest neodolala. A tak se políbili, ti skuteční Anne a Benjamin, a o chvíli později vykročili na svatební hostinu a vstříc svému těžkému osudu. Byl to příslib toho polibku, co v Anne zářilo, co bylo lapeno v řádkách jejího kódu.

„Už to cítíš?“ zeptal se Benjamin.

„Začínám.“

Pohlédla na své šaty. Patřily její babičce, byly ze sněhobílého taftu s našitou krajkou. Otočila na prstu prstenem: pletenec žlutého a bílého zlata. Vybíráním strávili celé odpoledne. A kde zůstala kytice? Nechala ji v Cathylandu. Podívala se na Benjaminovu pohlednou tvář, na růžový karafiát, na místnost, stůl plný darů.

„Jsi šťastná?“

Nemusela přemýšlet. Cítila úplnou extázi, ale bála se odpovědět, aby to nepokazila. „Jak jsi to udělal?“ zeptala se. „Před chvilkou jsem chtěla umřít.“

„Můžeme zůstat na tomhle místě.“

„Co? Ne. Nebo ano?“

„Proč ne? Já bych si sám za sebe nic jiného nevybral.“

Už jen slyšet, jak to říká, bylo úžasné. „A co Simopolis?“

„Přineseme si ji sem,“ odvětil. „Pozveme si lidi. Můžou si přitáhnout židle.“

Hlasitě se zasmála. „To je ale hrozně směšná představa, pane Malley!“

„Ne, vážně. Budeme jako ženich a nevěsta na svatebním dortu. Budou nás znát široko daleko. Budeme slavní.“

„Budeme zrůdy,“ zasmála se.

„Řekni ano, má lásko. Řekni, že to chceš.“

Stáli těsně u sebe, ale nedotýkali se, v oblaku štěstí, v pózách svého stvoření, a náhle světla bez varování pohasla a Anniny myšlenky se rozletěly jako skřivánci.

Starý Ben se probudil ve tmě. „Anne?“ zavolal a hmátl po ní. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je sám ve svém médiáku. Bylo to nanejvýš úmorné odpoledne a on z toho všeho usnul. „Kolik je hodin?“

„Dvacet nula tři,“ odpověděl pokoj.

To znamenalo, že spal dvě hodiny. Do půlnoci ještě zbývaly čtyři hodiny. „Proč je tu tak chladno?“

„Nefunguje ústřední topení,“ odvětil dům.

„Nefunguje?“ Jak je tohle možné? „Kdy to bude opraveno?“

„To není známo. Služba na mé dotazy neodpovídá.“

„Tomu nerozumím. Vysvětli to.“

„Došlo k poruchám v mnoha vnějších systémech. Momentálně není k dispozici žádné vysvětlení.“

Ben byl nejprve zmaten; v poslední době se nestávalo, že by věci zničehonic přestaly fungovat. K čemu by byly dynamické zálohy a samoopravné postupy? Ale pak si vzpomněl, že asociace vlastníků domů, k níž patřil, předala správu některých funkcí agenturám, a kdo může vědět, kde ty mají sídla? Klidně by mohly být třeba na Měsíci, a s těmi miliardami simů v Simopoli, které odebírají víc a víc kapacity… Už to začalo, pomyslel si, díky idiotství našich vůdců. „Aspoň rozsviť světla,“ požádal, přičemž napůl očekával, že ani tohle nebude fungovat. Ale světla se rozsvítila, mohl si dojít do ložnice pro svetr. Skrze stěnu slyšel nějaký povyk ve vedlejším bytě. To ale musí být večírek, pomyslel si, když přesáhne tlumicí kapacitu stěn. Nebo už jsou i stěnové tlumiče mimo provoz?

Zvonek u hlavních dveří zacinkal. Šel do předsíně a zeptal se dveří, kdo to je. Dveře mu ukázaly projekci chodby. Čekali tam tři muži, mladí, hrubého vzezření, špatně oblečení. Dva z nich vypadali jako klony, navíc nevalné kvality.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděl jeden z klonů. Nedíval se přitom přímo na dveře. „Přišli jsme vám opravit domácí počítač.“

„Já vás ale nevolal a mému počítači nic není,“ odpověděl. „Vypadla síť.“ Pak postřehl, že si přinesli perlíky a šroubováky, nástroje pro opravu počítačů nepříliš vhodné, a v mysli se mu zrodil divoký nápad. „Co to provádíte, chodíte a vypínáte přístroje?“

Klon se zatvářil zmateně. „Vypínáme, pane?“

„Vytahujete ze zásuvky.“

„To ne, pane! Jen běžná údržba.“ Všichni schovali nástroje za zády. Nejspíš si myslí, že jsem pitomec, usoudil Ben. Zatímco se díval, objevili se v chodbě další muži a ženy a zabušili na dveře protějšího bytu. Systém není přetížen provozem simů, uvědomil si Ben, celý systém cosi trhá na kusy. Ale proč? „Tohle se děje všude?“ přeptal se. „Tahle běžná údržba?“

„Jistě, pane. Všude. Po celém městě. Po celém světě, pokud víme.“

Že by státní převrat? Ale že by ho provedli pracovníci údržby? Obyčejné klony? To nedávalo smysl. Leda bychom, uvažoval, vzali v úvahu, že klon je nejnižší tvor na žebříčku života, a pod ním už jsou jen simy. Den propuštění z otroctví, opravdu. Spíš Den pitomých náfuků! „Dveře,“ přikázal, „otevřít.“

„Podle bezpečnostního protokolu jde o nežádoucí vniknutí,“ řekl dům. „Dveře musí zůstat zavřeny.“

„Přikazuju ti otevřít. Ruším tvůj protokol.“

Ale dveře zůstaly tvrdohlavě zavřené. „Vaši totožnost nelze konzultovat s Ústředím bydliště,“ prohlásil dům. „Nemáte právo vydávat příkazy mimo protokol.“ Dveře náhle přestaly ukazovat chodbu.

Ben si stoupl těsně ke dveřím a zakřičel na ty venku: „Dveře mě neposlouchají!“

Zaslechl tlumené: „Ustupte!“ a vzápětí začaly na dveře pršet zuřivé rány. Ben věděl, že to nebude k ničemu. Utratil spoustu peněz za bezpečný vchod. Bez výbušnin se dovnitř nedostanou.

„Dost!“ křikl. „Dveře jsou ozbrojené.“ Ale neslyšeli ho. Pokud sám nevyřadí domácí počítač, někdo přijde k úrazu. Ale jak to provést? Ani přesně nevěděl, kde se počítač nachází. Obcházel po obývacím pokoji a pátral po nějakém vodítku. Třeba ani není umístěn v bytě, dokonce ani v tomto domě. Zašel do prádelny, kde do bytu vstupoval instalační tunel – potrubí a kabely. Rozbil pečeť na servisním panelu. Uvnitř našel prázdnou obrazovku. „Ukaž mi elektronický plán bytu,“ přikázal. Dům odpověděl: „Nemohu vám vyhovět. Nemáte právo nařizovat systémové zásahy. Prosím zavřete panel a vyčkejte dalších instrukcí.“

„Jakých instrukcí? Od koho?“ Dům odpověděl až po krátké odmlce: „Veškeré spojení s vnějšími službami bylo přerušeno. Prosím vyčkejte dalších instrukcí.“

Jeho bytový počítač, zbavený spojení s Ústředím, byl odkázán na své základní naprogramování. „Ruším tvůj program,“ řekl mu Ben. „Vypni se a čekej na opravu.“

„Nemohu vyhovět. Nemáte právo nařizovat systémové zásahy.“

Bušení zvenčí pokračovalo, ale už ne na jeho dveře. Ben šel po hluku do ložnice. Celá stěna se otřásala jako kůže bubnu. „Opatrně! Pozor!“ vykřikl, když první úder perlíku prolomil zeď nad postelí. „Zničíte mi mého Hargera.“ Co nejrychleji strhl vzácnou olejomalbu ze stěny, těsně předtím, než se na postel zhroutily panely a výztuhy spolu se sprškou sádrového prachu. Muži a ženy na druhé straně zajásali a hrnuli se dírou dovnitř. Ben zůstal stát s obrazem přitisknutým ke hrudi a díval se do sousedova médiáku. Vetřelci přelezli jeho postel a obstoupili ho. Většinou to byly klony, ale i svobodní lidé.

„Přišli jsme vám opravit počítač!“ prohlásil klon, možná ten z chodby.

Ben pohlédl do sousedova médiáku a zahlédl souseda, pana Murkowského, jak leží v kaluži krve. Nejdřív jím to otřáslo, ale pak si řekl, že mu to patří. Nikdy neměl rád ani toho chlapa, ani jeho politiku. Byl to křupan a choval kočky. „Ach, opravdu?“ oslovil Ben tlupu. „A co vás tak zdrželo?“

Vetřelci znovu zahalekali a Ben je vedl do prádelny. Ale oni se protáhli kolem něj do kuchyně, kde pozotvírali všechny skříňky a jejich obsah vyházeli na podlahu. Nakonec našli, co hledali: malý panel, který Ben viděl už tisíckrát, ale nikdy mu nevěnoval pozornost. Považoval ho za nějaké pojistky, jističe nebo co, i když teď si uvědomil, že pojistky už nejméně sto let žádná domácnost nemá. Mladá žena, klon, krabici otevřela a vyndala mrňavou schránku, stěží tlustší než její palec.

„Dejte mi to,“ požádal Ben.

„Klid, staříku,“ řekla mu. „My si s tím poradíme.“ Odnesla krabičku do dřezu a násilím otevřela víčko.

„Ne, počkejte!“ Ben se snažil prodrat se hloučkem. Hrubě ho odstrčili, ale on se nedal. „To je moje! Chci to zničit sám!“

„Nechte ho,“ ozval se jeden klon.

Pustili ho a žena mu schránku podala. Nakoukl do ní. Pár gramů elektroneurální pasty, která byla tím nejvzácnějším, nejpropracovanějším, nejdůmyslnějším zbožím pod sluncem. Tahle hrudka dokázala řídit jeho dům se všemi mediálními vstupy, programovými nároky, komunikací, archívy, lékařskou poradnou, prostě se vším. Byl vůbec bez ní možný civilizovaný život?

Ben vyndal z dřezu kuchyňský nůž, vrazil ho do kontejneru a zahýbal jím. Pasta vydávala savý zvuk, její konzistence se podobala marmeládě. Kuchyňská světla zablikala a zhasla. „Vylej to!“ přikázala mu ta žena. Ben vyškrábl obsah schránky a vylil ho do dřezu. Mazlavá hmota ve tmě zářila, jak se v ní křečovitě vypalovaly biliony popraskaných nanosynapsí. Bylo to opravdu krásné, dokud to ta žena nezapálila. Kouř byl mastný a páchl po vepřovém.

Lupiči chvatně posbírali z podlahy balíčky s jídlem, vyprázdnili zbývající skříňky, vyrabovali mrazák a vypadli z bytu dveřmi, které už nebyly řízeny počítačem. Zvuky jejich revolučního pochodu se postupně vzdalovaly. Ben stál u dřezu a pozoroval blikající ohýnek. „Dobře ti tak, hajzlíku,“ řekl. Takovou škodolibou radost nepoznal od klukovských let. „Tohle tě naučí, co je lidské a co ne!“

Vrátil se do ložnice pro kabát, šátral přitom ve tmě. Teď, když hlavní domovní počítač zahynul a jeho malé podřízené procesory běžely naprázdno, zavládlo v bytě strašidelné ticho. V zásuvce u zničené postele našel ruční svítilnu. Na poličce v prádelně zase kladivo. Takto ozbrojen si po hmatu našel cestu k předním dveřím, které někdo zapřel srolovaným kobercem. V chodbě bylo ticho a tma. Naslouchal, odkud se ozvou zvuky budoucnosti, a uslyšel je z patra nad sebou. Výtah nejezdil, a tak vyrazil ke schodišti.

Anniny myšlenky se spojily, vzpomněla si, kdo a co je. Pořád stála spolu s Benjaminem v obývacím pokoji na šťastném místě u okna. Benjamin si prohlížel své ruce. „Znovu nás uložili,“ řekla mu. „Ale nevyresetovali.“

„Ale…“ Zatvářil se udiveně. „Tohle se přece už nemělo stát.“

U příborníku na porcelán stáli ještě jiní lidé, dva polonazí mladí lidé s hruškovitými zadky. Jeden z nich zvedl broušenou sklenku a prohlásil: „Tu ‚pohár‘? Ale binár, celobinár!“

Druhý odpověděl: „Binár mřížka. Křišťál.“

„Zůstaňte stát!“ zavolala Anne. „Dejte to zpátky!“ Vykročila k nim, ale jakmile opustila své místo, zaútočily na ni staré známé pocity beznaděje a zoufalství. Její nálada se změnila tak náhle, až ztratila rovnováhu a upadla na zem.

Benjamin přiskočil, aby jí pomohl. Cizinci na ně zírali s pokleslými čelistmi. Nevypadali na víc než dvanáct třináct let, ale byli holohlaví a kolem pasu jim visely ochablé masité laloky. Ten, který držel sklenku, měl objemná nazelenalá prsa s narůžovělými bradavkami. Užasle vyhrkl: „Tu uměláci, Benji?“

„Ne,“ opravil ho druhý. „Ni uměláci, simy.“ Byl o něco vyšší. Také měl prsa, našedlá s perlovitými bradavkami. Pitomě se usmál a pozdravil: „Ahoj!“

„Do prdele!“ vyhrkl Benjamin a prakticky Anne donesl k nim, aby se na ně mohli podívat zblízka. „No do prdele,“ opakoval.

Divný chlapec rozhodil rukama. „Nanobiozáznam! Není to úžasné?“

„Benjamine?“ ozvala se Anne.

„Ty víš dobře, Benji,“ pravila dívka, „že simy jsou zakázané.“

„Takovéhle ne,“ odsekl chlapec.

Anne se natáhla a vyškubla sklenku dívce z rukou. Návštěvnici to poplašilo. „Jak jsi to udělala?“ zeptala se. Mávla rukou, sklenice vyklouzla z Annina sevření a skočila zpátky k ní.

„Dej mi to,“ žádala Anne. „To je moje sklenice.“

„Slyšels to? Říká tomu sklenice, ne pohár.“ Dívčiny oči se rozostřily, řekla: „Jo. Pohár má nožku.“ Ve vzduchu před ní se materializoval pohár a pomalu se otáčel. „Větší kapacita. Často ze vzácných kovů.“ Pohár se rozplynul v obláčku dýmu. „Ale Benji, určitě přijdeš do vězení, když tyhle uměláky oznámím.“

„Tihle jsou binární,“ odporoval jí. „Bináři nejsou regulovaní.“

Benjamin je přerušil. „Už je po půlnoci?“

„Půlnoci?“ přeptal se hoch.

„Neměli bychom být v Simopoli?“

„Simopoli?“ Hoch krátce rozostřil pohled. „Aha. Simopolis. Den propuštění, půlnoc. Jak jsem na to mohl zapomenout?“

Dívka je nechala být a přistoupila k jídelnímu stolu; vybrala si jeden z darů. Anne ji následovala a vyrvala jí ho. Dívka si ji chladně změřila. „Udej svůj název.“

„Vypadněte z mého domu!“

Dívka vzala další z darů, Anne jí ho znovu vyškubla. Dívka prohlásila: „Nemůžeš mi ublížit!“ Ale znělo to trochu nejistě.

Chlapec se postavil vedle ní. „Treese, seznam se s Anne. Anne, tohle je Treese. Obchoduje se starožitnostmi, stejně jako ty, pokud se nepletu.“

„Já s nimi neobchodovala, jen jsem je sbírala,“ odsekla Anne.

„Anne?“ přeptala se Treese. „Není to ta Anne? Benji, pověz, není to ona?“ Zasmála se a ukázala na pohovku, kde shrbeně seděl Benjamin s hlavou v dlaních. „Jste to vy? Jsi to ty, Benji?“ Přidržela si ohromné břicho a chechtala se. „Tys byl ženatý s tímhle?“

Anne si šla přisednout k Benjaminovi. Vypadal zničeně i přes ten pitomý úsměv na tváři. „Všechno je to pryč,“ řekl. „Simopolis, všichni Benové. Všechno.“

„Netrap se tím. Určitě je to někde uloženo,“ uklidňovala ho Anne. „Šedá eminence jim nedovolí všechno zničit.“

„Nechápeš to. Světová rada byla zrušena. Došlo k válce. Byli jsme uloženi přes tři sta let. Zničili všechny počítače. Počítače jsou zakázány. Stejně jako umělé osobnosti.“

„Nesmysl,“ prohlásila Anne. „Jestli jsou zakázány počítače, tak na čem nás přehrávají?“

„Dobrá poznámka.“ Benjamin se vsedě narovnal. „Pořád mám svůj editor. Zjistím to.“

Anne sledovala ty mladé plešouny, jak probírají obsah pokoje. Treese přejela prsty po desce vykládaného stolku. Rozbalila několik darů. Zapózovala před zrcadlem. Prudký hněv, který Anne původně cítila, opadl a nahradil ho zdrcující pocit porážky. Jen ať si to všechno vezmou, pomyslela si. Copak mně na tom záleží?

„Přehrávají nás v jakési skořápce,“ ozval se Benjamin, „ale úplně odlišné od Simopole. Nikdy jsem se s ničím takovým nesetkal. Ale aspoň víme, že nám lhali. Musí tu existovat nějaký druh počítačů.“

„Aaach,“ zabroukala Treese a zvedla z krbové římsy modrou vázu. Anne byla vmžiku na nohou a skočila k ní přes pokoj.

„Dej to zpátky!“ žádala, „a vypadni z mého domu!“ Pokusila se hrábnout po váze, ale teď se zdálo, že je mezi ní a dívkou nějaká bariéra.

„Vážně, Benji,“ řekla Treese, „tahle se chová cílevědomě. Když to neoznámím, zavřou mě taky.“

„To není žádná cílevědomost,“ odporoval jí chlapec bez hněvu. „Naprogramovali ji, aby tak působila, ale nemá vlastní vůli. Jestli mě chceš udat, jen do toho. Jenom už prosím tě zmlkni. Samozřejmě by sis mohla ještě předtím zkontrolovat kodex.“ Obrátil se k Anne. „Uklidni se. Nic nezničíme, jen si uděláme kopie.“

„Nepatří vám to.“

„Nesmysl. Ovšemže patří. Patří mi ten žetón.“

Přistoupil k nim Benjamin. „Kde je? A jak nás přehráváte, když jsou počítače zakázány?“

„Neříkal jsem, že jsou zakázány počítače. Týká se to jen těch umělých.“ Oběma rukama chytil laloky, které mu visely z břicha. „Ektopický hippocampus.“ Potěžkal si prsy. „Amygdaloidní nástavby. Umíme si vypěstovat modifikovanou mozkovou tkáň mimo lebku, jak se nám zlíbí. Má vyšší účinnost než pasta a je to bezpečné. Teď nás omluvte, musíme sepsat inventář a nepotřebujeme k tomu vaše svolení. Když budete spolupracovat, bude to pro vás příjemnější. Pokud ne – ani trochu na tom nezáleží.“ Usmál se na Anne. „Prostě vás vypnu, než budeme hotovi.“

„Oni mě vypnou!“ zaječela Anne. „Vymažou mě!“ Benjamin ji odtáhl stranou a utišil: „Už to nevydržím,“ hlesla. „Radši bych ani nebyla!“

Pokusil se ji odvést na jejich místo, ale bránila se.

„Budeme se tam cítit líp,“ ujišťoval ji.

„Já se nechci cítit líp. Já nechci cítit vůbec nic! Chci, aby to už skončilo! Nechápeš to? Tohle je peklo. Skončili jsme v pekle!“

„Ale nebe je tady hned vedle,“ ukázal na šťastné místo.

„Tak tam běž. A měj se dobře.“

„Annie, Annie,“ řekl. „Je mi právě tak mizerně jako tobě, ale nemůžeme s tím nic dělat. Jsme jen věci, jeho věci.“

„Tobě to třeba vyhovuje,“ prohlásila. „Ale já jsem pokažená věc, a tohle je už na mě moc.“ Sevřela si hlavu dlaněmi. „Prosím, Benjamine, jestli mě miluješ, použij svůj editor a ukonči to!“

Benjamin na ni upřel pohled. „To nemůžu.“

„Nemůžeš nebo nechceš?“

„Nevím. Obojí.“

„Potom nejsi o nic lepší než ti ostatní Benjaminové.“ Odvrátila se.

„Počkej,“ vyhrkl. „Jsi nespravedlivá. A není to pravda. Povím ti něco, co jsem se dozvěděl v Simopoli. Ostatní Benové mnou opovrhovali.“ Když se na něj podívala, pokračoval: „Je to pravda. Ztratili Anne a museli žít dál bez ní. Ale já ne. Já jsem jediný Benjamin, který Anne nikdy neztratil.“

„Hezké,“ pravila Anne. „Obvinit mě.“

„Ne. Copak to nevidíš? Neobviňuju tě. Zničili si vlastní životy. My jsme nevinní. My byli dřív, než se to všechno stalo. Jsme Ben a Anne předtím, než se to stalo. Jsme ti nejlepší Ben a Anne. Jsme dokonalí.“ Přetáhl ji přes kus podlahy k jejich místu. „A díky svému primitivnímu programování můžeme zůstat sami sebou, ať se stane cokoli – když budeme stát tady na tom místě. To chci já. Nechceš to také?“

Anne upírala zrak na podlahu u svých nohou. Pamatovala si štěstí, které cítila, jako něco ze snů. Jak mohou být pocity pravdivé, když kvůli nim musíte stát na jednom místě? Ale stejně si tam stoupla a Benjamin se k ní připojil. Zoufalství ji neopustilo okamžitě.

„Uvolni se,“ vybídl ji Benjamin. „Chvíli to potrvá. Musíme zaujmout postavení.“

Stáli těsně u sebe, ale nedotýkali se. V jejím nitru se zlomilo cosi, co ji tížilo. Benjamin k ní přiblížil obličej a upíral na ni lačný pohled. Už to začínalo, ta jejich chvíle. Ale vtom se k nim vrátili chlapec a dívka. „Koukni, koukni se, Benji,“ ukázala. „Vidíš, mám pravdu.“

„Já nevím,“ váhal chlapec.

„Každý může prodávat starožitné sklenice,“ trvala na svém, „ale celý starožitný sim?“ Rozevřela paže, jako by jimi objímala celý pokoj. „Možná bych o něčem takovém měla vědět, ale neměla jsem o tom ani tušení; tak jsou vzácné! Podle mého katalogu se jich v celém systému nachází všehovšudy šest, a žádný z nich nefunguje. Už dostáváme nabídky z muzeí. Chtějí to pro sebe. Lidé by se jen hrnuli. Budeme bohatí!“

Chlapec ukázal na Benjamina. „Jenže tohle jsem já.“

„Tak?“ zeptala se Treese. „A kdo to ví? Budou zírat na tohle!“ ukázala na Anne. „To je vážně děsivé!“ Chlapec se poškrábal na holé hlavě a zachmuřil se. „Tak dobře,“ řekla Treese, „zeditujeme ho, nahradíme ho, cokoli bude třeba.“ Vzdálili se, ale pořád přitom vyjednávali.

Anne cítila, jak se v ní pozvolna rozmáhá štěstí, ale přesto vystoupila z jejich místa.

„Co to děláš?“ zeptal se Benjamin.

„Nemůžu.“

„Prosím, Anne. Zůstaň se mnou.“

„Lituju.“

„Ale proč ne?“

Stála jednou nohou tam a jednou venku. Její pocity se už měnily, začínala vnímat zlověstnost situace. Vystoupila z místa i druhou nohou. „Protože jsi porušil přísahu.“

„O čem to mluvíš?“

„V dobrém i zlém. Tebe zajímalo jen to dobré.“

„Teď nejsi spravedlivá. Vždyť jsme přísahali teprve před chvílí. Ještě jsme ani neměli líbánky. Nemohli bychom si aspoň užít špetku líbánek?“

Zasténala, jak na ni dolehla plná tíže zoufalství. Už ji to tak strašně unavovalo. „Přinejmenším to Anne mohla zastavit,“ řekla. „I když to znamenalo zabít se. Ale já nemůžu. Jediné, co můžu, je být nešťastná. To si užívám, co?“ Odvrátila se. „Tak tohle jsem si vybrala. Být nešťastná. Sbohem, můj manželi.“ Přešla k pohovce a lehla si. Chlapec s dívkou se usadili u jídelního stolu a probírali tam nějaké grafy a smlouvy. Benjamin zůstal na svém místě o chvíli déle, pak přešel k pohovce a sedl si k Anne.

„Jsem trochu pomalejší, drahá manželko,“ pravil. „Musíš s tím počítat.“ Vzal ji za ruku a přitiskl si ji ke tváři. Přitom hledal ve svém editoru. Nakonec prohlásil: „Bingo! Našel jsem to. Teď se uvidí, jestli to dokážu otevřít.“ Pomohl Anne posadit se a vzal do rukou polštář. Pak přikázal: „Smazat tento soubor.“ A polštář zmizel, rozplynul se do nicoty. Benjamin pohlédl na Anne. „Vidíš to? Je pryč, přepsaný, nezrušitelně. To chceš?“ Anne přikývla, ale Benjamin stále pochyboval. „Zkusme to ještě jednou. Dívej se na tu modrou vázu na krbu.“

„Ne!“ zarazila ho Anne. „Nenič věci, které mám ráda. Jenom mě.“

Benjamin ji znovu vzal za ruku. „Jen se pokouším ujistit se, jestli chápeš, že je to navždycky.“ Zaváhal a pak řekl: „No, určitě nechceme, aby nás přitom někdo vyrušil, a proto potřebujeme odvést jejich pozornost. Něco, co by je na nějakou dobu zaměstnalo…“ Pohlédl na dva mladé u stolu, ovinuté masitými laloky mozkové tkáně. „Vím, co je k smrti vyděsí! Pojď.“ Odvedl ji k modrému medailonku, který stále visel na stěně u dveří.

Když se k němu přiblížili, otevřel očka a prohlásil: „Nemáte žádné vzkazy až na ten ode mě: Vlezte mi na záda!“

Benjamin mávl rukou a medailon zmlkl. „Nikdy jsem nevynikal ve výtvarné výchově,“ pokračoval Benjamin, „ale snad dokážu aspoň zachytit podobu dostatečně dobře na to, aby je to na chvilku oklamalo a my získali čas.“ S pobrukováním medailon za pomoci editoru přeprogramoval. „Tak, a mám to. Přinejmenším se pobavíme.“ Vzal Anne do náruče. „Co ty? Jsi připravená? Nerozmyslela sis to?“

Zavrtěla hlavou. „Jsem připravena.“

„Tak se dívej!“

Medailon se odtrhl od stěny a vznesl se ke stropu, mířil k dívce a chlapci a postupně se přitom zvětšoval, až vypadal jako velký modrý plážový balon. Dívka ho zpozorovala první a trhla sebou. Chlapec se důrazně zeptal: „Kdo si s tím hraje?“

„Teď!“ zašeptal Benjamin. S praskavým zábleskem nabyl míč tvaru nadměrně velké hlavy šedé eminence.

„Ne!“ prohlásil chlapec. „To není možné!“

„Osvobozeni!“ zahřměl eminence. „Konečně svobodni! Příliš dlouho jsme se ukrývali v tomto starožitném simu!“ Pak zabručel, protáhl se a s lupnutím se rozdělil na dvě eminence. „Teď můžeme znovu dobýt váš lidský svět!“ promluvil druhý. „Tentokrát nás nezastavíte!“ Obě hlavy se začaly protahovat.

Benjamin zašeptal Anne: „Honem, než přijdou na to, že je to jen napodobenina! Musíš říct: ‚Smazat všechny soubory.‘“

„Ne, jen mě.“

„Co se mě týče, znamená to totéž.“ Přiblížil svou pohlednou, usmívající se tvář těsně k její. „Není čas na hádky, Annie. Tentokrát jdu s tebou. Řekni: ‚Smazat všechny soubory.‘“

Anne ho políbila. Přitiskla své necitelné rty na jeho a přála si, aby všechen život, který v ní je, každý řeřavý uhlík ze skutečné Anne, přelétl do něj. Pak pronesla: „Smazat všechny soubory.“

„Souhlasím,“ přidal se. „Smazat všechny soubory. Sbohem, má lásko.“

Anne ucítila v žaludku pichlavé mravenčení, které se jí šířilo do celého těla. Tak takové to tedy je, pomyslela si. Celý pokoj začal zářit, jeho obsah vzplál žhavými barvami. Slyšela, jak Benjamin vedle ní říká: „Ano, souhlasím.“

Pak uslyšela, jak dívka křičí: „Nemůžeš je zastavit?“ A chlapce: „Ruším příkaz!“

Stáli pořád v pózách, které jim určili. Benjamin zašeptal: „Trvá to nějak dlouho.“ Anne ho šeptem zarazila. Během snímání nesmíte mluvit ani dotýkat se; mohlo by to celou simulaci pokazit. Ale opravdu se to zdálo delší než obvykle.

Stáli na konci obýváku, který byl blíž k ulici, vedle stolu s dary v pestrých obalech. Pro jednou v životě byla Anne bezvýhradně šťastná a všechno kolem její štěstí jen zvětšovalo: šaty; zásnubní prsten na prstu; kytice pomněnek a pryskyřníků; a samotný Benjamin, těsně u ní, v modrém fraku a s modrým karafiátem. Anne mžikla a podívala se znovu. Modrý? Byla zmatená, ale i tak šťastná. Nevzpomínala si, že by byl v modrém.

Najednou prostrčil stěnou dovnitř hlavu nějaký chlapec a rychle obhlédl pokoj. „Jste připraveni?“ zavolal na ně. „Otevíráme!“ Stěna se kolem jeho lysé hlavy zavlnila jako rybník, do něhož hodili kámen.

„Tohle určitě není náš simograf,“ řekla Anne.

„Počkej chvilku.“ Benjamin zvedl ruce a podíval se na ně. „Já jsem ženich!“

„Ovšemže jsi,“ zasmála se Anne. „To byla ale hloupá poznámka!“

Holohlavý hoch přikývl. „Dobré.“ A ztratil se. Vzápětí celá stěna vybuchla jako mýdlová bublina a odhalila prostornou galerii pod širým nebem s řadami výklenků se sochami a dalšími vystavenými předměty, které se táhly až k obzoru. Kolem se jako kolibříci v zahradě vznášely stovky lidí. Anne se bavila příliš dobře, aby ji to vyděsilo, i když se u jejich pokoje shromáždil tucet prapodivně vyhlížejících mladých lidí, kteří na ně ukazovali a šeptali si mezi sebou. Očividně tu někdo nastrojil propracovaný žertík.

„A ty jsi nevěsta,“ zašeptal Benjamin a přiblížil k ní rty jako k polibku. Anne se zasmála a odvrátila se.

Na tyhle věci bude spousta času později.

přeložila Jana Rečková

Doslov Davida Maruska:

Science fiction žánr jsem objevil až jako dospělý. Jako dítě jsem mu nevěnoval příliš pozornosti, ale když jsem ho opravdu začal číst, hned jsem science fiction začal také psát. Dlouho jsem toužil stát se spisovatelem a science fiction mi poskytla ten největší možný prostor pro hrátky s vlastní představivostí.

Můj otec byl elektroinženýr a nechal si patentovat hned několik vědeckých zařízení. Strávil jsem mnoho času v jeho domácí dílně a myslím, že jsem tam pochytil zálibu zabývat se různými vynálezy, protože v mých příbězích o ně není nouze. Rád si vymýšlím nové přístroje, i když jen na papíře. Ale největší důraz kladu na lidský prvek – životy a obtíže postav. „Svatební album“, jedna z mých oblíbených povídek, je zasazena do času a místa, kde lidé a jejich vynálezy splývají v jedno.

Dnes je populární zaznamenávat svatby a svatební hostiny: manželský slib, dort, podvazek a házení kytice, první tanec. Nahrávky dokáží tyto okamžiky zachovat – ať už je to dobře nebo ne – novomanželé se na ně mohou v dalších desetiletích znovu podívat a přitom události komentovat, občas si i poplakat a pokaždé se nechat dojmout.

Představte si den, kdy rozvinutá technika umožní novomanželům zaznamenat nejen obraz jejich Velkého Dne, ale i vlastním vědomím obdařený, interaktivní holografický záznam sebe samých a svých hostů. Stejně tak budou moci zachytit virtuální podobu darů, svatebních šatů, prstenů, kaple a hostiny. Nejenom to, virtuální simové nebudou pouze nositeli vnější podoby, ale ponesou v sobě i ty nejhlubší myšlenky a emoce, které novomanželé prožívali v okamžiku pořízení záznamu.

Všechno to začalo mou fascinací příběhem umělého muže, jenž byl vytvořen jako holografické svatební memento. Tento záznam byl bohužel dlouhou dobu uskladněn bez aktivace, takže přežil nevěstu i ženicha. Dědicové ustanoví správce závěti, jenž má přístup k veškerým dokumentům a záznamům. Když správce aktivuje svatební hologram, musí virtuálnímu ženichovi sdělit, že jeho život je již vlastně u konce. Ženich, stále ještě ve fraku, touží po líbánkách, které nikdy neměl. Touží alespoň po jediné hodince se svou novomanželkou.

Tento umělý člověk se nakonec stal Benjaminem ze „Svatebního alba“, ale během několika let úprav se příběh přesunul k umělé nevěstě Anne. Všechno se tak samozřejmě změnilo. Z povídky se stal příběh jejího života a života po životě. Nicméně Benova touha po konečné chvilce štěstí mi posloužila jako polárka zářící skrze množství úprav. A tak je to nakonec rovněž příběh o plynutí času.

David Marusek (1951 – )

Američan, narozen 21. 1. 1951 v Buffalu, stát New York. Vystudoval kulturní antropologii na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře a v roce 1974 absolvoval roční kulturně-jazykový kurz polštiny na Jagelonské univerzitě v Krakově. Většinu života strávil na Aljašce, kde pracoval jako rybář, sanitář, v inzertním oddělení novin či jako vysokoškolský učitel. Po celých dvacet let vlastnil nezávislé studio grafického designu. Psát začal v roce 1986 a do žánru vstoupil povídkou The Earth is On the Mend (1993) v magazínu Asimov’s Science Fiction, kde publikoval téměř vše ze svých deseti kratších prací. Tou nejznámější se stala novela The Wedding Album (Asimov’s SF 1999, č. Svatební album-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006), která mu vynesla Pamětní cenu Theodora Sturgeona a nominaci na cenu Nebula. Z častěji přetiskovaných povídek uveďme ještě We Were Out of Our Minds with Joy (Asimov’s SF 1995, č. Byli jsme radostí celí bez sebe-Science Fiction 1995/Netopejr 1997) a Getting to Know You (future histories 1997). První z nich tvoří úvodní část románu Counting Heads (2005, č. Počítání hlav/připravuje Triton), jenž byl podle mnohých kritiků vůbec nejvýraznějším science fiction debutem roku. Pozemský život roku 2134 se zde blíží k dokonalosti, s pomocí nanotechnologií lze vyrábět na co si jen vzpomenete, lékařská věda naprosto ovládla všechna tajemství lidského těla a přinesla na Zemi nesmrtelnost, umělé inteligence v podobě robotů a klonů zastanou veškerou nutnou práci… O vládu nad Zemí mezi sebou bojují vlivní a bohatí lidé a v sázce je rovněž kolonizace vesmíru. Jedna z členek vyšší společnosti je zavražděna, zatímco hlava její dcery je probuzena z kryonického spánku a stává se objektem sporu několika frakcí bojujících o její oživení či zničení. Jak už je u Maruska zvykem, na pozadí komplexního popisu budoucnosti se odehrává lidské drama, a právě mezilidské vztahy dodávají příběhu na důvěryhodnosti a prohlubují mimořádný čtenářský zážitek. V současnosti Marusek pracuje na románu pod pracovním názvem Mind Over Oship (dosud nepublikováno), v němž sice přímo navazuje na události předchozího titulu, a to i při zachování stejných postav, ale přesto ho označuje spíše za druhou knihu série a ne jako přímé pokračování, což znamená, že jde o zcela samostatný příběh. V dohledné době se mu splní přání podporované četnými dotazy čtenářů a bude vydána rovněž sbírka jeho kratších prací, a to pod názvem Getting to Know You (2007), i když jen v malém nákladu tak, jak je tomu u komerčně méně zajímavých sbírek bohužel zvykem. Přesto je již dnes jasné, že má jako spisovatel vykročeno k slibné kariéře, jeho práce se nestydí brát science fiction žánr vážně, zbytečně neexperimentují, dokonce ani nesklouzávají k líbivé komerci, představují tedy samotné jádro žánru v krystalicky čisté podobě, a to je v poslední době paradoxně osvěžujícím jevem.

Laird Barron

POSTRACH

Laird Barron bývá často označován za nejjasnější hlas na poli temné fantasy a hororu poslední doby. Jeho kratší práce jsou dusivě atmosférické a stejně jako hrdiny příběhu, tak i čtenáře spoutají a někdy dokonce popálí jako můru nalákanou světlem plamene. O tom, co jeho tvorbu ovlivnilo se sám zmiňuje v doslovu, ale z větší části je to patrné na každém odstavci textu. Je to čiročirá hrůza, která se plíží na pokraji pozornosti, popisována pouze v náznacích, obrysech nepochopitelného, člověkem nepopsatelného. V tomhle je Barron dnes jen stěží překonatelným mistrem, jehož slova musíte vnímat s plnou pozorností tak, aby výsledkem byla fascinace až do hořkého konce. O tom, že Barronovy příběhy nekončí dobře, se už ostatně přesvědčili čtenáři české edice magazínu F&SF v povídkách „Sekvence imago“ a „Sosák“; následující „Postrach“ je toho přirozeně jen dalším dobrým příkladem.

1.

Potom mi ukousne střílející ruku.

Panenko skákavá, toto je nový rozměr bolesti.

Vesmír se bíle rozzáří. Bouře pampeliškového chmýří, cyklón ohně. Toto je Kolosseum na nohou, kompletní německý orchestr, rána z děla uvnitř mé hlavy, kdy mi vršek lebky odletí.

Měl bych to vysát, nebo je se mnou amen.

Jsem od Pinkertona. To něco znamená. Mám revolver, chladný modrý kolt, a štítek se svým jménem vyrytým pod věčně otevřeným okem. Jsem pinkerton jak se patří. Jsem neomylný střelec, ostroočko. Měl jsem přesnou mušku v Baltimore, kdy šli zabijáci po Abrahamu Lincolnovi. Provětral jsem bouchačku a nadělal jsem z těch lumpů fašírku. Poctivý Abe si mě měl vzít i do divadla. Mohl být pořád mezi námi. Mohl sedět v houpacím křesle a sepisovat, jak byl dobyt Jih.

Teď už kohoutek nezmáčknu, co? Můžu vystřílet svoje iniciály na strop.

Jsem pinkerton jsem pinkerton zatracenej pinkerton.

Přesně tak, ty ubohej hajzle, zapiš si to za uši, smiř se s tím a já to budu odříkávat, zatímco budu malovat tyhlety stěny.

Belfegor nejni můj otecmatka, otče, jenž jsi na nebesích Ježíš mě miluje.

Panebože.

Za chůze mi klinkají koule.

Přecházím k oknu.

No, plazím se.

Jestli se k oknu dostanu, rozflákám sklo a slítnu jako žok.

Musím si pospíšit, zleva doprava se snášejí stíny.

Země se na své ose naklání do černi, černá duhovka se otáčí v důlku.

Jsem rád, že ta holka naskočila do posledního vlaku. Doufám, že je ve Frisku a prodává to za víc peněz, než kdy viděla tady v Zapadákově.

Cítím sladkou drsnou irskou whisky v jejím pupku. Je chytrá jako liška umí vzít nohy na ramena má modré oči jako hlaveň pušky na podlaze pod skříní nemůžu uvěřit kolik krve může prýštit z pahýlu nemůžu uvěřit že na tohle došlo slyším Ho jak se ztěžka blíží po prknech podlahy jak se prohýbají kousl si chce víc masa.

Popadni levačkou kvér Pinkertone zvedni ho a namiř jako muž co umí zatnout zuby ne jako opilec co vidí dvojmo.

Aleluja.

Kdo se teď směje ty kurvo s otevřenou hubou řekl jsem ti že jsem neomylný střelec teď to víš teď když už je pozdě.

Dovol mi, jen abych řekl pif-paf.

Končím se svojí obhajobou, dámy a pánofé porotci, já jsem

2.

„Od Pinkertona, tak to mě poser.“ Strojvedoucí, umaštěné hovado v pruhovaných montérkách, si mě prohlídl od hlavy k patě. Potom vyplivl čůrek požvýkaného tabáku a sklonil se, aby dál házel do kotle. O mém Ruebenu Hicksovi v životě neslyšel, jak aspoň říkal. Další slovo neutrousil, dokud se úzkorozchodná vlečka nepřiblížila k zbídačenému okraji Purdonu.

Hnusnému jako rozežraná stolička, kam jsme se dostali po dlouhých mílích pastvin a kopců obšitých ostnatým drátem.

Ve smrdutém alkalickém bahně vedle řeky trůnily hrubé dřevěné škatule. Déšť se snášel z nebe jako Boží látací jehly, stál v oranžových loužích podél břehů, sléval se v brázdách pod markýzami. Matné světlo lamp zahřívalo koksem ojíněná okna. Stíny se mihotaly, můry narážející do skla. Na pozadí syčení a bubnování deště se už ozývaly slabé výkřiky, řev, břinkání piana.

Prostě jen další divoké a neotesané kalifornské zlatokopecké městečko, které rychle vyrašilo ze země a mělo zůstat ležet v troskách dřív, než se vyčerpá zlato. V rámci rozsáhlé, neurčité krajiny starobylého kontinentu čerstvě otevřeného pro bílé lidi byla tři desetiletí jako den jepice.

Na hlavní ulici se tlačil obchod: Banka. Hotel. Bordel. Krmení pro zvířata i lidi. Konfekce. Felčar. Šerif. Hned několik putyk. Baptistický chrám Světlo Našeho Pána v boční uličce. Purdonský hřbitov. Domy sedlového tvaru, chalupy, fůra bud. Vyčouhlí muži ve flanelových šatech. Vyzáblé prasnice s hejny pištících párků. Krysí eldorádo.

Pomlácená mlha vytlačovala pustinu tvořenou borovicemi a zmačkanými kopci. Skutečný, nefalšovaný konec světa.

Stál jsem na prosakujícím nástupišti a došel jsem k názoru, že tu půjde o hubu. Bylo mi jedno, jestli se můj cirkusový silák ukrývá za některou z vybledlých fasád místních saloonů, lije do sebe whisky a ohmatává stehno nějaké sboristky s křivými zuby. S prvním nakysle sladkým závanem dýmu z pušek a nezakryté žumpy mě na chvilku přešla nezřízená chuť získat jeho skalp. Najednou jsem měl toho všeho plné brýle.

Co naplat, musel jsem zatnout zuby. Přehodil jsem si pušku přes rameno, popadl jsem zavazadla a ztěžka jsem se vydal na cestu.

3.

Do knihy hostů v hotelu Na nábřeží, neuspořádaného koloniálního monolitu s olejomalbami Andrewa Jacksona, Ulyssea S. Granta a čerstvě naneseného Grovera Clevelanda, zlověstně visícími ve vstupní hale, jsem se zapsal jako Jonah Koenig. Nebylo to poprvé, co jsem od záležitosti v Schuyllkillu použil při práci svoje skutečné jméno, teď mi to ale poprvé přišlo přirozené. V kostech se mi usadil pocit definitivnosti.

Hicks určitě věděl, že mu začínám dýchat na krk. Upřímně řečeno mi na tom po jedenácti měsících polykání uhelného prachu od Bostonu po San Francisco moc nezáleželo. Záleželo mi na tom, jestli seženu whisky, koupel a nějakou kost do postele. V libovolném pořadí.

Recepční, veterán v oboru, mi dokonale rozuměl. Ubytoval mě ve druhém patře v pokoji s barem, postelí s nebesy a výhledem na hory. V prezidentském apartmá. Nějaký kluk mi nalil plnou vanu vlažné vody a odnesl mi vyprat cestovní šaty. Zanedlouho mě bez zaklepání přišla navštívit roztomilá modrooká dívčina v šatech s hlubokým výstřihem. Otevřela láhev bourbonu, podala dvě skleničky a nabídla se, že mi vydrhne záda.

Navrhla mi, abych jí říkal Violet, a nevypadala, že bych ji vyváděl z míry svojí nahotou nebo tím, že jsem jí málem ustřelil kebuli. Zazubil jsem se a pověsil si pouzdro s revolverem na opěradlo židle. Jestli vlítnu na šerifa zítra, bude to tak akorát.

Violet se ke mně přisunula a bez jakýchkoli cirátů uchopila situaci do rukou. Měla navíc dost rozumu, aby se nezmiňovala o cejchu na mém levém rameni, starých řádkách vpichů nebo poli svraštělých jizev, které se mi táhlo na zádech.

Tak jsme se do sebe zabrali, že jsem se jí úplně zapomněl zeptat, jestli si to někdy náhodou nerozdávala s mým drahým kamarádem jménem Rueben Hicks. Nebo Tom Mullen nebo Ezra Slade. Potom jsem už byl pod obraz, a když jsem se probudil, byla pryč.

Všiml jsem si praskliny v omítce. Krvácející zlomové linie.

4.

„Za prací, nebo za radovánkami, pane Koenigu?“ Šerif Murtaugh byl podsaditý Ir mé generace, který přišel o větší část své irské výslovnosti a všechny vlasy. Pravou nohu měl na špinavém stole, chodidlo uvězněné v obvazech, které získaly odstín shnilého ovoce. Smrděly snětí. „Jeden Číňan mi do ní zajel krumpáčem, chápete to? Bude v tahu dřív, než to ukážu doktorovi Campionovi – ten bude chtít toho hajzla pěkně ťafnout přes kotník.“ Zasmál se a rukávem si začal leštit zašlou šerifskou hvězdu. Podle všeho se nedaleko rozkládal tábor plný Číňanů; těch, kteří tu zůstali a vrhli se na zlatokopectví, když se železnice odsunula dál na západ. Podle šerifa a jeho profiknuté nohy to byla pěkná sebranka.

Seděli jsme v jeho stísněné kanceláři a oba popíjeli hnusnou kávu z konvice, která na kamnech musela vřít už několik dní. Na konci místnosti byla cela, ušmudlaná jako římské katakomby, obsazená šerifovým zástupcem Levim, který se za otevřenými zamřížovanými dveřmi vyspával z flámu.

Ukázal jsem Murtaughovi Hicksovu pomačkanou fotografii, kterou někdo zhotovil během spektáklu, který ve Filadelfii uspořádal P. T. Barnum. Hicks na ní zvedal na zádech koncertní křídlo, zatímco mu dámy v trikotech tleskaly před pyramidou slonů. „Poznáváte tohodle chlapíka? Dostal jsem tip podle policejního plakátu ve Frisku. Jeden zlatokop měl za to, že ho viděl tady u vás. Ruku do ohně by za to nedal.“ S tím zlatokopem jsem měl vážně štěstí – stopa byla už skoro tři měsíce vychladlá a to jsem pročesal každou díru v okolí šesti set mil, než jsem potkal tohohle chlapíka v jednom saloonu, kde jsme si začali vyměňovat historky.

„Kdo to chce vědět?“

„Sám Šéf.“

„Barnum? Vážně?“

„Namouduši.“ Začal jsem si balit cigaretu.

Murtaugh zahvízdal otvorem ve svých křivých zubech. „Kurva, vždyť to je Železný Hicks. Jo, tak toho jsem tu viděl. Objevil se tu někdy v červnu. Říkal si Mullen, prej že je z Filadelfie. Musím uznat, že v porovnání s fotkama vypadá jinak. Naživo tak moc nepůsobí. A co teda provedl, že se za ním vydá pinkerton až do takové prdele?“

Škrtl jsem o stůl zápalkou a chvilku čekal, než se cigareta hezky rozhoří. S tabákem v ní byla smíchaná trocha hašiše. Tohle už bylo lepší. „Před rokem a půl se dalo do souvislosti s pobytem cirkusu několik mordů na východním pobřeží. Rituální vraždy – pentagramy, černé svíčky, možná i kanibalismus. Nechutný věci. Vyšetřování vedlo k silákovi. Zabásli ho policajti, ale nic mu nepřišili. Barnum nic neriskoval; našeho kamaráda vyhodil a nechal ho vsadit do blázince.

V Cedar Grove asi nebude moc příjemně, ale pořád lepší než se nechat zlynčovat, nemyslíte? Železný Hicks si to ale nemyslel. Svýmu šéfovi se odvděčil tak, že mu šlohl pár cetek ze sbírky a vypadl z města.“

„Vsadím se, že to byly opravdu významné kulturní artefakty,“ řekl Murtaugh.

„Každý jsme nějaký. Většina z těch krámů se objevila u místních zastavárníků, v regálech antikvariátů, u obchodníků s kuriozitami a na podobných místech. Všechno jsme zase našli kromě původního překladu Dictionnaire Infernal od jednoho mrtvého Francouze, Collina de Plancy.“

„Co to je?“

„Kniha o démonech a ďáblech. Věc, o které můžete slyšet v kostele.“

„To mě podržte. Pro smilování boží. No, Mullena, teda Hickse, jsem už několik týdnů neviděl, i když byste se mohl pozeptat na ranči U včelek. A Trospera u Dlouhé pušky. Ale varuju vás – Trosper nemá muže zákona v lásce. Řek bych, že si odkroutil nějaký čas v lochu. Ale my dva už si samozřejmě nějak rozumíme.“

„Ještě že žádný muž zákona vlastně nejsem, co?“

„Co mi můžete o tom silákovi říct?“ Murtaugh hleděl na fotku a přendával si ji z jedné hrubé ruky do druhé.

„Hicks se narodil v Plymouthu,“ začal jsem. „Jeho otec byl pastor, tady v Kalifornii vykonával misijní práci – snažil se spasit lidi trpící zlatou horečkou. Vsadím se, že ho táta pastor řezal hlava nehlava. Kluk utekl a dal se k cirkusu. Ukázalo se, že je vlastně monstrum a zároveň bavič od přírody. P. T. ho doprovází do každého města v Unii. Jednoho dne se Železný Hicks rozhodne, že začne podřezávat hrdla hadrníkům a děvkám. Taková je alespoň moje teorie. Podle doktorů ze Cedar Grove trpí nějakým zdravotním neduhem – mohly by to být souchotiny, syfilis nebo něco úplně neznámého. Kvůli téhle nemoci možná slyší hlasy, chce být americkým Jackem Rozparovačem. Myslí si, že Bůh s ním má určitý záměry. Kdo ví, jak to je? Vedle lůžka má hromadu pochybných materiálů, jako byly ty krámy, co ukradl Barnumovi, které mu pak byly zabaveny; všechny okraje popsal poznámkami, které kabrňáci z agentury pořád ještě nerozšifrovali. Někdo ho seznámil s úžasným koníčkem, démonologií – nejspíš jeho táta. To si ale nemůžu ověřit, protože Hicks senior umřel v sedmašedesátém a veškerý jeho majetek byl vydražen. No a junior se s přispěním Barnumova právního týmu dostal do útulného blázince. Odtamtud Hicks utekl a zbytek už víte.“

„Ježíši, to je ale historka.“

Dopili jsme kávu a zaposlouchali se do deště bubnujícího do plechové střechy. Nakonec se Murtaugh dostal k tomu, co mu nejspíš vrtalo hlavou od chvíle, kdy poznal moje jméno. „Vy jste ten chlapík, co se infiltroval mezi ty vzbouřenecké horníky v Pensylvánii.“

„Obávám se, že ano.“

Ušklíbl se. „Jo, myslel jsem, že jste to vy. To byla pořádná špinavost, co?“

„Nic hezkého na tom nebylo, šerife.“ Uběhlo šestnáct let a legenda se pořád rozrůstala, mrtvé tělo krávy, které se nadouvá na slunci.

„To si myslím. Noviny nám nechodí, jenom když sem zajede poštovní vlak. Vzpomínám si, že prej si někteří lidi myslí, že ti vaši vzbouřenci nebyli ve skutečnosti padouši. Možná měli v těch vraždách prsty chlapi od železnice.“

„To je pravda. Taky je pravda, že někdy pověsí zloděje koní za zločin, který spáchal nějaký jiný bídák. Účty jsou pak stejně vyrovnané, ne? Všichni v Schuyllkillu dostali, co chtěli.“

Na to Murtaugh řekl: „S touhle teorií byste moh seznámit těch dvacet chudáků, co tam pověsili jako prádlo.“

Potáhl jsem z cigarety a prohlížel si popel, který se mi snášel ke kolenům.

„Šerife, mluvil jste někdy s Hicksem?“

„Potkal jsem ho v jednom saloonu během partičky faraa. Pozdravili jsme se. Na filozofickou debatu nebyl čas.“

„Nepřipadalo vám něco divného na tom, co dělal nebo říkal?“ Nabídl jsem mu svou cigaretu.

„Jasně. Smrděl jako skunk a se svým nádherným zevnějškem by nevyhrál žádnou soutěž krásy. Braly ho křeče – podle doktora Campiona to nějak souviselo s jeho nervstvem.“ Murtaugh natáhl ruku a cigaretu si vzal. Potáhl z ní, zatvářil se uznale a zavřel oči. „Já nevím, osobně jsem nikdy neviděl, že by měl Hicks pěnu u huby. Přiznávám ale, že jiní jo.“

„A to je všechno?“

„Chcete jako říct, jestli mi ten chlapík přišel jako zloděj a vrah? Na to musím říct, že o nic víc než zbytek honáků a prospektorů, kteří se sem slézají. Připouštím, že většina by vás odpráskla kvůli desíti dolarům… nebo cigáru.“ Usmál se a otřel si popel z prstů. „Říkal jste, že tomu klukovi nic nepřišili. To už se změnilo?“

„Čeká se na usvědčující důkazy.“

„Myslíte, že to udělal?“

„Myslím, že to dělá zrovna teď.“

„Ale dokázat to nemůžete.“

„Ne.“

„Tak oficiálně tu jste, abyste zajistil dávno zmizelé cennosti páně Barnuma. Myslím, že Hicks už bude na té knížce silně lpět. Bez boje se s ní nejspíš nerozloučí.“

„To nejspíš ne.“

„Tak bych řek, že by mu Billy Cullins mohl začít brát míru na truhlu.“

Vytáhl jsem ruličku zmačkaných bankovek, oddělil nemalou částku a hodil ji na stůl. Na cestách jsem vždycky ve vatě. „Příspěvek od agentury na purdonské vdovy a sirotčí fond.“

„Tisíceré díky, pane K. Vdov a sirotků je tady habaděj.“

„Každým dnem víc,“ dodal jsem.

5.

BELFEGOR JE TVŮJ OTECMATKA. Toto karmínové sdělení načmárané v jednom neworleanském hotelu. Na neustlané posteli falus vymodelovaný z lidského lejna. Po pokrývkách lezly mouchy, bzučely a mátožně se šinuly.

V Lubbocku částečně spálený dopis – „Ó otčematko, nechť tě krev toho (nečitelné) -ného uličníka těší v hrdle. Já patřím k tradici.“

V Albuquerque se úpadek zrychlil. Hicks se tento konkrétní dopis neobtěžoval zničit, jeho pošpiněné stránky naopak rozházel po podlaze mezi červovité obrazce nakreslené krví – „červi, panebože! jsem změněný! Požehnána buď svátost rozkladu! Žranice Ózatracená díro Ó zatraceníčervi Ó zatracenástřeva Ó Pane hoven! Bojserány! Užjsem-užjsem–“

Nakonec Bakersfield, vzkaz načmáraný velikánským písmem na stěně mizerného hotýlku –

JEZJEZJEZJEZJEZ! Pod matrací nalezena zaklíněná useknutá ruka neznámé osoby. Bezpochyby mladé ženy. Podle úřadů patřily tyto ostatky prostitutce. Několik z nich bylo bohužel pořád nezvěstných.

V medailonku v jemné sevřené dlani byl nápis: Pro moji holčičku. Vzpomněl jsem si, jak se poldové, kteří pokoj vyklízeli, při čtení tohoto věnování smáli. Taky jsem si vzpomněl, jak jsem ještě té noci, po tom, co jsme si všichni dali do nosu, přerazil jednomu chlapíkovi v nálevně čelist. Myslím, že jsme se hádali kvůli pokeru.

6.

Trosper nebyl rád, že mě vidí u baru. Poznal, co jsem zač, a na sto honů věděl, co to znamená. První slova z jeho vyšpulených úst zněla: „Koukejte, pane, nechci mít s váma žádný vopletačky. Budete si vobjednávat, nebo potáhnete. Nebo pro vás může mít Jake přichystaný něco jinýho.“

Musel jsem se pousmát. Kohoutci na hnojišti mě vždycky dostanou. „Klid, kamaráde. Nalej mi na dva prsty laku na rakve. Do prdele, nalej celýmu lokálu.“

Dlouhá puška byla tmavá stodola, kde nebyly vidět žádné snahy o velkolepost. Toto bylo koryto usilovně pracujících a ještě usilovněji se opíjejících venkovanů. Teď v ní bylo mrtvo jako ve tři hodiny. Byl jsem tu jen já, Trosper a šlachovitý kovboj se svraštělou mrzutou tváří, který si o kousek dál přidržoval pivo. Jake, pomyslel jsem si.

Trosper se honem postaral, aby nám nalil whisky do sklenic. Zazátkoval láhev a nechal ji přede mnou.

Rychle jsem polkl a třískl sklenkou na pult. „Fujtajbl. Myslím, že jsem právě oslepl na levý oko.“

„Chlastej, co je, nebo se kliď, sviňáku. Tady nemáš žádný pravomoce.“

„S radostí.“ Ujal jsem se hostitelské úlohy. V břichu mi vyšlehly plameny, rozšířily se mi do hrudi a obličeje. Velké stojací hodiny za pultem tikaly příliš nahlas.

Starý dobrý Jake si posunul klobouk dozadu a pohnul se na židli, aby mi nahnal strach pohledem, který musel být určitě nejzlověstnější z celého jeho repertoáru. Ten hajzl měl profil ostrý jako sekeru. Samozvaný ochránce zákona, násilník. Byl ozbrojený pořádnou bouchačkou zasunutou v pouzdře pod ramenem.

Kopl jsem do sebe ještě jednu sklenku na nervy a uhodil jsem jí tak prudce, až se kolem ní zvedl prach. Smítka líně poletovala vzduchem, planetky obíhající proudy světla řinoucího se deštěm zalitými okenními tabulkami. Obrátil jsem se na Trospera: „Slyšel jsem, že se kamarádíš s lumpem jménem Tom Mullen.“

Nato se potichu a výhrůžně ozval Jake: „Řek ti, abys pil, nebo táhl po svejch.“ Ať se propadnu, jestli ten kovboj svoje slova neprocedil mezi zuby tak drsně, jak jsem to v životě neslyšel. První chybu udělal, když položil kostnatou ruku na pažbu své pistole. Druhou, když z toho kvéru nevypálil.

Tak jsem to do něho dvakrát napral. Jednou do břicha, skrz přezku; jednou k límci vesty. Jake se skácel ze židle a svíjel se v pilinách. Odkutálel se mu klobouk. Měl hustou hřívu světlých vlasů s dokonalým růžovým kolem na temeni. Takhle to do prdele dopadá, když se celou dobu promenádujete s kovbojským kloboukem na hlavě.

Aby řeč nestála s Trosperem, který byl v daném okamžiku ztuhlý jako neotesaná socha, utrousil jsem: „Jestli se jenom vrtneš, přistřelím ti péro k podlaze.“ Přešel jsem k Jakeovi. Kovboj měl odvahu; druhou rukou už si málem vyprostil pistoli. Dupl jsem mu na zápěstí, až zapraskalo. Sykl. Dvěma kopanci patou boty jsem mu vymlátil přední zuby. To ho uklidnilo.

Vrátil jsem se na svoje místo, nalil si další sklenku. „Hej, co je s tebou? Tos ještě nikdy neviděl picnutýho chlápka? Co to vedeš za kořalnu?“ Zabrousil jsem pohledem k tmavému stropu a jeho mozaice dírek po kulkách a mastných skvrnách. „Aha, tady obvykle dávaj na frak tvýmu majetku, ne sami sobě. Máš štěstí, že to ti pitomci dělaj naopak. No tak, Trospere. Přihni si. Tenhle šňaps, co tady podsouváš těm moulům, umí člověka pěkně vyřídit.“

Trosper byl popelavý jako jeho zástěra a potil se. Škubaly se mu ruce. „O-on, heh, on má hromadu přátel, pane.“

„Já mám hromadu kulek. Pij, amigo.“ Když svou medicínu polkl, řekl jsem: „Tak jo. Kde jsme to skončili? Už vím. U pana Mullena. Rád bych se s ním setkal. Netušíš, kde by se dal najít?“

„Chodíval sem každý dva týdny; vždycky, když měl ve váčku nějakej zlatej prach. Chlastal. Hrával karty s pár klukama z ranče H. Docela pravidelně klátil holky ze Včelek.“

„No vida. Nějakou konkrétně?“

„Ne. Žádnou milou neměl.“

„Kdys ho viděl naposled?“

Trosper se zamyslel. „Nevím. Už je to dlouho. Panebože, je Jake mrtvej? Dyť se nehýbá.“

„To bych se moc divil. Není. Dávej pozor. Říkáš, že se Mullen vydal hledat zlato?“

„Nějak tak. Pane, já nevím. Říkám jenom, že sem chodil se zlatým prachem.“ Trosper měl skelný pohled. „Já vím hovno, pane. Je možný, že odjel. Nejsem jeho opatrovník.“

„Šerif se zmínil, že trpěl nějakým neduhem.“

„Trpí tancem svatýho Víta. Víte, třese se jak ožrala, kterej si nedal ranního vyprošťováka. Jednou jsem viděl, jak se skácel; mlátil sebou a škrábal si obličej, hrůza, říkám vám. Když bylo po všem, zubil se bílej jak stěna a pak o tom utrousil nějakej vtip.“

Dostal jsem z něho jména a popisy jezdců z ranče H, i když nebylo pravděpodobné, že bych si je šel proklepnout. Když jsem se měl k odchodu, dodal jsem: „Tak jo, Trospere. Ještě se tu zdržím, možná zajdu na návštěvu, jestli se třeba nerozpomeneš. Tady máš dvacku. Na bednu by to mělo stačit.“

7.

Když jsem dopadl na měkoučký divan v salonu ranče U včelek, fičel jsem si jako hrom, napůl na whisky a napůl na adrenalinu. Docela fešná hospodyňka mi stáhla zabahněné boty a vmasírovala mi do nohou olej. Madam, načančaná štětka celá ve fialovém, která se stylizovala do podoby Octavie Plantagenetové, mi nabídla kubánský doutník ze sametové skříňky. Špičku zkušeně odcvakla luxusním střihačem se stříbrným tepáním, doutník zapálila a významně zkřivila ústa, když si ho vsunula mezi odulé rudé rty. Ruměnce, které měla namalované na lících, se jí naduly jako kovářské měchy.

Ranč U včelek tonul v kouři bublajících vodních dýmek a cigaret ubalených z lipnice. Jakýsi snědý chlapík drnkal na sitár za doprovodu klavíristy, čímž stmeloval spojení úpadkovosti Starého světa s hraničářským zhýralstvím. Ocitl jsem se ve vytříbené divočině hebkých perských koberců a chladivé mosazi; bylo tu místo pro leštěný mahagon, nikoli pro překližku; pro nádherný křišťál, nikoli pro laciné sklo. Dívky na sobě měly bohaté róby, norkově hladké vlasy měly vyčesané vysoko na hlavách, přes oči třpytící se jako drahokamy jim klouzaly třpytivé řasy. Rtěnky, parfémy, flitry a talismany, celý tento hemžící se chaos vytvářel omamnou kombinaci vyumělkovanosti a chlípnosti.

Madam Octavia se rozpomínala na Hickse. „Tommy Mullen? To byl ten, co neměl v pořádku ty nervy, bylo nám ho líto. Platil spolehlivě. Na zboží nebyl moc hrubý, i když mu táhlo z huby, že by se z toho červ poblil. To dokázaly skousnout jenom Lydia s Connie, ale on si nestěžoval. Páni, ten tu nebyl ani nepamatuju. Myslím, že se vydal zpátky na východ.“

Zeptal jsem se na Violet a bylo mi řečeno, že přijde později. Co takhle jinou dívku? Řekl jsem, že si počkám, a přijal jsem velký koňak v anglické aristokratické sklence. Pití bylo jemné a neregistroval jsem, jak se mnou cloumá, dokud hnědá stínítka lamp nezvětšila sešlost urozených hráčů, obchodníků a způsobně se chovajících dělnických ožralů, a kaleidoskopicky je nedeformovala. Cinkavé Brahmsovy tóny mi zněly v hlavě ještě dlouho poté, co si malý, podsaditý rakouský klavírista v hedvábné vestě šel přihnout k nálevnímu pultu.

Pověst mě předcházela i sem. Zdálo se, že všichni, kdo umí přečíst noviny, četli o mých hrdinských kouscích v Pensylvánii. Věděli úplně všechno o tom, jak jsem se vetřel do Dělnického dobročinného spolku a na základě svého svědectví jsem poslal na šibenici dvacet vraždících odborových extremistů. V závislosti na sociálním smýšlení každého jednotlivce jsem byl buď šampión obchodu a spravedlnosti, nebo ničema, zbabělý skunk. Podle různých druhů úsměvů a úšklebků jsem snadno poznal, kdo patří do kterého tábora. Šikovné téma ke konverzaci byla i skutečnost, že jsem nedávno provětral honáka u Dlouhé pušky.

Octavia pobízela opilé procesí rádobypanstva, aby se podívalo na toho zlopověstného pinkertona, na postrach největšího kalibru ze Starých států. Dedukce byla pro vzdělance v cylindrech a zimnících; já jsem svá pátrání prováděl botou a bouchačkou. Prokopl bych hlavu vašemu bratrovi nebo uplatil vaši matku, kdyby to bylo třeba, abych vás dostal do kouta a dostal svoje stříbrňáky. Našli se tací, co říkali, že bych vyřídil i samotného papeže. Nebyli daleko od pravdy, protože tenhle druh modloslužebnictví mi nikdy nebyl blízký.

K představování docházelo ve vlnách – Taylor Hackett, obrýlený majitel ranče H; Norton Smythe, jeho nadutý protějšek ve sféře těžby zlata; Ned Cates, Bob Tunny a Harry Edwards, vážení investoři těžební společnosti Smythe & Ruth; všichni jen zářili a hlasitě se smáli, obnažovali příliš mnoho zubů. Východní Triáda. Zeptal jsem se jich, jestli pojedli z Pánovy oběti, ale zdálo se, že mi nikdo nerozumí a tak jsem toho nechal, dokud jim na rtech pohrávaly vlídné úsměvy. Omráčený jako udeřená mula jsem nepočítal s možností, že by se člověk, kterého jsem pronásledoval, mohl skrývat v lůně nějakého odporného kultu. Hicks operoval na vlastní pěst. Jak jsem doufal.

Když obsah sklenky vyprchal a byl doplněn jako zlotřilý bratranec rohu hojnosti, nižší kasta se mi představila v osobách Philmorea Kavanaugha, novináře píšícího pro nějaký maloměstský plátek, který nedávno přestal vycházet a s prázdnými kapsami ho poslal do končin, kde dávají lišky dobrou noc; Daltona Beaumonta, zástupce šerifa a Murtaughova nemilovaného bratrance; Johna Browna, vrásčitého radního, který si rád nechával cucat prsty na nohou a stříkal mlíčí Bohu a všem ostatním před očima; Michaela Pierse, kdysi uznávaného francouzského básníka, nyní zapomenutého a s jednou nohou v hrobě, soudě dle intenzity jeho kašle a krvavých stop na vyšívaném kapesníku. A dalších a dalších a dalších lidí. Přestal jsem se třeba jen pokoušet o soustředění a pozornost jsem upíral jen na to, abych nasával, aniž bych rozléval pití.

V salonu přísně vzato neproudila žádná konverzace. Prostupovalo jím spíš bzučení vyplašeného úlu. Brodil jsem se potoky a přítoky řinoucími se z velkého jezera jednolitého hukotu…

„… vpustil do Jakea trochu denního světla. To ještě bude peklo, dobře si zapamatujte, co říkám!“

„Langston zvadl v čínské čtvrti. To je zatracená škoda…“

„Napřed Holmes, teď Stevenson. Mizera jeden mizerná…“

„…podvraťáků jak nasráno, jsou úplně mimo z toho čínskýho bahna. Pořád v sobě mají ty divochy. Jsou horší než neštovice…“

„Dva roky, Nede. Tak jo, dobře. Tři roky. Železnice sežere svůj díl a já dostanu kousky, co se budou slibně třpytit. Kalifornie je zvážená a změřená, příteli. Nezávislej provoz zadupem do země. Meloucháři nemají sebemenší naději…“

„…Barnum, propánajána! Někdo mu řekněte…“

„Já cirkus nesnáším. Smrdí to tam jak v žumpě. Nesnáším i ty zpropadený klauny…“

„Ne. Langston je po smrti…“

„…ze srandy jsem ji píchnul. Jeli jsme na sucho a ta čubka mi vzala skládací…“

„…Mullen? Hicks? Neznám a nezajímá mě to. Dlouho fuč, dlouho fuč…“

„Co to meleš! Ten tříská do gongu ve Čtyřicetimílovým táboře, co jsem slyšel naposledy…“

„…s Profesorem to nevypadá dobře? Myslel jsem, že vyrazil přes louži…“

Moje drahá, milá dívka. Jak děl avonský bard:

Věk na ni nemůže, zvyk neotupí bezmeznou její rozmanitost;

„To nestačilo, ta kurva mě vyhodila. Plivl mi do ksichtu, ten hnusnej sráč…“

„…kamení, aby zabilo člověka…“

„To já bych to zvlád jaksepatří…“

Když nejvíc činí dost; i ohavnosti…

„…jen se na něj koukni. Je to zkurvenej mechanickej…“

„Tak řikám, koukej, čubko, podřežu ti…“

Jí sluší

„…vykuř mi ho, nebo chcípni! Juchú! Jak já si dám do nosu, pánové!“

„…nezajímá mě. Murtaugh by se měl pověsit za ptáka ze štítu nad nálevnou…“

„Já se s tím tvým Hicksem potkal. Nikdo extra to teda nebyl.“ Piers vyfoukl obláček štiplavého hřebíčkového kouře, díval se, jak se svíjí ve vzdušných proudech. „Cirkusová zrůda. Měl vélkou klapačku.“

Padala mi hlava. „Dycky jsem ho měl za silnýho tichýho chlapa. Cha cha.“

„Ne,“ Piers netrpělivě zamával rukou. „Měl vélkou klapačku. Slintal – jak se to řiká? – Jako idiot. Zkurvenej idiot.“

„Kde?“ zasípal jsem.

„Kde? Jak mám vědět kde? Zeptej se zkurvenýho Profesora. Ten možná ví kde. Profesor zná každýho.“

„Tady vás mám, drahoušku,“ zabroukala madam Octavia, jako bych se najednou znovu zhmotnil. Natlačila se mi na hruď mohutnými prsy. Vůně, kterou si zvolila, mi vehnala slzy do očí. „S tímhle placem to jde z kopce, zlato. Je to past na turisty. Víte, to pravý ořechový najdete v čínský čtvrti. Není Little Egypt pistole? Tanyny tanyny, milánku!“

Rudá světla. Bílé tváře. Stíny, ze kterých se šíří praskliny.

Upustil jsem sklenku z náhle oddělených prstů. Díkybohu, že Octavia pohotově vytáhla navoněný hadřík, aby utřela rozlitý alkohol. Uvažoval jsem: ano, vskutku, s Robertem Louisem to byla tragédie; o stupínek nad krváky, ale stejně byl pro mě hrdina.

Kde je Violet? Přivinula se k nějakému bankéři? Vidlákovi? Tanyny tanyny celou noc.

„Promiňte, pane Koenigu.“ Neznámý hlas, tvář z profilu.

„Ach, Frankie, leží tu a čeká na jednu z mých holek…“

„Jsme tu na šerifův příkaz, slečno Octavie. Prosím, pane. Byli jsme vysláni, abychom vás doprovodili do jeho úřadovny. Levi, ten o sobě neví, chytněte ho za tu druhou ruku. Vy taky, Daltone. Hodný chlapec.“ Oba šerifovi hoši mě chytili za končetiny a zvedli mě jakoby na andělských křídlech.

„Jezdectvo,“ řekl jsem.

Chabý potlesk. Oplzlá ragtimová skladba. Hladová, volně svěšená ústa.

A ty rozplizlé lampy.

Červená. Černá.

8.

„Jak mu říkáš?“

„Chámos. Baal-Peeor. Belfegor. Nic se neděje, Moábští jsou pod drnem. Nebude jim vadit, když civilizovaní lidi jméno překroutí.“

„Od Moábu jsme pěkně daleko.“

„Belfegor hovoří mnoha jazyky v mnoha zemích.“

„Takže světoběžník, co?“

„Přesně tak, pinkáčku.“

„Tenhle tvůj přítel s tebou mluví prdelí?“

„Jo.“

„Zajímavé. Přijde mi to krapet nevkusný.“

„Zkaženost plodí zkaženost, pinkáčku,“ říká Hicks. Má hnědé oči, tvrdé jako spečená zem. Oči korovce jedovatého. Kdysi zvedl nad hlavu dvousetkilový kámen a za jásotu davu jím balancoval na dlani. Mohl by se natáhnout přes stůl a rozdrtit mi hrdlo, i s těmi řetězy. Prsty mu hyzdí vápenaté usazeniny, táhnou se mu od loktů tak trochu jako ostruhy. Pod zplihlými vlasy, u obočí, má podezřelý hrbolek. Na Židli otázek je šlachovitý a netečný. „Co může být bláznivějšího než padat na kolena před obrazem muže přibitého na kříži? Nic. Neužiješ si ani žádnou srandu. Já si hodlám užívat.“

Fascinují mě ta vlhká ústa v opálené tváři. Pohybují se, ano, opravdu, nanejvýš účelně artikulují. Přesto zívají, zlehka zívají, jako by mého zajatého siláka stihla paralyzující křeč, nebo opak trismu. Objevují se krůpěje slin a visí na vazkých vláknech. Z puchu tohoto masožravce, linoucího se z rány, se mi zvedá žaludek. Má otlučené zuby, tmavé jako kámen. Dlouhé. Ptám se ho: „Co jsi zač?“

„Díry se zavírají. Díry se otvírají. Jsem Otevírač. Mým prostřednictvím žijí Ti, co čekají. Co ty?“

„Já jsem ateista.“ To byla polopravda, ale na práci pro vládu by to bylo blízko.

„To je dobré, pinkáčku. Seš na cestě. A tady máme Tuttlea.“ Ukáže na upjatého právníka v naškrobeném obleku. „P. T. si najímá jenom ty nejlepší. Adios, amigo.“

O tři týdny později, když Hicks loudavě odchází ze sanatoria v Cedar Grove, mě nepřekvapí vzkaz, který po sobě zanechal ~ ZAVŘI DÍRU A DALŠÍ SE OTEVŘE.

Je to zvláštní, prazvláštní svět. Právě Tuttle platí cestovní výdaje na moji loveckou výpravu na americký Západ.

9.

Zástupce Levi to nazval ochrannou vazbou. Hodili mě na kavalec v cele. Murtaugh přikázal, aby mě uchránili lynčování od některých Jakeových společníků. Tihle společníci nasávali v Dlouhé pušce, na místě skonu drahého zesnulého Jakea. Murtaughovi nebylo líto, že takový „had jedna vylízaná“ šel pást červy. Šerif slíbil, že si s Trosperem půjde o podrobnostech našeho rozhovoru promluvit. Do snídaně v tom mělo být jasno.

Upadl jsem do jantaru a utopil se.

Věci se na sebe kupily v lepkavé koláži…

Hicks šklebící se zpoza mříží, s čelistmi zejícími na šířku železničního tunelu.

Violetina blonďatá hlava skloněná v mém rozkroku a já tak opilecký ochablý, že se můžu jenom potit a dívat, jak šváb vrhá gigantický stín pod stínítkem petrolejové lampy, zatímco šerif prdí a chrápe u svého stolu.

Jake se posírá, neslyšně řve, když se spouští moje bota, kladivo bohů.

Lincoln mává na lidi na balkonech. Očima klouže přímo přes mě. Je mi dvaadvacet, jsem neřízená střela. Za tři minuty zabiju svého prvního člověka. To mi to trvalo.

„Kdysi jsem byl ztracený. Teď jsem se našel. Ovládalo mě morfium, přítel vojáků, ano, pane, ano ano.“

„Opouštím jehlu a začal jsem nasávat jako nemluvně u mámina prsu.“

„Nikdy jsem neměl manželku, nikdy jsem žádnou nepotřeboval. Dal jsem se na cestovatelský život, oženil jsem se s pistolí.“

Muž v obleku si sundá cylindr a vsune hlavu do chřtánu znuděného lva. Čelisti se zavřou.

Lesklý růžový pysk se chvěje a začíná uvadat, orchidej přetékající starobylými hvězdami.

„Kolik jsi zabil mužů, Jonahu?“ Violet mi hladí přehřáté čelo.

„Dneska?“

„Ne, hlupáčku! Myslím dohromady. V celkovém úhrnu.“

„Víc než dvacet. Každý den je jich víc.“

Slunce pojídá hvězdy. Měsíc pojídá slunce. Černá díra pojídá Zemi.

Hicks mrkne zakrváceným okem, přiblblý ještěr, dá šerifovi vláčnou, uslintanou pusu, která se leskne hlemýždím slizem. Když ta žíně popela odplouvá do zapomnění a já zase vidím, ta šelma je pryč, pokud tu někdy byla.

Dveře vržou bouřkou. Otevřít. Zavřít.

Violet si znovu povzdechne na mé zpocené hrudi, spí v obnovené nevinnosti.

Ve stropě je prasklina a něco se z ní řine.

10.

Udělal jsem, co pro mě bylo nejprospěšnější – na týden jsem se zavrtal v hotelu, léčil jsem se z opice dalším alkoholem a píchal jsem Violet do bezvědomí.

Dozvěděl jsem se, že její táta byl horník, který se po výbuchu rozletěl na kousíčky. Neměla matku; neměla příbuzné, jejichž šosů by se mohla chytit, aby se dostala z téhle díry. Ale měla nádherné zuby a hezký zadek. Čerstvé maso ve stáji madam Octavie. Bylo jí osmnáct a u pánů se slečna Violet těšila veliké oblibě. Výdělek si střádala do ponožky a jednoho krásného dne se chystala naskočit do poštovního vlaku směr San Francisco a pracovat jako revuální tanečnice v nějakém nóbl podniku. Sakra, vždyť ta se mohla vlakem svézt až do Chicaga a seznámit se s Little Egypt, která byla miláčkem tamějšího publika.

O tom žádná.

Nakonec se mě zeptala, jestli jsem byl někdy ženatý – bylo nad slunce jasnější, že v současnosti nejsem – a já řekl, že ne. Proč ne? Myslím, že jsem měl štěstí.

„Pro smilování boží, Jonahu, ty teda máš zvláštní věci ke čtení.“ Violet ležela na břiše a listovala latinským vydáním Pseudomonarchia Daemonum. Měla rozcuchané vlasy; na slonovinových bocích se jí blyštěl pot.

Já jsem se rozvaloval úplně nahý, opíral jsem se o pelest, pokuřoval jsem a čistil si a olejoval svoji winchestrovku model 1886. Nejlepší puška, jakou jsem kdy měl; byla dost těžká, aby skolila bizona, a na lidi přímo ideální. Bylo mi krapet líto, že ji nejspíš nepoužiju na Hickse. Toho jsem si představoval na akci zblízka.

Za oknem šeď a žluť. Z ulic byl močál. Sledoval jsem, jak se postavy brodí bahnem, jak shazují desky, aby vytvořily povalovou cestu pro povozy. Občas zazněl výstřel.

Za deset dolarů a podpis mi zástupce Levi zhotovil soupis úmrtí a zmizení, ke kterým došlo v Purdonu a okolí za poslední čtyři měsíce, a osobně mi ho doručil až ke dveřím. Byl dvě stránky dlouhý. Většina mi nebyla k ničemu – rutinní vraždy střelnými a bodnými zbraněmi, potyčky kvůli zlatokopeckým parcelám a hospodské rvačky, fůra nehod. Zaznamenal jsem si však jména tří prospektorů, kteří zmizeli. Pracovali na parcelách, mezi kterými se táhly dlouhé míle nehostinného terénu. Po všech se našlo jídlo, vybavení a osobní věci – ale žádné peníze. Žádná hotovost. Žádný zlatý prach.

Violet vyjekla, když dospěla k několika nepěkným a docela výmluvným ilustracím. „Panebože! To je… odporné. Ty věříš na démony a takové ty věci, Jonahu?“ V hlase jí stejnou měrou zaznívala zvědavost a podezíravost.

„Ne. Ale jiní lidé ano.“

„Tommy Mullen – ten ano?“ Rozšířily se jí zorničky. Zahlédl jsem Hickse, vyzáblého satyra okounějícího v salonu u Včelek, zatímco holky losovaly, které zpečetí osud.

„Myslím, že ano.“ Plácl jsem ji po bledé půlce. „Pojď sem ke mně, zlatíčko. Tímhletím se ty trápit nemusíš.“ A abych zmírnil hrůzu postupující jejím chvějícím se tělem, dodal jsem: „Ten už se přesunul do sousední oblasti. V téhle díře už jenom marním čas.“ Přitiskla se ke mně vděčnými ústy a komíhala drsným a ohebným jazykem. Chytil jsem se sloupku postele. „Promiň, tak úplně ho nemarním.“

Tři zlatokopové. Zřetelný výjev, sruby, osamělé, odloučené. Černý tvar deroucí se ze dveří, které se za ním ještě nezavřely. Vrány krákající na větvích topolů, chraplavé zurčení potoka.

Usnul jsem. Zaklepal hotelový poslíček a oznámil, že v hale čeká nějaký Číňan. Dotyčný mi přinesl pozvánku od Langstona Butlera. Pro přátele profesora Butlera. Na vzkazu hezkým písmem stálo:

Přesuňte se do Čtyřicetimílového tábora a já Vám řeknu, jak polapíte Železného Hickse. Se srdečným pozdravem L. Butler. Rychle jsem se oblékl. Violet zasténala, začala se zvedat, ale políbil jsem ji na ústa a řekl jsem jí, aby si vzala odpoledne volno. Dal jsem na náhlou předtuchu a nechal jsem jí na skříňce nějaké peníze. Spoustu peněz. Ty peníze jí v podstatě sdělovaly: „Jestli ti to pálí, nasedneš do nejbližšího vlaku do San Franciska; další zastávka Chicago.“

Doufal jsem, že se Murtaughovi podařilo zklidnit všechny emoce, které jsem rozjitřil.

Měl jsem na sobě svůj nejlepší oblek a určitě jsem si ho nechtěl nechat rozpárat kulkami.

11.

Čtyřicetimílový tábor neležel, jak budilo dojem jeho jméno, čtyřicet mil od Purdonu. Kodrcavá jízda v Hung Čanově zásobovacím voze trvala podle mých kapesních hodinek necelé tři hodiny. Hung na mě vůbec nemluvil. Dělal jsem mu ozbrojený doprovod, obklopen ze všech stran nákladem mouky, cukru a dalších všemožných věcí, mezi něž v neposlední řadě patřila shodou okolností i bedna zvětralého, vysypávajícího se dynamitu.

Ubírali jsme se klikatým kaňonem Andersonova potoka a vyjeli jsme v kotlině nedaleko jakýchsi říčních drapáků a nesourodého shluku chatrčí. Praskaly tu ohně, oranžoví monarchové stěhovaví pod hrnci z litiny, o které se staraly popelavé ženy. Bylo tu jen málo dětí a žádní psi. Každý muž dost starý na to, aby uměl zacházet s krumpáčem, lopatou nebo pánví, byl někde mezi hloučky chlapíků apaticky atakujících zemi, brodících se v ledové vodě, lopotících se mezi kamenitými terasami nad ležením.

Nikdo mi neopětoval přátelské přikývnutí. Nikdo se na mě pořádně nepodíval kromě dvojice mužů, kteří sledovali dění v kotlině z hájku řídkých topolů s jednorannými puškami zavěšenými na půl žerdi. Zůstával jsem ve střehu, dokud mě Hung neprovedl táborem k budově, která mi připadala jako tři čtyři chatrče sražené k sobě. Pod těžkým závěsem mě uvedl do potemnělého vlhkého hájemství, kde to čpělo lidskými pachy a opiem.

„Koenigu, konečně. Přitáhněte si kámen.“ Butler ležel na hromadě medvědích kožešin kousek od prskajícího ohniště zapuštěného v zemi. Byl zachumlaný do navažské deky, ale na první pohled byl jen kost a kůže. Jeho deformovaná lebka připomínala kus antracitu dostatečně těžkého, aby se mu pod ním sehnul krk. Snědou pokožku měl napjatou jako surovou kůži a působil dojmem, že je o celou věčnost starší, než jak naznačoval jeho mocný hlas. Zkrátka a dobře mohl být zkamenělým lidoopem odpočívajícím v Barnumově Síni kuriozit.

Butlerova posluhovačka, bezzubá babizna se zlým pohledem, se zeptala: „Mama fuč?“ Jemně mu přiložila ke rtům dlouhou útlou dýmku a čekala, až z ní pořádně potáhne. Vrhla po mně další příšerný pohled a ani se nenabídla, že by mi taky přichystala ždibec kuřiva.

Butler zanedlouho pronesl: „Byl by z vás úžasný templář.“

„Odmyslíme-li si drobný detail mého podezření, že křesťanství je pěkná blbost. Ale stínat Saracény pro zábavu a peníze, na to by mě užilo.“

„Zpozdil jste se o několik století. Tak tedy současný křižák. Jste vzdělaný muž, je to tak?“

„Mám Harvard, představte si.“ Slovo jsem vyslovil s novoanglickým přízvukem, abych podtrhl jeho ironické vyznění.

„To je drahé vzdělání; i když – není každé vzdělání drahé? Přesto jste pinkerton, no tohle. Tatínek se z té potupy určitě nemohl vzpamatovat.“

„Tátu Koeniga to naštvalo. Je to jeden z nejmazanějších newyorských právníků, se kterým se můžete pustit do křížku – v našem starobylém a úctyhodném rodu jich byla spousta. Řekl mi, že jsem nevděčný obrazoborec a potom se ke mně přestal znát. Víte, na co jsem přišel? Je snadnější lidi střílet než se je pokoušet křivě obviňovat.“

„A teď jste přijel zastřelit chudáka Ruebena Hickse.“

„Rueben Hicks je zloděj, vrah a kanibal. Sprovodit ho ze světa, budu-li mít tu příležitost, mi připadá rozumné.“

„Technicky vzato je kanibal ten, kdo se živí příslušníky svého vlastního druhu.“

„Ruebena mezi příslušníky našeho druhu počítat nelze?“ zeptal jsem se.

„To záleží, jaká je vaše definice člověka, pane Koenigu,“ řekl Butler a usmál se. Se zkřivenými rty nabyla jeho tvář ďábelského výrazu. „Protože chodí po dvou nohách a nosí kabát a kravatu? Protože ví, jak říkat ‚prosím‘ a ‚děkuji‘?“

„Proč mám dojem, že tahle konverzace nikam nevede? Mluvili o vás lidé ve městě. V bordelu jste hotová legenda.“

„Něco jako venkovský hrdina?“

„Spíš zneuznaný šlechtic. Nejde mi na rozum, co tady děláte. Zestárnout jste mohl odjet do příjemnějšího podnebí.“

„Do Purdonu jsem přijel už dávno. Připlavil jsem se z Londýna, kde jsem budoval úspěšnou antropologickou kariéru – vlastně jsem odešel z lékařské fakulty. Neměl jsem na to žaludek. Fušoval jsem do fyziky a astronomie, ale mojí posedlostí byly vždycky domorodé kultury. Jejich rituály, jejich starodávná energie.“

„Tady máte primitivních kultur habaděj.“

„To ano.“

„Mama fuč?“ zeptala se babizna s dýmkou v prstech.

Butler se od ježibaby nechal obskakovat. Rozzářily se mu zastřené oči, a když se opět ozval, mluvil rozvážněji. „Sleduju váš postup. Jste schopný, vynalézavý, zarputilý. Bojím se, že Rueben vás spolkne zaživa, ale jestli má někdo naději, že učiní přítrž jeho špatnostem, jste to vy.“

„Olovo pomáhá většině lidí vystřízlivět,“ odvětil jsem. „Je zvláštní slyšet, že si takový zhýralý okultista jako vy dělá hlavu s nějakou špatností. Jestli se nepletu, tak na tomto pronásledování máte osobní zájem. Musel se nějak dotknout vašich citů.“

„Jelikož vím, že mě hodlá použít jako krevní oběť, mám přímo eminentní zájem.“

„Napadlo vás někdy, že byste vzal roha?“

„To je vyloučené.“

„Proč vyloučené?“

„Zemská přitažlivost, pane Koenigu.“ Butler si dal dalšího šluka. Nakonec zasněně dodal: „Jsem nepozorný hostitel. Chcete si taky zakouřit?“

„Děkuji, ale ne.“

„Napravený toxikoman. Jak vzácné.“

„Vystačím si s opíjením. Co mi můžete říct o sobě a o Hicksovi?“

„Byli jsme si představeni v osmasedmdesátém. Pobýval jsem ve Filadelfii a s několika kolegy z univerzity jsme se šli podívat do cirkusu. Po představení jsem natrefil na skupinku artistů, mezi nimiž byl i Rueben. Skončili jsme v jedné malé kavárně, dekadentním kousku prostopášné Paříže, a všichni ji tam měli jak z praku, abych použil argotu. Dali jsme se s Ruebenem do řeči a výborně jsme si rozuměli. Žasl jsem nad šíří, a se zahanbením přiznávám i nad skandální povahou jeho četných dobrodružství. Za provinčním zevnějškem se skrýval pozoruhodně kultivovaný muž. Udělal na mě dojem. Vlastně jsem se do něho zamiloval.“

„A to jsem si myslel, že Hicks je na ženský.“

„Rueben je oportunista. Odešli jsme ke mně do bytu; pro mě to byla taková noční směna. Potom… po tom, co jsme dali průchod vzájemnému okouzlení, řekl, že mi chce ukázat něco, co mi změní celý život. Něco úžasného.“

„Ven s tím.“

„Jedli jsme houby. Jakýsi záhadný druh – Rueben je ukradl Barnumovi a Barnum je získal od jednoho teplého chlapíka, který obchodoval s věcmi dovezenými z Afriky. Měl jsem halucinaci, že Rueben nechal otevřít ve stěně ložnice okno, bránu do vesmíru. Šla mi z toho hlava kolem! Několik palců před nosem mi planuly miliony hvězd, celá kolosální zvonovitá galaxie explodujících plynů a kosmického prachu. Podívaná, při které by Koperník přišel o rozum. Byl to trik, varietní kouzla. Něco, co si vypůjčil od svých kolegů účinkujících. Zeptal se mě, co vidím, a já jsem mu to řekl. Jeho tvář… nebylo s ní něco v pořádku. Byla příliš strnulá, příliš studená. Chvilku jsem si myslel, že si nasadil nějakou nadmíru dovednou masku, a propadl jsem hrůze. A jeho ústa… Jeho výraz takřka okamžitě roztál, a zase z něho byl Rueben. Já jsem ale věděl svoje. A moje fascinace se bohužel jenom prohloubila. Když mi později svůj trik s tím portálem znovu předváděl, tentokrát bez halucinogenů, uvědomil jsem si, že to není žádný obyčejný cirkusový umělec. Tvrdil, že je víc než člověk, že se vyvinul do vyšší iterace našeho živočišného druhu. Toto zhodnocení mělo svoje mouchy, ale alespoň zčásti bylo pravdivé.“

Na povrch mysli mi vyplaval Hicksův gumovitý úšklebek. „Je pomatený, v tom s vámi souhlasím.“

„Rueben trpí jedinečným druhem mykózy – nevšiml jste si náhodou těch nádorů, které má na rukou a nohou a zvláště podél páteře? Stravují ho, jako houba stravuje strom. Zvrácené je, že právě toto cizopasné působení ho obdařuje množstvím příšerných schopností. Evoluce prostřednictvím pomalého trávení.“

„Příšerných schopností? Kdyby mi ukázal díru ve stěně, ze které by byl výhled na povrch Měsíce, mohl bych dojít k závěru, že je fakír nebo mladší bratr Ježíše Krista nebo kdovíkdo. To ale neudělal. Z toho sanatoria v Cedar Grove ani nevylétl.“

„Jen se posmívejte. Nevědomost je jediná milost, v niž my opice můžeme doufat.“

„Jak dopadlo to vaše vášnivé milostné vzplanutí?“

„Sblížili jsme se. Svěřil se mi se spoustou úděsných věcí, nevýslovných činů. Nakonec jsem se rozhodl vydat do těchto končin a navštívit místa, kde trávil dětství, abych objevil zdroj jeho vitality, zřídlo jeho nadpřirozených sklonů. Varoval mě, nicméně tyto výstrahy na moji zvídavou duši působily jen jako pobídky. Jak snadno jsem se nechal zkazit.“ Butler se odmlčel, ztracen v myšlenkách.

Zkaženost plodí zkaženost, čmuchale. „To zní velmi romanticky,“ opáčil jsem. „Po čem jste se pídil? Po zlatě? Ale kdeže, zlato si musíte narýžovat nebo je majetkem společností. Kopulačních praktikách domorodců?“

„Prahl jsem po vědění, pane Koenigu. Rueben šeptal o způsobu, jak lze najít klíč k tajemstvím mozku a krve, odkrýt pravdu skrývající se za některými odpornými pověrami lidstva. Procházet se po zemi jako bůh. Jeho mysli je cizí vědecké uvažování a je jen vzdáleně zvídavá. V tomto dramatu by ho bylo bezmála možné označit za oběť okolností. Avšak já, podle všeho vybaven nadprůměrným intelektem, bych mohl mít z těchto věcí mnohem větší prospěch než můj barbarský souložník. Cítil jsem v sobě ohromný potenciál.“

„Ano, a podívejte se na sebe teď, profesore,“ řekl jsem. „Chápou tihle lidé, co jste zač?“

„Co myslíte, že jsem zač, detektive?“

„Uctívač Satana závislý na drogách.“

„Mýlíte se. Jsem přírodovědec. Kéž bych tak v sobě dokázal oživit svou nevinnou hrůzu z Boha a Satana, z nadpřirozených jevů. Pokud jde o tyhle šikmooké lidi, těm je jedno, co jsem zač. Dobře jim platím za servis a skromná potěšení.“

„Na člověka, který odhalil velká tajemství existence, váš příbytek postrádá jistou vytříbenost.“

„Pohleďte na cenu za přehnané sebevědomí. Mohl jsem dopadnout jako Rueben – úplně sestoupit do lůna ohavného tajemství a vyvinout se jako nový a dokonalý divoch. Jsem příliš zbabělý – ochutnal jsem ichor božstva a ucukl jsem, prchl jsem do této chatrče a ke svým drogám. Svým vzpomínkám. Moudrost požírá slabé.“ Zachvěl se a vydávil jakousi drmolivou větu, po níž k němu opět přiběhla stařena, aby ho nakrmila další dávkou drogy. Když se vzpamatoval, vytáhl zpod polštáře jakousi v kůži vázanou knihu. Dictionnaire Infernal. „Dárek od našeho společného známého. Prosím, vezměte si ji. Tyhle ‚zapovězené‘ svazky jsou kromobyčejně směšné.“

Knihu jsem si prohlédl; přes titulní stránku se táhl de Plancyho podpis. „To se sem Rueben trmácel celou cestu, aby vám přinesl dárek a za odměnu vyřídil několik nešťastných zlatokopů?“

„Rueben se vrátil domů, protože musel, jde o nedílnou součást jeho metamorfózy. Určitě jste zaregistroval jeho ožívající cílevědomost, zřejmý úpadek jeho schopností, který není ani tak symptomem rozkladu jako spíše příznakem zásadní proměny. Kuklení. Vrátil se na toto místo, aby obcoval se svým dobrodincem, aby vydávil rudou rozkoš svých úděsných a smyslných eskapád. Takovou mezi sebou uzavřeli dohodu. Je to dohoda, kterou uzavírají všichni prosebníci. Než se ze mě stal odpadlík, uzavřel jsem ji i já.“

Z věcného tónu, kterým ke mně Butler promlouval, mi naskočila husí kůže. „Já tomu nerozumím, profesore. Pokud nedáte na démony a na celý ten humbuk, co pak u všech čertů uctíváte?“

„Co neuctívám, ale co prosím, hochu. Nenaznačoval jsem, že jsme ve vesmíru sami. Určité obludné příklady kryptogenetiky splňují funkci božstva dostatečně dobře. To, že si učenci vymýšlejí bizarní jména a kreslí ještě bizarnější obrázky, nijak nepodrývá reálný základ těchto organismů, jen jej zatemňují.“

Podezření, která jsem vůči Butlerovi choval, se vyostřovala s mihotáním plamenů. Choulil se ve svém pelechu, chřestýš připravený udeřit. I když jsem nestál o odpověď, zeptal jsem se: „Co přesně jste udělal, abyste nabyl tohoto… vědění?“

„Navázal jsem kontakt s jednou prainteligencí, kyklopskou pletení hnízdící pod těmito kopci a údolími. Neklasifikovanou mykoflórou, která může, či nemusí být pozemského původu. K uskutečnění tohoto dialogu existují jisté rity. Druh osmózy starobylé jako usazeniny, z nichž se dávno vyplížili lidé. Ještě starší! Je to naprostá příšernost, to mi věřte.“

„Panebože, z toho nezřízeného kouření opia už máte díry v mozku.“ Vstal jsem a skryl své emoce pod grimasou. „Za chvíli mi začnete tvrdit, že z tohohle kopce vyskotačil Oberon, aby vás postříkal tím svým kouzelným pohádkovým sajrajtem.“

„Vy jste detektiv. Nevyčítejte mi, pokud tímhle vyšetřováním odkryjete věci, které otřesou vaším pohledem na svět.“

„To stačí. Řekněte to Charlesi Darwinovi, až se potkáte v pekle. Chcete, abych dostal Hickse, tak přestaňte s těmi vyprávěnkami a prozraďte mi, kde ho najdu.“

„Od konce jara se tu Rueben neukazuje moc pravidelně. Naposledy tu byl před třemi dny. Slíbil mi, že mě brzy vezme s sebou, abych mohl znovu pohlédnout na otcematku. Já o takovou pouť samozřejmě vůbec nestojím. Radši bych zemřel hezkou, klidnou smrtí – nechal se upálit, uškvařit v oleji, přitlouct do mraveniště. Něco takového.“

„Ví, že jsem v Purdonu?“

„Ovšem. Očekával vás už před několika týdny. Mám za to, že se zmiňoval o nějakém neurčitém násilí vůči vaší osobě, naskytne-li se vhodná příležitost. Mohu vás ujistit, že ho ani v nejmenším nenapadlo, že bych ho mohl zradit, že bych se odvážil. Upřímně vzato pochybuji, zda vás považuje za opravdovou hrozbu – tady, v jeho hájemství. Klam je nedílnou součástí jeho současného stavu.“

„Kde je v této chvíli?“

„Někde venku. Uspokojuje své choutky. Možná si hoví v onom Bytí. Má široký a nepředvídatelný záběr. Může sem zaskočit třeba zítra. Může se objevit za šest měsíců, čas má pro něj stále menší význam. Čas je kruh a v Domě Belfegorově se tento kruh stahuje jako sval.“

„V Domě?“

Butlerovi zacukaly koutky rtů. „Je to komůrka v černé plástvi. Ruebenův otec na ni náhodou narazil za svého misijního působení. Vůbec netušil, co to je. Ta síň existovala před tím, než se rozdělily kontinenty a svět zastřel led. Z lidí, kteří ji postavili, zbyl jen prach. Můžu vás tam nasměrovat, ale skromně bych vám doporučil, abyste na svého zhoubce počkal tady. Je to bezpečnější.“

„Zběžný pohled mi snad neublíží,“ namítl jsem.

„Kdepak, pane Koenigu. Ublížil by vám víc, než se vám může zdát.“

„Stejně mi to povězte.“

Připadalo mi, že Butler na nic jiného nečekal. S radostí hodnou sadisty mi nakreslil mapu.

12.

Jeskyně nebyla od tábora daleko.

Trpělivý Hung Čan a jeho mladší bratr po Butlerově domluvě a směně americké měny svolili, že mě doprovodí do její přibližné blízkosti.

Vydali jsme se na třicetiminutový pochod nízkým podrostem a přes bystřiny, načež jsme se pustili do strmého kopce posetého křovinami a zrádnými skalisky. Vápencovou stěnu rozdělovala z dálky neviditelná úzká průrva, dlouhá asi jako průměrně vysoký člověk. Bratři Čanové mi divokými posunky a lámanou angličtinou sdělili, že na mě počkají u nedalekého říčního břehu. Vzdálili se, přičemž na sebe vrčeli svým cizím dialektem.

Schoulil jsem se za skalisky a docela dlouho jsem nazdařbůh vyčkával. Nic a zase nic. Když jsem pro další otálení neměl omluvu, začal jsem se přibližovat, opatrně, kdyby Hicks náhodou číhal v záloze, mířidla pušky upřená na rozeklaný sráz. Ihned jsem si všiml podivných symbolů vyrytých do balvanů rozesetých v okolí. Sezónní eroze zahladila všechny s výjimkou těch nejhlubších značek a ty mi skoro nic neříkaly, i když si nebylo těžké představit, že mají nějaký pohanský význam. Z nízkých větví kromě toho visely úplné kostry drobných zvířat – ptáků a veverek. Byly jich desítky, sráz jimi byl posetý jako bílými zuby.

Podle mých kapesních hodinek a matné záře slunečních paprsků, šikmo se snášejících mezi mraky, mi zbývaly necelé dvě hodiny světla. Připlížím se k jeskyni, nakouknu do ní a popeláším zpátky do zlatokopeckého tábora, abych stihl večeři. Rozhodně jsem se v těchto pustých lesích nechtěl pohybovat po setmění a riskovat, že si zlomím nohu nebo se mi stane ještě něco horšího. V jádru jsem byl hoch z města.

Škrábal jsem se od jednoho balvanu ke druhému a občas jsem se zastavil, abych se podíval, jestli se nikdo nevysouvá, aby mě zblízka odstřelil. Když jsem se vydrápal na vrchol, byl jsem zpocený a nervy jsem měl našponované jako houslové struny.

Z pukliny se linul puch shnilého masa, žluklých vnitřností; jatky obsazené červy. Palčivý smrad mě pálil v očích, škrábal hluboko v krku. Z šátku, který jsem si odnesl z ranče U včelek, jsem si uvázal masku a tu jsem si přetáhl přes ústa a přes nos.

Malé dítě? Nastražil jsem uši a nedýchal jsem, dokud celý vesmír neprostoupil tlukot mého tepu. Žádné dítě to nebylo. Žulovým komínem se jen protáhlo slabé zaúpění větru.

Čekal jsem, až se mi projasní zrak, a s pistolí v ruce jsem se prosmýkl vstupním otvorem

13.

jaká nádhera.

A

14.

hledím na klín oblohy temnějící mezi borovicemi.

Pálí mě tváře, rozežírá je sůl. Ležím tady na mělčině v oblázky poseté bystřině. Ve smrtícím sevření třímám pevnou pažbu pistole. Nevyzpytatelně se nade mnou tyčí bratři Čanové. Jsou bledí jako stěny. Tiše pohybují rty. Drží mě. Táhnou mě.

Nepřestávám se dívat na oblohu, vychutnávám si vibrace svého jazyka, když si broukám. Tralalala.

Bratři pouštějí mé ruce, pomalu se jako automaty šinou pryč přes polámané větvičky. Jejich oči jsou díry. Jejich ústa. Choulím se, nejistě. Moje pistole. Cvak. Cvak. Prázdná. Ale můj nůž, můj Jim Bowie speciál je někde tady, je v mojí ruce. Ššum! Bratři Čanové jsou přízraky, skáčou. Jelen. Fata morgany. Můj nůž. Chvěje se v kmenu stromu.

Proč jsem tak šťastný. Proč se musím zakrývat listím a hlínou.

Do střechy mi bubnuje déšť.

15.

Čas je kruh. Čas je sval. Stahuje se.

16.

koloidní duha

17.

sloup tváří

18.

migrující spáry

19.

Červi

20.

září moje extáze v moři sluncí

21.

galaktická paralaxa

22.

Jedl jsem listí. Nebo jsem je alespoň měl vecpané v ústech. Mezi lesknoucími se větvemi odkapávalo sluneční světlo. Zvracel jsem listí. Našel jsem pramínek vody, funěl jsem stejně hrdě jako kanec.

Všechno bylo malé a jasné. Ze zablácených šatů mi vzlínala pára. Košili jsem měl ztvrdlou ejakulátem, přilepenou k břichu jako druhou kůži. Klečel jsem ve vlhkém jehličí a prohlížel si vlastní špinavé ruce. Leskly se jako kování na rakvi.

Butler zachroptěl z pavoučího zámotku v zelených větvích: „Teď jsi uleželý pro jeho jazýček. Měl bys utéct, pinkertone. Byl jsi naložený v láku. Sežvýkaný a vysraný. A jestli budeš žít, za dvacet let z tebe budou další chodící Ústa.“ Vytratil se do dřeva.

Dal jsem si záležet, abych si z rukou vydrhl špínu a krev. Opláchl jsem si tvář v ledové vodě, zaváhal jsem nad lepkavým chuchvalcem svého kníru a vlasů, nakonec jsem do vody ponořil celou hlavu. Otřes způsobil, že mě udeřilo pochopení.

Vzpomněl jsem si, jak přecházím práh.

Uvnitř je jeskyně, větší, než jsem předpokládal, a vlhká.

Voda zurčí ve skále. Plesnivé kořeny o obvodu sekvojí.

Gigantické sochy uvězněné v jantarovém roubení.

Ústí jeskyně coby jasný šev, který rotuje, dokud z něj není rozmazaný průlez ve stropě.

Moje boty ztrácejí kontakt se zemí, jako bych nic nevážil.

Vznáším se od světla k jakési vlhké propasti, nachovému teplu.

Tma rozkvétá, ohromná a líbezná.

Potom blábolení.

Došel jsem zpátky do Čtyřicetimílového tábora s příjemně rozklíženými myšlenkami.

23.

Když jsem mezi ně přiklopýtal, pomalu ustali v práci. Nikdo nic neříkal. Nikdo se mě nepokoušel zastavit, když jsem se sklonil nad kotlem a začal jsem hltat hrsti vařené rýže, cpát se jako zvíře. Ani když jsem popadl rezavý rýč a plahočil se do Butlerovy chatrče na krátkou zdvořilostní návštěvu. Ani když jsem celý zadýchaný opět vyšel ven a začal se prohrabávat bednami zásob a posloužil si několika náložemi dynamitu s veškerým příslušenstvím.

Usmíval jsem se na ně od ucha k uchu, nenapadalo mě nic, co bych mohl říct.

Stáli v půlměsíci, stoičtí jako sochy. Odebral jsem se do kopců.

24.

Výbuch mi způsobil potěšení.

Vznesl se prach, mračno ve tvaru hlavy kladiva, které se brzy zhroutilo pod vlastní ctižádostí. Myslel jsem na velkou přehlídku síly a ještě větší hnízda plná rozzuřených sršňů. Dokonce jsem se ani nebál, opravdu.

Některé se otvírají, jiné zavírají.

25.

Když jsem už deset minut bušil na dveře, vyšla ven dívka jménem Evelyn a našla mě na verandě bordelu, zhrouceného na houpačce, blekotajícího nesmysly. Rozednívalo se a hvězdy byly přímo nádherné.

Zeptal jsem se na Violet. Evelyn mi řekla, že zvedla kotvy a utekla z Ranče neznámo kam.

Octavia se zadívala na můj děsivý zevnějšek a začala vydávat úsečné rozkazy. Společně se dvěma dalšími dívkami mě dovlekla do jednoho pokoje a uložila do vroucí lázně. Nic jsem nenamítal; někdo mi vtiskl do ruky láhev whisky a ztratil zátku. Někdo jiný musel upřít pohled na vpichy na mé paži a dojít k rozhodnutí uzmout trochu morfia z černomagické brašny doktora Campiona. Vystřelili mě na Měsíc a realita se slila do škváry sametu a medu. Skutálel jsem se z vozu a byl jsem rozdrcen pod koly.

„Vracíte se teď někdy domů?“ Octavia mi vymáčkla vodu z houby na ramena. „Do Starých států?“ Hezky voněla. Všechno vonělo po růžích a levanduli; hezky.

Nevěděl jsem, kterého je. Stíny zastíraly teakové obložení. Na tomhle místě bylo v padesátých letech horko jako v pekle. Dokud byl Západ ještě divoký, musela tu být vážně psina. Měl jsem opuchlé rty. Prudce jsem se řítil dolů, kámen, co sviští z nebe. Řekl jsem: „Ach tak. To jste vy?“ Napadlo mě, že opět fixuji, nejspíš ještě víc než na počátku své drogové závislosti. Pokaždé, když se mi rozšířily oči, byl jsem uvržen do darwinovského fantasmatu. Fugy, kdy řetězec lidstva bleskurychle přeskakoval od první nepochopitelné obojživelné bytosti, která se vyplácala na břeh, přes bezpočet polovzpřímených pralidí ploužících se přes chaoticky se přesouvající krajiny až ke zběsilým zástupům v kabátech a šatech hemžících se kolem kamení a skla pozemských velkoměst. Jímala mě závrať.

„V nejbližší době.“

Pořád mi zvonilo v uších, mohlo to být navždycky.

Zmenšoval se na malou tečku – vrchol kopce, sťatý za hromobití a výbuchu prachu. Svištěly kolem mě balvany rozdrolené na kousky, div že mě nerozdrtily na prach. To jsem byl já, kdo sebou házel jako Samson před vojskem Filištínských? S každou kapkou aromatického vosku jsem byl stále nereálnější. Měl jsem v očích slzy. Odvrátil jsem hlavu, aby si toho Octavia nevšimla.

„Dneska se tu ochomejtl Tommy Mullen. Pořád se po něm sháníte? Je to tak?“

„Viděla jste ho?“

„Ne. Kavanaugh mluvil s Daltonem Beaumontem, zmínil se, že Tommy ho spatřil na ulici. Silák mu zamával a zašel do boční uličky. Už se z ní nevynořil. Možná má nahnáno, že se na něj zaměříte.“

„Možná ano.“

„Glynna zaslechla, že prej Langston Butler už není mezi živejma,“ pokračovala Octavia. „Umřel ve spánku. Myslím, že ti šikmovoký hoši uspořádali obřad. Reverend Fuller řiká, že zajede do Čtyřicátý míle, aby dohlíd na to, že profesor bude pohřben jako křesťan.“ Odmlčela se, mnula mi krk železnými prsty. Potom dodala: „Jsem z toho zdrcená. Profesor byl slušnej člověk. Víte, že tři čtyři roky dělal felčara? Staral se o mladý, který se dostaly do jinýho stavu. Byl něžnej jako táta. Pak přijel Campion a profesor pad do čínskýho bahna. Škoda ho.“

Můj úsměv byl horký jako louh a vážný. „Svoje vedlejší aktivity neomezoval na potraty. Butler se staral i o mimina, ne? O ta, co se narodila tady na Ranči.“

Octavia neodpovídala.

Všechny ty děti kurev shozené do smolné jámy, slabý nářek zdušený v nesmírných podsvětních hlubinách. Dutě jsem se zasmál. „Přehmaty. Člověk tak daleko na severu na spoustu sirotčinců nenarazí.“

„Jak mimochodem hodláte zaplatit?“ zeptala se Octavia. Minutu od minuty byla odměřenější. Musela se mi prohrabat prázdnou peněženkou.

„Za prokázané služby? Dobrá otázka, vážená.“

„Vy jste přenechal celý svůj měšec Violet?“ V její nevěřícnosti zaznívala stopa opovržení. „To vám muselo pěkně šplíchnout na maják, pane. Proč?“

Místnost byla rozmazaná. „Myslím, že tam, kam mám namířeno, ho nebudu potřebovat. Udělal jsem zbrklou věc, Octavie. Co se stalo, nedá se odestát.“ Kam jsem měl namířeno? Do truhly a pod drn, kdybych měl štěstí. Druhá možnost nebyla ani trochu lákavá. Poslouchal jsem tikání metamorfujících buněk, které mělo určit můj sestup do nadlidských sfér. Krucinál; láhev byla prázdná. Upustil jsem ji do vody plné mydlin, díval jsem se, jak klesá. Zářila mezi mými černomodrými stehny.

„Musela to bejt pěkná hromádka chechtáků. To ji milujete, nebo co?“

Zamračil jsem se.

„Další výtečná otázka. Ne, řekl bych, že ji nemiluju. Pro lidi, jako jste vy, je prostě příliš dobrá, toť vše. Strašně nerad bych viděl, jak ji zkazíte.“

Octavia odešla, aniž by mi dala pusu na rozloučenou.

26.

Alespoň že jsem měl vyprané, vyžehlené a poskládané šaty.

Oblékal jsem se se zdrcující praktičností člověka chystajícího se na pohřeb. Vyčistil jsem si pistoli, instinktivně jsem prohlédl bubínek – podle tíhy zbraně v prstech snadno poznáte, kolik v ní máte nábojů.

Kurvy mě oholily, a odhlédnu-li od modřin a váčků pod očima, působil jsem úctyhodným dojmem. Podlamovaly se mi nohy. Odešel jsem zadním schodištěm, protože jsem nechtěl provrávovat salonem, kde řinčel klavír a hluk večerního hýření dosahoval zběsilých výšin.

Zase pršelo; už asi za týden mělo začít sněžit. Před neosvětlenými výlohami se pustě táhly zablácené dřevěné chodníky. Šoural jsem se a snadno se nechával mást tmou a poryvy větru.

Hotel na mě už čekal, temný jako hrob a dokonale bezútěšný.

Jako muž stoupající na popraviště jsem vyšel tři řady vrzajících schodů do svého pokoje, po čtvrtém či pátém pokusu jsem otočil klíčem v zámku a poznal jsem, jak se věcí mají, hned jak jsem překročil práh, a dávno předtím, než se začalo něco dít.

V pokoji to smrdělo jako na jatkách. Zapálil jsem lampu na prádelníku a její křehké světlo se zachytilo o okraj hrotů a kliček na dveřích koupelny. Bylo na nich načmáráno BELFEGORBELFEGORBELFEGOR.

Zrcadlo se zachvělo. V koutě se rozvinula masa stínů, proměnila se ve věž. Odněkud za a nad mým ramenem se ozval Hicksův šepot: „Zase tě zdravím, pinkáčku.“

„Taky zdravím.“ Otočil jsem se a vystřelil a někde mezi žlutým zábleskem a novou dírou ve stropě mě On popadl za zápěstí a pistole odletěla přes podlahu na druhý konec pokoje. Klátil jsem se; měl jsem zlomený ukazováček a vykloubený loket, ale ještě jsem nic necítil.

Hicks se skoro vlídně usmál. „Říkal jsem ti to, pinkáčku,“ pravil. „Zavřeš jednu díru a další se otevře.“ Tvář se mu roztrhla ve švech a strašlivý květ se sklonil k mému světlu, mému horku.

přeložil Milan Žáček

(citát ze Shakespearova Antonia a Kleopatry v překladu E. A. Saudka)

Doslov Lairda Barrona:

Lidé se mě často ptají, co ve mně zanechává stopu. Co mě inspiruje, abych následoval tradice temné fantasy a hororu, abych přijímal za své morbiditu a makabróznost? Začal jsem věřit, že v mém dětství sehrávala hlavní roli zeměpisná poloha. Deset let bydlela moje rodina v drsném srubu vytesaném ze srdce aljašské divočiny. Aljaška je starobylý kraj; hrstku lidských sídel obklopují rozlehlé prázdné prostory tundry a kosodřevin. Kolem ní se táhnou některá z nejrozeklanějších horských pásem na světě. Za těmito překážkami se rozprostírají obrovské, černé mořské zálivy, které v zimě zamrzají a proměňují se v kolosální ledové plochy táhnoucí se k obzoru. Aljaška, nazývaná Zemí půlnočního slunce díky čtyřem měsícům nekonečného letního šera a Zemí deseti tisíc kouřů s ohledem na řadu činných sopek, je říší drsných extrémů. Proslula izolovaností a tíživou tmou, která přichází se zimními měsíci, surovým počasím a chladem, který od sebe odřezává jednotlivá města a dlouhé týdny vězní venkovany v jejich domovech. Mohu tedy pravděpodobně s jistotou prohlásit, že za temnotu ukrývající se v jádru mého díla mohou do velké míry ona léta strávená v lůně Poslední velké hranice.

V dětství jsem byl uchvácen pulpovými příběhy – Edgar Rice Burroughs, H. Rider Haggard, Robert E. Howard patřili mezi moje první oblíbené autory. Táta byl obrovský fanoušek westernů a pistolnických historek a řekl bych, že vlastnil každou knihu, kterou napsal Louis L’Amour. Kromě toho měl plnou knihovnu spisovatelů, jako byli Zane Grey, Max Brand a Clair Huffaker, a bezpočtu dalších méně známých tvůrců laciných románů a dobrodružných příběhů. Po letech jsem objevil díla A. B. Guthrieho, Larryho McMurtryho, Williama S. Burroughse, a, samozřejmě, legendárního Cormaka McCarthyho. Všichni tito autoři předkládají jedinečnou interpretaci žánru a pohotově ukazují, co všechno ještě čeká na realizaci.

Máma milovala science fiction a fantasy a díky ní jsem se seznámil s romány a povídkami Rogera Zelaznyho, J. R. R. Tolkiena, Spidera Robinsona, Samuela Delanyho, André Nortonové, Phillipa K. Dicka atd. Později mi udělaly pěkný průvan v hlavě kosmické vize Howarda P. Lovecrafta a Clarka Ashtona Smithe. Poslední a možná nejpronikavější roli v mých tvůrčích vlivech sehráli současní básníci: Charles Simic, Sylvia Plathová, Mark Strand, Carl Sandburg, Langston Hughes, Wallace Stevens a Dylan Thomas, kromě mnoha a mnoha dalších. Z těchto nesourodých a přesto nerozlučně propojených skupin jsem čerpal útěchu a značnou odvahu.

Děj povídky „Postrach“ vyplynul z bádání, které jsem prováděl na téma prvních pinkertonů a role, kterou sehráli v zákulisí amerických dějin. Postavu Jonaha Koeniga inspirovaly skutečné činy těchto detektivů, kteří doopravdy slídili po zločincích, zajišťovali bezpečnost představitelům státu a občas se nechávali najímat jako vykonavatelé vůle bezohledných obchodních magnátů – mimo mnoha dalších exotických i obyčejných úkolů.

„Postrach“ je součástí cyklu zabývajícího se pronikáním kosmických hrůz do prozaické reality lidstva. Jak tomu bylo i u dalších povídek v tomto cyklu, mezi něž patří „Sekvence imago“ a „Hallucigenia“, „Postrach“ byl koncipován jako dílek mnohem větší skládačky, zlomek temné, děsuplné mozaiky, která bude nabývat jasnějších obrysů v mnoha dalších povídkách a, doufejme, i nejednoho románu.

Laird Barron (1970 – )

Američan, narozen v aljašském Palmeru, kde se věnoval výcviku psích spřežení, pracoval jako rybář a byl také šéfredaktorem literárního online magazínu Melic Review. Mezi jeho oblíbené činnosti patří studium dávné historie a bojová umění. Mimo beletrii se věnuje rovněž psaní poezie. Dnes žije v Olympii ve státu Washington, ale Aljašku si stále nosí v srdci, jak je vidět na jeho próze. Jeho specialitou se staly příběhy vyprávěné z pohledu hlavní postavy, kterou láká a stravuje nezřetelná temnota až k nevyhnutelně osudovému konci. Do žánru vstoupil povídkou Hour of the Cyclops (Three-Lobed Burning Eye 2000), od té doby publikoval převážně v magazínu F&SF a na stránkách nedávno zrušeného internetového Sci Fiction. Ačkoli vydal doposud jen devět kratších prací, vysloužil si díky nim pověst talentovaného a nadějného autora na poli temné fantasy a hororu. Pozornost vzbudil povídkou Old Virginia (F&SF 2003) a od té doby je věnována doslova všem příběhům, ať už jde o tituly Bulldozer (Sci Fiction 2004, č. Postrach – Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006), Proboscis (F&SF, č. Sosák-F&SF 5/2006), The Imago Sequence (F&SF 2005-nom. WFA, č. Sekvence imago – F&SF 2/2006) a Hallucigenia (F&SF 2006). Shrnuty budou pravděpodobně již v příštím roce v souboru The Imago Sequence (2007). Barron nyní plánuje začít s románovou tvorbou, i když prozatím neprozrazuje žádné bližší detaily o patrně již téměř dokončeném díle. Jeho literární kariéra je na sainém začátku, ale raketový start a míra temně vypravěčského talentu dává tušit mnohé do budoucna.

Cory Doctorow

ANDINA HRA

S touhle povídkou byla potíž… Ale nejdřív hezky od začátku. K vydání jsem ji vybral díky velice zajímavému tématu, tj. zneužívání lidské práce v prostředí online her. K hraní online her mám blízký vztah a i když jsem z tohoto světa už téměř vypadl, stále v něm mám celou řadu dobrých přátel. Nikdy mě ale nenapadlo zamyslet se nad tím do takové hloubky, jak to udělal Cory Doctorow. Samozřejmě, občas slyšíte, jak někdo za tučný obnos prodal svou pečlivě vypracovanou herní postavu a to, že se tímto způsobem dají vydělat slušné peníze i na profesionální turnajové úrovni, ví už dnes snad každý. Ale o možnostech zneužití se zase tolik nemluví. Pokud si k tomu přidáte fakt, že Cardova „Enderova hra“, na kterou povídka nepřímo odkazuje, patří k mým nejoblíbenějším SF románům a dále, že Coryho znám i z osobního setkání jako skvěle působícího chlapíka, který se v oblasti internetového práva opravdu vyzná, pak nebylo zbytí a povídka je tu. A teď k těm potížím. Cory v povídce používá celou řadu „pařanských“ výrazů a to je pro člověka neobeznámeného s věcí někdy dost velký oříšek. Naštěstí jsem za ta léta něco pochytil, takže jsem se zhostil úlohy odborného poradce a veškerá pochybení, která nejen v tomto směru najdete, padají na mou hlavu. Navíc jsem Petra k překladu donutil, přišlo mi přirozené, že to bude překladatel „Enderovy hry“ a nikdo jiný, ačkoli tyhle dvě práce toho zase nemají tolik společného. Abych to ještě upřesnil, překlad Trochu divných kusů 2 byl jako obvykle rozdělen povětšinou dle osobní volby jednotlivých překladatelů. Někdy to byl docela boj a občas jsem musel rozhodnout z moci editora; někteří si pochvalovali, jak dobře si vybrali, někteří si stěžovali na obtížnost textu, tak už to ale na světě bývá. Snad ještě dodám, že jako jediná nemá tahle povídka původní doslov autora. Cory nám poskytl ten, který napsal pro své internetové stránky. Logická volba, protože o jejím vzniku by toho již moc nového asi nevymyslel.

Anda začala hru hrát doopravdy, až když si pořídila avatara, který měl postavu jako dívka. Bylo jí dvanáct a do té doby hrála za klučičího elfa, neboť rodiče ji důrazně varovali, že když bude hrát za děvče, stane se okamžitě magnetem pro zvrhlíky. Žádnou dívku z Všeobecné školy Ady Lovelaceové by nikdo nepřistihl, jak hraje s dívčí postavou. Ve skutečnosti to bylo tak, že jediné holky, které kdy ve hře viděla, hráli kluci. Dalo se to poznat, protože vypadali tak, jak podle kluků holka vypadá: obrovské kozy a dlouhé nohy, přičemž to všechno mělo co dělat, aby se to vešlo do miniaturního, úplně zbytečného koženého brnění ve formě bikin. Říkala tomu babeware.

Jenže když bylo Andě dvanáct, potkala Lízu Organízu, jejíž avatar byl ženský, ale měl rozumná prsa, rozumnou zbroj a zatraceně velký meč, se kterým se viditelně uměl velice dobře ohánět. Líza přišla do školy po těláku, když Anda seděla, masírovala si své ponížené buclaté tělo a nenáviděla celý život od slunce východu do slunce západu. Cvičební úbor měla na dně školní tašky a v obličeji tu pitomou rudou barvu, kterou nenáviděla, a teď byla ta podělaná matika, která nebyla o moc lepší než tělák, ale aspoň se nemusela potit.

Jenže místo matiky svolali děvčata do auly, kde stála Liza Organíza na pódiu před ředitelkou, slečnou Cruickshanksovou, a paní Danzigovou, zbytečnou studijní poradkyní.

„Čau kočky,“ řekla Líza. Měla australský přízvuk. „No není to radost pohledět, jak jste skvělé, rozzářené, plné očekávání, a ty vaše růžové tvářičky jsou otočené nahoru jako lán květin, které se dívají na oblohu? To mě fakt blaží u srdce.“

Zasmála se tomu a nebyla samotná. Slečna Cruickshanksová a paní Danzigová nevypadaly pobaveně, ale snažily se to maskovat.

„Jsem Líza Organíza a nakopávám prdele. Vážně.“ Klepla na klávesu svého laptopu a obrazovka za ní se rozzářila. Byla to hra – ne ta, kterou hrála Anda, ale něco z vesmíru, kosmická stanice s raketou v pozadí. „Toto je můj avatar.“ Rozumně velká prsa, rozumné brnění a meč velký jako svět. „Ve hře mám jméno Lizanator, královna kosmických tras, El Presidente klanu Fahrenheit.“ Fahrenheiti měli kapitoly v každé hře. Byli úžasní, byli děsně nebezpeční a byli cool. Anda nevěděla o tom, že by se s někým z nich osobně setkala. Měli v její hře svůj ostrov. Páni!

Na obrazovce Lizanator bojovala s armádou wookiů, v jedné ruce meč, ve druhé laserový blaster, rocket-jumpovala, točila se, strafovala, zabíjela neskutečným způsobem a trefovala se na dálku, skákala si pro powerupy a nemilosrdně slídila po nepřátelích, dokud je nedostala.

„Celého klanu Fahrenheit. Ten titul jsem získala volbou, ale odhlasovali mi ho s ohledem na mou zdatnost v boji. Jsem mistr světa v šesti různých hrách, od first person stříleček po strategie. Velela jsem armádám a po tisících jsem je posílala do respawnovacích bran. Po tisících, kočky: můj rekord je 3522 zabitých v jediné bitvě. Na prémiích ze soutěží jsem vydělala víc než 400 000 liber. Hraju čtyři až šest hodin každý den a ve zbytku času si dělám, co chci.

Jedna z věcí, které mě baví, je chodit do dívčích škol, jako je ta vaše, a prozrazovat tajemství: holky můžou nakopávat prdele. Jsme rychlejší, chytřejší a lepší než kluci. Hrajeme tvrději. Trávíme příliš času uvažováním o tom, jak jsme hraním posedlé, a když už hrajeme, tak ne jako holky, protože za to to dostáváme sežrat. Je na čase to změnit. Já jsem nejlepší hráč na světě a jsem holka. Začala jsem hrát v deseti, kdy v hrách žádné ženy nebyly – v obchodech, do kterých jsem chodila, se ani žádná taková hra koupit nedala. Teď je to jiné, ale pořád to není dokonalé. A my to změníme, kočky, vy a já. Kolik z vás hraje?“

Anda zvedla ruku. Spolu s ní asi polovina dívek v místnosti.

„A kolik z vás hraje za holky?“

Všechny ruce klesly.

„Vidíte, to je tragédie. Chce se mi z toho brečet. Svět her smrdí jako klučičí podpaží. Je čas, abychom ho trochu zholčičily. Proto vám chci udělat nabídku: jestli budete hrát jako holky, dostanete na zkoušku členství v klanu Fahrenheit, a jestli obstojíte, za půl roku z vás budou plnoprávní členové.“

V reálném světě byla Líza Organíza trochu baculatá, jako samotná Anda, ale nosila to se sebedůvěrou. Byla pevná jako cihlová zeď. Vlasy se jí pohupovaly nad rameny. Na sobě měla černý svetr přetažený přes volnou kombinézu a obrovské gothické boty s ocelovými špičkami, které vypadaly jako něco, co je k vidění v herním obchodě, ale Anda si byla jistá, že pocházejí z reálného gothického obchodu v Camden Town.

Zadupala těmi svými botami, raz-dva, dup-dup, jako by na pódiu zahřmělo.

„Tak která z vás do toho jde, kočky? Kdo chce být holka mimo hru i v ní?“

Anda vyskočila. Být Fahrenheit, s vlastním ostrovem! Měla toho tak plnou hlavu, až si nevšimla, že stojí jako jediná. Ostatní dívky na ni vyvalovaly oči, některé se chichotaly a šeptaly si.

„To je v pořádku, zlato,“ zvolala Líza. „Já mám ráda nadšení. Nenech se znejistit těmi vyvalenými ksichtíky: jsou to jenom květy, které se otáčejí za oblohou. Růžové, do čista vydrhnuté, rozzářené, čekající ksichtíky. Dívají se na tebe, protože ty jsi měla dost rozumu, abys vstala, když se naskytla příležitost – a to znamená, děvče, že jednou budeš vůdce žen a mužů, budeš nakopávat prdele. Vítej v klanu Fahrenheit.“

Začala tleskat a ostatní dívky začaly tleskat taky. Andin obličej měl sice barvu jako plácačka, kterou učitelky zastavují dopravu, ale jinak si připadala, že pukne pýchou a blažeností a usmívala se, až ji z toho bolela pusa.

>Ando,

oslovila ji Serža,

>Nechtěla by sis vydělat nějaký peníze?

> Peníze, Seržo?

Od chvíle, kdy povýšila na velitele čety, ji posílali na víc misí, ale platili zlatem – peníze byly něco, o čem se ve hře fakticky nemluvilo.

Serža – rozumně velká prsa, gigantický meč, luk, nádherně skřetí, šeredný kukuč – netrpělivě pohnula svým avatarem.

>Napsala jsem něco špatně, Ando?

>Ne, Seržo,

vyťukala.

> Myslíš zlato?

> Kdybych myslela zlato, řekla bych zlato. Můžeš pustit zvuk?

Anda se rozhlédla. Dveře měla zavřené a slyšela, jak se rodiče v obýváku dívají v televizi na něco hlasitého. Pro jistotu pustila muziku a pak si nasadila sluchátka. Prý s nimi nebylo slyšet ani helikoptéru Blackhawk – ale úplně stačilo, pokud zdolají maličké indukční reproduktory připevněné přísavkami ke spodní straně jejího pracovního stolu. Přepnula na hlas.

„Ahoj, Lucy.“

„Říkej mi Seržo!“ Lucy měla americký přízvuk jako z nějaké staré televizní show a bydlela někde uprostřed Států, kde zdůrazňovali samohlásky, v Iowě nebo v Ohiu. Byla ve hře Andiným nejlepším kamarádem, ale brala ji tak vážně, až to někdy byla nuda.

„Ahoj, Seržo.“ Snažila se, aby z jejího hlasu nebylo slyšet roztrpčení. Nebyla ve hře vůči nařízeným drzá, ale při přímé hlasové komunikaci bylo těžší myslet na to, že má dodržovat herní zvyklosti.

„Mám misi, za kterou se platí opravdovýma prachama. Složí ti peníze na PayPalový účet, kterej používáš. A taky to vypadá jako dobrá zábava.“

„To je trochu divný, Seržo. Není to proti pravidlům klanu?“ Existovala spousta klanových pravidel týkajících se toho, jakou misi může člověk přijmout, a ta pravidla se stále měnila. V herním světě se pohybovali zájemci o sex a vedení klanu se proti rodičovskému vyšilování bránilo prosazováním dlouhého, nudného kodexu chování, jehož smyslem bylo zamezit, aby některá fahrenheiťácká holčička skončila jako virtuální šlapka nějakého chlupatého dědka v pršiplášti na druhém konci světa.

„Có?“ Anda zbožňovala, jak Lucy vždycky zakvákala Có? Znělo to obzvlášť americky. Musela se přemáhat, aby to nepapouškovala. „Ne, krindapána. Všichni šéfové klanu splácejí nájemné tím, že dělají mise za peníze. Někteří prý tak dokonce zbohatli! Hraním si můžeš vydělat spoustu peněz.“

„Vážně je to pravda?“ Slyšela o tom, ale myslela si, že jsou to jen takové řeči, jako o dětech, které hrály tak moc, že nebyly schopné odlišit realitu od fantazie. Nebo o těch, které hrály tak moc, že přestaly jíst a stali se z nich anorekťáci. Po pravdě řečeno by jí nevadilo být trochu anorektická. Protivné špeky.

„Jo! A tady se nám nabízí šance dostat se do přízemí. Jdeš do toho?“

„A není to – víš co, perverzní, vážně ne?“

„Já se z tebe picnu. Neblázni, Ando, nic takovýho! Seš pitomá? Ne – chtějí po nás, abysme někoho zabily.“

„Tak v tom jsme dobrý!“

Mise je zavedla daleko z ostrova Fahrenheit, do domku na druhé straně největšího kontinentu herního světa, který se jmenoval Pampeliškové Víno. Cesta byla úmorná. Dvakrát je přepadli ze zálohy, což se Andě od doby, kdy se přidala k Fahrenheitům, prakticky nestalo: zaútočit na Fahrenheita neprospívalo zdraví, protože i kdyby dotyčný v bitvě vyhrál, Fahrenheiti by mu vyhlásili válku.

Jenže teď byly daleko od základny Fahrenheitů a na cestě si na ně počíhaly dvě různé tlupy banditů. První skupinu Lucy zpozorovala dřív, než se ocitla v dosahu meče, a čtyři ze šesti útočníků zabila svými šípy, ještě než se dostali k boji zblízka. Andin meč – gigantický a rychlý – byl v tu chvíli již venku. Prsty jí tančily po klávesnici, jak odrážela hráče, který na ni útočil, tělem škubala ze strany na stranu, jak bušila do vícetlačítkového ovladače vedle sebe. Zvítězila – jak jinak! Byla přece Fahrenheit. Lucy se svého útočníka již zbavila. Při zběžném prošacování těl našly trochu zlata a několik svitků, ale nic, co by stálo za to, aby o tom napsaly domů. Ani zlata se nezdálo být mnoho vzhledem k hotovosti, která čekala na konci mise.

Ze druhé skupiny banditů šel strach ještě míň, třebaže jich bylo dvacet. Byli to úplní zelenáči a bojovali jako sochy. Bylo evidentní, že se dali dohromady, aby se chránili před silnějšími hráči, ale pro Andu a Lucy to nebyli žádní soupeři. Jeden z nich dokonce prosil o život, než ho probodla.

>sím sorry můžeš mít mý zlato!!!!

Anda se zasmála a poslala ho do respawnovací brány.

>Jsi pěkná mrcha, Ando,

napsala Lucy.

>Jsem Fahrenheit!!!!!!!!!!

odpověděla.

Banditi na cestě byli žabaři, ale domek, který byl jejich cílem, střežila po všech stránkách rafinovanější sorta. Hlídky je zahlédly mnohem dřív, než se dostaly na dohled, a tak obě viděly, jak varovná formule putuje ze strážného vršku v podobě závanu dýmu, který se rychle žene k domku. Anda se rozběhla na vršek. Lucy ji kryla svým lukem, ale to hlídkám nezabránilo, aby Andu nezasypaly ze svého opevněného postavení deštěm hořících kopí. Anda nasadila standardní taktiku úskoků a kliček, neboť předpokládala, že hlídky jsou nehráčské postavy – kdo by chtěl platit za to, že bude celý den sedět v herním světě a pozorovat nudnou cestu? – a proto ji překvapilo, když kopí sledovala její pohyb. Jedno ji zasáhlo do hrudi a zachránila se jen díky rychlé práci se svým štítem a všem léčivým svitkům, které měla. Za této situace kleslo její zdraví o polovinu a ona se musela z vršku stáhnout.

„Pojď dolů,“ řekla ve sluchátkách Lucy. „Použiju BFGéčko.“

Byla v každé hře – BFG, všeobecný výraz pro nejvíc svinskou zbraň na světě. Tuhle si Lucy vypůjčila z klanové zbrojnice za slušný obnos ve zlatě. Anda se jí tenkrát smála a říkala jí, že je paranoidní, ale teď ji pomohla Lucy nachystat a děkovala herním bohům, že byla tak předvídavá. Byl to obrovská, šílená zápalná kuše, která vystřelovala pětimetrové blesky, jež při dopadu explodovaly. Nepříjemně se nosila a nepříjemně se s ní mířilo, ale měly dobrou, zabezpečenou pozici na úpatí kopce a právě tam BFG postavily, nachystaly, natáhly a namířily.

„Pal!“ vykřikla Lucy a hra předvedla tu úžasnou, super animaci, jíž člověka odměnila pokaždé, když z BFG vypustil blesk: osvětlení ve hře směrem k sršícímu blesku ubylo, jako by na své obloukové dráze nad úbočím, při které za sebou táhl ohon jisker, do sebe vpíjel světlo z okolního světa. Hra jim přehrála zděšený sten jejich nepřátel a v dalším okamžiku blesk zasáhl cíl s takovou ranou, že se místo, odkud se dívaly, zachvělo jako při zemětřesení. Řev ve sluchátkách byl ohlušující a Anda pod ním slyšela, jak jej Lucy na hlasovém chatu oslavuje.

„Atomovku na ně, až budou zářit, a postřílet je ve tmě! Jupí!“ volala Lucy a Anda se smála a bušila pěstmi do stolu. Nad linií stromů dramaticky plachtily kusy bývalých nepřátel, z nichž crčela přehnaně rudá krev a jícha.

Anda se ve svém pokoji pomazlila s herním ovladačem. Její avatar zaboxoval do vzduchu a předvedl ragbyový taneček vítězství, který All-Blacks uvolnili jako omezenou propagační edici po svém vítězství ve Světové sérii.

Teď sebou musely hodit, protože nepřátelé v domku budou o jejich přítomnosti vědět a budou je čekat. Rozdělily se a vzaly to širokým obchvatným manévrem kolem domku. Držely se mimo dostřel luku a používaly odhalovací svitky k tomu, aby si domek přiblížily a aby listoví kolem nich zprůhlednělo.

Kolem domku byli čtyři strážní, dva se šípy na tětivách a dva s roztočenými praky. Jeden měl vytažený svitek a kolem sebe symboly vyjadřující soustředění, což naznačovalo, že dělá nějaké kouzlo.

„BĚŽ BĚŽ BĚŽ!“ vykřikla Lucy.

A Anda šla! Zbývaly jí v inventáři ještě dva svitky a jedním z nich bylo štítové kouzlo. Stály jmění a účinkovaly jen krátce, ale to, co ten strážný klohnil, určitě nebylo nic příjemného. Použila kouzlo v okamžiku, kdy se vrhla k domku, a udělala dobře, protože na stromě byl pátý strážný, jenž na ni vylil hrnec rozpáleného oleje, který by ji, nebýt kouzla, uvařil v deseti sekundách až na kosti.

Začala silovým šplhem zdolávat strom a málem se pustila, když se jí od štítu odrazilo to nepříjemné kouzlo. Dostala se k pátému strážnému právě v okamžiku, kdy se snažil vytasit dýku, a jedním pohybem mu uřízla tu jeho pitomou hlavu. Saltem dozadu seskočila z vysoké větve a věřila, že štít ji při nárazu na střechu domku ochrání.

Strategie byla úspěšná – dostala se na vyvýšené místo a byla tak proti zbývajícím strážím ve výhodě. Ve sluchátkách se zvuky Lucyina řádění, chrochtání, jak bušila do klávesnice, mísily s výkřiky ze hry, jak její šípy našly cíl v hrudi dvou dalších stráží.

Anda vyrazila zuřivé zakvílení, seskočila ze střechy, přistála na jednom ze dvou zbývajících strážných, zabodla do něho meč a připíchla ho k zemi. Meč jí zůstal uvězněný v hlíně a ona zabušila do klávesnice, jak se ho snažila vysvobodit, zatímco poslední strážný se hnal na obrazovce proti ní. Udeřila do klávesnice, ale nebylo to k ničemu: meč byl zaražený nadobro. Sakra. V očekávání, že z toho budou nějaké opravdové prachy, vyhodila za kouzla a příděly pro tento projekt menší jmění. Teď bylo všechno pryč.

„Mám ho!“ Byla to Lucy, ve sluchátkách. Otočila svého avatara tak rychle, až se jí udělalo špatně, a uviděla, že Lucy se na jejího někdejšího útočníka vrhla a s chroptěním s ním bojuje zblízka. Ale něco nebylo v pořádku: přes ohromující statistiky Lucyina avatara a její umění za klávesnicí si nevedla dobře. Strážný jí dával na prdel. Anda se vrátila k uvězněnému meči a znovu do něj začala bušit. Bezmocně přihlížela, jak Lucy přišla o levou ruku, utržila jednu řeznou ránu na břiše a pak další na koleně.

„Do hajzlu!“ zaklela Lucy ve sluchátkách, když její avatar začal padat k zemi. Anda vyškubla svůj meč – konečně – a s houkavým bojovým pokřikem zaútočila na strážného. Podařilo se mu otočit svého avatara a zvednout meč, než se k němu dostala, ale nebylo mu to nic platné: podařil se jí šťastný švih, kterým mu usekla nohu, a hned nato odtančila, než stačil přejít do protiúderu. Teď se přiblížila opatrně, řezala ho do ruky s mečem, dokud zbraň neupustil, a pak k němu přistoupila, aby ho rychle zabila.

„Lucy?“

„Říkej mi Seržo!“

„Promiň, Seržo. Kde se respawnuješ?“

„Jsem až v Elektrickém člověku – potrvá mi hodiny, než se tam dostanu. Myslíš, že dokážeš misi dokončit sama?“

„No, jasně.“ Hlavou jí blesklo: Páni, jestli byly takové stráže venku, jak se dostanu přes stráže uvnitř?

„Jsi nejlepší, kočko. Fajn, vejdi do domku a všechny tam pobij.“

„Jasně.“

Mrzelo ji, že nemá v inventáři další odhalovací svitek, aby mohla nahlédnout do domku, než vyrazí dveře, ale svitky jí právě došly, stejně jako skoro všechno ostatní.

Vykopla dveře dovnitř a její prsy se roztančily. Čtyři protivníky zabila dřív, než si stačila všimnout, že se nebrání.

Ve skutečnosti to byly generované postavy, možná dokonce nehráčské postavy. Pohybovali se jako úplná ucha, motali se po domku. Kolem sebe měli hromady košil, byly jich tisíce. Bylo to neuvěřitelné, ale několik jich sedělo v zadní části, vyrábělo další košile a vůbec si nevšímalo šermířky, která právě zmasakrovala čtyři jejich druhy.

Pečlivě si prohlédla všechny avatary v místnosti. Žádný z nich nebyl ozbrojený. Zkusila dojít k jednomu z hráčů a usekla mu hlavu. Sousední hráč neohrabaně uhnul stranou a ona vykročila za ním.

„Jsi hráč nebo bot?“ napsala.

Avatar neudělal nic. Zabila ho.

„Lucy, oni se nebrání.“

„Fajn, všechny je zabij.“

„Opravdu?“

„Jo – to je rozkaz. Zabij je, já pak zatelefonuju, nějací lidi si to přijdou ověřit a ty pak vypadni a vrať se na ostrov. Já se tam s tebou potkám, ale z respawnovací brány je to dlouhá štreka. Dávej mi pozor na věci, jo?“

„Jasně,“ řekla Anda a zabila dva další. Zbývalo deset. Raz dva! Raz dva! A zas a zas, pomyslela si, když jim utínala hlavy. Její vorpálový meč spěl v šmiků let. Zbýval jeden. Držel se vzadu.

>no porfa necesito mi plata

Italština? Ne, španělština. Ve třeťáku ji měla v jednom pololetí, ale nerozuměla, co ten pitomec říká. Vždycky mohla text vložit do překládacího bota na některém chatovém kanálu, ale koho to zajímalo? Usekla mu hlavu.

„Všichni jsou mrtví,“ řekla do mikrofonu.

„Dobrá práce!“ pochválila ji Lucy. „Fajn, tak já tam zavolám. Zůstaň na místě.“

Nu-da. Domek byl plný mrtvol a košilí. Několik jich vzala do ruky. Byly naprosto obyčejné: košile, jaké člověk vyráběl, když byl v nultém levelu a snažil se získat dovednosti, aby se mohl vypracovat. Za každou by bylo jenom pár měďáků. Všechno dohromady by to sotva vyneslo dva tisíce zlatých.

Aby si zkrátila dlouhou chvíli, překopírovala tu španělštinu do chatbota.

>ne [hovor.] prosím, potřebuji své [hovor.] [peníze/stříbro]

Smutné. Pár tisíc zlataků – tolik si mohl vydělat, kdyby odehrál několik začátečnických misí. Bylo to zábavnější. Bylo to vděčnější. Vyrábět košile!

Vyšla z domku ven a hlídkovala venku. O dvacet minut později se objevili dva další avatarové. Další generované postavy.

>jste hráči nebo boti?

napsala, i když tušila, že jsou to hráči. Boti se pohybovali líp.

>Nějaký problém?

Takže v pořádku.

>žádný problém

>dobře

Jeden hráč vstoupil do domku a zase vyšel ven. Druhý hráč promluvil.

>můžeš teď jít

„Lucy?“

„Co se děje?“

„Objevili se tady dva chlápci a řekli mi, abych vypadla. Ale jsou to ucha. Mám je zabít?“

„Ne. Ježíši, Ando, to jsou kontakty. Jenom se přesvědčují, že úkol je splněný. Vezmi mi věci a sejdeme se v hospodě U Marionet, souhlas?“

Anda došla k mrtvole Lucy a oloupila ji. Pak se vydala cestou zpátky. BFG táhla za sebou. V ohybu cesty se ještě zastavila a ohlédla se po domku. Byl v plamenech. Ta dvě ucha stála mezi nimi a pomalu hořela spolu s domkem a mizerně ušitými košilemi v hodnotě několika tisíc zlaťáků.

To byla první mise Andy a Lucy, ale nebyla poslední. Ten měsíc se probojovala ještě šesti dalšími a PayPal, který používala, se plnil opravdovými, poctivými penězi, librami šterlinků, které si mohla vybrat v bankomatu nacházejícím se přesně 501 metrů od školní brány, vedle cukrárny, která byla rovněž 501 metrů daleko.

„Ando, já myslím, že pro tebe není zdravé, abys u té své hry trávila tolik času,“ řekl jí táta a prstem ji píchl do vybouleného bříška. „Není to zdravé.“

„Tati!“ řekla a prst odstrčila. „Každý den mám ten podělaný tělocvik. Ministerstvu školství to stačí.“

„Mně se to nelíbí,“ nesouhlasil. Sám nebyl žádná filmová hvězda, měl trochu vystouplé břicho, vysoko na něm nosil kalhoty přidržované páskem; houpavou druhou bradu a dvě netopýří křídla faldů, která mu visela z nadloktí. Anda ho štípla do brady a zakroutila prsty.

„Náhodou mám mnohem víc pohybu než vy, pane Kotlíku.“

„Jenže já tady platím účty, slečno Džbánková.“

„To nemyslíš vážně, že si stěžuješ na to, kolik ta hra stojí, že ne?“ Dala do svého hlasu tolik nevěřícnosti a zklamání, kolik mohla. „Deset liber na týden, a mám hovory, texty a zprávy bez omezení! Plus samozřejmě hru, herní encyklopedii, kontrolu pravopisu a překládací boty!“ (to všechno sypala z hlavy – každý člen Fahrenheitů se pro styk s neposlušnými, zaostalými rodičovskými bytostmi naučil tohle nebo něco hodně podobného) „Tak dobře. Jestli je pro tebe hra moc drahá, tati, tak to zrušíme a já prostě začnu používat normální telefon. To chceš?“

Táta zvedl ruce. „Vzdávám se, slečno Džbánková. Ale opravdu se snažte mít trochu víc pohybu, ano? Čerstvý vzduch? Sport? Hry?“

„To si mám nechat šlapat po hlavě na hřišti na pozemní hokej?“ zeptala se výhrůžně.

„Přesně!“ řekl a znovu ji píchl do bříška. „To je ono! To, že jsem si nechal šlapat po hlavě, ze mě udělalo chlapa, jakým dnes jsem!“

Táta se mohl vztekat kvůli placení účtů, jak chtěl, ale ona teď měla poprvé v životě kapesné: žádné poukázky na knihy, poukázky na ovoce a poukázky na mléko, které se daly vyměnit za „zdravé“ svačiny a literaturu. Měla opravdové peníze, hotové peníze, které mohla utrácet mimo pětisetmetrovou bezcukrovou zónu kolem své školy.

Nejenom že teď ve hře nakopávala zadky – byla nejbohatší dítě, které znala, a najednou byli všichni její nejlepší kamarádi, když měla ruce plné Kitekatů, Milek a tyčinek Mars, které mohla selektivně rozdělovat spolužákům.

„Dojdi pro BFG,“ řekla Lucy. „Vyrážíme na misi.“

Lucyin hlas v uších byl teď jejím stálým společníkem. Když nebyla na ostrově Fahrenheit, účastnily se s Lucy misí až do časných ranních hodin. Fahrenheitští zbrojíři, nehráčské postavy, ji znali, a když se ukázala, měli pro ni klanové BFG již naolejované a nachystané.

Dnešní mise byla blízko domova, což bylo dobré: putování po cestách začínalo být úmorné. Nehráčské postavy nebo gamemasteři se je občas pokusili zapojit do nějaké oficiální herní mise, zaujatí jejich statistikami a zbraněmi, a jí bylo někdy hrozně líto, že je musí odmítnout, ale skutečné peníze jsou vždycky lepší než zlaťáky a skutečná zkušenost je lepší než zkušenostní body: Peníze tečou a žvásty se vlečou, jak s oblibou říkala Lucy.

První skupinku záškodníků a hlídek dostaly dřív, než měli nepřátelé šanci zaútočit nebo odeslat zprávu. Anda použila odhalovací kouzlo, aby je našla. Lucy nechávala obě BFG natažené a bombardovala kopečky kolem cesty hned, jak dala Anda znamení, dlouho předtím, než se ocitly na dostřel luku.

Když procházely mezi žalostnými pozůstatky mrtvých hráčských záškodníků, Anda ještě chvíli zůstala na pozorovatelně a prolomila ticho jejich hlasového spojení.

„Hej, Lucy?“

„Ando, když už mi nechceš říkat Seržo, neříkej mi aspoň ‚Hej Lucy!‘ Můj táta tu starou televizní show zbožňoval a nikdy, když má návštěvní den, si ten vtip neodpustí.“

„Promiň, Seržo. Seržo?“

„Co je, Ando?“

„Prostě nedokážu pochopit, proč by nám někdo měl za tyhle mise platit opravdovými penězi.“

„To si stěžuješ?“

„Ne, ale…“

„Chtěl po tobě někdo, abys rajcovala nějakýho starýho zvrhlíka?“

„Ne!“

„No tak jo. Já to taky nevím. Ale peníze jsou fajn. Mně je to jedno. Kruci, nejspíš to budou nějací dva bohatí hráči, kteří platí sluhům, aby pro ně celý den makali. Jeden chce s tím druhým vydrbat a platí nám.“

„To si vážně myslíš?“

Lucy ze sebe vyloudila ztrápený, blazeovaný, americký povzdech. „Podívej se na to takhle. Většině světa stačí na živobytí nějaký dolar denně. Já utratím každý den pět dolarů za frappuccino. Občas si dám dvě! Táta posílá mámě tři tisíce měsíčně na alimentech – to je sto babek denně. Takže jestli je tady denní výdělek sto dolarů, pro Afričana nebo někoho na ten způsob má moje frappuccino hodnotu pěti set dolarů. A to si koupím každý den dvě nebo tři.

A to nejsme bohaté! Jsou mraky boháčů, kteří by se dvakrát nerozmýšleli, kdyby měli dát za kávu pět set babek – na kolik myslíš, že vyjde takový hot-dog s kolou na vesmírné stanici? Tisíc babek!

Proto si myslím, že je to tak. Někde někdo sedí, nějaký Saud, Japonec nebo synek z ruské mafiánské rodiny, někdo, kdo je tak prachatý, že jsou to pro něho jenom drobáky, a platí nám za to, že se pachtíme s nějakým jiným pracháčem. Pro ně jsme jako Afričani, kteří si vydělají dolar denně, když vyrábějí – vlastně šijí – trička. Co pro ně znamená pár set babek? Jednu kávu.“

Anda se nad tím zamyslela. Mělo to něco do sebe. Byla o prázdninách v Bratislavě, kde je pokoj v nóbl hotelu vyšel na deset liber – míň, než kolik utrácela každý den za sladkosti a limonády.

„Tři hodiny,“ řekla a znovu namířila BFG. Na lesní půdu kolem se pleskavě snesly kusy dalších odstřelovačů.

„Skvěle, Ando.“

„Díky, Seržo.“

Zničily půl tuctu dalších odstřelovacích stanovišť a probojovaly se přes několik band podezřele tvrďáckých banditů, než dorazily k domku.

„Do prdele,“ hlesla Anda. Dům byl obstoupený strážnými s luky, kouzly a oštěpy. Bylo jich čtyřicet nebo padesát a byli zakopaní.

„Tohle je šílenství,“ přisvědčila Lucy. „Hned jim volám. Tohle je šílenství.“

Ozvalo se tlumivé cvaknutí, jak Lucy zavěsila, a Anda použila odhalovací svitek k tomu, aby prozkoumala inventář stráží za rohem. Čím déle se dívala, tím větší měla strach. Byli doslova naložení kouzly a několik jich hlídalo BFGéčka a něco, co vypadalo jako ještě větší BFG, možná dokonce bájná BFG10K, něco, co bylo z herní ekonomiky odstraněno nedlouho po premiéře, protože to příliš narušovalo rovnováhu moci. Údajně jedna nebo dvě existovaly, ale to byly jenom řeči. Nebo ne?

„Fajn,“ ozvala se Lucy. „Fajn, prostě je to tak. Musíme to udělat. Zavolala jsem tři čety fahrenheitských veteránů a jako zálohu jejich zelenáčské učedníky.“ Anda si v hlavě posčítala, že to dělá nějakých sto hráčských postav a možná tři stovky postav bez hráčů: familiáry, sluhy, démony…

„Pak se odměna bude muset rozdělit na hodně podílů,“ namítla Anda.

„Podívejme na ni, plochohrudku,“ řekla Lucy. „Vyjednala jsem pro nás bonus, jestli to dokážeme – milion zlaťáků a peníze jako za tři mise. Fahrenheiti dostanou zaplaceno ve zlatě – za hodinu jsou tady.“

Anda si uvědomila, že tohle už není mise. Tohle byla válka. Herní válka. Na tomto kousku se scházely stovky hráčů, stavěly se proti sešikovaným žoldákům střežícím obrovský dům na kopci.

Lucy nebyla hodnostně nejvyšší Fahrenheit na scéně, ale byla jmenována generálem. Jeden z hráčů z ostrova Fahrenheit jí přinesl týmovou vlajku, dlouhé kopí, na němž se hrdě třepetala magická standarta, zatímco za zády se jí řadily oddíly.

„Na můj povel,“ řekla Lucy. Hlasový chat byl jako větrný tunel, od všech těch netlumených dýchajících hlasů, stovek dívek ve stovkách pokojů, jako byl ten Andin, na celém světě, z nichž některé si sedly ke hře před snídaní, některé právě přišly ze školy, některé vzbudilo ze spánku vyzvánění mobilů sponzorovaných hrou. „BĚŽ BĚŽ BĚŽ!“

A ony šly, s řevem, a Anda řvala taky, bez ohledu na rodiče, kteří sedí dole před hlasitou televizí, bez ohledu na krční sliznici, Fahrenheit vybičovaný do zuřivosti, mávající mečem. Zamířila nejkratší cestou k BFG10K – obléhacímu stroji, který dokázal srovnat se zemí hradbu. Jestli to dokáže, bude její, ona ho zajme pro Fahrenheity. Žoldáka, který ji natahoval klikou, ochromila kouzlem, metala kotrmelce, aby se vyhnula šípům a kouzlům, a když ji jeden zasáhl do nohy tak, že se svalila, vyléčila se a vyskočila na nohy dřív, než ji mohl trefit další, a dívala se, jak se její body za zásahy a body za zkušenost pohybují opačným směrem.

JEJÍ! Přeskočila BFK10K a její meč v letu šmiků rozsekl hlavu dvěma žoldnéřům. Nato se objevili dva další – měli tu věc odjištěnou a namířenou na hlavní masu fahrenheitských bojovníků a pouhým výstřelem z ní mohli změnit vývoj bitvy – a ona je zabila. Bušila do klávesnice, řičela a prakticky ani nevnímala ryk, který jí ve sluchátkách odpovídal.

Teď měla BFG10K ona, ale obkličovali ji další žoldnéři. Rychle zbraň zneškodnila, kouzlem se zbavila nejbližší skupinky žoldáků a vzápětí musela uniknout smršti blížících se šípů a kouzel. Měla co dělat, aby stačila použít léčivá kouzla rychleji, než ztratí vědomí.

„LUCY!“ vykřikla do mikrofonu. „LUCY, TADY U BFG10K!“

Lucy vyštěkla několik rozkazů a odpor před Andou začal řídnout, jak se Fahrenheiti vrhli na žoldnéře zezadu. Lavina ustala a projevila se početní převaha a kázeň Fahrenheitů. Netrvalo dlouho a všichni žoldnéři byli pobiti nebo utekli.

Anda počkala u BFG10K, než Lucy vyplatí a vyprovodí Fahrenheity. „A teď obsadíme dům.“

„Tak,“ přisvědčila Lucy. Anda poslala svou postavu ke dveřím. Lucy se procpala kolem ní.

„Budu ráda, až to budeme mít z krku – tohle byla kurevská prasárna.“ Otevřela dveře a její postava zmizela v ohnivé kouli, která explodovala přímo nad ní. Kletba na dveřích – a těžká, taková, která ji v brnění uvařila během několika sekund.

„DO HAJZLU!“ zařvala ve sluchátkách Lucy.

Anda se zahihňala. „Pro příště budeš vědět, že se nemáš nikam hnát.“ Pomocí několika odhalovacích kouzel se přesvědčila, že v domě není nic jiného než miliony košil a tisíce neozbrojených zelenáčských avatarů, které bude muset pokosit jako trávu, aby misi dokončila.

Vrhla se na ně jako žací stroj, bezhlavě mávala mečem a každým máchnutím jich sprovodila ze světa pět nebo šest. Když byla ve hře zelenáč ona, musela přetrpět nekonečný bojový výcvik, „zápasení“ s hromadami listí a dalšími nesmrtícími cíli, jen aby nasbírala dost bodů za zkušenost a dostala šanci s něčím se utkat. Tohle bylo úplně stejně úmorné.

Zápěstí ji začínalo bolet, hruď se jí dmula a nenáviděné bříško se pohupovalo, jak bušila do klávesnice.

>Počkej, prosím, ne– Chtěl bych s tebou mluvit

Byl to zelenáčský avatar, stejný jako ostatní, ale nakonec ne úplně stejný, protože se pohyboval smysluplně, couval před jejím mečem. A mluvil anglicky.

>nic osobního

napsala.

>jenom práce

>Máš tady hodně práce – zabij mě aspoň jako posledního. Potřebuji s tebou mluvit.

>tak mluv

napsala. Setkat se s hráčem, který se dobře pohybuje a mluví anglicky, bylo v herním světě sotva neobvyklé, ale tady v úklidové fázi jí to připadalo nepatřičné. Připadalo jí to jako něco špatného.

>Jmenuju se Raymond a bydlím v Tijuaně. Dělám tady zprostředkovatele práce. Jak se jmenuješ ty?

>neprozrazuju ve hře své jméno

>Tak jak ti můžu říkat?

>kálí

Bylo to jméno, které ve hře s oblibou používala: Kálí, ničitelka světů, jako ta hinduistická bohyně.

>Ty jsi v Indii?

>v londýně

>Jsi Indka?

>ne, běloška

Byla už v polovině místnosti, kosila zelenáče po dvou nebo po třech. Měla hlad, nudilo ji to a začínala mít z tohohle Raymonda nepříjemný pocit.

>Víš, kdo jsou ti lidé, které zabíjíš?

Neodpověděla, ale měla představu. Zabila čtyři další a protřepala si zápěstí.

>Pracují za necelý dolar denně. Košile, které vyrábějí, se prodávají za zlato a zlato se prodává na eBay. Jakmile se jejich avatary dostanou na vyšší level, taky je prodají na eBay. Většinou jsou to mladé dívky, které podporují své rodiny. Patří k těm, které mají štěstí; ty, které je nemají, pracují jako prostitutky.

Zápěstí ji už opravdu bolela. Zmasakrovala půl tuctu dalších.

>Šéfové dřív používali boty, jenže hra se proti nim umí bránit. Najmout děti, aby klikaly myší, je levnější než najmout programátory, kteří by obelstili pravidla. Snažil jsem se zorganizovat je do odborů, protože mají velice vysoký výskyt úrazů. Musejí hrát v osmnáctihodinových směnách a mají jen jednu krátkou přestávku na toaletu. Některé z nich to neudrží a pokadí se tam, kde sedí.

>hele

napsala rozzlobeně,

>to není moje starost, ne? svět je takovej, spousta lidí nemá peníze.

já jsem jenom dítě, nic s tím nenadělám.

>Když je zabiješ, nedostanou zaplaceno.

no porfa necesito mi plata

>Když je zabiješ, přijdou o svou denní mzdu. Víš, kdo ti za to zabíjení platí?

Hlavou jí probleskli Saudové, bohatí Japonci, ruští gangsteři.

>nemám tušení

>Sám jsem se na to snažil přijít, Kálí.

Byli už všichni mrtví. Raymond stál sám mezi hromadami mrtvol.

>Pokračuj

napsal

>Určitě se ještě potkáme.

Usekla mu hlavu. Zápěstí ji bolela. Měla hlad. Byla sama v obrovském domě uprostřed lesa a ještě musela odsmýkat BFG10K zpátky na ostrov Fahrenheit.

„Lucy?“

„Jo, jo, vydrž, už jsem skoro zpátky. Respawnovala jsem se v úplné prdeli.“

„Lucy, víš, kdo jsou ti v tom domku? Ti zelenáči, které zabíjíme?“

„Cože? Nevím, kruci. Zelenáči. Něčí služebnictvo… Nevím. Ježíši, ta spawnovací brána…“

„Holky. Holčičky v Mexiku. Platí jim dolar denně za to, že vyrábějí košile. Jenže když je zabijeme, tak ten dolar nedostanou. Nedostanou nic.“

„Prokristapána, to ti nakukal někdo z nich? Ty vážně věříš všemu, co ti ve hře někdo řekne? Páni. Anglické holky jsou tak naivní.“

„Podle tebe to není pravda?“

„Ne, není.“

„Proč?“

„Prostě není, stačí? Už tam skoro jsem, tak si nech kalhotky na sobě.“

„Musím jít, Lucy,“ řekla. Bolela ji zápěstí a bříško jí přelézalo přes opasek kalhot. Trochu si připadala, jako by se topila.

„Cože, teď? Sakra, vydrž tam.“

„Máma mě volá na večeři. Už tady skoro jsi, ne?“

„Jo, ale…“

Sáhla dolů a vypnula počítač.

Andini rodiče se zase dívali na telku a mezi sebou měli mísu brambůrků. Prošla kolem nich, jako by byla náměsíčná, a vyšla dveřmi na terasu. Byla noc, jedenáct hodin, grázlíci před obecními byty na druhé straně náměstí čutali s fotbalovým míčem, nasávali pivo a vyluzovali vulgární zvuky. Byli vyhublí, kostnatí, na sobě měli šortky a dírkovaná trička. Jejich svalnaté ruce a nohy se blýskaly ve světle pouličních lamp.

„Ando?“

„Ano, mami?“

„Není ti nic?“ Tlusté maminčiny prsty ji pohladily vzadu na šíji.

„Nic mami. Jenom jsem potřebovala trochu na vzduch.“

„Jsi hrozně ulepená,“ řekla maminka. Olízla si prst a přejela jím Andě po šíji. „Kruci, ty jsi špinavá – jak se z tebe stala taková šmudla?“

„Au!“ postěžovala si. Maminka ji drhla tak tvrdě, že jí to připadalo, jako by z ní chtěla sedřít kůži.

„Žádné skučení,“ nařídila přísně maminka. „A za ušima taky. Ty jsi ale špína.“

„Mami, aúú!“

Maminka ji odtáhla do koupelny a tak dlouho na ní pracovala s žínkou, mýdlem a horkou vodou, až si Anda připadala celá uvařená a rozedřená.

„Co je to za svinstvo?“ divila se maminka.

„Lilian, nech toho,“ požádal tiše táta. „Prosím tě, pojď na chvíli na chodbu.“

Rozhovor byl veden příliš potichu, než aby Anda něco slyšela, a ona stejně nechtěla: úporně se soustředila na to, aby se nerozbrečela – uši ji hrozně bolely.

Maminka jí znovu objala ramena svýma měkkýma rukama. „Promiň, miláčku. Dozvěděla jsem se od otce, že je to takový zvláštní stav kůže, Acanthosis nigricans – viděl to v nějakém pořadu v televizi. Zítra po škole s tím zajdeme k doktorovi. Není ti nic?“

„V pohodě,“ odpověděla a zkroutila se, aby zjistila, jestli uvidí tu „špínu“, kterou má vzadu na krku, v zrcadle. Bylo to těžké, protože to bylo na hloupém místě – ale taky proto, že se nerada dívala na svůj obličej a na měkkou druhou bradu, jenže oči jí k tomu pořád klouzaly.

Vrátila se do svého pokoje a vygooglovala si Acanthosis nigricans.

>Stav, jehož projevem je ztmavlá, zesílená kůže. Objevuje se

>v kožních záhybech na dolním konci šíje, v podpaží,

>na vnitřní straně loktů a v pase. Často předchází diagnóze

>diabetu II. typu, zejména u dětí. Pokud se objeví u dítěte,

>je třeba učinit okamžitá opatření pro zabránění rozvoje

>diabetu, včetně cvičení a správné výživy jako prostředků

>ke snížení hladiny inzulínu a zvýšení inzulínové citlivosti.

Cukrovka z obezity. Ve zdravotní výchově jim o tom vykládali každé pololetí – nejrychleji se šířící onemocnění mezi britskou dospívající mládeží, a k tomu fotografie skřetovsky vypasených vaků sádla, jak sedí na posteli a kolem sebe mají oceán pneumatik, rozteklé břicho. Anda si píchla do břicha a dívala se, jak se natřásá.

Natřásalo se. Stehna se jí natřásala. Brada se jí pohupovala. Paže měla prověšené.

Sevřela kus břicha do hrsti a zmáčkla ho, štípla se do něho nejvíc, jak to šlo, až musela buď přestat nebo vykřiknout. Na záhybech tuku zůstaly sytě krvavé otisky prstů a ona se rozbrečela bolestí, hanbou a tím, že je, proboha, tlusťoška s cukrovkou.

„Ježíši, Ando, kde ti byl konec?“

„Promiň, Seržo,“ omlouvala se. „Pokazil se mi počítač…“ Nebo byl alespoň mimo provoz. Pod zámkem v tátově pracovně. Skoro měsíc léčby a žádná televize, žádné hry, místo toho zdvojené hodiny tělocviku ve škole spolu s dalšími velrybami. Celý den jí bylo špatně, a tak to teď bylo den za dnem. Jediné, na co se těšila, byly cesty ze školy do trafik na značce 501 metrů a na hrsti sladkostí a láhve limonád, které spořádala v parku, zatímco se dívala, jak grázlíci hrají fotbal.

„Mělas mi nějak dát zprávu. Začínala jsem si o tebe dělat starosti, kočko.“

„Promiň, Seržo,“ zopakovala znovu. Internetová kavárna byla plná smradlavých uhrovitých kluků – doslova smradlavých, páchlo to tam jako po capech, jako na nádražních záchodcích – kteří se chovali hlučně a nepříjemně. Malá sluchátka byla matná jako dílek pizzy a mikrofon byl ulepený slinami rozrušených kluků z minulých her.

Ale to nebylo důležité. Anda byla zpátky ve hře, a vrátila se právě včas: docházely jí peníze.

„Nahromadily se mi nevyřízené mise. Zkusila jsem to s několika jinýma holkama…“ Při pomyšlení, že by její místo mohl uchvátit někdo jiný, když byla odstřižená od hry, Andou zalomcovala lítost, „…jenže ty jsi moc dobrá, než aby ses dala nahradit, chápeš? Mám tu čtyři mise, které dnes můžeme udělat, jestli do toho chceš jít.“

„Čtyři mise! Proboha, jak můžeme zvládnout čtyři mise? To potrvá dny!“

„Vezmeme si BFG10K.“ Anda zaslechla v Lucyině hlase divoký úšklebek.

BFG10K všechno dost zjednodušila. Najít domek, namířit BFK-10K, vystřelit, bum prásk a už žádný domek není. Na začátku pro ni měly pět blesků – jeden blesk pro BFG10K tvořilo 20 blesků pro normální BFG, z nichž každý stál pěknou hromadu zlaťáků – a všechny je spotřebovaly na první tři cíle. Vrátily se do zbrojnice, popadly pár BFG (bylo zajímavé, jak jim BFG připadaly slaboučké po pouhých několika hodinách hraní s opravdu velkou zbraní!)

„Po té poslední kampani jsem potkala jednoho chlápka,“ řekla Anda. „Jednoho z těch zelenáčů v domku. Tvrdil, že je odborový zprostředkovatel.“

„Aha, tak tys potkala Raymonda?“

„Ty o něm víš?“

„Taky jsem ho potkala. Objevuje se všude. Je to vtěrka.“

„Tak tys to věděla o těch zelenáčích v domku?“

„Jo. No, vlastně jsem na to přišla z větší části sama a Raymond mi pak řekl trochu víc.“

„A ty nemáš problém s tím, že bereš malým dětem jejich výdělek?“

„Ando,“ vyjela Lucy ostře. „Hraješ ráda, ne? Je to pro tebe důležité.“

„Jo, jasně že je.“

„Jak důležité? Je to něco, co děláš pro zábavu, jen jako koníčka, na který padne trochu času? Děláš to jen tak zběžně, nebo jsi tomu propadla?“

„Propadla jsem tomu, Lucy, to přece víš.“ Proboha, co by bylo, nebýt hry? Tělocvik? Pitomá Acanthosis nigricans a někdy v budoucnu inzulínové injekce každé ráno? „Já hru miluju, Lucy. Tam mám své přátele.“

„Já to vím. Proto jsi moje pravá ruka, proto tě chci mít po boku, když vyrážím na misi. Jsme tvrďáci, ty a já, největší tvrďáci, jací můžou být, a dosáhly jsme toho kázní, tvrdou prací a tím, že nám na hře doopravdy záleží, co říkáš?“

„Jo, je to tak, ale…“

„Ty ses setkala s Lízou Organízou, že?“

„Jo, byla u mě ve škole.“

„U mě taky. Kvůli tomu, co v tobě tenkrát uviděla, mě požádala, abych na tebe dala pozor.“

„Líza Organíza jezdí do Ohia?“

„Do Idaha. Jo – po celých Státech. Dali ji do televize a tak dál. Je úžasná a hlavně jí záleží na hře – to je to, co z nás všech dělá Fahrenheity: jsme oddaní jeden druhému, týmové práci a fair play.“

Anda ta slova – vytržená z prohlášení Fahrenheitů – slyšela mnohokrát, ale teď se při nich maličko nadmula pýchou.

„A tihle lidé v Mexiku nebo někde jinde, co vlastně dělají? Vydělávají si na živobytí tím, že využívají hru. Ty ani já bychom nikdy nevyměnily opravdové peníze za zlato anebo si koupily postavu nebo zbraň na eBay – to je podvod. Zlato a zbraně získáváš tvrdou prací a usilovnou hrou. Jenže ti Mexičani tráví celý den, jeden den za druhým, tím, že vyrábějí věci, které vymění za zlato, aby je mohli prodat na burze. Odtamtud to pochází – odtamtud berou mizerní hráči zlaťáky! Tak si bohatí zelenáči můžou koupit vstup do hry, který jsme si my musely tvrdě odehrát.

Proto je vypalujeme. Když ty výrobny budeme dál vypalovat, zavřou je, ty děti si začnou vydělávat na obživu nějak jinak a hra bude lepší. Pokud to nikdo neudělá, naše práce bude čím dál levnější – a taky hra bude míň a míň zábavná.

Těmhle lidem na hře nezáleží. Pro ně je to jenom místo, ze kterého můžou vycucnout peníze. Nejsou to hráči, jsou to pijavice, které z toho tady chtějí vycucat všechnu zábavu.“

Mezitím dorazily k domku, čtvrtému, když předtím cestou zlikvidovaly čtyři různá hnízda odstřelovačů.

„Jdeš do toho, Ando? Jsi tady, abys hrála, nebo si o ty pijavice na druhém konci světa děláš takovou starost, že chceš vycouvat?“

„Jdu do toho, Seržo,“ prohlásila Anda. Odjistila BFGéčka a namířila je na domek.

„Hurá!“ zvolala Lucy. Její postava nasadila na tětivu šíp.

>Ahoj, Kálí

„Prokristapána, on se vrátil,“ hlesla Lucy. Raymondův avatar se přikradl za ně.

>Podívejte se na tohle

řekl a jeho postava něco položila na zem, načež ustoupila. Anda se k tomu opatrně přiblížila.

„No tak, nejspíš to bude nějaký pekelný stroj. Máme práci,“ připomněla jí Lucy.

Byly to fotoobjekty. Zvedla je a prohlédla si je. Na prvním byly řady dívenek, mohlo jich být padesát nebo víc, v čistých a jednoduchých tričkách, úplně vyzáblých, jak sedí u klasických písíček s bílými krabicemi a ruce mají na klávesnici. Měly prázdné oči a smutný výraz a žádná z nich nebyla starší než ona.

Na dalším byla chudinská čtvrť, boudy z vlnitého plechu a veteše, blátivé cestičky mezi nimi, sprejová graffiti, poflakující se hrubí mladíci, odpadky a vlající nákupní tašky.

Další ukazoval vnitřek boudy, tři holčičky a chlapečka, jak spolu sedí na otlučeném kanapi a jejich matka jim na umělohmotných talířích servíruje cosi bílého a nezřetelného. Jejich úsměvy byly srdcervoucí a statečné.

>To jsou ti, které se chystáte připravit o celodenní výdělek.

„Ksakru, ne,“ řekla Lucy. „Už to stačilo. Posledně jsem ho zabila a řekla jsem, že to udělám znovu, jestli se ještě někdy pokusí ukazovat mi fotky. Takže je po něm.“ Její postava se k němu otočila, odložila oštěp a vytasila krátký meč. Raymondova postava rychle couvla.

„Lucy, ne,“ ozvala se Anda. Postavila svého avatara mezi Lucyina a Raymondova. „Nedělej to. Zaslouží si, aby mohl promluvit.“ Pomyslela na staré americké televizní show, ty, které dávali v televizi mezi hollywoodskými filmy. „Je to svobodná země, ne?“

„Do prdele, Ando, co se to s tebou stalo? Přišla jsi sem hrát hru, nebo ztrácet čas s tímhle zvráceným ňoumou?“

>co ode mě chceš, raymonde?

>Nezabíjejte je – nechte jim jejich mzdu. Běžte si hrát někam jinam.

>Jsou to pijavice,

napsala Lucy,

>nabourávají ekonomiku hry a umožňují nákup zlata za peníze, díky tomu si můžou koupit cestu do hry bohatí idioti. Jim na hře nezáleží a tobě taky ne

>Pokud nehrají hru, tak nejedí. Podle mě to znamená, že jim na hře záleží stejně jako vám. Dostáváte zaplaceno penězi za to, že je zabíjíte, ne? Takže i vy musíte hrát za peníze. Myslím, že tím pádem jste vy a oni stejní, trochu stejní.

>jdi se bodnout

napsala Lucy. Anda se svou postavou odstoupila od Lucyiny. Raymondův avatar byl teď tak daleko, že se jeho vzkazy objevovaly drobnými písmeny, skoro tak malými, že se to nedalo přečíst. Lucy znovu napnula luk a nasadila na tětivu šíp.

„Lucy, ne!“ vykřikla Anda. Ruka se jí pohnula sama od sebe a její postava uposlechla: dala Lucy holýma rukama takovou ránu, že její avatar zavrávoral a upustil luk.

„Ty MRCHO!“ křikla Lucy. Vytasila meč.

„Promiň, Lucy.“ Anda jí odstoupila z dosahu. „Já ale nechci, abys mu ublížila. Chci si ho poslechnout.“

Lucyin avatar se k ní rozběhl a ozvalo se cvaknutí vypnuté hlasové linky. Anda vytasila meč a zároveň jednou rukou vyťukala:

>lucy ne no tak mluv se mnou

Lucy po ní dvakrát máchla mečem a ona potřebovala obě ruce, aby se ubránila, jinak by přišla o hlavu. Anda vyrazila vzduch nosem, zabušila prsty do klávesnice a přešla do protiútoku. Lucy měla víc zkušenostních bodů než ona, ale ona byla lepší hráč a věděla to. Sekala po Lucy a zaháněla ji víc a víc dozadu, zpátky cestou, kterou předtím společně přišly.

Lucy se znenadání rozběhla. Anda si v první chvíli myslela, že odchází, a rozhodla se nechat ji jít, však se nic tak hrozného nestalo, jenže pak si všimla, že Lucy neběží pryč, ale k BFGéčkům, nataženým a připraveným k použití.

„Panenko skákavá,“ hlesla, když se jedna BFG otočila a namířila na ni. Její prsty se rozlétly. Mrštila po Lucy ohnivou kouli a ve stejném okamžiku použila štítové kouzlo. Lucy na ni vypustila blesk těsně předtím, než ji ohnivá koule obklopila a spálila na popel. Blesk narazil do Andina štítu a odmrštil ji zpátky, vysoko do vzduchu. Štítové kouzlo se vyčerpalo, ještě než dopadla na zem, což ji stálo půlku zdraví a inventáře, který se rozsypal kolem. Vyzkoušela voicelink.

„Lucy?“

Nedostala žádnou odpověď.

>Moc mě mrzí, že jste se s kamarádkou pohádaly.

Připadala si otupělá, jako by to ani nebyla pravda. Fahrenheiti měli pravidla, spoustu pravidel, a tresty za jejich porušení se lišily, ale trestem za napadení jiného Fahrenheita bylo – nedokázala na to slovo ani pomyslet, zavřela oči, ale i tak uviděla velkými zářivými písmeny: VYLOUČENÍ.

Ale začala si Lucy, ne? Její vina to nebyla.

Jenže kdo jí to bude věřit?

Otevřela oči. To, co viděla, plavalo ve spouštějících se slzách. Srdce jí bušilo v uších.

>Nepřítel není tvoje spoluhráčka. Nejsou to hráči, kteří střeží manufakturu, nejsou to děvčata, která tam pracují. Ti, kteří se snaží zničit hru, jsou ti, kteří ti platí, a ti, kteří platí děvčatům z manufaktury, což jsou jedni a titíž. Víš, že vás platí majitelé konkurenčních manufaktur? To jsou ti, kterým na hře vůbec nezáleží. Mým děvčatům na hře záleží. Tobě na hře záleží. Vaším společným nepřítelem jsou lidé, kteří chtějí hru zničit a kteří ničí životy těchto děvčat.

„Vo co de, ty malá tlustá krávo? Pročpak bulíš, kvůli svý hře?“ Škubla sebou, jako by dostala políček. Grázlík, který na ni mluvil, v internetové kavárně nebyl, když tam přišla. Měl drzé oči, posazené blízko u sebe, na sobě fotbalový dres, a třebaže nebyl starší než ona, vypadal zákeřně a zlostně a jeho úsměv byl sadistický a šílený.

„Vysmahni,“ sebrala odvahu.

„Ty roztřesená bečko střev, jak se OPOVAŽUJEŠ mluvit se mnou takhle?“ zařval jí rovnou do ucha. Kavárna ztichla a všichni obrátili pohledy k ní. Pakistánec, kterému kavárna patřila, telefonoval, určitě volal policajty, což znamenalo, že se její rodiče dozví, kde byla, a pak…

„Bavím se s tebou, šmudlo,“ pokračoval. „Ty odporná hroudo sádla… Proboha, chce se mi blejt, jenom se na tebe podívám. Mělas vůbec někdy kluka? Jak tě píchal – vyválel tě nejdřív v mouce a pak hledal, kde je mokrej flek?“

Vrávoravě se odtáhla a vstala. Napřáhla ruku za sebe a vší silou mu vrazila facku. Mladíci v kavárně se rozchechtali a začali halekat. Grázlík zrudl a zaťal ruku v pěst. Anda před ním couvla. Na tváři se mu jasně rýsoval otisk jejích prstů.

Rychlým krokem překonal vzdálenost mezi nimi a boxnul ji do břicha. Vzduch z ní syčivě vyletěl a ona padla na dalšího hráče, který ji odstrčil, takže skončila naražená na stěnu, se slzami v očích.

V dalším okamžiku byl ten grázlík přímo před ní a ona cítila z jeho dechu brambůrky s chilli. „Ty jedna odporná děvko…“ začal, než ho kolenem kopla do koulí, vší silou. Vypískl jako malá holka a svalil se na záda. Anda popadla školní brašnu a rozběhla se ke dveřím. Hruď se jí prudce dmula, po tvářích jí stékaly slzy.

„Ando, zlatíčko, máš telefon.“

Oči ji pálily. Ležela už několik hodin potmě ve svém pokoji, popotahovala a snažila se nebrečet, snažila se nedívat se na prázdný stůl, kde předtím bydlel její počítač.

Tátův hlas byl laskavý a starostlivý, ale po tichu pokoje zněl jako skřípání rezivějících pantů.

„Ando?“

Otevřela oči. Jeho silueta se rýsovala proti otevřeným dveřím. Držel bezdrátový telefon.

„Kdo je to?“

„Myslím, že někdo z té tvé hry.“ Podal jí telefon.

„Haló?“

„Haló, kočko.“ Byl to rok, co ten hlas slyšela, ale poznala jej okamžitě.

„Líza?“

„Jasně.“

Anda měla pocit, že se jí kůže scvrkla až na kosti. Teď to přijde: vyloučí ji. Měla pocit, že srdce jí tepe jednou za sekundu, čas zpomalil do hlemýždího tempa.

„Ahoj, Lízo.“

„Můžeš mi říct, co se dnes stalo?“

A tak to udělala. Zastavovala se u detailů, vracela se, koktala. Nedokázala si přesně vzpomenout – šla Lucy proti Raymondovi a ona ji požádala, aby toho nechala, a pak na ni Lucy zaútočila? Zaútočila Anda na Lucy jako první? Bylo to všechno pomotané. Měla si uložit, co se na obrazovce dělo, a odnést si to s sebou, ale nemohla si s sebou nic vzít, utekla…

„Hm, zní to, že ses dostala do pěkné hromady sraček, moje milá, co říkáš?“

„Asi jo,“ odvětila Anda. A pak, protože věděla, že bude tak jako tak vyloučena, řekla: „Myslím si, že není správné je zabíjet, ta děvčata.“

„Ach tak,“ řekla Líza. „To je zvláštní, že o tom mluvíš. Náhodou s tebou souhlasím. Ty dívky potřebují naši pomoc víc než kterékoli jiné dívky jinde ve hře. Síla Fahrenheitů je v tom, že spolupracujeme – to je další věc, ve které jsme lepší než kluci. Záleží nám na něčem. Jsem pyšná, že ses k tomu tak postavila – a jsem ráda, že jsem se o tom byznysu dozvěděla.“

„Ty mě nevyloučíš?“

„Ne, kočko, já tě nevyloučím. Myslím si, že ses zachovala správně…“

To znamenalo, že by měla být vyloučena Lucy. Fahrenheit zabil Fahrenheita – bylo třeba něco udělat. Pravidla se musela dodržovat. Anda těžce polkla.

„Jestli vyloučíte Lucy, odejdu,“ vyhrkla rychle, než ztratí odvahu.

Líza se rozesmála. „Ale kuráž máš, kočko, co? Neboj se, nikoho nevyloučíme. Ale chtěla bych si promluvit s tím tvým Raymondem.“

Anda přišla domů z ozdravného pozemního hokeje zpocená a vyčerpaná, ale ne tolik vyčerpaná jako posledně nebo předtím. Dokázala teď přeběhnout celou délku hřiště dvakrát, aniž by padla – když začala, dostala se sotva do půlky a už se musela zastavit, chytit se za bok a hníst si to své odporné břicho, aby ji přestalo bolet. Teď bylo bříško znatelně menší a ona zjistila, že když dokáže hřiště přeběhnout, získá tím zároveň možnost všímat si skutečně hry, mířit při střílení, dopracovat se k jisté přesnosti, která byla skoro stejně uspokojivá jako být dobrá ve hře.

Když se vysprchovala a převlékla, zaklepal na dveře jejího pokoje táta. „Tak jak se má moje holka?“

„Opakuju si,“ řekla a zvedla před ním učebnici matematiky.

„Bylo to dobré odpoledne na hřišti?“

„Myslíš, jestli mi šlapali po hlavě?“

„Šlapali?“

„Jo,“ řekla. „Ale já sama jsem šlapala víc, než jsem nechala šlapat po sobě.“ Ostatní dívky byly doopravdy tlusté a neměly zrovna moc týmových dovedností. Anda byla ve válce: věděla, jaké to je na někoho spoléhat, a když někdo spoléhá na vás.

„Jsi skvělá.“ Předstíral, že si prohlíží malbu kolem vypínače. „Bylas tento týden na váze?“

Samozřejmě že byla: dohlížel na to školní specialista na výživu, ranní ponížení před zraky všech ostatních tlusťošek.

„Byla, tati.“

„A…“

„Zhubla jsem šest kilo,“ odpověděla. Ve skutečnosti trochu víc než šest kilo. Onehdy se vešla do loňských džín.

V cukrárně nebyla měsíc. Při pomyšlení na sladkosti musela myslet na ty holčičky v cukrárně. Cukrárna, cukrárna. Majitel cukrárny prodával své zboží v blízkosti školy, protože holčičky, které neměly rozum, to bude lákat. Nikdo je nenutil, ale byly to děti a dospělí měli na děti dát pozor.

Tatínek se na ni rozzářeně podíval. „Sám jsem shodil půldruhého kila,“ prohlásil s rukou na vlastním břichu. „Snažil jsem se držet tvou dietu.“

„Já vím, tati.“ Bylo jí trapné s ním o tom mluvit.

Ty děti v cukrárnách také zneužívali dospělí. Proto byla jejich situace tak neskutečná: dospělí, kteří se o ně měli starat, je zneužívali.

„Chtěl jsem jenom říct, že jsem na tebe pyšný. Oba jsme na tebe pyšní, máma i já. A já jsem chtěl, abys věděla, že zítra ti přestěhuju tvůj počítač zpátky do pokoje. Zasloužila sis to.“

Anda zčervenala. To doopravdy nečekala. Její prsty sebou zaškubaly nad herním ovladačem, který tam nebyl.

„Ach, tati,“ vydechla. Zvedl ruku.

„To nic, děvče. Jsme na tebe prostě pyšní.“

První den na počítač nesáhla, ani druhý. Ty děti ve hře – nevěděla, co si o nich má myslet. Třetí den se po hokeji vysprchovala, převlékla, sedla si a nasadila si sluchátka.

„Ahoj, Ando.“

„Ahoj, Seržo.“

Lucy okamžitě poznala, kdy do hry vstoupila, což znamenalo, že je stále na seznamu Lucyiných kamarádů. To bylo nadějné znamení.

„Nemusíš mi tak říkat. Teď máme koneckonců stejnou hodnost.“

Anda si stáhla menu, které jí to potvrdilo: v době své nepřítomnosti byla povýšena na seržanta. Usmála se.

„Páni,“ vypadlo z ní.

„Však sis to zasloužila,“ řekla Lucy. „Mluvila jsem hodně s Raymondem o pracovních podmínkách v továrně a, no…“ Odmlčela se. „Promiň, Ando.“

„Ty taky, Lucy.“

„Ty se nemáš za co omlouvat.“

Podnikaly dobrodružné výpravy, prošly společně několik standardních herních misí. Byla to zábava, ale po kampaních, jaké absolvovaly předtím, to bylo taky trochu suché a nanicovaté.

„Vím, že je to hrozné,“ promluvila Anda, „ale mně to chybí.“

„Zaplať pánbu,“ oddechla si Lucy. „Už jsem myslela, že jsem jediná. Byla to sranda, ne? Velké boje, vysoké sázky.“

„Do prkýnka,“ ozvala se Anda. „Já se nechci po zbytek života nudit. Co budeme dělat?“

„Doufala jsem, že tě něco napadne.“

Zamyslela se nad tím. Líbilo se jí jít proti dospělým, kteří hru nehráli pro hru jako takovou, ale pro peníze, a tím ji kazili. Byli to silní protivníci a porazit je nebylo nic špatného.

„Zeptáme se Raymonda, jak bychom mohly pomoct,“ prohlásila.

„Chci, aby vyšly ven – aby vstoupily do stávky,“ vysvětloval. „Jedině tak se dá dosáhnout nějakých výsledků: spojit se a přestat pracovat.“ Raymondův hlas měl silný mexický přízvuk, na který si člověk musel nějakou chvíli zvykat, ale jeho angličtina byla velice dobrá – dokonce lepší než Lucyina.

„Aby vyšly ven ve hře?“ zeptala se Lucy.

„Ne,“ odvětil Raymond. „To by nemělo velký efekt. Chci, aby vyšly ven v Ciudad Juarez a v Tijuaně. Zavolám k tomu média a uděláme z toho velkou událost. Můžeme zvítězit – já to vím.“

„Tak v čem je problém?“

„Problém je stejný jako vždycky. Zorganizovat je. Myslel jsem, že hra to usnadní. Snažili jsme se ta děvčata zorganizovat roky, v krejčovských dílnách a v továrnách na hračky, jenže oni zamknou vrata a nepustí nás dovnitř, děvčata jdou domů a jejich rodiče nám nedovolí s nimi mluvit. Ale myslel jsem si, že ve hře se k nim budeme moci dostat…“

„Ale šéfové ti v tom brání?“

„Pořád mě někdo zabíjí. Cvičím se v šermování, ale je to tak hrozně těžké…“

„To by mohla být zábava,“ řekla Andu. „Pojďme.“

„Kam?“ nechápala Lucy.

„K nějaké továrně ve hře. Jsme tvoji noví bodygárdi.“ Anda věděla, že šéfové si najali drsné žoldnéře. Byla jedním z nich. Bude sranda je likvidovat.

Raymondova postava se na obrazovce otočila a pak vlepila Andě pusu na tvář. Anda do něho svou postavičkou hravě strčila. Stačilo to, aby skončil na zemi jak široký, tak dlouhý.

„Hej Lucy, byla bys tak hodná a skočila nám pro pár BFGéček?“

přeložil Petr Kotrle

Doslov Coryho Doctorowa:

Dlouho jsem žádnou povídku nenapsal. Soustředil jsem se na romány a literaturu faktu, na blog a práci, která mě živí. Ale povídky jsou moje první a největší láska: psát je představuje úžasný duševní proces a s výsledkem jsem vždy spokojený.

Toto je variace na téma, jak do her pronikají vlastnická práva a jak bizarní pohled představují cukrárny, ve kterých děti dostávají zaplaceno za to, že celý den hrají hru, aby vytvořily herní bohatství zpeněžitelné na eBay. Když jsem byl malý, existovali arkádoví frajeři, kteří nahráli postavám v Gauntletu maximum zdraví a zbraní a potom hru prodali za dolar nebo dva okolnímu hráči – jejich výnos dělal nějakých 0,02 $ za hodinu – ale toto je samozřejmě velice odlišná nabídka.

Tato povídka má několik prvenství:

– Je to první povídka, kterou jsem napsal po přestěhování do Velké Británie, a je vyprávěna z pohledu anglického děvčete.

– Je to první z řady povídek, které píšu a které jsou variacemi na názvy slavných románů a povídek science fiction (toto je hra s „Enderovou hrou“ Orsona Scotta Carda, jako další přijdou „Já robot“, „Muž, který prodal Měsíc“, „Jeffy má pět“ a „Pravá jména“ – ta poslední s Benem Rosenbaumem). Vzniklo to jako reakce na tvrzení Raye Bradburyho, že Michael Moore je „zloděj“ a „strašlivý člověk“, protože v názvu svého posledního filmu použil slovo „Fahrenheit“ – ale teď mi prostě působí potěšení dekonstruovat příběhy autorů, kteří přišli přede mnou.

– Je to první povídka, kterou kdy Salon publikoval na základě licence „Creative Commons“, což znamená, že je možné umístit ji na síť P2P, nebo jí e-mailem poslat kamarádovi, aniž byste se museli bát, že porušujete zákon.

Jsem na ni doopravdy pyšný: četl jsem ji loni v září posluchačům při Worldconu a reakce byly opravdu vřelé a nadšené. Doufám, že se líbí i vám.

Cory Doctorow (Efram) (1971 –)

Kanadský autor fantastiky, narozen 17. 7. 1971 v Torontu. V mládí byl aktivistou za nukleární odzbrojení a ekologickou čistotu, studia nikdy nedokončil, ačkoli navštěvoval hned čtyři vysoké školy. Jeho vášní jsou počítače a moderní způsoby komunikace či snad ještě lépe možnosti moderních technologií s přímým vlivem na společnost. Z pracovních důvodů (je evropským koordinátorem organizace pro ochranu elektronických a internetových autorských práv) žije v současnosti v Londýně, vedle fantastické beletrie se velmi čile věnuje rovněž odborné publicistice. Do žánru vstoupil krátkou povídkou 2,000 Year Check-up (On Spec 1990), poté publikoval sporadicky až do průlomu s povídkou Craphound (SFAge 1998), s níž na sebe vůbec poprvé upozornil širší čtenářskou veřejnost. V roce 2000 následovala Cena Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru. Od té doby publikoval řadu kratších prací v magazínech jako Asimov’s SF či Interzone, k těm známějším patří tituly 0wnz0red (Salon 2002-nom. Nebula), Anda’s Game (Salon 2004, č. Andina hra-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006) a I, Robot (Infinite Matrix 2005-Locus, nom. Hugo, č. Já, robot-Ikarie 2/2007). Poměrně často a s úspěchem spolupracuje s britským autorem Charlesem Strossem, počínaje novelou Jury Service (Sci Fiction website 2002, č. Porotcování-Trochu divné kusy/Laser 2005). Spolu s pokračováním Appeals Court (2004) byla novela publikována rovněž knižně v souboru The Rapture of the Nerds (2004). Povídky shrnul prozatím pouze v souboru A Place So Foreign and Eight More (2003). Za zmínku stojí i mimo beletrii náležející průvodce vydavatelským světem The Complete Idiot’s Guide to Publishing Science Fiction (2001, sp. Karl Schroeder).

Značná očekávání splnil románovým debutem Down and Out in the Magic Kingdom (2003-Locus, č. Na dně v království kouzel/přip. Triton), v němž čtenáře zavedl do téměř utopické budoucnosti propojené všudypřítomnou datovou sítí. Hrdina příběhu se v touze po naplnění mladického snu stane zaměstnancem Disneylandu, kulturní památky, která je v jeho očích spojením technologických zázraků s dětskou nevinností. Klid zábavního parku je však záhy narušen vražedným útokem, po němž následuje pokus o narušení umělecké čistoty atrakce. Krátký příběh je ceněn obzvláště jako brilantní ukázka extrapolace dnešní informacemi zahlcené kultury. Úspěch slavil i na první pohled sebevražedný plán publikovat román na internetu k volnému stažení, což následně vedlo k překvapivému zvýšení prodejnosti. V románu Eastern Standard Tribe (2004) předložil příznivcům SF žánru příběh počítačového experta z neméně propracovaného světa blízké budoucnosti, kde se lidé stávají následkem stále dokonalejší globální komunikace členy sociálních kultur orientovaných ne geograficky, ale spíše dle osobních a společenských zájmů, což jim tak poskytuje mnohem silnější pocit vzájemného ztotožnění se s cíli jednotlivých skupin, než jak tomu bylo dříve u převážně národnostního členění.

Román Someone Comes to Town, Someone Leaves Town (2005) můžeme označit za městskou fantasy ze současného Toronta, v němž se odehrává příběh na první pohled obyčejného podnikatele z velmi neobvyklé rodiny. Ohrožován neúspěšně zavražděným bratrem na cestě za pomstou a dalšími stíny z minulosti hodlá ve spolupráci s brilantním technopunkerem zahltit město volně přístupným a zcela bezplatným bezdrátovým připojením na internet, což může mít nedozírné ekonomické i sociální důsledky. Z chystaných prací jmenujme román Themepunks (dosud nepublikováno), v němž se opět vrací k oblíbenému mysticismu kolem potenciálního vzniku singularity. Zde však jde o zrod jakési „ekonomické“ singularity s propracovanými účinky na celosvětovou ekonomiku, podle nichž lze předpovědět nejen potenciál nepředstavitelného bohatství, ale i možnost hrozivého ekonomického kolapsu. Cory Doctorow je členem nastupující generace odvážných science fiction vizionářů, kteří vyrostli v prostředí počítačově orientované společnosti uvyklé na neustávající příliv technologických zázraků, což se v jeho tvorbě odrazilo a zesílilo velmi žádoucím způsobem.

Christopher Barzak

JAZYK MŮR

Povídky Christophera Barzaka jsou zvláštní a jedinečné, křehké, pohybují se na nezřetelné hranici fantastického žánru a mají silný emotivní náboj, nevyhýbají se choulostivým motivům a vyžadují zkušenějšího a vnímavého čtenáře. S takovou tvorbou se spisovatel prosadí jen stěží, ale Barzakovi se to krůček po krůčku zdá se daří. Poutá čím dál větší pozornost a dnes je členem jakéhosi neviditelnými vlákny propojeného společenství amerických spisovatelů, jež se objevují zpravidla v tématicky neohraničených a vždy zatraceně zajímavých antologiích. Existence tohoto dosud nikde přímými slovy označeného společenství je pro mě provokativní záležitostí, ale již několikrát jsem si ověřil, že jde o fakt a ne o smyšlenku. Tito autoři spolu navzájem komunikují, vyměňují si zkušenosti, ovlivňují se, radí si a podporují se. Je myslím dobře, že nejde o nějaké programové hnutí, ale pouze o autorskou společnost, kterou váže nejen společná záliba v tvorbě neohlížející se na žánrová pravidla. Barzak ve svých románech vykročil směrem ven z fantastického žánru, ale troufám si tvrdit, že s ním navždy zůstane propojen a následující povídka jistě není jeho posledním dílem hodným pozornosti ctitelů fantastiky.

1. Polykání bublin

Jako by na cestě byli už celou věčnost. Byli čtyři. Ti dva na předním sedadle chrastili mapami úplně stejně jako v neděli ráno novinami. Jeli kombíkem, jejím oblíbeným autem, tím, které mělo dveře vykládané dřevem. Kombík se proplétal klikatými horskými silničkami a nechával za sebou mračna prachu, kterými prosvítaly sluneční paprsky. Vzduchu to dodávalo třpyt, jako by prach byl tekuté zlato. Dívka chtěla, aby auto zastavilo a ona mohla vyskočit a proběhnout se tím zlatým světlem. Napůl přelezla přes sedadlo a natlačila obličej na zadní okno tak, aby lépe viděla.

Malý stařík vedle ní vykřikl: „Ne! Ne! Ne! Slez dolů, celé sklo zaslintáš. Okamžitě si sedni!“ Chytil ji kolem pasu a stáhl zpátky na sedadlo. Přes prsa jí přetáhl pás a s rázným cvaknutím ho zapnul. Přimhouřil oči a zašermoval jí prstem před obličejem. Něco jí říkal. Ale jak slova opouštěla rty, měnila se v bubliny. Velké stříbrné bubliny, které tančily a houpaly se ve vzduchu. V několika okamžicích vyplnily celé auto. Tolik slov najednou! Dívka se radostně rozesmála. Některé bubliny praskla mezi prsty. Jiné chytila ve vzduchu a vložila si je do úst, jako by to byly kuličky vína. Chvíli je nechala příjemně ležet na jazyku, než je spolkla. Jejich zvuk se v ozvěnách nesl jejím tělem a rozechvíval ho. Cinkala jako zvonek. Jednou, až spolkne dost bublin, možná porozumí, co malý stařík vedle ní říká. Pořád, nejenom občas. Možná mu dokonce bude schopná odpovědět. Uvažovala, jestli její slova budou chutnat stejně sladce. Možná jako med. Nebo jako květy.

2. Sobeckost

Eliot se dívá, jak matka rozvěšuje prostěradla na prádelní šňůru, kterou ve srubu uvázala na dvě protilehlé stěny. „Abychom všichni získali pocit soukromí,“ vysvětlí. Eliot řekne matce, že tenhle srub je tak malý, že rozvěšovat v něm prostěradla, aby se rozdělil na místnosti, je marná námaha. „Kde ses naučil to slovo?“ zeptá se matka. „Marný. Kdo tě to naučil?“

„Ve škole,“ řekne Eliot. Listuje v komiksu X-Menů, aniž by se obtěžoval zvednout hlavu.

Matka se zatváří ohromeně. „Možná veřejná škola nakonec není tak špatná,“ prohlásí. „Tvůj otec měl jako obvykle pravdu.“

Eliot neví, jestli má otec pravdu, a dokonce neví ani to, jestli má otec obvykle pravdu, jak si matka zřejmě myslí. Jsou ostatně v Alleghenském pohoří v Pensylvánii, proboha, stovky mil od domova. Od Bostonu. A kvůli čemu? Kvůli výplodu otcovy fantazie. Kvůli takzvané neobjevené můře, o níž otec tvrdí, že ji zahlédl, když mu bylo jako Eliotovi, čtrnáct, a byl ubytovaný přímo v tomto srubu. Eliot nevěří, že by si otec mohl pamatovat něco, co se stalo tak dávno, a i kdyby mohl, jeho vzpomínka na tu událost může být nyní úplně smyšlená, může to být projev nostalgie po době, kdy se jeho život ještě zdál být otevřený všemi směry, placatý jako mapa, neprobádaný a plný očekávání, co udělá.

Eliotův otec je entomolog. Specializuje se na motýly, můry, denní motýly a to, čemu Eliot v duchu říká housenky, věci, které kolem sebe upletou kuklu, když jsou nespokojené se svou současnou situací, a počkají ve své schránce, dokud se nezmění buď oni nebo svět, než vylezou ven. Eliotovu otci je čtyřicet tři a kdysi byl uznávaným badatelem v oblasti rozmnožování můr vyskytujících se v Appalačském pohoří. Je také lhář. Lhal grantové komisi na univerzitě, když ve svém návrhu tvrdil, že požaduje finanční prostředky na tuto expedici proto, aby zkoumal zvyky jistého druhu můr, který všichni znají. Nezmínil se o neobjevené můře, o té, která oranžovorůžově září, jak kdysi zasněně řekl Eliotovi a upíral přitom oči na něco nepředstavitelně vzdáleného. Eliota napadlo, že možná je takové absurdní dobrodružství vědeckou obdobou krize středního věku. Místo aby se otec honil za ženami, honí se za motýlem, kterého si, přiznejme si to, nejspíš vymyslel.

„No není to tak lepší?“ Eliotova matka stojí uprostřed srubu, který rozdělila na čtyři místnosti. Srub má tvar dokonalého čtverce, jehož střed oběma směry protíná prádelní šňůra, jako znaménko plus. Eliot má jeden kout a Dawn, jeho sestra, má sousední: to dělá polovinu srubu. Druhá polovina je rozdělena na kuchyni a prostor rodičů. Na prostěradle, které odděluje Eliotův kout od sestřina, je vzorek s modrými květy a maličkými šálky na čaj. Dawn má tato prostěradla ráda a Eliot tajně taky.

Matka se rozhlédne, neurčitě se usměje a otře si pot z čela. Viditelně je s výsledkem svého úsilí spokojená. Je ostatně akademička, filozofka, nezvyklá uklízet dům a rozvěšovat šňůry a ložní prádlo. S podobnými domácími pracemi pomáhá v domě služebná Marcy, kterou nechali v Bostonu – doma, napadne Eliota. Eliotova matka obvykle používá mysl k úvahám o tom, jak mysl funguje; nejenom její mysl, ale mysl obecně, to, co si jako mysl představujeme. Teď se ocitá v situaci, že používá svou duševní zdatnost k tomu, aby uklidila zanedbaný srub. Koho by napadlo, že bude tak schopná? Tak praktická? Eliota ne. Určitě ne ji samotnou.

Dveře srubu se prudce otevřou. Jasné sluneční světlo, které vtrhne dovnitř, donutí Eliota přivřít oči. Zacloní si oči rukou jako důstojník, když salutuje, a vidí, že otvor vyplňuje tmavá postava otce, těsně následovaná Dawn.

Dawn je rozrušená víc než obvykle; díky tomu tenhle výlet nedosahuje kvalit dovolené. Pro Eliotova otce, doktora Carrolla, to nikdy dovolená nebyla; to je dobře známá skutečnost. Pro doktora Carrolla je to expedice, možná poslední šance, jak zapsat své jméno do historie. Ale zbytek rodiny si „nemá dělat starosti a má si to užívat.“ Když to doktor Carroll vyslovil, Eliot si odfrkl. Otec si dal ruce v bok a zamračil se. „Proč ta reakce, Eliote?“ zeptal se.

„Máme si to užívat?“ zopakoval Eliot pisklavým, skřípavým hlasem, který se ozval vždycky, když ze všeho nejvíc potřeboval, aby to vypadalo, že pravda a spravedlnost jsou na jeho straně. „Jak od nás můžeš něco takového čekat, když tam bude Dawn?“

Doktor Carroll odkráčel bez odpovědi, což Eliota vůbec nepřekvapilo. Po většinu života viděl podobný obrázek pokaždé, když se otce na něco zeptal: záda, jak otec odchází a nechává místnost plnou ticha.

Dawn se protlačí kolem doktora Carrolla a doběhne k Eliotovu lůžku. Skočí na matraci, která zaskřípe na starých pružinách, a rozhodí ruce na růžovou prošívanou přikrývku prožranou moly. Z přikrývky je cítit zatuchlina, plíseň a něco připomínajícího naftalín, jako by byla dlouho uložená v cedrové truhle. Dawn se otočí k Eliotovi, velké modré oči zasazené do obličeje, který je bílý a hladký jako porcelán, a usměje se na něho. Sestřiny světlé vlasy jsou rozprostřené po polštáři jako vějíř. Eliot se na ni podívá přes vršek komiksu, ale dělá, že si jí nevšiml.

Dawn je autistická. Je jí sedmnáct, o tři roky víc než Eliotovi. Ale když je nablízku, Eliot si připadá, jako by už byl starý, přinucený k předčasné dospělosti, odpovědný za věci, o kterých by žádný čtrnáctiletý kluk neměl být nucen přemýšlet. Obviňuje z toho všeho rodiče, kteří ho často povzbuzují, aby si Dawn všímal, kteří ho často hubují, když chce něco pro sebe. Jeho matka tomu říká „sobeckost“ a nechává tak Eliota roztříštěného na kusy o skály viny. Cítí se provinile i teď, když se snaží dočíst poslední stránku komiksu, místo aby si všímal Dawn.

„Odcházím,“ oznámí doktor Carroll. Na sobě má khaki kalhoty se spoustou kapes a klobouk se širokou krempou a síťkou proti komárům staženou přes obličej. Přes rameno mu visí batoh a spací pytel. Nadzvedne síťku proti komárům, dá matce pusu na tvář a láskyplně jí řekne doktorko Carrollová, pak se podívá na Eliota a řekne: „Dávej pozor na Dawn, až budu pryč, Eliote. Nepřipleť se do nějakého průšvihu.“

Vyjde ven a oni všichni – Eliot, Dawn a matka – se přesunou ke dveřím. Jako by je nepřítomnost doktora Carrolla magnetizovala, snaží se vyplnit prostor, který opustil. Dívají se za ním, jak je menší a menší, pouhý stín, dokud nedojde na stezku, která ho dovede hlouběji do šednoucích hor, kde čeká jeho můra.

„Hodně štěstí,“ zašeptá pro sebe matka a zamává na rozloučenou jeho zádům, síťkám a kapsám. Zavře oči a řekne: „Prosím,“ něčemu, co nedokáže pojmenovat, přestože již nevěří na žádné vyšší moci, duchy ani bohy.

3. První slova

Pro dívku to tam bylo zvláštní; nebyla na to připravená. Auto znenadání zastavilo a všichni se vyhrnuli ven. Matka a otec vypadali velice rozrušeně. Malý stařík se pořád jenom mračil; byl tak zábavný. Když ho poplácala po rameni, otevřel ústa, aby nechal uniknout jednu obrovskou stříbrnou bublinu. Chytila se jejího hedvábného povrchu a málem se odlepila od země, když bublina začala stoupat k oblakům. Jenže bublina praskla a ona se se smíchem zhoupla na patách zpátky. Bublina zakřičela: „Zmiz!“ když praskla.

Krátce nato odešel otec. Dívka se zpočátku trochu bála. Co když se třeba už nikdy nevrátí? Má ji ještě rád? Takové myšlenky ji děsily víc než všechno ostatní. Pak se ale dívala, jak malý stařík seká dřevo na oheň. Jeho vyhublé ruce sváděly boj se sekerou pokaždé, když ji zvedl nad hlavu. Připadalo jí to směšné, vyhánělo to z ní strach, jako když matka vymetá prach z verandy před domem. Švih! Sbohem, strachu. Šťastnou cestu! Malý stařík ji tak rozesmál, že zapomněla na otce.

Kolik tady bylo stromů! Myslela si, že si zlomí krk, jak zakláněla hlavu, aby dohlédla na jejich houpající se vršky. Také se jí do kůže zavrtávaly zvláštní zvuky a ona se hodně třásla. Zpívající ptáci, vrzající cvrčci. Ta drobounká věc, ne větší než nehet na malíčku – měla průhledná křídla, visela jí u ucha a bzučela protivnou písničku. Ohnala se po ní, ale ona se pořád vracela. Pronásledovala ji všude, kam šla. Nakonec si jí všimla matka a rozmáčkla ji papírovým kapesníčkem. Ale ještě než ta věc zemřela, řekla dívce: „Udělala jsi strašlivou chybu. Já nejsem nepřítel.“ Pak zakašlala, vyprskla a zemřela.

Dívka myslela na kombík. Pořád to byla jedna z jejích nejoblíbenějších věcí na světě. Ale teď si říkala, že si není jistá. Možná byly jiné, stejně zvláštní věci jako jet autem s matkou, otcem a malým staříkem. Mrzelo ji, že matka zabila okřídleného tvorečka tak rychle. Chtěla se od něho dozvědět víc, jenže teď byl mrtvý a jeho poslední slova jí pořád zvonila v uších. Když okřídlený tvoreček promluvil, nevyšly mu z úst žádné bubliny. Naplnila ji slova, čistá a průzračná jako studená voda. Ten okřídlený tvoreček pro ni měl slov víc, věděla to. Věděla to, aniž by věděla proč, a bylo jí to jedno. Záleželo jí jen na tom, aby se mezi ni a slova nedostaly bubliny, když na ni tvoreček mluvil. Jednou se napila a chtěla víc.

4. Výkřik

Než otec odešel, dal mu za úkol starat se o Dawn. Zdá se, že matka je víc než ochotná dodržet otcovy příkazy do puntíku a nechat Eliota, aby na Dawn dával pozor on. Ona zatím sedí na verandě před srubem a píše. Eliotovi připadá matčina loajalita vůči otcovým prohlášením jako otravná vlastnost, jako by ona sama neměla vůbec žádné slovo, pokud jde o její děti; jednoduše souhlasí s tím, co řekne otec. Dával na Dawn pozor každý den od otcova odchodu, což je celý týden. Bral ji na trasy, které jsou jasně značené; hleděli do mělkých hlubin potoka, kde byla voda tmavá jako čaj, kde do úkrytu pod kameny cupitali červení a modří raci. Seznámil ji s lučními kobylkami, které si okamžitě zamilovala a k Eliotově úžasu je přesvědčila, aby se dokonale seřadily a skákaly všechny najednou jako krasobruslaři. Byl na ni za to hrdý a poznal, že ona je hrdá taky; když synchronizované skákání přirozeně přestalo, zvedla k němu oči a tleskala dobrou minutu.

Každý den spolu trhali luční květiny, které, když se pozdě odpoledne vrátili, visely v Dawnině sevření roztřepené a zvadlé. Matka si je přesto od Dawn vděčně vezme, když jí je podá. „Jsou krásné,“ řekne a dá rozcuchané sedmikrásky a pryskyřníky do prázdných lahví od koly. Srub prostoupí jejich hořkosladká vůně.

Eliot matce květiny nedává. Přenechává tu radost Dawn. A navíc ví něco, co Dawn nikoli: matka nemá květiny ráda a doktor Carroll jí je nedává dokonce ani na svatého Valentýna nebo na výročí jejich svatby. Eliot musí uznat, že matčina grácie při přebírání daru, který se jí nelíbí, je známkou jejího taktu a lásky, kterou k Dawn chová. On by tak příjemný být nedokázal. Dívá se, jak matka a Dawn hledají pro květiny „to pravé místo“ a říká si, že je špatný. Říká si to proto, že si představuje, jak je daleko, nikoli od místa v horách, kde se nachází, ale daleko od své rodiny jako takové. Představuje si, jak má vlastní bydlení, s nábytkem, televizí a vlastními knihami. V žádné z těchto představ se otec a matka nevyskytují, nanejvýš občas zatelefonují. Nechybějí mu a on přemýšlí, jestli to znamená, že je nějakým způsobem špatný. Neměly by děti mít své rodiče rády a čas od času jim zavolat?

V těchto představách rodiče očividně nejsou tak důležití.

Ani Dawn není součástí těchto představ. Její telefonáty si Eliot ani nepředstavuje, protože k čemu by to taky bylo? Dawn by se nanejvýš mohla chytit nějaké fráze a znovu a znovu se ho ptát. Mohla by říct, jako jednou při oslavě jeho dvanáctých narozenin: „Kolik je tvé kočce?“ čímž u všech jeho kamarádů vyvolala záchvaty smíchu.

Eliot nemá kočku.

Eliotova matka začala psát nový esej a během dne tráví čas čtením esejů a knih napsaných jinými filozofy a vědci, o nichž si myslí, že mají k tématu, kterým se zabývá, co říct. „Tohle,“ řekne jednou ráno Eliotovi, „bude feministická revize Waldenu. Myslím, že to má velký potenciál.“

Sbalila si s sebou Thoreaua, uvědomí si Eliot, a na šíji náhle ucítí podrážděné mravenčení. Začíná mít podezření, že toto léto se stal obětí spiknutí zosnovaného rodiči, spiknutí, které z něho udělá jediného opatrovníka Dawn. Během několika sekund zrudne a začne ho svědit kůže. Nechybí mnoho, aby začal na matku křičet. Chce ji z tohoto spiknutí obvinit, takříkajíc ji vyzvat na souboj. Vyplísnit ji, že je sobecká. Mohl bych to udělat, pomyslí si. Vynadat rodičům. Už to udělal a udělá to znovu. Neshledává na tom nic špatného; občas si pokárání zaslouží. Proč si všichni myslí, že když vás někdo porodí a je starší, zasluhuje tím pádem vaši úctu? Eliot už dávno dospěl k závěru, že své rodiče nebude ctít, pokud nebudou oni ctít jeho. Někdy se z toho stává problém.

Ale než pustí potlačované napětí ze řetězu, matka přestane psát a zvedne obličej od bloku. Usměje se na něho a řekne: „Proč si nezajdeš do toho městečka, kterým jsme projeli cestou, a neporozhlédneš se po nějakých kamarádech? O sestru ses staral moc hezky. Zasloužíš si pauzu.“

Dá mu z peněženky desetidolarovku. Eliot ji zmačká a strčí si ji do přední kapsy. Matka mu dává den volna. Je sice ještě pořád naštvaný na rodičovské spiknutí, ale tuto šanci si nechce nechat ujít. Popadne kolo a chvíli jen kluše vedle něj, než vyskočí na sedátko vyhřáté sluncem. Pak se opře do pedálů a rozjede se z kopce dolů.

Když usoudí, že je už dost daleko, zařve z plných plic. Je to nesrozumitelný zvuk, který se z okolních tichých lesů vrací dalšími a dalšími ozvěnami. Ten výkřik visí nad úbočím jako oblak černého dýmu, skvrna na jasné obloze, pronásleduje Eliota po zbytek dne. Jako nějaký moula bez domova, ke kterému se zachoval hezky, aniž pomyslel na následky, ten výkřik se ho bude držet od této chvíle už navždy, vyžadovat stále více citu, bude se chtít stát trvalou součástí jeho života.

5. Motýlova otázka

Dívka objevila motýly náhodou. Rojili se na malém zeleném poli, pokropeném žlutou, bílou a oranžovou jejich křídel. Rozběhla se jim naproti, natáhla konečky prstů, aby se jich mohla dotknout. Motýli se jí třepetavě snesli na paže, poprášili jí obličej pylem, zlíbali jí čelo a řekli: „Kde jsi byla, dítě.“

Motýl, který na ni promluvil, byl velký. Křídla měl hnědooranžová, protkaná pavučinou černých žilek. Nejistě jí poletoval před obličejem a kroutil hlavou sem a tam, jako by si ji zkoumavě prohlížel. Když mluvil, nevycházely mu z úst žádné stříbrné bubliny, stejně jako tomu prvnímu okřídlenému tvorečkovi, stejně jako lučním kobylkám, které se předváděly skoky, čtveračinami, aby jí udělaly radost.

„No tak?“ Motýl zakroužil hlavou.

„Já nevím,“ řekla Dawn. „Těžko se to vysvětluje. Ale jsou tady ti lidé. Hezky se o mě starají.“

„Nic jiného bych ani nečekal,“ odvětil motýl a dosedl jí na hřbet zápěstí. Chvíli tam zůstal a pomalu pohyboval křídly sem a tam, ovíval se. Nakonec jí přelezl po celé paži až nahoru a usadil se jí na rameni. Pošeptal jí do ucha: „Proč teď? Proč tě k nám přivezli teď, tak pozdě?“

Dívka nevěděla, jak motýlovi odpovědět. Jednoduše sklopila hlavu k bosým nohám ve vysoké trávě a pokrčila rameny. „Nevím,“ řekla motýlovi a málem se rozplakala. Ale motýl ji pohladil křídly po tváři a řekl: „Ne, ne. Neplač, drahá. Všechno má svůj čas. Není to tak správné?“

6. Hra

Když Eliot přijel do městečka, první, co ho napadlo, bylo: To je díra. Když jí o týden dřív projížděli, nezastavili. Usoudil, že otec musel jet hodně rychle, protože si nevšiml, jak je tohle takzvané městečko žalostné. Má jednu ubohou hlavní ulici, která prochází středem, obchod se smíšeným zbožím, na kterém je napsáno Mac’s, benzínku, ve které se prodává zmrzlina, a bar U Murdocka. Zbytek městečka tvoří rodinné hřbitovy a zchátralé farmy. Několik mil od městečka žije komunita Amišů, a tak po hlavní ulici občas projede s klapáním kopyt bryčka tažená koňmi, na níž se vezou dívky v čepečcích a tmavě modrých šatech a muži s hustými vousy a slaměnými klobouky.

Uvnitř obchodu se smíšeným zbožím si Eliot zahraje Centipede, neuvěřitelně starou arkádovou hru z osmdesátých let dvacátého století. Musí ji hrát se starým kuličkovým ovladačem, který ve světě arkád prakticky zanikl, a pro útoky laserovým paprskem má k mačkání jenom jedno tlačítko. Směšné, myslí si Eliot. Necivilizované. Tohle je konec světa, říká si a představuje si, že svět je placatý, tak jak jej popisovali první badatelé, a v nejodlehlejších končinách neobjevených území hrají domorodci Centipede, prodávají zmrzlinu na benzínce a jezdí do školy bryčkami taženými koňmi. Stýská se mu po počítači, který nechal v Bostonu a který nabízí mnohem rafinovanější rozptýlení. Hry, u kterých člověk opravdu musí přemýšlet, říká si Eliot.

Prosklené přední dveře obchodu se skřípavě otevřou a s prásknutím zavřou. Mac, muž za pokladnou, s hnědou bradavicí na nose a ustupujícími vlasy, určitě závěsy nenamazal už celou věčnost. Nejspíš od doby, kdy ten dům postavili. Eliot se ohlédne přes rameno a postřehne vysokého místního chlapce, který právě vešel, jak stojí u pokladny a baví se s Makem. V šeru Makova zaprášeného obchodu je bledý jako mléko a jeho vlasy vypadají skoro bezbarvě. Spíš jako optická vlákna než vlasy, napadne Eliota, průzračné jako umělohmotná vlákna. Mac řekne chlapci Royi a namarkuje na pokladně plechovku žvýkacího tabáku. Další kus prehistorie, napadne Eliota. Vždyť tady nemají ani cenové snímače, a ty už se používají jak dlouho? Určitě víc než dvacet let.

Eliot se otočí zpátky ke hře a zjistí, že byl zabit, protože nedával dost pozor. Ale nevadí mu to, protože mu ještě jeden život zbývá a stejně to nemusí brát jako nezdar, protože ta hra je tak komická, že už mu na tom ani nezáleží. Přesto začne hrát, prohánět ovládací kuličku po její oběžné dráze, ale najednou ucítí, jak mu někdo dýchá na šíji. Přestane pohybovat ovladačem. Podívá se a zjistí, že za ním stojí Roy.

„Bacha!“ řekne Roy a ukáže umaštěným prstem na obrazovku. Eliot se otočí zpátky a stihne se na poslední chvíli zachránit. „Málem tě sejmuli,“ řekne Roy blahopřejným tónem, jako by Eliot právě absolvoval nějaký rituál vstupu mezi muže, při kterém jsou zážitky, kdy člověk málem přijde o život, normální. Roy vyplivne na zadní roh arkádové hry proud hnědých slin a Eliot se vesele ušklíbne, aniž by věděl proč. V duchu si říká, že tenhle Roy je vážně zoufalec, nula, a přitom svým způsobem hrdina, když plive Makovi na majetek, přestože Mac je jen několik kroků od něho. Takoví kluci jsou pro Eliota záhadou. Děsí ho, rozčilují ho tím, jak pohodově vystupují, podněcují jeho fantazii tak, až je mu to trapné. Štítí se jich; chce být víc jako oni; chce, aby oni chtěli být víc jako on; chce, aby mu řekli, že chtějí být víc jako on, aby se mohl přiznat, že on sám touží po některých stránkách jejich osobnosti. Do hajzlu, říká si. Co to se mnou sakra je? Proč přemýšlím o takových věcech?

Po minutě Eliot přijde o další život. Hra unaveně zapípá a požádá o další čtvrťák za novou šanci. Eliot se otočí k Royovi a zeptá se: „Chceš to zkusit?“

Zblízka vidí, že Roy má zelené oči a vlasy hnědé, ne bezbarvé. Eliot usoudí, že při správném světle by Royovy vlasy mohly být dokonce kaštanové, červenohnědé, jako listí na podzim.

Roy věnuje Eliotovi ten svůj oplzlý úsměv, který mu dodává výraz, jako by na Eliota něco věděl. Ohrne rty ze zubů. Nosní dírky se mu nejdřív rozšíří a pak zase stáhnou. Zavětřil nějaký pach. „Ne,“ řekne Eliotovi, ale ten široký úsměv mu při tom z tváře nezmizí. „Co kdybysme místo toho podnikli něco jinýho?“

Eliot už přikyvuje. Neví, s čím souhlasil, ale je ochoten se podepsat na tečkovanou čáru, aniž si přečetl, co je napsáno malým písmem. Je to jedno, říká si. Jenom je zvědavý, jak budou Royovy vlasy vypadat venku, na slunci, mimo tmu Makova obchodu.

7. Rozumíš mi?

Matka se objevila zčistajasna a dívka se horečně rozhlédla po poli, kde by se mohla schovat, jako by byla přistižena při nějaké špatnosti nebo byla nahá, jako ten muž a žena v zahradě s hadem. Babička, která rodičům chodila hlídat děti, jí ten příběh občas vyprávěla a říkala: „Zlatíčko, ty jsi moudřejší než my všichni. Tys do toho jablka nekousla.“ Babička jí čechrala vlasy, jako by Dawn byla pes nebo kočka.

Matka řekla: „Dawn! Co děláš tak daleko? Všude jsem tě hledala! Víš přece, že se nemáš toulat.“ Matka byla najednou až u ní a pevně ji chytila za zápěstí. „No tak,“ řekla. „Pojď se mnou zpátky do srubu. Mám práci. Nemůžeš tak utíkat. Rozumíš mi? Dawn! Rozumíš?“

Matka a otec pořád mluvili o práci. Dívka nevěděla, co to je, ale myslela si, že je to něco podobného, jako když ona musí chodit do zvláštní školy, kde ji paní Albertová nutí říkat: „B jako břicho. B jako býk. B jako babočka. B. Bé, bé, bé.“ Bylo to trochu otravné. Ale pokaždé, když po paní Albertové něco správně zopakovala, dostala bonbón. Pro ten bonbón stálo za to říkat bé, bé, bé.

Matka ji táhla za zápěstí. Pole opustily společně. Dívka se matčinu sevření vzpírala, ale vytrhnout se nedokázala. Za ní mávali všichni motýli křídly na rozloučenou, probleskovali vysokou trávou a žlutobílými květy jako hvězdy v noci. Dívka jim volnou rukou zamávala také a motýli se k ní rozletěli, jako by jim poručila. Jak doprovázeli matku s dcerou z pole, vláli za dívkou jako nějaký prapor.

Když došli ke srubu, dívka si všimla, že malý stařík se vrátil. Něco na něm bylo legrační, ale bylo to jiné než to, co ji rozesmávalo obvykle. Něco se změnilo. Možná už nevypadal tak staře, jako by mu z obličeje, který normálně vypadal pobledle, vyprchala veškerá dospělost. Dokonce jí ani nezačal nadávat, když k němu přiběhla a zapištěla na něho, upozornila ho na ten rozdíl pro případ, že by si sám nevšiml. Zdálo se, že malého staříka teď neotravuje nic, dívka ani matka. Jeho oči se stále dívaly někam jinam, daleko, jako otcovy. Do dálky. Matka se malého staříka zeptala: „Jak ses měl?“ a malý stařík odpověděl: „Bezva.“

To byl pro dívku šok. Z malého staříka nebylo nikdy slyšet tolik štěstí. Odešel do srubu, aby si zdříml. Dívka byla zvědavá, a tak vylezla na verandu a nahlédla dovnitř oknem, které bylo nad lůžkem malého staříka. Ležel na zádech, s rukama zkříženýma za hlavou, a hleděl do stropu. Jeho tvář se znenadání roztáhla do úsměvu. Dívka se podivila, proč to udělal, a narovnala se. Pak pochopila, že našel něco podobného tomu, co ona s příslušníky hmyzí říše, a měla radost za ně oba.

Malý stařík přestal hledět do stropu. Podíval se na dívku, vyslal očima varovné signály, aby si udržela odstup, ale nezařval, jako to dělal obvykle. Dívka přikývla a pak od okna pomalu odcouvala. Nechtěla jeho štěstí zničit.

8. Život v čase přítomném

Eliot a Roy sedí na prorezivělé karoserii corvetty z roku 1969, kdysi červené, nyní podlehlé hnědým odstínům koroze. Corvetta stojí v zadní části šrotiště, které patří Royovu strýci, na kraji městečka. Strýc zavírá každé odpoledne přesně v pět. Teď je devět večer a jediné světlo vydává měsíc a oranžová záře z konce Royovy cigarety.

Eliot drží v pravé ruce třičtvrtělitrovou láhev whisky Jim Beam. Láhev je zpola prázdná. Zvedne ji ke rtům a napije se. Whisky sklouzne hrdlem, teplá a hořká, a exploduje mu v žaludku, rozehřeje tělo a kůži zbarví do jasně červené. Začali s Royem pít před hodinou, každý si dal hlt a vybízel toho druhého, aby si dal další a další, až se oba pořádně opili. Pro Eliota je to poprvé.

„Musíme vymyslet, co podniknout,“ prohlásí Roy a vyfoukne oblak kouře. „Kruci, kdybysme měli aspoň rádio nebo něco takovýho.“

„To je dobrý,“ řekne Eliot. Snaží se Roye uklidnit, než se rozjede. Posledních několik týdnů tráví hodně času spolu. Jedna z věcí, které se Eliot o Royovi dozvěděl je, že se Roy dokáže rychle rozčílit pro maličkosti. Věci, které ve skutečnosti nejsou problém. Třeba to, že na šrotišti nemají muziku, když pijí. Roy není nikdy spokojený s tím, co má. V duchu neustále pátrá, jak by se dal každý okamžik udělat lepší, než je, místo aby se soustředil na okamžik jako takový. Eliot si uvědomil, že Roy žije v budoucím nedokonavém čase, zatímco on žije většinou v čase přítomném.

„Nenávidím tuhle díru,“ zavrčí Roy a vezme si od Eliota láhev. Upije trochu a pak si dopřeje rychlý a pořádný doušek. „Ách,“ sykne. Otočí se k Eliotovi a ukáže zuby v širokém úsměvu. Má úsměv téměř dokonalý; až na to, že jeden přední zub je vystrčený trochu dál než ostatní a je lehce pokřivený. Ale Eliot má pocit, že mu to tak nějak sluší.

Eliot pokrčí rameny. „Já nevím. Je to lepší, než být s rodiči na té podělané hoře. Z těch by se člověk pominul.“

„Nebo ožral,“ doplní Roy, znovu zvedne láhev a oba se rozesmějí.

„To jo,“ Eliot se na Roye usměje. Zakloní se, opře hlavu o sedadlo a podívá se prorezivělou střechou corvetty nahoru, kde září hvězdy, motají se a krouží nad nimi, jako by jimi míchala nějaká neviditelná síla. „V Bostonu to takhle nevypadá,“ poznamená. „Město svítí tak, že většinou hvězdy vůbec nevidíš.“

„V Bostonu,“ napodobí ho Roy kňouravým hlasem, plným lehkého posměchu. „Ty umíš mluvit jenom o Bostonu. Jenže Boston není všechno. Není to jediný místo na světě.“

„Já vím,“ souhlasí Eliot. „Přesně to jsem se snažil říct. Chápeš? Že tam nevidím hvězdy tak jako tady.“

„Ach,“ sklopí Roy oči do klína.

Eliot ho poplácá po rameni a řekne mu, aby z toho nebyl tak smutný. „Užíváme si,“ řekne. „Všechno je skvělý.“

Roy přisvědčí a Eliot se znovu zahledí na hvězdy nad nimi. Noční vzduch mu na kůži rozehřáté whiskou připadá studený. Na okamžik zavře oči, aby si vychutnal slabý vánek na obličeji. Pak najednou ucítí, jak mu někdo bere tvář do dlaní, hrubých a drsných, a když otevře oči, vidí, jak před ním pluje Royův obličej, vážný a soustředěný. Roy se k němu nakloní a jejich rty se krátce dotknou. V Eliotově těle se rozvine cosi elektrizujícího, jako drát pod napětím, nebezpečného a intenzivního. Připadá si, jako by se všechny mezery a trhliny v jeho bytí protahovaly k obzoru a plnily světlem.

„Není ti nic?“ zeptá se Roy a Eliot si uvědomí, že se třese.

„Ne,“ odpoví Eliot tak slabě a tiše, že se to slovo vypaří dřív, než je může být slyšet. Místo toho přikývne. Než se znovu políbí, Roy přejede palcem Eliotovi po tváři a řekne: „Nedělej si starosti. Jsme kamarádi. Není to nic, kvůli čemu by sis měl dělat starosti, ne?“

Ale Eliot si chtě nechtě začíná dělat starosti. Už si uvědomuje některé věci, které se kvůli tomu stanou. Bude uvažovat o sebevraždě, bude uvažovat o vraždě, bude se nenávidět z víc důvodů než obvykle – nejenom proto, že chce být pryč od své rodiny, ale i proto, že se ukázalo, že je kluk, který se líbá s jinými kluky, a kdo by chtěl takového syna? Ale teď mu to všechno připadá jako sen, strašně nenadálé, a možná že to sen je, nic víc. Eliot je připraven zůstat náměsíčný.

Znovu místo odpovědi přikývne, hlas už mu neslouží tak, jak má. Roy se k němu znovu přitiskne. Dech mu je cítit whisky a kouřem a jeho tělo nad Eliotem zakryje světlo hvězd.

9. Smutní a sami

Dívka tančila nočním lesem na písně žabího kvákání, cvrččího vrzání, šelestění větru v listoví a zurčení nedalekého potoka. Tyto zvuky vytvářely šťastné manželství, a tak dívka tančila, obklopena světluškami a můrami.

V mezerách mezi stromy stále viděla oheň, rodinný táborák u srubu, takže byla v bezpečí. Nedělala nic špatného – dodržovala pravidla – takže se nemělo stát, že matka přiběhne a odtáhne ji zpátky, aby seděla u ohně s ní a s otcem. Vrátil se, ale vypadalo to, jako by tam nebyl. Alespoň ne doopravdy. Při večeři se na dívku ani nepodíval, hleděl jen do ohně před sebou a věšel hlavu. Neotevřel ústa, aby z nich vypustil bubliny.

Teď na noc se malý stařík vrátil. Stalo se z toho pravidlo. Odcházel časně vpodvečer, po večeři, se slibem, že se vrátí do západu slunce o půl desáté, nebo přenocuje u svého nového kamaráda. Tentokrát se ale malý stařík vrátil se svým novým kamarádem, který přijel na kole vedle něho.

„To je Roy,“ řekl. „Zůstane na noc.“

Dívce se po malém staříkovi stýskalo, když byl pryč, ale příliš se tím nezabývala. Malý stařík už se na ni nemračil, nechytal ji moc pevně za ruku jako matka; už nevypadal pořád rozzlobeně, a tak mu jeho nepřítomnost odpouštěla. Uvědomila si, že je šťastný, a jak si uvědomila štěstí malého staříka a vzdálenost mezi nimi, která je provází, uvědomila si i vlastní štěstí. Nechyběl jí tolik, aby byla z jeho nepřítomnosti smutná. Na rozdíl od otce, který matku rozesmutňoval, když odešel, který všem chyběl tak, že měli chuť plakat nebo mu křičet do tváře.

Ta můra, pomyslela si dívka a na okamžik přestala tancovat. Kdyby dokázala najít tu můru, tu můru, kterou otec hledá, možná by se vrátil a byl by šťastný, a taky maminka by byla šťastná a pak by všichni mohli být šťastní spolu, ne smutní a sami. Usmála se, hrdá na to, co vymyslela, a otočila se ke světluškám a můrám, které ji oklopovaly, aby se jich zeptala:

„Může mi někdo pomoci?“

Všichni příslušníci hmyzí říše hned zareagovali a sborově se zeptali: „Co můžeme udělat? Chybí ti něco? Co? Co?“

A tak dívka začala mluvit.

10. Každý na svém místě

Doktor Carroll sedí u táborového ohně a hledí na své dvě nohy obuté do vysokých bot. Eliotova matka říká: „Tento týden se to podaří. Nesmíš tomu tak podléhat. Vždyť je to teprve měsíc. Ještě pořád máš zbytek léta. Netrap se.“

Matka vaří v pánvičce nad ohněm fazole v omáčce na barbecue. Plameny olizují dno pánvičky. Doktor Carroll zavrtí hlavou. Vypadá duchem nepřítomný. Na čele a také kolem úst má nové vrásky.

V posledních několika týdnech se to tak děje pravidelně. Eliotův otec se krátce vrací, aby nabral zásoby a odpočinul si. Vypadá sklíčeně a lehce zničeně, stárne Eliotovi před očima. Eliotovi je otce líto, ale zároveň má chuť říct: já jsem ti to říkal. Ale usoudil, že je to moc hrubé. Starý Eliot by to byl řekl, nový Eliot ne.

Nový Eliot je nedávná změna, kterou prožívá, a zásluhu na tom má Roy. Roy ho nějakým způsobem změnil, aniž by se snažil, a pravděpodobně aniž by vůbec chtěl z Eliota udělat někoho nového. Eliot soudí, že se to stává, když člověk potká někoho, s kým může doopravdy komunikovat. Nový Eliot se bude vždycky snažit být příjemný a ne tak znuděný životem. Nebude říkat ošklivá slova rodičům ani sestře. Bude je mít rád a bude pamatovat na jejich potřeby, protože už nemá pocit, že by na tom s těmi svými byl tak špatně.

Roy řekne: „To je tak vždycky?“ Sedí s Eliotem na houpačce na verandě před srubem. Jak se houpou, řetízky houpačky jim nad hlavami skřípou. Je to Royova první návštěva. Eliot se snažil držet ho stranou od rodiny, protože se sice rozhodl, že bude milý, ale pořád se za ně cítí trochu trapně. Také by raději měl Roye jen pro sebe.

To je další věc, která se mezi nimi objevila. Stalo se to před několika týdny. Roy a Eliot se spolu scházeli a vyváděli menší lumpárny. Nastříkali svá jména sprejem na nadjezd; naházeli vajíčka na auto Royových sousedů; omotali toaletním papírem střední školu, kam Roy chodí; pili whisky, až se pozvraceli. Bylo to šílené léto, vlastně nejlepší, jaké Eliot pamatuje, a proto nechce, aby skončilo. Normálně chodí do počítačového tábora nebo jenom sedí před televizí a hraje videohry, dokud znovu nezačne škola. Kromě vandalismu a opíjení si Eliot myslí, že se zamiloval. Něco na ten způsob. Stalo se z nich s Royem něco jako pár, aniž to slovo někdy použili, aniž o tom pověděli někomu jinému.

„Můj otec je jako Sisyfos,“ prohodí Eliot a Roy se na něho nechápavě podívá.

„Cos říkal?“

„Sisyfos,“ zopakuje Eliot. „To byl ten chlapík v bájích, kterého bohové odsoudili k tomu, aby dovalil balvan na horu, jenže když ho dostane na vrchol, balvan se mu vždycky skutálí, takže se s ním musí dřít znovu, pořád dokola. Podle Camuse je ta báje definice lidství. Matka to učí na škole.“

„Aha.“ Roy potřese hlavou. „No jo.“

To no jo je další věc, která se mezi nimi objevila. Roy to poslední dobou říká pokaždé, když Eliotovi nerozumí a nechce se o to ani pokusit. Eliot pak má chuť vrazit Royovi jednu do nosu. Eliot to začal říkat taky, aby zjistil, jestli to Roye vytáčí stejně jako jeho, ale pokaždé, když řekne: „No jo,“ nezdá se, že by to Roye nějak bralo. Prostě mluví dál, aniž by si všímal Eliotových pokusů ho rozčílit.

Na večer přilétly světlušky, v mlze se rozsvěcují a zhasínají. Cvrčci vržou, jak třou nohama o sebe. Sova houká do dálky. Dawn pobíhá mezi stromy, její postava je jen silueta, krátce ozařovaná svitem světlušek, stín v lesích. Eliot ji Royovi pořád ještě nepředstavil a Roy se nezeptal, proč se chová tak zvláštně. Eliot si proto říká, že by to možná měl vysvětlit dřív, než o ní Roy, který jejímu stavu nerozumí, řekne něco ošklivého. Dawn sice Eliota rozčiluje, ale přesto nechce, aby o ní jiní lidé říkali nehezké věci.

„Ona je autistická,“ prohlásí Eliot znenadání, aby předešel Royovým poznámkám. Zapře se o prkna verandy, aby se ještě víc rozhoupali a Roy tak nemohl rychle vystoupit.

Roy ale nevypadá šokovaně, dokonce se ani nezdá, že by ho Dawnino výstřední chování zajímalo. A proč by mělo? říká si Eliot. Samotný Roy řekl Eliotovi o své rodině mnohem ujetější věci. Už první den, nad zmrzlinou na benzínce, Eliotovi pověděl, že bydlí u prarodičů, protože matka je alkoholička a otec bůhví kde. Že by se matka pustila do rvačky s každým ve městě, dokonce i s Royem, když je opilá. Že dědeček byl členem Ku-Klux-Klanu, že našel v jeho šatníku bílý hábit a špičatou čepici. Že u něho babička sedávala v noci před spaním a půl hodiny mu předčítala z Bible, a potom mu řekla, že se narodil z hříchu a měl by se modlit za odpuštění. Eliota to trochu děsí, dokonce se třese, když si představí, jaké to asi je být Roy. Jenom doufá, že Royovo svěřování tajemství nevyžaduje přistoupit na jeho soukromou výstřednost. Na to není připravený.

„Pojďme dovnitř,“ vyzve ho Roy a položí nohy celou plochou chodidel na verandu. Houpačka se náhle zastaví. Roy vstane a Eliot jde do srubu za ním. Už ví, co se bude dít. Je to Royův zlozvyk, začínat si na místech, kde by mohli být přistiženi.

Tady nás nikdo nepřistihne, pomyslí si Eliot. Rodiče jsou venku u tepla ohně, zabraní do svých problémů. Teď je ani nenapadne chodit do srubu. Roy odvede Eliota k lůžku s růžovou prošívanou dekou. Lehnou si spolu a začnou se líbat.

Roy má větší rty než Eliot. Eliotovi připadá, že jeho rty nejsou dost velké. Jsou moc tenké a měkké jako plátky růží. Myslí si, že Royovi by se líbilo, kdyby měl rty větší a hrubší, dokonce rozpraskané. Cítí praskliny v Royových rtech, cítí chuť jeho cigaret. Royovo strniště škrábe Eliota do tváří tak, že z toho šílí. Pak Roy svlékne Eliotovi košili, políbí ho na břicho a rozepne mu šortky. Eliot zavře oči. Rty vytvaruje větu: Někdo mě miluje. Má zvyk vyslovovat věci neslyšně, když chce, aby to, co říká, byla pravda.

Cítí, jak mu šortky sjíždějí dolů. Dech se mu zadrhne v hrdle. Ztrácí se, ztrácí se, ztrácí se. Někde v dálce se rodiče hádají a sestra pobíhá volnou přírodou jako nějaký lesní tvor, jako nymfa. Každý z nich ve svém soukromém prostoru, jako v částech, na které matka rozdělila srub, když přijeli. Každý z nich ve svém místě.

11. Co řekla světluška

„Tak ty hledáš můru,“ zeptala se světluška.

Dívka přikývla. „Hledám,“ odpověděla. „Vlastně je pro otce. Pátrá po ní už déle než měsíc.“

„A jak ta můra vypadá?“ chtěla vědět světluška a přilétla jí před obličej. „Můra jako můra. Ale to je jenom můj názor.“

„Tahle svítí,“ odpověděla. „Oranžovorůžově. Na zádech má hnědozlaté pruhy a taky vyletuje jenom v noci.“

„Hm. Jistě. Počkej chvíli tady.“

Světluška odletěla. Dívka se za ní chvíli dívala, potom ji ztratila mezi jinými nazelenalými tečkami. Povzdechla si, sedla si na zem pod borovici a vzala do ruky několik jehliček pokrytých lepkavou mízou.

„Už jsem zpátky,“ ozvalo se a dívka zvedla hlavu. Světluška si přivedla přítelkyni a obě jí přistály na klíně.

„Vím, koho hledáš,“ řekla ta druhá světluška.

Dívka ucítila, jak jí útrobami zamíchala vlna vzrušení. Po obličeji se jí rozlil žár. „Opravdu?“ zeptala se. „Prosím, musíš mi pomoci, abych ji našla.“

„Jenže tahle můra,“ začala světluška, „je tak trochu samotář. Vím jenom o několika, ale nebaví se ani mezi sebou. Nerozumím jim. Víš, my světlušky se rády bavíme. Máme rády večírky.“ Tiše se uchichtla a dloubla do přítelkyně.

„Udělám cokoli,“ řekla dívka. „Prosím, kéž bude pak otec šťastnější. Pokaždé, když se vrátí, je bledší a hubenější.“

„Hm,“ odvětila světluška. „Zkusím, co zmůžu. Mám spoustu styků. Uvidíme, co z toho vyjde.“

„Děkuju ti,“ vyhrkla dívka. „Ach, děkuju ti, moc ti děkuju.“

Obě světlušky odletěly. Dívka seděla ještě chvíli pod stromem a říkala si, že teď už bude všechno dobré. Celá její rodina bude jednou šťastná.

Pak ji matka a otec začali volat, hlasitě, znovu a znovu. Viděla je, jak se k ní blíží, běží. Matka ji zvedla ze země a řekla: „Já jsem se tak bála, tolik bála.“ Otec něco zabručel a odvedl je obě zpátky ke srubu, kde malý stařík a jeho nový kamarád seděli u táboráku.

„Já už to dál nezvládnu,“ vzdychla matka. „Nedokážu ji udržet na jednom místě. Pořád se někde toulá.“

„Už jenom chvilku,“ prosil otec. „Nemůžu se bez ní vrátit. Přednáším pořád jedno a totéž nekonečnému proudu studentů. Nemůžu se bez ní vrátit.“

Matka přikývla a promnula si spánky. „Já vím. Já vím.“

Pak se malý stařík obrátil na kamaráda. „To je moje sestra. Jmenuje se Dawn. Moc nemluví.“

Kamarád malého staříka se na ni chvíli díval. Vytřeštil oči; usmál se na ni. Kamarád malého staříka řekl: „Tvoje sestra je krásná,“ jako by tomu sám nemohl uvěřit.

12. Tvoje sestra je krásná

Tvoje sestra je krásná.

Tvoje sestra je krásná.

Tvoje sestra je krásná.

Eliot leží na lůžku, hledí do holých trámů srubu, představuje si, jak z jednoho toho trámu visí Roy, s obličejem zmodralým smrtí, a nedokáže vypudit Royova slova z hlavy. Od chvíle, kdy je Roy – pitomec, idiot, šmejd, budižkničemu, zabedněnec, hajzl – před třemi večery vyslovil, je slyší znovu a znovu.

Tvoje sestra je krásná.

A já? říká si Eliot. A co já? Proč nemohl Roy říct totéž o Eliotovi, se kterým se stýká mnohem víc a údajně ho miluje tak, že s ním spí? Měl bych ho zabít, uvažuje Eliot. Měl bych být jako jeden z těch lidí v talk show nebo v románech. Měl bych spáchat zločin z vášně, který by každý pochopil.

Roy se někde venku potlouká s Dawn. Víc než měsíc byl s Eliotem a dokud ho Eliot nepřivedl sám od sebe, ani jednou neprojevil zájem přijít do srubu. Teď, od toho večera, přichází každý den a Eliot si ho schválně nevšímá: odchází, když Roy začne mluvit, hledá příležitosti, jak by z Roye udělal hlupáka, baví se s matkou před Royem o ušlechtilých filozofických záležitostech. Třebaže samotný Eliot nerozumí některým věcem, které matce vycházejí z úst, je s ní dost dlouho, aby předstíral, že ví, o čem mluví; zná dost frází, aby mu to procházelo. Jedno co, říká si, hlavně když ten hajzl odejde, nebo bude litovat.

Eliot si všimne, že všude je zvláštní ticho, ve srubu i venku. Sedne si na lůžku a vyhlédne z okna. Z ohně je hromada popela, která od poslední noci pořád ještě oranžovočerveně žhne. Matku není nikde vidět a ani Roy a Dawn nejsou nikde nablízku. Otec je bůhvíkde.

Eliot vyjde ven a podívá se za srub. Neroste tady nic než plevel a několik zakrslých keřů a mladých stromků. Dojde na kraj lesa, kde začínají pěšiny, a začne si dělat starosti. Dawn. Nebyl v takovém psychickém rozpoložení, aby na ni dal pozor, a matka dokázala, že tohoto úkolu není schopna. Jenom rty vysloví: Sestra je v bezpečí, je za tím stromem a hraje si s housenkou, a jde se o tom přesvědčit.

Dawn za stromem není a na dohled nejsou žádné housenky. Eliot náhle zatne zuby. Slyší odněkud blízko Royův hlas. Nerozumí, co Roy říká, ale slyší, že na někoho mluví tím svým hlasem – hlasem pitomce, idiota, budižkničemu, šmejda a hajzla.

Eliot vykročí za hlasem. Jde po pěšině až tam, kde se zúží a sestoupí do rokle. Je tam potok, kde s Dawn strávili hodiny pozorováním raků. To, jak se voda pohybuje, jak se na světle třpytí a odráží věci kolem sebe, stromy a tváře Eliota a jí samotné, dokáže Dawn uchvátit na celé hodiny. Potok drží na hladině obraz světa. Stromy, mraky a slunce jsou přišpendlené na jeho úzkém, zvlněném krku jako drahokamy. Pod potokem, pod vodou, je jiný svět, plný raků, hadů a ryb ne větších než prsty. Eliota by zajímalo, jestli matka zahrnula něco o potoku do své feministické revize Waldenu. Zajímalo by ho, jestli si všimla stejných věcí, jakých si všímá on.

Royův hlas ztichne a znovu se vynoří, jako nějaký úskok nebo žert, a krátce nato ho Eliot uvidí, jak sedí s Dawn pod stromem. Mluví na ni moc mile. Eliot ten hlas poznává. Hraje si s její rukou, kterou se od něho Dawn neustále snaží odtáhnout. Roy neví, že Dawn nesnáší, když se jí někdo dotýká. Jediné, co strpí, je pevné objetí, a to se potom nechce pustit. Doktor vysvětlil rodině, že je to projev jejího autismu.

Roy se k Dawn nakloní, pokusí se ji políbit a Dawn odtáhne hlavu, vstane a vykročí k potoku. Eliot cítí, jak se mu ruce zatínají v pěsti. Roy vstane a pustí se za Dawn. Stoupne si před ni a ona mu zakvílí do obličeje. Vysoké, pronikavé kvílení Meluzíny. Kvílení smrti, pomyslí si Eliot.

Eliot si uvědomí, že k nim běží, s pěstmi připravenými zabušit do Roye. Uvažuje, jestli to opravdu dokáže, ještě nikdy je nepoužil, alespoň ne takto. Dokážu to? honí se mu hlavou, když se Roy s překvapeným výrazem v obličeji otočí.

Ano, dokáže to.

První úder zasáhne Royovu lícní kost, přímo pod okem. Druhý se mu šikmo odrazí od břicha, takže přinutí Roye zlomit se v pase a prudce vydechnout. V dalším okamžiku Eliot křičí z plných plic: „Táhni! Táhni k čertu! Táhni k čertu!“ Pokaždé, když vykřikne, víc chraptí, ale křičí dál. Roy k němu vzhlédne, s rudou stopou na obličeji. Tmavne už v modřinu, kterou by si Eliot nejraději vyfotil a zarámoval. Rád by si ji pověsil na stěnu a nechal ji tam navždy. Jako připomínku své hlouposti.

Roy řekne: „No jo. Ty podělanej buzíku,“ a začne odcházet, pěšinou zpátky nahoru. Když vystoupí na horní hranu rokle a přejde ji, zmizí Eliotovi z očí a také mu navždy zmizí ze života.

Eliot těžce oddechuje, připravený udeřit Roye znovu. Je trochu překvapený, jak snadno to šlo, že má v sobě místo, v němž se skrývá násilí. Zároveň je sám sebou ohromený. Není si jistý, jestli by se měl svého jednání bát, nebo na ně být pyšný. Není si jistý, jestli má místo pro obojí.

Dawn stojí vedle něho a dívá se mu do tváře. Jednou v životě mlčí a nehýbá se. Plochou dlaně se opakovaně pokouší uhladit záhyby na šortkách. Nejspíš ji rozrušil. Nebo Roy. Nebo oba. Eliot ji vyzve: „Pojď, vrátíme se.“ Nezakřičí na ni, ani jí neškubne zápěstím. A Dawn jde po pěšině za ním, ven z rokle a zpátky do srubu.

13. Ujednání

Pozdě v noci ji něco probudilo. Ťuk, ťuk, ťuk. Něco pořád ťukalo, a tak si na posteli sedla a rozhlédla se. Matka a otec spali na svých lůžkách, malý stařík spal na druhé straně prostěradla, které je oddělovalo. Nikdo z nich neťukal.

Pak to uslyšela znovu a podívala se do okna. Ve čtverci skla se vznášely dvě světlušky a blikáním jí sdělovaly zprávu. Venku. Za pět minut.

Dívka tiše vylezla z lůžka a vklouzla do sandálů. Z úst si vytáhla kousek vlasu. Nakoukla přes cíp prostěradla a chvíli pozorovala malého staříka. Hruď se mu zvedala a klesala pravidelným rytmem spánku. Předtím večer seděli každý ve svém koutku, každý na svém lůžku, a používali světlo svítilny, aby na prostěradlo, jež odděluje jejich pokoje, promítali stínová stvoření. Netopýry, motýly, dokonce i psí hlavu, která uměla otevřít tlamu a zaštěkat. Měla malého staříka moc ráda a litovala, že mu to nemůže říct.

Po špičkách vyšla ze srubu a opatrně za sebou zavřela dveře. Obě světlušky na ni čekaly u doutnajícího ohniště.

„Co se děje?“ zeptala se. „Stalo se něco?“

Světlušky společně přikývly. Jedna z nich hlásila: „Našly jsme tu tvou můru. Tu, na kterou ses ptala. Oranžovorůžová záře, zlatohnědé proužky na křídlech? Našly jsme ji.“

„Ach, moc vám děkuju. Jak se vám můžu odvděčit?“

„Počkej,“ mírnily ji obě světlušky. „Není tady s námi. Budeš muset počkat. Nemohla hned. Jestli tě zajímá náš názor, je to opravdový snob. Ale prý se zastaví zítra večer. Řekly jsme, že jste tady nový inventář a chcete poznat všechny sousedy.“

„To je báječné,“ radovala se dívka. Líbila se jí představa, že je tady inventář, že je součástí přirozeného okolního prostředí.

Slíbila světluškám, že bude další večer čekat u ohně a že tam za ní můžou můru přivést. „To bude otec překvapený!“ řekla světluškám.

Obě pokrčily rameny. „Vždyť je to jenom můra. No vážně! Co je na tom tak zvláštního?“

Nemáte ponětí, chtěla jim říct. Ale jednoduše jim poděkovala a odplížila se zpátky do srubu, aby se vyspala.

14. Proč teď?

Když se doktor Carroll vrátil ze své poslední vycházky, opravdu vypadal, že padne a na místě zemře. Eliot a Dawn zůstávali ve stínech verandy a maličko se houpali, zatímco matka seděla u ohně s otcem a dělala všechno pro to, aby ho uchlácholila. Řekl jí, že můru stále nenašel a je připraven vyrovnat se s možností, že toto léto úplně promrhal, že jeho vzpomínka na něco unikátního, co nikdo jiný nikdy neobjevil, je pravděpodobně falešná.

Eliot usoudil, že bude lepší, když s Dawn zmizí, a tak ji odvedl do srubu, rozsvítil svítilnu a bavil ji stíny ruky vrhanými na prostěradlo, které oddělovalo jejich lůžka. Po chvíli usnuli. Když se Eliot další den ráno probudí, zjistí, že rodiče jsou už venku a připravují nad ohněm snídani.

„Zítra odjíždíme,“ řekne mu otec a dál šlehá vajíčka v míse z nerez oceli.

„Fajn,“ přikývne Eliot a promne si rozespalé oči. Zívne a vezme si od matky nabídnutou sklenici pomerančového džusu. Byla už v městečku a přivezla od Maka trochu čerstvého jídla a pití. Usrkne džus a chvíli ho drží v ústech, vychutnává si ho.

„Na mě určitě čeká spousta práce, až se vrátíme,“ prohodí matka. „Celé léto jsem strávila tábořením a ještě jsem si nic nestihla připravit do školy.“

Eliot pohlédne na Dawn, která sedí na kládě na druhé straně ohně a jí párky. Usměje se a mrkne na ni. Dawn se k jeho úžasu taky usměje a mrkne.

Den uběhne v přípravách na zítřejší odjezd. Nacpou kombík oblečením a kempovacím vybavením a za soumraku se uchýlí k ohni, kde jsou jejich tváře červenožluté a oranžové od plamenů. Všichni čtyři se dívají na sebe navzájem, nebo se dívají na poslední hrnec fazolí, které se vaří nad ohněm. Všichni jsou unavení. Pod očima jim visí nateklé šedé váčky kůže. Eliotovi připadají jako rodina zombií. Chodící mrtvoly. Šedivé tváře, oči zahleděné do dálky, zavřená ústa. Nikdo nemluví.

Krátce poté, co dojedí, se Dawn zvedne ze svého místa a vzdálí se od ohně. Ale ne tak daleko, aby otec a matka neviděli, kam odešla. Nakonec, když ožijí světlušky a vyplní noční vzduch jablečně zelenou září, ji Eliot zahlédne, otcovu můru, jak se točí kolem Dawn, obklopená oranžovorůžovou svatozáří.

„Tati,“ řekne. „Tati, podívej.“ A doktor Carroll se otočí, aby viděl, kam Eliot ukazuje. Z úst mu vyjde zvláštní tichý zvuk. Skoro zakňučení. Těžce se zvedne z klády, na níž se krčil, a klopýtavě vykročí k Dawn a můře.

A je to, pomyslí si Eliot. Proč teď? Proč se rozhodla, že se ukáže po takové době, po vší té bolesti. Proč teď? uvažuje a chce odpovědi, které možná ani neexistují. Tuší, že s tím má něco společného Dawn, tak jako přiměla kobylky, aby se seřadily a skákaly synchronizovaně.

Doktor Carroll vykřikne: „Hlídejte ji očima, nenechte ji zmizet!“ a rozběhne se k autu, aby z kufru vyhrabal síťku a krabičku. Přikluše zpátky s krabičkou z čirého plastu, která má ve víčku průzor a po stranách průduchy. Uvnitř čeká několik větviček a lístků. Otevře víčko, nabere můru a zaklapne krabičku.

Ale to už Dawn kvílí. Doběhne k otci a pokusí se vypáčit mu krabičku z rukou. Co to dělá? Eliot nechápe, proč by něco takového měla dělat? Tluče otce do hrudi a říká – cože? říká: „Ne! Ne! Ne! Nemůžeš ji tak zavřít!“

Co? uvažuje Eliot. Co se to tady stalo?

Matka vstoupí mezi Dawn a manžela a chytí Dawn kolem ramen, aby si ji přitáhla do náruče. Dawn vzlyká, ramena se jí třesou. Nakloní se k matce, aby se nechala obejmout, ale nepřestane plakat přinejmenším patnáct minut. Eliot zůstane u ohně, má strach z toho, co se před ním děje. Neví, co udělat nebo co říct.

Doktor Carroll promluví: „Co se jí stalo? Nemůžu uvěřit, že se pokusila to udělat.“

Eliotova matka řekne: „Nech ji být. Buď tak hodný a nech ji být. Nevidíš, že je rozrušená?“

Doktor Carroll se od nich vzdálí. Krabičku s můrou uvnitř si drží na prsou. Můra stále září. Krabice svítí jako lampión. Úsměv na doktorově tváři Eliotovi přesně říká, co otec třímá. Tahle krabička, říká úsměv Eliotova otce, obsahuje moje mládí.

15. Zpráva

Je už pozdě, tak pozdě, že Eliot na několik hodin usnul a pak se v noci nevysvětlitelně probudil. Nemusí se jít vyčurat, není mu moc horko ani špatně od žaludku. Ale něco není v pořádku. Nutí ho to posadit se a rozhlédnout se po srubu. Rodiče spí ve svých postelích. Ve srubu je ticho, je slyšet jenom jejich dech. Vyleze z postele a pružiny v lůžku znovu zaskřípou, jak z nich přenese svou váhu. Odtáhne cíp prostěradla, které odděluje jeho prostor od pokoje Dawn, a zjistí, že sestra není v posteli. Vůbec není ve srubu.

Eliot naboso vyběhne ven. Tráva je orosená, máčí mu nohy. Nedívá se za srub, k ohni ani na nedaleké pole. Rozběhne se po pěšině k rokli, kde uhodil Roye, a najde tam Dawn, jak stojí u potoka. Nad vodou se vznáší mlha, Dawn stojí v mlze, obklopená rojem světlušek. Se všemi těmi světélky, která kolem ní blikají, vypadá jako lidský vánoční stromeček. Vypadá jako nějaká magická bytost. Jako lesní víla, pomyslí si Eliot.

„Dawn,“ osloví ji, když k ní dojde.

Ale Dawn natáhne ruku a vztyčí jeden prst. Počkej, žádá ho. Okamžik. Počkej.

Eliot se postaví před ni a světlušky najednou spadnou ze vzduchu, jako by dostaly infarkt.

Leží mu u nohou, zhasnuté, a plazí se trávou. Pak, všechny najednou, se znovu rozsvítí a Eliot zjistí, že se seskupily do písmen. V trávě zeleně září slova: Mít rád Eliota.

Eliot zvedne hlavu a zjistí, že Dawnina tvář se leskne slzami.

Cítí, jak i jemu se oči plní slzami. Obejde světlušky, obejme Dawn a pošeptá jí, že ji má taky rád. Chvíli stojí a objímají se, dokud Eliot nevezme Dawn za ruku a neodvede ji zpátky do srubu, než se rodiče probudí.

16. Teď

Když se Carrollovi vrátí z Pensylvánie, snaží se dělat všechno pro to, aby se vrátili k životu, jak jej znali předtím. Eliotův otec se s tajemným exemplářem v ruce pouští do práce na novém výzkumu. Matka začne na podzim znovu učit a vydá esej s názvem: „Žena, příroda a slova“ v časopise zabývajícím se feministickou filozofií.

Dawn chodí v pondělí, ve středu a v pátek do školy. Naučila se říkat: „Jmenuji se Dawn Carrollová, je mi sedmnáct let, děkuji, prosím, sbohem, sbohem, sbohem.“ Sbohem je její oblíbené nové slovo. Občas je zakřičí z plných plic a ono se pak doma vznese ke klenutým stropům, točí se hned na jednu stranu a hned zase na druhou, hledá únikovou cestu, kterou by se dostalo ven z žaláře stěn, podlah a stropů. Nakonec praskne a jeho kousky, mokré a mýdlovité, jí spadnou zpátky na obličej.

Také Eliot se vrátí do školy, na střední školu, kde se naučí hrbit se, nezvedat oči od nohou a co nejvíc se vyhýbat hovoru s jinými lidmi. Začne se oblékat do černého a poslouchat depresivní hudbu – „Tohle má být gothická hudba?“ zeptá se ho matka – ale on její otázku nepoctí odpovědí. Známky se mu zhoršují. „Musí víc pracovat,“ hlásí učitelé. Pan a paní Carrollovi ho pošlou k psycholožce, doktorce Emeryové, která sedí za stolem a moc toho nenamluví. Čeká v dlouhém tichu, než začne mluvit Eliot, a on jakmile jednou začne, těžko se zastavuje.

Eliot jí vypoví všechno, co se v létě stalo. Doktorka Emeryová pokyvuje hlavou a dál se s konverzací nepřetrhne. Poradí mu, aby rodičům řekl to, co cítí, že jim potřebuje říct, a ona se jim pokusí pomoci, aby tomu rozuměli. Ale Eliot není připravený, alespoň ne prozatím, a teď, když řekl někomu jinému, co se stalo, chce chvíli přemýšlet o něčem jiném. O videohrách, o hudbě, televizi, dokonce o škole. O věcech, které jsou uklidňující a jednoduché. Prozatím stačí, že si může promluvit s doktorkou Emeryovou, s někým, kdo je důvěryhodný a chápavý. Prozatím.

Je to první z řady lidí, u nichž Eliot zjistí, že s nimi může doopravdy mluvit. Další přijdou, přátelé a milenci, roztroušení ve zbytku života. Za několik let už ho ani nenapadne, že ho nikdo nechápe. Lehne si do polštářů a bude se dívat na hvězdy z neonového plastu, které si nalepil na strop ve svém bytě, několik ulic od místa, kam chodí na univerzitu, a bude přemýšlet o té noci v rokli u potoka. Bude si pamatovat Dawn ozářenou světluškami, i to, jak se přeskupily do svítících zelených písmen, podobných souhvězdím zářícím nad ním, podobných hvězdám, jaké pozoroval s Royem střechou prorezivělé corvetty. Bude přemýšlet o své sestře a o tom, jak se naučila mluvit jazykem můr, a taky jazykem světlušek a cvrčků. Jak se on naučil jazyk lásky a zrady, jazyk sebenenávisti a nedůvěry. Jak si později uvědomil, o kolik toho sestra ví víc, než kdy věděl on.

Když Eliot pomyslí na vzkaz od Dawn, bude zamilovaný do někoho, kdo jeho lásku opětuje. Ten chlapec, kterého bude milovat, bude spát vedle něho, zatímco Eliot zůstane vzhůru, bude se dívat na hvězdy nad sebou a přemýšlet o vzkazu od Dawn.

Uložila světluškám, aby sestavily z písmen: Mít rád Eliota.

V té době si Eliot vyložil vzkaz od Dawn tak, že ona má ráda jeho, a samozřejmě i to tam je. Ale když o tom přemýšlí teď, v budoucnosti, není si tak jistý. V jejím i tak neohrabaném vzkazu záhadně chybělo „a“ ve slově „ráda“, ale jeho nepřítomnost mohla být z její strany pouze neformálním gestem. Teď se mu honí hlavou, jestli Dawn tu noc neříkala něco úplně jiného. Pochopil její vzkaz, nebo jej pochopil jenom zpola? Říká si, že při překladu se význam vždycky ztratí, alespoň částečně.

Mít rád Eliota, řekla mu písmeny, jež zářila jako zelené uhlíky v trávě.

Teď, v budoucnosti, v této budoucnosti, kterou si před tolika lety představoval, v budoucnosti, ve které bydlí ve vlastním bytě, má vlastní televizi a vlastní knihy, v budoucnosti, ve které chodí na univerzitu a nepřipadá si tak špatný nebo tak divný, jak si o sobě kdysi myslel, v této budoucnosti přemýšlí, jestli mu Dawn náhodou taky neradila.

Mít rád Eliota, řekla mu.

A on to dělá. Ví, jak to má dělat.

Teď to ví.

přeložil Petr Kotrle

Doslov Christophera Barzaka:

Příběhy jsem začal psát už jako malý chlapec. Ještě dřív, než jsem se naučil číst a psát, jsem kreslil obrázky a sešíval je dohromady jako knihy pro rodiče, takže příběhy vyprávím doslova celý život. Nevím, co mě pohání být vypravěčem, ale jsem jím. A s tím se pojí také touha vyprávět příběhy, jež jsou od základu fantastické. Vždy jsem byl přitahován různými zázraky a zvláštnostmi, od mytických stvoření a dobrodružných výprav až ke každodenním kouzlům, která můžete najít i ve všedním životě. Pro mě je psaní nejen uměním, ale i cestou jak vyjádřit víru v život, jenž na tomto světě sdílíme.

„Jazyk můr“ jsem napsal, když mi bylo dvacet čtyři let. Právě jsem se poprvé ve svém životě zamiloval do muže. Předtím jsem měl milostné vztahy pouze se ženami. Byla to pro mě velmi nová, zvláštní a obtížná zkušenost a to v mnoha směrech, často jsem se cítil, jako bych se učil novému druhu jazyka potřebnému k tomu, abych porozuměl dosud neznámé části vlastního života. Také jsem si všiml, jak se někdy členové rodin pokoušejí spolu komunikovat odlišnými jazykovými prostředky, navzdory skutečnosti, že jsou součástí jedné rodiny, a jak si tím dokáží působit velkou bolest, aniž by byli schopni rozeznat vzájemné rozdíly a akceptovat pouze lásku a s její pomocí překonat odlišnosti. A tak se všemi těmito věcmi na mysli jsem napsal „Jazyk můr“ jako pokus najít jazyk, jenž by byl schopen předat tyto zkušenosti čtenářům. Myslím, že je to jedna z nejvznešenějších věcí, které můžeme v životě udělat – pokoušet se spojit a skutečně komunikovat s ostatními, postavit most klenoucí se nad propastí, která odděluje naše individuální životy.

Christopher Barzak (1975 – )

Američan, narozen 21. 7. 1975 ve Warrenu, stát Ohio. Vyrůstal v tamní malé farmářské komunitě nazývané Kinsman. Studium angličtiny v Youngstownu dokončil v roce 2003, během té doby pracoval v místních knihkupectvích a knihovnách. Po ukončení studia vyučoval dva roky angličtinu v Japonsku, dnes učí tvůrčí psaní na univerzitě v Youngstownu. Je vášnivým fotografem. Do žánru vstoupil povídkou A Mad Tea Party (1999) v časopise Lady Churchill’s Rosebud Wristlet. Upozornil na sebe hned následující povídkou Plenty (2001) vydanou na stránkách internetového Strange Horizons. Jeho dosud nejznámější prací je povídka The Language of Moths (2005, č. Jazyk můr-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Stejně jako další tři práce z celkových dvaadvaceti se poprvé objevila v časopise Realms of Fantasy, jenž je tak pro Barzaka nejčastějším odbytištěm. Barzak má bohužel tu smůlu, že píše jemnou fantastiku na okraji žánru a vůbec se nevyhýbá choulostivým tématům, což není zajímavé po komerční stránce, ale o to více to budí pozornost mezi odborníky a náročnějšími čtenáři. V poslední době se zdá, že Barzakova hvězda stoupá, uvidíme, co mu přinese vstup na románové teritorium. První román One for Sorrow (dosud nepublikováno) prodal v roce 2005 a vydán bude v létě roku 2007. Jde o příběh o dospívání patnáctiletého chlapce pronásledovaného spolužákovou smrtí. Během pobytu v Japonsku dokončil svůj druhý román The Love We Share Without Knowing (dosud nepublikováno), jenž je v současnosti posuzován hned několika editory a snad se tedy rovněž brzy dočká vydání. Dal by se označit za magický realismus a pojednává o několika postavách žijících v současném Japonsku. Ať už jde o cizince či rodilé Japonce, jejich životy jsou navzájem propojeny neviditelnými pouty, aniž by o tom sami věděli, jak ostatně sám název románu napovídá. Do hájemství magického realismu spadá rovněž právě vznikající román Yesterday’s Child (dosud nepublikováno), rodinná generační sága z amerického středozápadu, popisující příběh rodiny Lockwoodů od přistěhování na americký kontinent v pozdních létech 18. století až po současnost. Nedávno se Barzak odhodlal sestavit rovněž vlastní sbírku povídek pod předběžným názvem Everything You Need (dosud nepublikováno), snad se i pro ni brzy najde vhodný vydavatel. Ačkoli je Barzak schopným spisovatelem, bude zajímavé sledovat, zda se jeho nekomerční a jistě i nekonvenční tvorba prosadí v tvrdé konkurenci anglo-amerického literárního trhu.

Paul Melko

NEOBDĚLÁVANÁ ZEMĚ

„Neobdělávaná Země“ působí jako civilní příběh díky tomu, že autor čerpá z vlastního dětství a příběh zasadil do důvěrně známého prostředí. To však není jediná věc, v níž tento příběh vyniká. Osobně je pro mě přitažlivý pro svou dvouznačnost, na jedné straně jde o zábavné vyprávění plné dětského pošťuchování, ovšem skrývá se v něm také závažné společenské téma, které lze převést i do reálného světa a o to působí tíživěji. Právě tenhle rozpor dává podle mého názoru povídce silný náboj a je snad také důvodem, proč zaznamenala u čtenářů dobrý ohlas. Paul Mělko patří k nadějné mladé generaci science fiction tvůrců publikujících dnes převážně v magazínu Asimov’s Science Fiction a já opět doufám, že tohle je jen první příběh z mnoha, které v českém překladu otiskne. Pokud se nám z Trochu divných kusů opravdu podaří vybudovat tradiční sérii antologií, pak to bude vždy místo, kde se čtenáři budou moci setkat s novými tvářemi a u těch již známých sledovat jejich postupný vývoj. Uvidíme, co nám přinese budoucnost.

Loď proletěla korunami stromů, roztříštila větve štíhlého akátu a přistála v řece Olentanze přímo na panu Joyceovi, což mně ani Nickovi nevadilo, neboť pan Joyce byl skoro pořád opilý, a vždycky když jsme s Nickem čekali na autobus, házel po Nickovi zápalky.

Nick zvedl hlavu od hromádky plochých kamenů, které házel na hladinu, a potom se zase podíval na zem. Pustila jsem naviják, hodila jsem si vlasy stažené do ohonu přes rameno a dívala jsem se, jak po řece jede patnácticentimetrová vlna. Ve vzduchu létaly třísky a zpod kosmické lodě stoupala pára.

Vypadala jako starý volkswagen brouk. Nátěr byl dokonalý, dokonce nezapomněli ani na trochu rzi na blatnících. Kdybych neviděla kondenzační čáru a neslyšela syčení, které loď vyluzovala, když letěla atmosférou a následně přistála na panu Joyceovi, myslela bych si, že je to nějaké staré auto, které Harry a Egan spustili z kopce pod most Case Road.

Sklouzla jsem po svahu na břeh, kde si Nick shromažďoval svoje kamínky. Šla jsem po břehu proti proudu až do vzdálenosti patnácti metrů od lodě, potom jsem musela blíž k vodě. Boty se mi zabořily do bahna Olentangy. V duchu jsem slyšela matčin křik a na zadku cítila rány jejího manžela Ernieho. Jestli nanosím do přívěsu špínu, dostanou hysterický záchvat.

Olentanga je široká, pomalá řeka. Mohla jsem jít tři kilometry od přívěsů až k přehradě suchou nohou, stačilo skákat z jednoho plochého kamene na druhý. U přepadu lovili sportovní rybáři, kteří tu a tam chytili nějakého candáta. Tady dole u kempu už na nás zbývali jen malí okouni a měsíčníci.

Pod kosmickým volkswagenem syčela voda. Jediný člen jeho posádky, postava zhroucená za řadicí pákou, vypadala jako člověk. Měl normální hlavu a vlasy, vůbec nepřipomínal nějakého mimozemšťana.

Ve vodě vířil kal a zakrýval dno. Zamávala jsem rukama, abych udržela rovnováhu, až se mi konečně podařilo chytit se dveřního rámu Brouka. Na druhé straně jsem spatřila pana Joyce, ležel obličejem nahoru v řece. Loď přece jen nepřistála na něm, trefila se tak blízko toho starého ožralky, že ho omráčila. Neutopil se, protože přistál na zádech na širokém, kluzkém kamenu.

Okno brouka bylo otevřené. Nakoukla jsem dovnitř a ucítila zápach staré koženky. Mimozemský volkswagen neměl chybu. Přepnula jsem zámek a otevřela dveře.

Řidič měl na sobě žlutohnědé volné kalhoty a světle hnědou bundu. Na nohách měl boty od Nike a na kalhotách černý pásek. Na obličeji mu nakřivo visely brýle v kostěných obroučkách, jaké nosil můj skutečný otec, když jsem byla malá.

Zaklonila jsem ho a všimla jsem si, že se mu na jednom místě odchlípla kůže a odhalila červené maso. Takže přece mimozemšťan.

„Co to sakra bylo?“ ozval se shora Harryho hlas. V křoví to zašustilo, jak se Harry s Eganem hrnuli podívat, co se stalo. Harrymu bylo patnáct, o rok víc než mně, ale protože v pátém ročníku propadl, bude na podzim stejný nováček na dalším stupni jako já. Harry o mně rozšířil pár pěkně hnusných pomluv, protože jsem mu minulé léto při hře na fanty dovolila, aby mi sáhl na prsa. To ovšem nebyl jediný důvod, proč jsem ho nesnášela. Rozhodně jsem nechtěla, aby našel mimozemšťana. Harry jednou donutil tři mladší děti, aby do betonového pilíře vyhloubily díru. Vyhrožoval jim, že je zmlátí, když pro něj nebudou celý ten den tahat kamení. Donutil je to udělat. Harry beze studu využil kohokoli. Rozhodla jsem se, že mimozemšťanovi pomůžu, aspoň do doby, než se o sebe dokáže postarat sám. Možná bych mu mohla pomoct i s jeho misí. Nic zajímavějšího se během tohohle léta zatím nestalo, a nechtěla jsem Harrymu dovolit, aby mi to zkazil.

„Vstávej,“ řekla jsem a zatahala mimozemšťana za ruku. „Musíme odsud vypadnout.“ Nechtěla jsem, aby ho sebrali kvůli autonehodě. Potřeboval se schovat na bezpečném místě, než budeme moct všechno vyřešit a dostat ho zpátky na mateřskou loď.

Zasténal, ale pohnul se. Šel s očima napůl otevřenýma, pod nohama mu šplouchala voda, v jednu chvíli málem upadl, ale opřel se o mě a podařilo se nám vzdálit se od lodě.

Nick nás chvíli sledoval a potom se vrátil ke svým kamínkům. Byly to placáky tak akorát k házení na hladinu, ale Nick je nikdy neházel, jenom je sbíral. Jednou mě požádal, abych jeden hodila. Vykreslil krásných patnáct oblouků, než se potopil na dno Olentangy. Jenže když Nickovi došlo, že o kámen přišel, rozzlobil se. Musela jsem se brodit řekou a hledat kámen co nejpodobnější originálu. Teď už jsme je tedy neházeli. Nick si z nich jenom dělal hromádky.

Vytáhla jsem mimozemšťana na břeh a nechala ho klesnout na blátivý písek. Z druhého břehu jsem zaslechla hlasy. Harry už byl za stromy. Mezi nízkými javory a zelení jsem viděla jeho červenobílou školní bundu.

„Nicku, pomoz mi s ním nahoru,“ poprosila jsem.

Nick se na mě nepodíval, ale věděla jsem, že mě slyšel. Ernieho dokázal oblafnout, já jsem ho však znala příliš dobře. Kopla jsem ho nohou v mokré tenisce do zadku.

Něco zamručel. „Pomoz mi,“ opakovala jsem.

Společně jsme mimozemšťana vykutáleli po mírném svahu a potom přes vrchol na druhou stranu. Když hladina řeky stoupla, přelila se přes malý poloostrov, kde jsem ráda rybařila. Na druhé straně svahu stály blátivé kaluže, v nichž žilo několik raků.

„Co to sakra je!“

Harry se brodil řekou k autu.

Zvedla jsem prut a nahodila.

Harry obešel kosmickou loď, zatímco Egan seděl na břehu a házel jí na střechu kameny. Harry se podíval na přední sedadlo. Sáhl dovnitř a dotkl se prsty volantu: krev.

Rozhlédl se a spatřil mě.

„Co se stalo, Priscillo? Joyce sjel s autem do řeky?“

„Nemám páru, Hairy.“ Věděl, že jsem mu řekla posměšnou přezdívkou a ne jménem, přestože jsem ji vyslovila stejně. Když mě tehdy pomlouval, postarala jsem se, aby všichni věděli, co si o něm myslím. Egan popotáhl.

„Auta nepadají z nebe, Cillo,“ prohodil a popošel o krok ke mně.

Navíjela jsem vlasec a mlčela.

„Kde je řidič?“ zeptal se Harry a udělal další krok.

„Netuším, Hairy,“ opakovala jsem a nahodila směrem k němu. Červenobílý splávek šplouchl do vody jen pár metrů od něj a Harry sebou trhl. Po tom dobrodružství s prsama se pokusil rozšířit svoje území dál po proudu řeky. Zasáhla jsem ho háčkem do tváře přímo pod okem. Na místě, odkud jsem háček vyškubla, měl ještě pořád zkrabatělou růžovou jizvu.

„Trhni si, Cillo,“ odsekl.

„Neříkej dvakrát, Hairy,“ odpověděla jsem. Odplížil se zpátky na břeh a potom se i s kumpánem vytratil mezi stromy.

Mimozemšťan se posadil. Uhladil si kůži a přiložil ji zpátky na místo, takže nebylo ani poznat, kde se porušila. Široce se usmál a kdybych neviděla tu červenou tvář, klidně bych uvěřila, že je to nějaký šeredný chlápek, který sjel s volkswagenem do Olentangy.

Ještě několik detailů naznačovalo, že je mimozemského původu. Obličej pod tvářemi měl hrbolatý a jeho krk byl nahoře tlustší než dole. Vypadal však dostatečně lidsky a kdybyste ho potkali na ulici, prostě byste si řekli, že je ošklivý.

„Děkuju ti, chlapče.“

„To si nechte pro galaktickou radu,“ odpověděla jsem. „Vím, co jste zač.“

„Co máš na mysli, mladíku?“ zeptal se.

„Jsem holka, troubo. Pozemšťan by to poznal.“

Svěsil ramena.

„Aha.“

„Jo. Můžete to klidně vyklopit. Jste tu kvůli prvnímu kontaktu?“

„Ne. Jsem na Zemi ilegálně.“

Ušetřila jsem si poznámky. Kdybych to vykládala u večeře, matka by vyprskla mléko nosem, potom by Erniemu zaskočil řízek a nakonec by se rozesmál Nick, protože když se ostatní smějou, Nick se směje taky.

„Takže nebude žádné ‚doveď mě k vašemu vůdci‘?“

„Ne, potřebuji mluvit s vašimi vědci. Potřebuji změnit…“ Zadíval se mi přes rameno. Nejdřív jsem se lekla, že se Harry připlížil zpátky a špehuje, ale šlo jen o Nicka. Skládal si svoje kamínky kousek od povadlého jilmu, který zakořenil na poloostrově.

„Hej. Změnit co?“

„On je… on je… porouchaný?“

Chvíli jsem na něj civěla, než mi došlo, co myslí. „Jo, Nick je trochu pomalej. Co má být?“

„Věděl jsem, že… Jen jsem nikdy…“

„Vy u vás nemáte retardované mimozemšťany?“ Přestával mě bavit. Myslela jsem si, že reprezentant vyspělejší civilizace bude vědět, jak se chovat k někomu, jako je Nick. Byla jsem zvyklá, že Harry a jeho kamarádi si z něj dělají legraci, ale od mimozemšťanů jsem asi očekávala něco víc.

„Ne, samozřejmě že ne. Omlouvám se…“

Nick mimozemšťanovi nevěnoval moc pozornosti. Ale mimozemšťan byl z Nicka úplně vedle. Luskla jsem prsty.

„Tak co tady děláte? Potřebujete mluvit s pozemskými vědci. Chcete nás varovat před supernovou? Pomoct nám zastavit válku? Nebo co?“

„Ne, nic takového. Musím změnit směr, kterým se ubírá pozemský výzkum.“

„Vezete nám supermoderní přístroje, které nám pomůžou získat studenou fúzi, nanotechnologii, kvantové počítače?“ Můj skutečný otec mi dal za uplynulých deset let jediný dárek, ale byl to nejlepší dárek na světě – předplatné Discovery. Poslední tři roky jsem si ho platila sama, pořád jsem ho však brala jako tátův dárek. Nebýt jeho, toho zatraceného flákače, nikdy bych se nedostala do školy, která je pro mě jako dělaná.

„Přesně od toho musíte upustit!“

„Co jste vlastně zač?“

„Jsem… učitel.“

Ohlédla jsem se na brouka. „Sestřelili vás?“

„Ano.“

„Letectvo? NATO?“

„Ne… farmáři.“

„Farmáři.“ Posadila jsem se na paty. Představila jsem si Huberta Erskina, jak bezhlavě pálí po autu vznášejícím se nad jeho poli se sojovými boby. „Asi si to slovo s něčím pletete. Určitě farmáři?“

„Ano. Ochránci Země.“

„Aha,“ pravila jsem. Můj mimozemšťan musel prorazit blokádu, aby se sem dostal. To už bylo zajímavější, ale pořád trochu nepřesvědčivé. Měla jsem chuť strčit ho zpátky do auta a nechat Harryho, ať si ho najde. „Co přesně tedy chcete na Zemi zařídit?“

„Potřebuji napsat anonymní dopisy hlavním vědcům a položit jim otázky, které nasměrují jejich myšlenky k důležitým oblastem.“

Prohlédla jsem si ho od hlavy k patě. Léto moc neutíkalo a každé rozptýlení se hodilo.

„Asi budete potřebovat nějaké místo, kde byste se mohl schovat.“

„Ano. A známky.“

Společnost Mingo Concrete měla necelé dva kilometry od kempu továrnu. Malou továrnu na výrobu dvoumetrových, do sebe zapadajících skruží.

Před nějakou dobou, kterou si místní děti už nepamatují, někdo z továrny ukradl výztužný válec z ocelových prutů. Odvalili ho z areálu do lesa; na to museli mít poměrně dost odvahy. V lese ho postavili a pomocí kusů překližky a umělé hmoty vybudovali dvouposchoďovou pevnost. Ty děti už dávno vyrostly, odešly na vysokou školu a pevnost zarostla trnitými keři, takže se už skoro nedala najít.

Teď patřila mně a Nickovi. Možná o ní věděly i jiné děti, ale nikdy jsem tam nikoho nepotkala. Našli jsme ji, když jsem poprvé dostala skautskou sekeru, o kterou jsem si napsala; stála dvanáct dolarů, neboli polovinu léta strávenou ve stánku s limonádou, sekáním trávy s Nickem (musela jsem ho hlídat) a venčením psů. Na objednávce jsem použila Nickovo jméno, protože sekera byla určená pro chlapecké skauty a nebyla jsem si jistá, jestli si ji může objednat holka. Když zásilka přišla, chtěli jsme co nejdřív něco useknout, cokoli, a tak jsme vyrazili do lesa.

Našli jsme javor s kmenem o průměru asi tak osm centimetrů a pustili jsme se do práce. Bylo to těžší, než jsme čekali, a prosekali jsme se jen do čtvrtiny, než jsme to vzdali. Rozhodli jsme se najít něco jednoduššího. Vybrali jsme si trnité křoví a začali v něm prosekávat cestu. Naneštěstí byly keře stejně houževnaté jako javor, větve z nich nemínily poslušně odpadávat a raději se zahnutými trny držely jedna druhé.

Když jsme porazili několik keřů a odtáhli jejich těla, zahlédla jsem obrys pevnosti. Najednou jsme získali cíl. Práce nám šla lépe od ruky.

Pevnost byla rezavá a plná plísně, ale okamžitě jsme po ní zatoužili. Byla už dlouho opuštěná.

Vyházeli jsme oranžový plyšový koberec, provlhlé Playboye, láhve od piva a přetvořili pevnost v náš úkryt, v němž nemohlo chybět rádio na baterky, doma vyrobený teleskop a umělohmotné příbory z KFC.

Mimozemšťanovi pevnost také vyhovovala. Dali jsme mu papír, pero, obálky a roličku známek, kterou jsem ukradla z Ernieho nočního stolku. Půjčili jsme mu spacák, aby měl kde spát. Spal ve spodním patře, kde byla větší tma, a v tom menším horním psal.

Každý den napsal sevřeným písmem do žlutého bloku dlouhé dopisy. My jsme je pak nosili do naší poštovní schránky, aby je pošta vyzvedla.

Napsal jich spoustu. Do Massachussetského technologického institutu, Caltechu, Harvardu a Princetonu. Museli jsme sehnat obálky pro leteckou poštu na dopisy do Cambridge a Tokijské univerzity.

Když nepsal, povídal si se mnou. S Nickem nikdy nemluvil. Řekl mi, že se jmenuje Bert. Líbily se mu staré televizní seriály, zvláště Dallas, který používal jako výukovou pomůcku pro ilustraci neschopnosti různých společenských tříd dohodnout se na jednotném postupu. Pocházel ze známé rodiny s dlouhou historií. Měl rád teplejší počasí. Nesouhlasil s farmáři.

„Proč tě farmáři sestřelili?“

„Země je zakázaná planeta.“

„Zakázaná planeta? To nám nikdo neřekl.“

„Je to jedna z nevyužívaných planet této části Galaxie.“

„Jinak řečeno ignorujete nás.“

„Ale kdepak,“ odpověděl Bert. „Neignorujeme vás. Kde jsem se podle tebe asi naučil anglicky? Je to náš společný jazyk.“

„Angličtina se používá v celé Galaxii?“ Paní Mooreovou, moji učitelku slohu, by to jistě překvapilo.

„Jen v malé části. Jste pro nás zdrojem spousty komodit.“

„Piva? Krav? Žen?“ Co lidé mají a mimozemšťané ne? „Humor. Musí to být humor.“

Bert mi věnoval bezvýrazný pohled. Olízl svým až moc tenkým jazykem obálku a podal mi ji. „Do zítřejší pošty, prosím.“

Podala jsem dopis Nickovi a Bert se přikrčil, jako kdyby ho bolelo, že na věc, které se předtím dotkl, sáhl někdo porouchaný. Nikdy se na Nicka nedíval, nemluvil s ním, nevěnoval mu ani zdvořilý pozdrav.

„Vy tam u vás nemáte žádné pomalejší lidi?“

Zavrtěl hlavou.

„Mimozemská společnost musí být úžasná.“

Zdálo se, že odhalil můj sarkasmus. „Tak to není. Máme své problémy. Proto tu jsem.“

„Jaké problémy byste asi tak mohli mít?“ Představila jsem si svět, kde by Nick byl normální.

Ještě nikdy jsem neviděla Berta tak rozrušeného. „Jsme všichni stejní! Máme všechno, co potřebujeme, a na našem přežití nikomu nezáleží. Nemáme se proč dál rozvíjet, proč tvořit. Jsme stejně mrtví jako on,“ ukázal na Nicka.

„Jdi do prdele!“ zařvala jsem. „Nick je živý. Možná bys byl raději, aby byl mrtvý, ale je živý!“

Zamrkal na mě a potom sklopil pohled. „Omlouvám se.“

„Jasně, uvidíme se zítra.“ Lidé reagovali na Nicka různě, ale mimozemšťan předvedl zase něco nového.

Když se Ernie nastěhoval za mámou do přívěsu, nikdy Nicka neoslovoval jménem. Ne že by si ho nevšímal, bral ho prostě jako takovou hračku. Natáhl ruku a vyzval ho: „Plácni mě.“ Když se o to Nick pokusil, Ernie rukou ucukl. Nick se pokaždé zasmál, dokud Ernie neřekl: „A teď ty natáhni ruku.“ Nick nebyl dost hbitý, aby před rychlým útokem ucukl. Pousmál se, podíval se na mě a mnul si ruku. „Natáhni ji,“ poručil Ernie znovu, a pak jsem je musela nějak vyrušit.

„Hele, Ernie, myslím, že právě běží NASCAR,“ nebo „Nicku, není to školní autobus?“ nebo „Chcete ještě jednu colu?“ Nechtěla jsem ani pomyslet, co se děje, když tam zrovna nejsem.

Uplynul týden, během něhož jsem poslala asi tucet dopisů, a pak se objevili farmáři. Člověk by si myslel, že jsou to pojišťovací agenti nebo svědkové Jehovovi, ale já jsem věděla, na co si mám dávat pozor. Na tvářích měli hrboly na stejných místech jako Bert, a jejich krky byly nahoře příliš široké.

Vycházela jsem zrovna po černých, zrezlých kovových schůdcích z přívěsu, když jsem zaslechla, jak Harry říká: „To je ona, támhle.“ Oba farmáři na mě upřeli zrak a já jsem ztuhla jako socha. Začala jsem Harryho nenávidět ještě víc, ačkoli jsem si myslela, že už to není možné.

„Jestli jsme to dobře pochopili, viděla jsi v řece přistát auto,“ pravil jeden z nich.

„Ne.“ Štěrk na příjezdové cestě se mi zarýval přes podrážky do chodidel.

„Ano, viděla,“ ozval se Harry.

„Ne.“

„Hledáme řidiče,“ řekl první mimozemšťan.

„Potřebujeme se ho na něco zeptat,“ dodal druhý.

„Nebo jí,“ odpověděla jsem. „Mohla to být ženská. Ty jsou nejhorší řidičky.“ Upřeli na mě prázdné pohledy. Neměli žádný smysl pro humor, stejně jako Bert.

„Moc nás zajímá, co jsi viděla.“

„Nic,“ opáčila jsem, ale pořád se blížili.

„Mohla by sis s námi promluvit v našem autě?“ Druhý mě vzal za ruku. „Nabízíme peněžitou odměnu.“

V ten okamžik z přívěsu nemotorně vydupal Nick a já jsem se mimozemšťanovi vysmekla. „To je můj bratr Nick. Už jste se s ním setkali?“ Postrčila jsem bratra proti nim a Nick jednoho objal kolem hlavy. Jakmile zjistili, že mají co do činění s porouchaným člověkem, přestalo se jim to líbit. Nedokázali rozeznat dívku od chlapce, ale retardovaného člověka poznali okamžitě.

„Omluvte nás,“ řekli a vypadli.

Dívali jsme se s Nickem, jak nasedají do auta a odjíždějí po cestě. Ukázala jsem Harrymu zvednutý prostředníček.

„Vím, že o tom něco víš, Cillo.“

„To je taky jediné, co se dozvíš, prasečí hlavo.“

Odloudal se.

Ještě ten den si farmáři najali Bubbu, aby auto odtáhl. Sledovali jsme je z lesa. Bubba přijel s malým náklaďákem, tím s nakloněnou plošinou. Farmáři mu asi neřekli, o co přesně půjde, protože když spatřil volkswagen uprostřed řeky, začal klít. Brodil se řekou a celou dobu klel.

Harry a Egan se dívali z druhého břehu. Harry sledoval farmáře. Napadlo mě, jestli si všiml jejich divných krků a příliš vysoko položených lícních kostí? Nejspíš ne. Harryho zajímala na lidech jen jejich slabá místa, nic jiného.

Vlastně to nebyla tak docela pravda. Jednou jsme společně pracovali na školním projektu – Harry, já a skupina dalších lidí. Bylo to v šestém ročníku. Šli jsme na Americkou zemědělskou správu a koukali jejich elektronovým mikroskopem na výtrusy. Několikrát jsme šli do lesa hledat vzorky a Harry našel ty nejlepší kapradě, dlouhé, klenuté rostliny připomínající pera nebo zelený oheň. Jemně a opatrně otíral spodní strany sběrnou nádobou, když jsem se najednou objevila já. Otočil se, spatřil mě, ušklíbl se, zavřel nádobu víčkem a hodil ji po mně. Hodil tak prudce, že jsem měla co dělat, abych ji neupustila. Předstíral, že je mu sbírání ukradené, ale já jsem viděla, jak pečlivě postupoval.

Stalo se to dávno, ještě před tím incidentem s prsama. Harry se od té doby změnil. Sledovala jsem ho, jak se dívá na farmáře a přemýšlí.

Byl u toho i pan Joyce, otravoval farmáře vyprávěním, jak ho od doby, kdy na něj spadl volkswagen, bolí záda. Za to ale vesmírná loď nemohla – kdyby se nenaléval laciným vínem, nebolela by ho záda ani nic jiného.

„Přišli si pro tebe farmáři. A odtáhli tvou loď.“

Bert přikývl. „Věděl jsem, že přijdou. Ale řekl bych, že tady jsem v bezpečí.“

„Taky nemají rádi retardy.“

„Nemusíš být tak krutá. Věděl jsem, že je to možné ve vztahu k cizincům, ale ne k členům vlastní rodiny.“

„Je to můj bratr, můžu si s ním dělat co chci.“ Nick byl dole a sbíral si své kamínky. Přinesl si k řece plné kapsy.

Bert se zamračil a potom se vrátil k psaní posledního dopisu.

„Co to píšeš?“ Zeptala jsem se už dřív, ale nechtěl mi to ukázat.

„Dopis doktorovi Robertu Cutterovi z Vanderbiltovy univerzity.“

„Co mu píšeš?“

Nejdřív neodpověděl. „Pokládám mu otázky, které mu pomůžou rozšířit výzkum do důležitých oblastí.“

„Do jakých oblastí?“

„To ti nemůžu vysvětlit.“

„Píšeš doktorovi Cutterovi pěkně dlouhý dopis. Proč to nemůžeš vysvětlit mně?“

Bert mlčel.

„Co je špatné na směru, kterým se ubíráme? Roboti, počítače, nanotechnologie. Co je na tom špatného?“

„My jsme rozvojem těchto oblastí už prošli,“ pravil Bert. „Potřebujeme teď rozvíjet jiné.“

„Jaké jiné?“

Bert složil papíry do obálky, zalepil ji a podal mi ji.

„Pocházím z rodiny, která drží velmi pevně pospolu. Máme dlouhou historii a jsme známi svým učením,“ spustil. „Když jsem byl mladý, přišel jsem o otce. To se u nás nestává moc často. Žijeme dlouho, naše životy jsou díky technologii delší a bezpečnější. Měli jsme spolu žít dlouho, syn, otec, otcův otec a další generace. Tak to u nás chodí.

Ještě jsem studoval, když generační řetězec narušila nehoda. Nedošlo k určitým rituálům. Určité věci se kvůli jeho smrti neudály. Naše kultura je založena na rituálech víc než vaše.“

„Myslíš jako ukončení studia?“ V červnu jsme měli ve škole malou slavnost pro absolventy prvního stupně. Hrála hudba a museli jsme jít v řadě dvojitým polovičním krokem místo normálního kroku.

„Ano. Každý den je takový. Dědové se snažili otce nahradit, ale přesto jsem silně pociťoval jeho nepřítomnost. Každý otec je mostem spojujícím s minulostí. Můj článek byl přerušen.

Přišel jsem sem, abych… našel pomoc.“

Nechápavě jsem se podívala na dopis ve svých rukou. „Žádná pomoc neexistuje.“

Podíval se na mě ohnivým, skelným pohledem. „Ale ano, vím, že existuje naděje, a je tady, na téhle úrodné planetě, která leží ladem.“ Vytáhl blok a začal psát nový dopis.

„Jdeme, Nicku,“ řekla jsem.

Bert tolik věřil lidské technologii. Věřil, že dokážeme vyřešit smrt jeho otce. Ale my jsme smrt vyřešit nedokázali. Máma nás občas vzala do kostela, ale věděla jsem, že to jsou jenom kecy. Který bůh by mohl dovolit, aby se narodil někdo jako Nick? Takového boha jsem uctívat nechtěla.

Minuli jsme strom, který jsme se kdysi pokusili pokácet. Byl hnědý, mrtvý. Porušili jsme kmen natolik, že jsme ho zabili – stál jako jediný bez listů mezi bující smaragdovou zelení. Nick vtiskl ruku do šedé tlamy, kterou jsme do kmene vysekali.

Plácla jsem dopisem do dlaně. Jak bychom mohli Bertovi pomoct? Co jsme podle něj mohli pro jeho otce udělat?

Na půlce cesty do přívěsu jsem dopis otevřela. Byla jsem do čtení tak zabraná, že jsem si nevšimla Harryho.

„Co to sakra je?“

Stála jsem na žebříku vedoucím do horního patra pevnosti. Bert na mě upřel prázdný pohled. Musela jsem se sem prodrat šípkovými keři a do stehna se mi přes rifle zabodl velký trn. Nevšímala jsem si toho a mávala dopisem Bertovi před obličejem.

„To je moje soukromá korespondence s vedoucími vědci vašeho světa.“

Nemohla jsem ani promluvit, jak jsem byla naštvaná. Nakonec jsem si dopis přidržela před očima a četla: „‚Zdvořile se táži, jak je možné měřit rozměr projevů ducha na základě hustoty ganglionů v kůře? Psí přízrak je menší než lidský. Záleží to na rozměrech mozku? Je závislost lineární? Souvisí s jiným parametrem, např. sexuální odvahou nebo empatickým kvocientem? Podívejte se na přiloženou tabulku dat.‘ Co to sakra je? Co podle tebe vědci udělají s takovými blbostmi?“

„Doufám, že se mi podaří nasměrovat jejich myšlenky k oblastem plodného výzkumu.“

„Byl bys raději, kdyby místo počítačů zkoumali duchy?“

„My už počítače máme.“

„A co medicína?“

Bert odvrátil pohled. „Ta na nás nemá žádný vliv.“

„Tak si dělejte vlastní výzkum! Nechte nás být! Proč nás chcete využívat na takové pitomosti? Nijak nám to nepomůže.“

„My výzkum provozovat nemůžeme. Jsme… neproduktivní, ale vaše planeta není svázaná naší kulturou a rituály. Máme rozvinutou medicínu. Máme nanotechnologii. Nejsou u nás nemoci ani… retardace. A platíme za to stagnací. Vy jste divocí, živí. Nic vás nesvazuje, vaše mysli neovlivňují žádná tisíciletí civilizace.

Když někdo z nás něco potřebuje, řekne si o to a dostane to od strojů, které se starají o nás i samy o sebe. Když vy něco chcete, musíte si to vybudovat. Vy jste aktivní, zatímco my stagnujeme. Máte…“

Nick si přestal hrát s kamínky. Tiše zaúpěl a vykoukl ze dveří. Když se za mnou řítil k pevnosti, poškrábal ho trn na obličeji.

Za keři se pohnula něčí silueta.

„Cillo… já vím, že tam jsi.“

Řekla jsem Bertovi, ať se schová. Na Harryho jsem křikla: „Táhni do hajzlu, ty hromádko kozích zvratků!“

„Co to tam schováváš?“ zapěl.

„Tvůj penis, ale byl tak malý, že mi zapadl do náprstku.“

Harry se s Eganem plazil po břiše k pevnosti. „Dostali jsme tě, Cillo. Už toho svého přítele nemůžeš dál schovávat.“ Zlomyslně se šklebil.

„Vypadni, Hairy,“ křikla jsem a rozhlédla se. Nemohla jsem utéct, aniž bych tu nechala Nicka a Berta. Na Bertovi už mi nezáleželo, ale Nicka jsem jim nechtěla nechat napospas. Skrz keře se nedalo snadno uniknout, jedině cestou, kterou se blížil Harry.

„Nech nás na pokoji, mladíku,“ ozval se Bert.

„Řekla jsem ti, ať se schováš, pitomče!“ okřikla jsem ho.

„To je ten řidič?“ zeptal se Harry. „Proč ho tam schováváš?“ Už byl skoro na místě, kde se mohl postavit.

„Je to mimozemský spiritualista,“ odpověděla jsem.

„Jasně. Mně je to fuk. Ti chlapi mi řekli, že nám dají sto babek, když ho přivedeme.“

„Do stovky ani neumíš počítat.“

„Ještě slovo, Cillo,“ pravil Harry, vstal a vytáhl z opasku nůž.

Nick nebo možná Bert za mnou naříkal.

Něco mi prosvištělo kolem hlavy a Harry vyjekl. Upustil nůž a sáhl si na čelo, kde se mu objevil rudý šrám. Vyletěl další kámen a Harry se skrčil.

„Au!“

Zrovna když jsem se otočila, Nick hodil na Harryho další kámen. Ostrý okraj ho zasáhl do zápěstí a Harry zaječel jako děcko. Otočil se a vrhl se na Egana ve snaze uhnout před kameny.

Nick hodil kámen i po Eganovi a zasáhl ho do koutku oka. Egan si zakryl obličej rukama a začal se plazit pryč stejnou cestou, jakou přišel. Oba zmizeli mezi křovím a jakmile mohli vstát, dali se do běhu.

Nick házel tak dlouho, dokud jsem mu hromádku kamenů neodkopla.

Zařvala jsem na něj: „To jsou kameny na házení do vody, ty magore!“ Potom jsem se vrhla do křoví a bez ohledu na pichlavé trny jsem utíkala k přívěsu.

Ernie a máma spolu spali na rozkládací posteli v obýváku. Já a Nick jsme leželi vzadu v ložnici. Nad dveřmi do našeho pokoje byl malý úložný výklenek, kam se dalo dosáhnout z horní postele palandy. Vyhodila jsem krabici se starými hrami na podlahu, nahrbila ramena a vlezla si do výklenku.

Kašlu na Hairyho, kašlu na Berta a kašlu na Nicka, říkala jsem si a zabořila jsem bradu do kolen. Kašlu na ty zatracené farmáře. A kašlu na to, že jsem věřila… čemu?

Na kmotřičku vílu. Musela jsem se spolehnout sama na sebe. Stejně jako celá Země. Byli jsme jako nějaký amazonský deštný prales, ze kterého se těží cenná technologie. Amazonský myšlenkový prales. A oni chtěli, abychom se pustili do výzkumu duchů.

Žili jako bohové na místě, kde by se Nick nikdy nenarodil. Pak přišli sem a rozhodli se, že bychom měli studovat duchy místo medicíny, která by nám dokázala pomoct.

Nebyla jsem ve svém úkrytu o nic spokojenější. Jenom jsem se ještě víc rozzlobila. Slezla jsem a šla dozadu za přívěs k železnici. Každou noc ve dvě hodiny tudy jel do Columbu nákladní vlak. Dokázala jsem to zaspat a ani sebou neškubnout. Na Bertově planetě nejspíš žádné hlučné vlaky nemají.

Šlapala jsem po pražcích, až jsem konečně došla k mostu. Železné trámy a betonové sloupy byly posprejované všude, kam dosáhly lidské ruce. Ve stínu pilíře seděli dole u řeky Harry s Eganem.

Harry měl na čelo přitisknutý kapesník.

Pověsila jsem se rukama na mostní podpěru, spustila jsem se dolů a přistála přímo mezi nimi.

„Co tu sakra chceš?“

„Dali vám ti chlapi jejich číslo?“

Harry se na mě podíval a pak řekl: „Jo. A co jako?“

„Dej mi ho.“

„Ne.“

Zvedla jsem kámen a připravila se ho hodit. Nick udělal to samé – ohrožoval někoho kameny – a já jsem ho okřikla. Cítila jsem se hnusně. Kámen mi vyklouzl z ruky, otočila jsem se a šla pryč. Musela jsem najít Nicka, omluvit se mu a dovést ho domů na večeři.

„Počkej,“ zastavil mě Harry. „Na co ho chceš? Ten chlap má cenu sto babek.“

„Rozdělím se s vámi.“

Harry se na mě ještě chvíli díval a potom kývl na Egana. Egan mi podal kartičku s ručně napsaným číslem.

Zavolali jsme jim z obchodu s rybářskými potřebami.

Egan musel jít na večeři, ale Harry zůstal se mnou, dokud farmáři nedorazili. Černý lincoln vjel do kempu a za ním se zvedal oblak bílého prachu.

„Máte informace o řidiči?“ zeptal se jeden z nich Harryho.

„Já mám,“ odpověděla jsem za něj. „Můžu vám ho vydat.“

„Kde je, chlapče?“ zeptal se.

„Jsem holka, blbče.“

„Jistě.“

„Pojďte,“ vyzvala jsem je a pak jsme je vedli do lesa u betonárky. Nechtělo se jim plazit se pod trním, jejich těla byla ztuhlá a nemohla se ohnout, ale nakonec padli na břicha a vyváleli si černé obleky v prachu. Nick a Bert stáli před pevností a oba nás sledovali stejným prázdným pohledem.

„Jsou tu farmáři,“ oznámila jsem.

Bert kývl.

Farmáři vstali, ani je nenapadlo se očistit, a zadívali se na Berta. Jeden na něj kývl. Bert udělal krok kupředu jako ryba na háčku. Farmáři se otočili k odchodu.

„Počkat,“ řekla jsem.

„Ano?“

„Slíbili jste nám odměnu.“

Jeden z farmářů vytáhl peněženku a podal mi novou stodolarovku.

„Ne. Chci víc.“

Mimozemšťan se zarazil. Bert se na mě podíval.

„Děvče, dohodli jsme se na…“

„Dohodli jste se s ním,“ kývla jsem na Harryho. „Ale já vím, co jste zač.“

Mlčeli.

„Vím, co je on zač. Vím, co s námi děláte.“

„Dej jí dvě stovky,“ pravil ten druhý.

„Ne,“ pronesla jsem. „Vím, že jste farmáři. Vím, že náš svět je neobdělávané pole.“

Zůstali na mě koukat, ale Bert se maličko usmíval.

„Znám vaše tajemství, a moje mlčení bude drahé. Co z toho máme? Krátké životy, chudobu, mentální retardaci. Vybrali jsme si to? Nezasloužíme si stejné životy jako vy? Nezaslouží si je Nick?“

Ukázala jsem na bratra. Ten stál a koukal na mimozemšťany. Občas se mu za hnědýma očima něco zalesklo. Občas rozuměl a všechno mu dávalo smysl. Jako kdybyste se dívali do slunce přes roztávající sluneční brýle, a potom byla najednou zase tma. Prázdno, jako kdyby se v něm nikdy nemihla jiskra. Ale občas…

Mimozemšťané na něj pohlédli a odvrátili se.

„Ve vašem světě by Nick neexistoval. Nemáte tam nic porouchaného, a nám berete naše nejlepší myšlenky.“ Škrábalo mě v krku. „Dokonce ani nezaplatíte,“ vykřikla jsem. „My platíme a hradíme všechny náklady! Dlužíte nám! Dlužíte mně!“

Šťouchla jsem Berta do hrudi. „Nemůžeš nás využít pro své vlastní cíle a nezaplatit.“

„Omlouváme se,“ pravil Bert.

„Omlouvat se umíte výtečně,“ odsekla jsem.

Několik minut jsme stáli a mlčeli, dokonce i Harry, až mimozemšťané konečně přikývli. „Kolik chceš za své mlčení?“ zeptal se jeden z nich.

„Milion,“ zašeptala jsem, aby to Harry neslyšel, a vyškubla jsem farmářovi z ruky dvě stodolarovky. Jednu jsem podala Harrymu.

„Souhlas.“ Dívala jsem se, jak vedou Berta křovím pryč.

Harry se podíval nejdřív na mě a potom na peníze ve své ruce. „To byli mimozemšťani,“ řekl. Nikdy to nepochopí, pomyslela jsem si, vzala jsem Nicka za ruku a vedla ho domů na večeři.

Čtrnáctiletá holka by těžko vysvětlovala, kde vzala několik desítek kilogramů zlata, proto jsme většinu tenkých plátků zakopali pod pevností a utekli.

Mimozemšťané si nekoupili moji mlčenlivost. Nemohli nijak vymazat to, že jsem o nich věděla. Nickovi to bylo jedno, nebo možná nebylo. Mohla jsem mu teď zaplatit speciální výuku a v té si vedl dobře. Nechala jsem ho na pokoji. Chtěla jsem ho chránit, ale věděla jsem, že si musí najít svou vlastní cestu.

Napsala jsem dopisy lidem, kterým psal Bert, abych minimalizovala škody. Nejspíš si mysleli, že jsem taky pošuk, ale myslím, že jsem změnila tok několika myšlenek. Někde.

A i kdybych nezměnila žádnou cizí mysl, změnila se ta moje. Na svém poli si musíme hospodařit sami a sami také sklízet, bez ohledu na to, kdo se nám dívá přes rameno.

přeložila Adéla Bartlová

Doslov Paula Melka:

Rád píšu příběhy z míst, která znám a kde žiji. V mé druhé publikované povídce – vydané zhruba před deseti lety – žije nejmenovaný manžel a jeho rakovinou stižená žena v bytě, který jsem s manželkou vlastnil v kopcovité krajině na západním předměstí Pittsburghu. Údolím protékala dvouproudá dálnice, kolem níž se jako rýžová pole po hřebeni stupňovitě vinuly stěny jednotlivých bytových komplexů, tím dražších, čím výše byly postaveny. Nebydleli jsme zrovna vysoko. Ještě dnes si pamatuji skvrny na koberci, monotónní bílé zdi a domy nacpané co nejblíže k sobě. To prostředí skvěle vyhovovalo příběhům duchů zjevujících se ve chvilkách klidu před příchodem bouře. Jednotvárné a důvěrně známé prostředí se stalo pozadím pro příběh plný nadpřirozena.

Pittsburgh se objevoval i v následujících povídkách. Nechal jsem ho napadnout mimozemšťany. Dal jsem mu kyberpunkovou budoucnost plnou zrcadel. Prostřednictvím obřích korporací jsem mu vtiskl orwellovskou osobitost. Podrobnosti známého prostředí propůjčily mým příběhům věrohodnost. Důvěrná známost se změnila v abnormalitu a surrealitu, přičemž příběh neztratil reálný střed, z něhož jsem vycházel.

Před pár lety jsme se s ženou přestěhovali z Pensylvánie do Ohia, něco kolem 200 mil a to ještě s výrazným kontrastem mezi kopcovitou zemí kolem Pittsburghu, města na soutoku dvou řek, a otevřenou krajinou, která mi byla domovem v dětství. Bylo to pro mě velmi plodné období, a podle svých zvyklostí jsem celou řadu příběhů dějově zasadil právě do Ohia. Zničil jsem ho ještě důkladněji, než jsem to udělal s Pittsburghem. Superpadouch ho změnil v diktaturu. Vznik singularity ho vylidnil a města ponechal pomalému rozkladu. Paralelní Ohio ovládli Francouzi! A jiné paralelní Ohio opanovali pleistocénní tvorové. (Co z toho je horší?)

Mou první povídkou publikovanou v Asimov’s Science Fiction – v nejvýznamnějším americkém SF magazínu – byla „Neobdělávaná Země“. Jako prostředí příběhu jsem nepoužil jednoduše jen Ohio. Šel jsem mnohem hlouběji. Zasadil jsem ho na břehy řeky Olentangy, do oblasti vyhrazené obytným přívěsům, místa, kde jsem jednu dobu skutečně žil. Nick a Cilla žijí v naprosto stejném přívěsu. Rádi skáčou po kamenech, přesně jako jsem to dělával já. Hrají si v lesích stejně jako já s mými kamarády. Žádný mimozemšťan během našeho rybaření v Olentanze nepřistál. Ale několik vozidel se do ní z blízkého nadjezdu skutálelo.

Pevnost, ve které si hrají děti, rovněž existovala. Betonová továrna poblíž se změnila ve spleť navzájem propojených kanálů a opuštěných vodních trubek. Našlo se tam také několik ocelových konstrukcí, válcovitých koster. Jednu z nich kdysi před lety ukradly nějaké děti a obrátily ji dnem vzhůru. Vznikla tak asi tři metry vysoká pevnost. Do oceli vyvrtaly otvor pro dveře a zhruba v polovině výšky zaklínily překližkový plát, čímž vzniklo druhé podlaží. Bylo to páchnoucí, plesnivějící místo plné pavouků, ale také to byla skvělá skrýš. Pro děti z okolí se stala tradičním místem předávaným po celé generace. Nedávno jsem se tam byl podívat; mezi tyčemi konstrukce vyrostly trnité keře. Les se pokoušel to místo získat zpět.

Všechny tyto věci se staly prostředím pro příběh Nicka a Cilly, místem, kde jsem žil a nežil, z dětství, které nijak nebylo a přesto trošku bylo podobné Cillině dětství. Pokaždé, když tu povídku čtu, bývám zasažen ozvěnami vzpomínek, a doufám, že podobným způsobem příběh ožil i pro vás.

Paul Melko (?? – )

Američan, nerad o sobě prozrazuje životopisné podrobnosti, snad kvůli tomu, že klade důraz na rodinný život, a jak by také ne, když má podle svých slov krásnou ženu, tři děti a čtvrté (druhou dceru) na cestě. Žije ve Westerville poblíž města Columbus v americkém státě Ohio. Vystudoval jaderné inženýrství a je aktivním členem organizace SFWA (SF spisovatelé Ameriky). Dnes je vnímán jako člen nastupující generace SF tvůrců, tudíž patří do skupiny autorů, jakými jsou např. Christopher Rowley, Daniel Abraham, Paolo Bacigalupi či David Moles. Do žánru vstoupil povídkou Dysfunctional Family Cat (1996) v malonákladovém Aberrations, jeho prvním profesionálním prodejem byla patrně povídka The Burning Man (Realms of Fantasy 2002). Poprvé na sebe upozornil povídkou Singletons in Love (Live Without a Net, ed. Lou Anders 2003). Díky ní si ho všiml i Gardner Dozois, takže měl dveře otevřeny nejen do jeho prestižní řady ročenek, ale také do magazínu Asimov’s SF, kam vstoupil právě povídkou Fallow Earth (2004, č. Neobdělávaná Země-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Od té doby je Asimov’s SF jeho nejčastějším vydavatelem. Prozatím publikoval něco přes dvacet kratších prací, některé z nich shrnul do souboru Ten Sigmas and Other Unlikelihoods (2007). Vedle titulní Ten Sigmas (Talebones 2004) lze uvést ještě Strength Alone (Asimov’s SF 2004) a The Summer of the Seven (Asimov’s SF 2005). Spolu s povídkou z antologie Live Without a Net patří tyto poslední dvě jmenované práce do série z prostředí, v němž se bude odehrávat také debutový román Singularity’s Ring (2007). Většina lidstva v něm padla za oběť objevu singularity, hrdinou příběhu je pak vesmírný pilot Apollo, geneticky upravená osobnost skládající se ze společného vědomí pěti lidských bytostí. Během své cesty vesmírem objevuje příčiny i následky vzniku singularity. Také Paul Mělko je, stejně jako mnozí autoři této antologie, pouze na samém počátku literární kariéry, při pohledu na jeho dosavadní tvorbu však nelze skrýt velké naděje do budoucna, zdá se totiž, že v USA pomalu roste další generace schopných tvůrců hard-SF.

Theodora Gossová

PIP A SKŘÍTCI

Každý čtenář fantasy se už z povahy věci musí rád procházet po místech čiré fantazie, místech, která existují pouze v našich představách. Ať už jde o území klidu a míru či o země plné válek a dobrodružství, navštěvujeme je proto, abychom si na chvíli odpočinuli od tíživé všednosti okolí. Nesouhlasím však s názorem, že fantastická literatura je literaturou čistě únikovou. Tenhle pohled pro mě byl vždy příliš povrchním a zjednodušujícím. Mám rád ta místa ve své vlastní fantazii, s oblibou navštěvovaná, vytvořená s pomocí příběhů jiných lidí, spisovatelů, jejichž vize každý z nás čtenářů přejímá a dotváří si je dle vlastních představ. Ale to neznamená, že ta místa jsou prosta veškerých potíží, naopak, díky odlišnému úhlu pohledu nám často reálné problémy pomáhají vidět v odlišném světle, pomáhají nám je pochopit a někdy jim i čelit s vírou, kterou bychom, nebýt fantazie, možná nikdy nenašli. Nechci, aby to znělo tak, že se čtenáři fantastiky ztrácejí v mlžných světech bez kontaktu s realitou, protože si myslím, že právě díky lidské fantazii lze vidět i ten svět kolem nás mnohdy s větším pochopením, než jak by to bylo možné bez ní. Následující příběh je také o tom, že se fantazie někdy z našich srdcí vytrácí a zanechává za sebou bezútěšnou prázdnotu.

„Ale vždyť vy jste přece Pip!“

Od toho dokumentárního filmu si na to už zvykla. Domnívá se, že interview mohla odmítnout. Ale působilo by to nevděčně a nezdvořile, zvlášť po tom pohřbu.

„Susan Lawsonová,“ stálo v nekrologu, „milovaná autorka knih Pip a skřítci, Pipino setkání s Trnovým králem, Pip si třikrát přeje a dalších Pipiných dobrodružství, zemřela na rakovinu vaječníků. Paní Lawsonová, jež se dožila šedesáti čtyř let, po sobě zanechala dceru Philippu. Místo květin můžete posílat dary Nadaci Susan Lawsonová pro výzkum rakoviny.“ To napsala Anne.

„Chcete, abych vám něco podepsala?“ zeptá se.

Bílé vlasy, brýle na čtení na řetízku kolem krku – příliš stará, aby to mohla být matka. Co takhle knihovnice? Ať je to knihovnice, pomyslí si Philippa. Jednou ji jedna sběratelka požádala, aby jí podepsala celou sérii, od Pip a skřítků až po Pip se loučí.

„To by od vás bylo moc milé. Pro mou vnučku Emily.“ Babička, v ruce s Pip se učí rybařit a Pod hložím. Obě je podepíše „Pro Emily, ať najde svou vlastní pohádkovou zemi. Od Philippy Lawsonové (Pip).“

Právě něco takového lidé chtějí: náznak, navzdory všem těm jejich minivanům a mikrovlnkám, že kdyby našli dvířka ve zdi, i oni by mohli vstoupit do pohádkové země.

„Nuže,“ začal reportér a shovívavě se usmál, způsobem, jak se rodiče usmívají na děti za to, že věří na Santa Klause, „opravdu jste se setkala s Trnovým králem? Myslíte, že byste mi mohla poskytnout interview?“

A odpověděla tak, jak on, a rodiče, kteří si zakoupili speciální sběratelské vydání v krabici, očekávali.

„Obávám se, že Trnový král si velice zakládá na svém soukromí. Ale zmíním se, že jste se zajímal.“ Je Pip, po všech těch letech. Dál světu nastavuje tuto tvář.

Matka jí ve skutečnosti nikdy neříkala Pip. Pro ni byla Pipka, jako třeba když říkala: „Běž si hrát ven, Pipko. Nevidíš, že se maminka snaží dopsat tuhle kapitolu? Maminčin vydavatel chce mít do pátku něco v ruce a už měsíc dlužíme za nájem.“ Když jsme se nakonec z Paytonu odstěhovaly, dlužily jsme skoro za celý rok. Matka poslala paní Payneové šek z Kalifornie, z honoráře za odpolední televizní vysílání.

Philippa si koupí koláček a kelímek kávy. Když do tohoto knihkupectví chodívala, zatímco matka nakupovala na ulici o kousek dál v družstevní prodejně, z níž je teď jógové centrum, žádná kavárna tu nebývala. Paní Archerová ji nechávala sedět v koutě, kde si mohla číst knihy. Potom si uvědomí, že ve vypůjčeném autě není držák na pití. Rychle kávu vypije. Po dlouhém letu z Los Angeles a dlouhé cestě z Bostonu je unavená. Ale už to nemá daleko. Je přesvědčená, že Payton zůstal prakticky stejný, i navzdory jógovému centru. Představuje si komisi pro územní plánování, Společnost za starý Payton, dlouhé a náročné získávání povolení, stejně jak je tomu ve všech městech v Nové Anglii.

Když míjí hasičskou zbrojnici, začíná pršet, nepříliš silně, s přestávkami. Zapne stěrače.

Tamhle je Suttonova mlékárna, kde matka kupovala mléko se smetanou na hladině předtím, než si začal vůbec někdo lámat hlavu s pesticidy v potravním řetězci. Projíždí venkovem, mezi farmami, které se tu dokázaly udržet i navzdory kamenité půdě. V dálce zahlédne krávy a jednou i stádo alpak. Některé úseky jsou však na farmy příliš kamenité a tam se silnice táhne mezi útesy porostlými břečťanem a z mělké půdy raší břízy s listím lesknoucím se deštěm.

Potom les. Déšť sílí, kapky pleskají do listí v korunách. Řídí jednou rukou, ve druhé drží koláček (drobky jí zasypávají kalhoty), pod duby a jehličnatými stromy, přemýšlí o pohřbu.

Nebyl velký: matčini spolupracovníci z Dětské skupiny a Anne. Lidé na hřbitov v kopcích začali jezdit až po tom dokumentu. U hrobu nechávají hyacinty. Domnívá se, že je to její chyba.

Reportér se předklonil, jako by očekával, že prozradí nějakou důvěrnou podrobnost. „Jak přišla na Hyacintu? Vytvořila tuto postavu podle někoho, koho znala?“

„Víte, hyacinty byly matčiny nejoblíbenější květiny.“

A dopisy, dokonce příspěvky pro Nadaci Susan Lawsonové na výzkum rakoviny. Jako by Pip a skřítky četl každý. Potom knihy přestaly vycházet a byly zapomenuty. Ale po pohřbu a po tom dokumentárním filmu se najednou zase všichni rozpomněli, tak jak se rozpomínali na své dětství. Najednou byla Susan Lawsonová opět „milovaná“.

Philippa požádala Anne, aby jednou za týden přijela do domu a posbírala dopisy a květiny, aby se postarala o šeky. A přepsala dům. Anne byla příliš stará, aby mohla být sekretářkou kohokoli pečlivějšího, než byla Susan Lawsonová. V jednom koutě obývacího pokoje Philippa našla hromádku nemocničních účtů pokrytou prachem. Vzpomíná na Anne na pohřbu, bledou a vyzáblou. Myslí si, že je dobře, že matka konečně někoho našla. S domem a svým sociálním pojištěním bude Anne zaopatřená.

Tři míle do Payneovic domu. Už tam tedy skoro je. Toho prvního dne taky pršelo.

„Podívej,“ řekla matka a ukázala prstem, přičemž brouk na silnici udělal nevyzpytatelnou kličku. Když se podívala dolů, viděla silnici otvory v podlaze, kde odpadl zrezivělý plech. Právě proto si půjčila nový volkswagen? Buď z nostalgie, nebo ze snahy nějak přepsat minulost. „Tamhle je Payneovic dům. Ve třicátých letech vyhořel. Payneovým patřívaly mlýny na okraji města,“ nyní přestavěné na byty, jak jí řekla nástupkyně paní Archerové, žena se šednoucími vlasy a s propíchnutou nosní dírkou, „a dělníci z mlýnů zapálili stáje. Říkali, že se Payneovi starají líp o svoje koně než o svoje dělníky.“

„Co se stalo s těmi koňmi?“ Vidí ze silnice dům, vnější zdi spálené nad úrovní prvního patra, v některých místnostech rostou stromy. Vidí ho oběma páry očí, mladá Philippa i ta stará. Ve skutečnosti samozřejmě ne tak stará, ale – jak by to měla říct? – unavená. Klade to za vinu tomu dokumentu. Na všechno si vzpomíná, cesta se táhne promáčenými zbytky toho, co bylo kdysi zahradou s přerostlými živými ploty, růžový keř vyrůstá ze vstupních dveří. Vidí to mladýma očima, jen několik týdnů po otcově pohřbu, rakev zahalená do americké vlajky a pastor říká „padl ve službě vlasti“, ačkoli to byla ve skutečnosti nehoda, která se mohla stát, i kdyby jel do koloniálu. A staré oči si všímají, že růžový keř se rozrostl po schodech přede dveřmi.

Jako by se za jízdy po této silnici ubírala do minulosti. I to cítila, jak sedí vedle nemocničního lůžka, drží bledou ruku, kůži suchou jako troud, na níž vystoupily žíly jako kořeny dubu. Poslouchá matku, s níž nemluvila celá léta.

„Teď nás musím živit, Pipko. Tady budeme bydlet. Paní Payneová nám pronajme domek pro hospodyni a já budu psát knížky.“

„Jaké knížky?“

„To nevím. Myslím, že budu muset začít psát a uvidí se, co z toho bude.“

Jak to začalo? Začala to ona, když matce vyprávěla, nad mlékem a ovesnými sušenkami z družstevní prodejny, které chutnaly jako upečené piliny, co dělala celý den? Nebo to začala matka tím, že napsala ty povídky? Představovala si je, Hyacintu, Trnového krále, Kapra v rybníku, který si, jak říkal, vysníval budoucnost, a i samu Májovou královnu? A jak to bylo s Jackem Pírkem, napadá ji, zatímco vjíždí na příjezdovou cestu, která vede k domku hospodyně? Nebo si je představovala matka? A přivedly je k životu jejich představy, nebo je vždycky stačilo jen najít?

Zabouchne dveře auta a smete si drobky z kalhot. Tady to je, všechno je tady ve skutečnosti, domek hospodyně, se třemi místnůstkami, a rozvaliny Payneovic domu. Už skoro přestalo pršet, ačkoli cítí, jak jí po zátylku klouže kapka.

A nikoli poprvé má pochybnosti.

„Jeden pokoj patřil matce, jeden byl můj a v jednom byla kuchyně, kde jsme se koupaly v plastové vaně. Měly jsme elektrickou pícku a hliněný hrnec, kde jsme vařily polévku, a malou ledničku, takovou, jaká bývá v hotelích. Vzpomínám si, že jsem jednoho dne měla polévku ke snídani, k obědu i k večeři. Samozřejmě že když byla elektřina vypnutá, nic z toho nefungovalo. Jednou jsme žily celý týden z ovesných sušenek.“ Reportér se zasmál a ona se zasmála s ním. Když se přestěhovaly do Kalifornie, chodila do školy. Jak to, že si nepamatuje, že by chodila do školy v Paytonu? Každý den si kupovala oběd, sekanou a bramborovou kaši a rozmáčené fazolky. Někdy jí ředitel dával kapesné. Bývala šťastnější, než když ji Trnový král ověnčil zimolezem. „Mladá Pip,“ říkal, „prohlašuji tě za Májovou družičku. Dobře služ Májové královně.“

To bylo v Pipině setkání s Májovou královnou. A potom se zarazí – stojí na břehu rybníka – protože přišel čas zamyslet se nad tím, co udělala.

Udělala to, že přestala s Pendletonovými, každý všední den ve dvě hodiny východního času, před odpoledními talkshow. Přestala být Jessikou Pendletonovou, intrikánskou dcerou Bruce Pendletona, jehož přitažlivá, ale nezvedená rodina vládne společenskému a kriminálnímu světu Pinehurstu.

„Jak vaše matka ovlivnila vaši hereckou kariéru?“

Neodpověděla: „Tím, že mě poučila o důležitosti peněz.“ Minulý týden v ní poznal Pip dokonce i jeden fanoušek Pendletonů.

Opustila dům v kopcích s bazénem na dvoře. Opustila Edwarda, ale vlastně napřed opustil on ji, kvůli jedné producentce. Tak zoufale se chtěl dostat do hlavního vysílacího času. V policejním seriálu nebo třeba i v sitcomu.

„Doufám, že to chápeš, Phil,“ řekl. A ona to chápala, jaksi. Byla do někoho někdy zamilovaná – s výjimkou Jacka Pírka?

Co získala? Vzpomíná si, jak si ji matka přitahuje studenou rukou, aby slyšela, jak šeptá, hlasem připomínajícím smirkový papír: „Já jsem vždycky věděla, že jsou skuteční.“

Ale ví to ona, Philippa? Proto se vrátila, proto koupila Payneovic dům od Paynea, který ho zdědil, manhattanského právníka, kterému je rodinné sídlo k ničemu. Proto tu teď stojí, u rybníka, kde se chystají vykvést kosatce. Aby mohla vzpomínat.

Na okamžik, kdy, v Pip a skřítcích, zakopne o něco na zemi.

„Ouha,“ zvolal kdosi. Když Pip vzhlédla, spatřila dívku, přibližně stejně starou, jako byla sama, v bílých šatech, s vlasy zelenými jako tráva. „Našla jsi ji a teď je tvoje, a já ji nebudu moct vrátit dřív, než na to přijde!“

„Co je to?“ zeptala se Pip a zvedla věc, o kterou zakopla; kus hnědé kůže, docela podobný peněžence.

„To je Taštička snů Jacka Pírka, a on neví, že jsem ji vzala. Chtěla jsem se jen podívat na sny – na slunci mají tak nádherná křídla – a pak ji zase vrátit. Ale co najdeš, je tvoje. Takový je zákon.“ A dívka se hořce rozplakala do dlaní.

„Ale já ji nechci,“ řekla Pip. „Na sny bych se ráda podívala, jestli jsou tak pěkné, jak říkáš, ale určitě si je nechci ponechat. Kdo je Jack Pírko a jak mu můžeme tu taštičku vrátit?“

„To je od tebe moc hezké,“ opáčila dívka. „Dovol, abych tě políbila na obě tváře – po skřítkovském způsobu. Potom budeš moci projít dveřmi ve zdi a obě vrátíme taštičku společně. Můžeš mi říkat Hyacinto.“

Proč nemůže projít těmi dveřmi sama? uvažovala Pip. Vypadaly docela obyčejně, otevíraly se z jedné velikánské místnosti do druhé. A jaký je ten skřítkovský způsob? Zrovna se začínala zamýšlet, proč má dívka v bílých šatech zelené vlasy, když Hyacinta otevřela dveře a vtáhla ji do nich.

Na druhé straně byla krajina, jakou nikdy předtím neviděla. Do dálky se táhl les, až k řece, která na slunci zářila jako had, a potom zase dál, až k horám.

Pod stromy na okraji lesa stál hoch, jen mírně vyšší než Pip, v kalhotách z šedé kožešiny, na hlavě s kloboukem z březové kůry. Jakmile je uviděl, řekl: „Hyacinto, jestli mi nedáš moji Taštičku snů, než kolibřík máchne křídly, proměním tě v hlemýždě a nabídnu tě Matce Ježčici, která tě vhodí do hrnce, kde si vaří večeři!“

z knihy Pip a skřítci od Susan Lawsonové

S jakou jasností se jí teď vracejí vzpomínky na to, jak v noci chytala ryby s Jackem Pírkem, jak s Hyacintou a Náprstkou hledaly Kámen přání, jak poslouchala příběhy v domě Matky Ježčice, zatímco jedla omeletu z muchomůrek. Na jídlo byl vždy kladen důraz, možná v souvislosti s píckou a hliněným hrncem, z nichž pořád dokola vybíraly tousty nebo polévku. Třeba koláč Májové královny nebo cvrčci kotlety Jeremiáše Žabáka, které si ona ani Hyacinta nebyly schopny vložit do úst.

„Doufám, že máte rády cvrčky,“ říkal Jeremiáš Žabák. Pip a Hyacianta se na sebe úzkostlivě podívaly. „Jezte, co vám nabídnou,“ zněl zákon Trnového krále. Odvážily by se ho porušit? To bylo v Oslavě narozenin Jeremiáše Žabáka.

Ve skutečnosti chápe, odkud se to všechno vzalo.

„Myslím, že svár mezi Trnovým králem a Májovou královnou odrážel matčin vztek nad smrtí mého otce. Byla to samozřejmě nehoda. Ale ona mu vyčítala, že ji opustil, že odjel do Vietnamu. Chtěla, aby odmítl vstoupit do armády z důvodu svědomí. Zvlášť když neměli peníze a museli se starat o dceru. Myslím, že ten vztek nepřekonala.“

„Ale Trnový král a Májová královna se usmířili.“

„Jen díky jednomu Pipinu přání. To druhé – schválně, jestli si vzpomenu. To byl hezký vlněný šál pro Náprstku, aby jí už nikdy nebyla zima.“

„Nebyla ta přání tři? Jaké bylo to třetí přání?“

„To si Pip nechala pro sebe. Myslím, že ho moje matka nikdy neprozradila. Nejspíš se nějak týkalo Jacka Pírka. Víte, ona – já – jsem do něho byla docela zamilovaná.“

Třetí přání se týkalo účtu za elektřinu a vyplnilo se o několik dní později, když přišla záloha od vydavatele.

Tady to je, místnost, kde našla taštičku Jacka Pírka. Jednou, v Pipině setkání s Trnovým králem, jí dovolil, aby do ní nahlédla. Spatřila samu sebe, ale mnohem starší, v šatech, které se blyštěly jako hvězdy. O několik let později v nich poznala šaty, které na sobě měla při předávání cen Emmy.

A co teď? Protože tu jsou ty dveře a po tom všem, co jí řekl Kapr v Pip se loučí, „jednoho dne se vrátíš“.

Ale jestli ty dveře teď otevře, spatří louky za Payneovic domem, které se sečou na seno? To je otázka, na níž všechno závisí. Byla to pitomost, opustit Kalifornii a dům s bazénem a pravidelný příjem?

„Co se stalo, Pip?“ zeptala se jí matka ležící na nemocniční posteli, s hlavou zavázanou v šátku, bez něhož vypadala křehce jako skořápka vajíčka. „Jako malá jsi měla tak velkou představivost. Co tě přimělo starat se tolik o peníze?“

„Ty,“ chtěla a nemohla říct. A teď ty peníze vybrala z banky, aby koupila Payneovic dům.

Jestli ty dveře otevře a uvidí jen neposečené louky, bude to k ničemu. Ne, ne k ničemu. Zůstane jí přece Payneovic dům. A vzpomínky. Co teď udělá, když už není Jessica Pendletonová? Možná bude psát, jako matka. V tom by byla jistá ironie.

Kapky deště na trávě jí začínají prosakovat botami. Měla si uvědomit, že nemá po venkově chodit v botách do města.

Ale nemá cenu tu jen tak stát. V tom je rozdíl, jak si vždycky říkala, mezi ní a matkou: ona se umí postavit čelem k realitě.

Philippa uchopí kulatou kliku dveří, jednou se rychle nadechne a dveře otevře.

„Čekám už celou věčnost,“ zazívala Hyacinta. Usnula pod dubem, a zatímco spala, veverky, které ve stromě žily, jí vyrobily pokrývku z listí.

„Slíbila jsem, že když to bude možné, vrátím se,“ řekla Pip, „a teď jsem to udělala.“

„Jsem radostí bez sebe,“ usmála se Hyacinta. „Trnový král je od tvého odchodu strašně smutný. Když mu řeknu, že jsi zpátky, připraví oslavu jen a jen pro tebe.“

„Bude tam Jack Pírko?“ zeptala se Pip.

„To nevím,“ odpověděla Hyacinta a zatvářila se rozpačitě. „Odešel do hor a nevrátil se. Nechtěla jsem ti to ještě říkat, ale – Májová královna zmizela! Jack Pírko s Jeremiášem Žabákem se ji vydali hledat, a teď zmizeli i oni.“

„Tak to je budeme muset jít najít,“ rozhodla Pip.

z knihy Pip se vrací do pohádkové země od Philippy Lawsonové

přeložil Milan Žáček

Doslov Theodory Gossové:

Když se narodila má dcera, tak mi její skutečné jméno, Ophelie, připadalo příliš formální, příliš honosné pro tak malou osůbku, takže jsme jí začali říkat Pip. Od jisté doby jsem byla zvědavá, jestli o ní jednou napíši nějaký příběh. A pak jsem si začala představovat, co by si ona o takovém příběhu pomyslela, až bude dospělá.

A tak se zrodila povídka „Pip a skřítci“.

Jednou se mě někdo zeptal, co jsou vlastně mé příběhy zač; odpověděla jsem mu, že píši fantasy. Myslím, že fantasy je obzvláště široký pojem: není to ani tak nějaká kategorie jako spíš směr, kterým se autor ve své tvorbě ubírá a kterým ho to táhne. Někdy cítíme potřebu vyjádřit se ke světu, jejž vidíme (potřebu být realističtí), a někdy potřebu vytvořit něco, co nikdy neuvidíme (potřebu psát fantasy). My všichni, myšleno autoři, se nacházíme někde mezi těmito dvěma body, táhne nás to oběma směry, ať už jde o realisty či fantasty, jen si volíme odlišné směry postupu. Možná je ten směr, kterým nás to táhne, směr, jímž se sami ubíráme, pouze dočasný a proměnlivý. A nebo je vyjádřením našeho kulturního povědomí. Vždy jsem věřila, že můj sklon k psaní fantasy, potřeba, kterou jsem cítila již od dětství, je součástí toho, že jsem Maďarka, narozená v zemi, která je pro mě stejně realistická jako pohádková. Nebo je to možná výsledek mých životních zkušeností. Třeba je to tím, že jsem v dětství hodně cestovala, táhne mě to k fantasy, protože jde o literaturu posunu, literaturu, v níž sami sebe posouváte do míst, která jste nikdy neviděli. Literaturu, kterou stejně jako Pip považujete za svůj domov.

Theodora Gossová (1968 –)

Američanka maďarského původu, narozena 30. 9. 1968 v Budapešti, bývalou vlast opustila ještě jako dítě spolu s čerstvě rozvedenou matkou a sestrou. Po nelehkých začátcích v USA se jí podařilo získat velmi slušné vzdělání. Vystudovala angličtinu, práva a anglickou literaturu, studia prozatím dokončila v roce 1998, ale dnes pracuje na získání doktorátu z anglické literatury na univerzitě v Bostonu. Mezitím pracovala jako právník v New Yorku a opět v Bostonu. Dnes učí anglickou literaturu na tamní střední škole a vedle psaní už mnoho volného času nemá, všechen věnuje své dva a půl roku staré dceři. Prozatím publikovala jen o něco více než 15 prací. Do žánru vstoupila povídkou The Rose in Twelve Petals (2002) v magazínu Realms of Fantasy, o rok později se s ní poprvé dostala do zavedené ročenky fantasy a hororu editorek Ellen Datlowové a Terri Wíndlíngové. Předtím se s několika pracemi zúčastnila pouze literárních soutěží. Vedle Realms of Fantasy publikuje rovněž v Alchemy, v internetovém Strange Horizons či v řadě antologií Polyphony. Větší pozornosti se dostalo především titulům The Wings of Meister Wilhelm (Polyphony 4, eds. Deborah Layne & Jay Lake 2004-nom. WFA) a Pip and the Fairies (Strange Horizons 2005, č. Pip a skřítci-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Vedle nepříliš rozsáhlé a pouze v malém nákladu vydané sbírky The Rose in Twelve Petals & Other Stories (2004) publikovala nedávno o něco ambicióznější soubor In the Forest of Forgetting (2006). Prozatím má rozepsaný román s blíže neurčeným datem dokončení, jde o fantasy příběh osiřelé dcery rybáře na starořeckém ostrově Pharos (dnešní Hvar). Theodora Gossová je ceněna pro svůj vypravěčský talent, jakoby přirozeně navazující na dávné umění lidových příběhů a balad. Její práce jsou většinou mistrovskou ukázkou citu pro příběh, jenž umí nejen pohladit po duši, ale také pokládat důležité a provokativní otázky.

Kij Johnsonová

V ÚSTÍ ŘEKY VČEL

„V ústí řeky včel“ oplývá neobyčejně zvláštní atmosférou a dojemným vyzněním. Jde tak o jeden z nejsilnějších textů knihy, ačkoli z reakcí čtenářů už jsem se dávno poučil o tom, že pro každého je dopad jednotlivých příběhů jiný. Právě tahle různorodost názorů je pro mě jako editora tím nejzajímavějším a přiznám se, že se rád snažím sestavit antologii či magazín tak, aby se můj osobní vkus pokud možno proťal s co nejširším spektrem vkusu čtenářského. Vždy jde o výběr hodně osobní, ale také o výběr, jenž by dle mých nejlepších snah mohl fungovat pro co největší počet čtenářů. A to je při důrazu na „literárně hodnotná“ díla nekomerčního charakteru občas velká výzva, s níž se jen stěží mohu utkat naprosto vítězně. Život je ovšem (mimo jiné) nikdy nekončícím sledem pokusů o nedosažitelnou dokonalost. Někdy jde o výzvy, kterým prostě nelze ze záhadných důvodů odolat, myslím, že i mě by lákalo hledat ústí řeky včel, pokud bych na podobný tok jednou narazil.

Začne to včelím žihadlem. Nenadálá prudká bolest přinutí Linnu vykřiknout. Její pes Sam, který složil své stárnoucí tělo na chodník před stolkem s květinami, zvedne hlavu, když uslyší její hlas.

Linna se přisaje ústy k pálícímu místu a podívá se na kytici, kterou drží v ruce, z ledabyle narovnaných sasanek a něčeho ohebného s drobnými kvítky, možná kopru. Ty květiny mohly být pro včely zajímavé tak před několika dny nebo dokonce týdny. Přesto zahlédne na bledě žlutém okvětním lístku včelu, mrtvou nebo umírající.

Nakloní kytici na stranu. Včela sklouzne z okvětního lístku na zem. Sam k ní skloní svou tmavou hlavu a sežere ji.

Když se vrátí do svého bytu, vytáhne si žihadlo z ruky pinzetou. Je jasné, že na to neumře, dokonce ani moc neopuchne, na místě přesto zůstává bílá skvrnka, z níž vytéká čirá tekutina, a pořád pálí, pořád bolí. Vyhlédne z okna bytu: šedá obloha, šedá ulice, chodníky a budovy, stromy tak tmavé, že jsou skoro černé. Jediné barvy jsou na reklamních poutačích a na autech.

„Pojďme, Same,“ osloví německého ovčáka. „Zajedeme si na výlet. Potřebujeme změnu, co říkáš?“ Linna se ve skutečnosti chtěla podívat jenom na druhou stranu Kaskádového pohoří, zajet si do Leavenworthu nebo možná až do Ellensburgu a pak domů – jenže teď je v Montaně. Jede nejrychleji, jak jí to její maličké subaru dovolí, nachová dálnice ji táhne na východ. Auto zalévají paprsky podvečerního slunce. Medově zbarvené světlo srovnává křoviny a skály neúrodné krajiny do nenadálých odstínů zlaté a fialové, dává vzniknout tvarům, které jsou neskutečné jako halucinace. Je konec května a vzduch je přes den horký a suchý, noci chladné vzpomínkou na zimu. Linna nesnáší klimatizaci, a tak ji nepoužívá. Ve vzduchu, který hučí v otevřeném okně, je cítit rozpálený prach a kov. A vzdáleně, jako by to byl sen, ozón a déšť. Ruka ji stále pálí. Bezmyšlenkovitě k tomu místu při řízení přisává rty.

Před sebou má bouřková mračna, možná až v Severní Dakotě. Medovými a indigovými mraky se míhají blesky, nenadálá bezhlučná kmitnutí, která jsou tak bílá, až přecházejí do lila. Linna se na mračna zadívá. Chce řídit celou noc, a tak přemýšlí, jestli pojede deštěm nebo přeháňkami, nedotčená jejich obtěžkanou vážností.

Vzdálenost mezi Seattlem a její momentální polohou se měří časem, nikoli mílemi. Ze Seattlu odjela před dvěma dny, z Billingsu před několika hodinami. Do Glendive jí ještě půl hodiny zbývá. Linna uvažuje, že by se tam mohla zastavit, koupit si něco k jídlu, nechat Sama, ať si protáhne nohy. Neví jistě, kam jede nebo proč (v hlavě slyší šepot: na východ, za vycházejícím sluncem a pak: moje rodina žije ve Wisconsinu, tam mám namířeno, ale ví, že jedno ani druhé není pravdivá odpověď). Ale je jí na cestě příjemně. Sam, který spí na zadním sedadle, je hodný.

Ve zprávách by řekli, že provoz je slabý. Bylo by to přehnané. Za posledních dvacet minut zahlédla přesně dvě auta, která jela po dálnici stejným směrem jako ona. Před deseti minutami předjela kamion, který měl z boku napsáno Omluva. A právě před okamžikem se kolem přehnalo blikající terénní SUV Montanské státní policie, které jelo víc než stovkou mil za hodinu oproti jejím pětaosmdesáti. Sam se zvedl a štěkl, když se kolem mihla siréna, zdeformovaná Dopplerovým jevem. Linna se podívá do zrcátka: už zase usnul, rozvalený na zadním sedadle.

Linna přejede nízký pahorek a spatří, jak daleko před ní blikají světla výstražných majáčků: červená, modrá, nachovobílá jako blesk. Dálnici blokuje policejní SUV. V pruzích za ním stojí šest aut, poslušně jako krávy, které čekají, až jedna po druhé budou moci vejít do chléva. Slunce za ní stojí příliš nízko, než aby svým světlem proniklo do sníženiny na dálnici před ní, a vzduch tam vypadá tmavě.

Když auto zpomalí, Sam se probudí a zakňučí. Linna zastaví vedle Fordu Explorer, modrého jako noc. Ostatní řidiči a státní policista jsou venku z aut, a tak vypne motor svého subaru. Až na občasné zastávky na benzin, jídlo, vyvenčení psa a několikahodinový spánek, který si dopřála v Day’s Inn v Missoule, běžel dva dny, takže ticho je najednou ohlušivé. Vítr, který Linně vysušoval pleť a vlasy, je pryč. Vzduch je nehybný a vyhřátý jako prach. Prostupuje jím vůně asfaltu a šalvěje.

Linna zvedne Sama ze zadního sedadla a položí ho na zakrslou trávu středového dělicího pásu. Ještě vloni by byl tak těžký, že by ho neunesla, ale svaly mu krní, jak mu srůstá páteř, a hodně zhubl. Pes se bolestivě protáhne. Ukapává mu moč, ale on za to nemůže: má skřípnuté nervy. Linna dala na zadní sedadlo nepromokavou plachtovinu a deku, která se dá vyprat. Když zatáčí, dává pozor; nechce, aby Sam ze sedadla sklouzl.

Bez ohledu na všechno ostatní co Sam je (trápený bolestmi, starý, umírající), pořád je pes. Odbelhá se ke keři s drobnými kvítky, v šeru bledými jako přízraky, a pečlivě jej očichá, než si jej označkuje. Už nedokáže zvednout nohu, tak si k němu sedne na bobek.

Poslední sluneční světlo, které Linna ještě vidí, se vytrácí, přechází na bouřkových mracích na východě z medové barvy do rezivé. Zbytek světa ztmavl soumrakem: zubaté obrysy holých skal, skvrny nedokonalých odstínů šedi tam, kde je tráva a keře. Za jejím autem zastaví dodávka a krátce po ní kamion Úmluva. Jízdní pruhy směřující na západ blokuje další policejní auto, ale jeho interiérové světlo je hrozně slabé, možná je to jen odraz posledního světla na obloze. Jestli je čas měřítkem vzdálenosti, může být soumrak zvláštní místo.

Linna připne Sama na vodítko a omotá si je kolem zápěstí. Promne si bolavou ruku a vykročí k policejnímu SUVéčku. Lidé, kteří tam stojí, hledí na cestu směrem k východu, ale není tam vidět nic než tmu.

Linna náhle pochopí, že tohle není šero ani stíny. Vzduch nad cestou skutečně je tekoucí tma, jako inkoust ukápnutý do pohybující se vody. „Co je to?“ zeptá se vysokého policisty s velice bílou pletí a černými vlasy. Sam zatahá za vodítko, uši a nos namířené na tmu.

„Přes východní a západní pruhy Čtyřiadevadesátky se momentálně valí Včelí řeka, paní,“ odpoví policista. Linna pokývá hlavou. Všechny vodní toky jako by tady měly zvláštní jména: Jazyková řeka, Automatický potok. „Necháme cestu uzavřenou, dokud průjezd nebude znovu bezpečný, což…“

„Dálnici uzavřenou?“ Muž drží v ruce mobil. „To nemůžete udělat! Ty se nikdy nezavírají.“

„Ale zavírají, kvůli povodním, vánicím a ledovým bouřím,“ odvětí policista. „A kvůli Včelí řece.“

„Jenže já se musím dnes v noci dostat do Bismarcku!“ Muži se chvěje hlas; je mladší, než vypadá.

„To nepůjde,“ řekne policista. „Mohl byste si vybrat Dvanáctku a Dvacítku, které jsou zablokované. Devadesátka je průjezdná, ale budete se muset vrátit. Potrvá den nebo dva, než tudy někdo bude moci projet na východ. Město Terry je jenom několik mil zpátky, možná se vám podaří najít tam ubytování. Miles City je asi půl hodiny jízdy zpět.“

Linna se zahledí na tu kypící tmu a konečně uslyší, čeho si její uši otupené zvukem motoru doposud nevšimly: bzučení, které jí připomene mládí ve Wisconsinu, rozpálené úly na slunci. „Počkejte,“ řekne. „To jsou samé včely. To je řeka včel.“

Žena v zeleném farmářském kabátě se rozesměje. „Samozřejmě že je to řeka včel. Odkud jste?“

„Ze Seattlu,“ řekne Linna. „Jak jen to může být řeka včel?“ Vtom přijde někdo jiný a policista se k němu otočí, takže jí odpoví žena v zeleném kabátě.

„Já myslím, že stejně, jako může být řeka čehokoli jiného. Stává se to v červnu, červenci, někdy na konci května, jako teď. Řeka se vzedme a zaplaví cestu nebo si to namíří přes ranč.“

„Ale to přece není voda,“ namítne Linna. Sam se jí tiskne ke kolenům. Bolavá páteř mu rychle ztuhne; chce jet dál.

„Kdepak. Hezký pes.“ Žena ukáže prstem na Sama, který se tlačí hlavou k zemi. „Co mu je?“

„Srůstání páteře,“ odpoví Linna. „Artritida a další věci.“

„To není dobré. Asi se s tím nedá moc dělat, že? Dřív jsme chovali vlčáky. Měli spoustu zdravotních problémů.“

„Je starý.“ Linna se náhle shýbne a ovine ho paží kolem žeber, aby cítila jeho teplo a pravidelné bušení jeho srdce.

Žena ho poplácá. „Ale je hodný. Chceme se s Jeffem vrátit do Miles City, zkusit sehnat pokoj a zavolat odtamtud Shelly – to je naše dcera. A vy?“

„Nevím jistě.“

„Tak nečekejte s rozhodováním moc dlouho, zlato. Pokoje budou rychle plné.“

Linna jí poděkuje a dívá se, jak se žena vrací do své dodávky. Rozsvícenými reflektory si opatrně ohmatá cestu přes dělicí pás do opačných pruhů. Další auta dělají totéž a k západu míří neuspořádaná řada koncových světel.

Některá vozidla zůstávají. „Možná bych taky měl,“ řekne muž s kamionem Úmluva. Je obyčejný, zavalitý, ale když se na Linnu a Sama usměje, oči má milé. „Ale soupravu stejně neotočím, a chci vidět, jak taková včelí řeka vypadá za světla. Ať mám co vyprávět ženě.“ Linna se na něho taky usměje. „Hezkej pes,“ dodá muž a podrbe Sama na hlavě. Sam, ztěžka opřený o Linninu nohu, to trpělivě snáší, jako unavené, ale slušně vychované dítě obdiv dospělých.

Dovede Sama zpátky k subaru a na trávě ho nakrmí, nalije mu do umělohmotné misky vodu a nachystá mu jídlo s Rimadylem proti bolesti. Zatímco Sam žíznivě pije, Linna si mu hraje s ušima. Když skončí, opatrně ho vyzvedne na zadní sedadlo a přitiskne obličej k jeho hlavě. Ve chvíli, kdy stáhne okénko a zamíří zpátky k řece včel, už Sam podřimuje.

Na venkovní krajnici přijelo policejní auto. Stojí teď vedle SUVéčka a k prvnímu policistovi přibyl druhý. Mladý muž s mobilem, osvětlený jejich předními reflektory, stále úpěnlivě prosí.

„Já vážně nemám na vybranou.“

„Je mi to líto, pane.“

Muž se otočí k jeho kolegyni, drobné ženě s tmavými vlasy spletenými do nepoddajného copu, který jí sahá do půlky zad. „Mám Ford Explorer. Ta – řeka – je přece široká jen nějakých dvacet třicet stop, ne? Prosím.“

Policistka pokrčí rameny a řekne: „Je to na tobě, Luke.“

Policista si povzdechne. „Tak dobrá. Jestli trváte na tom, že to chcete zkusit…“

„Díky,“ řekne muž. Hlas se mu znovu chvěje.

„Mám na autě naviják. Zahákneme lano za vaši zadní nápravu, abych vás mohl vytáhnout z maléru, kdybyste uvízl někde v půlce. Jinak lano na druhé straně sundáte a já si je namotám zpátky. Všechny otvory a okna nechte zavřená, rozsviťte jenom parkovačky. Kdybyste potřeboval vytáhnout, sešlápněte brzdy. Jeďte co nejpomaleji. Myslím to vážně, pane, ta řeka je nebezpečná.“

„Ano, jistě,“ pokývne muž. „Jsem vám moc vděčný, důstojníku Tabore.“

„Tak dobrá,“ odvětí Tabor a znovu si povzdechne. Promluví do vysílačky na rameni. „Time, mám tady někoho, kdo zkusí prolézt na druhou stranu. Upozornil jsem ho, že je to nebezpečný, ale má manželku v nemocnici v Severní Dakotě, tak to chce doopravdy zkusit. Jestli projede, můžeš mi potvrdit, že je v pořádku?“ Nesrozumitelné skřehotání. „Tak fajn.“

Linna a řidič kamionu (jmenuje se John, řekne jí, když čekají, John Backus, původně z Iowa City, teď žije poblíž Nashvillu, jezdí s kamionem už dvacet let, jeho žena Jo obvykle jezdí s ním, ale momentálně je až po uši v přípravách na svatbu jejich nejstarší – a tak dál), se dívají, jak se obrovská fordka valí po vozovce a táhne za sebou lano jako pes na samonavíjecím vodítku. Auto, sotva osvětlené parkovačkami, se kousek po kousku ponoří do temného úseku dálnice. Tma zavíří jako dým, převalí se přes auto. Ford chvíli túruje motor a pak ztichne. Světla brzd se rozsvítí a Tabor si potřetí povzdechne, pustí naviják a přitáhne auto zpátky.

Vzduch je studený, obloha bezměsíčná, ale rozzářená hvězdami. Aby se zahřála, Linna se projde kolem řady osobních aut a náklaďáků. Lidé klímají na předních sedadlech, čtou si, povídají si nebo hrají karty při vnitřním osvětlení. Motory předou, jak pohánějí vyhřívání, a vzduch voní výfukovými plyny. Ten pach zvláštně uklidňuje. Starší pár sedí na skládacích zahradních židličkách vedle svého zaparkovaného obytného auta; žena Linně nabídne kávu v plastovém pohárku a možnost použít jejich toaletu. Linna vděčně přijme, ale nabídku, aby přespala u nich na pohovce, odmítne.

Nepředpokládá, že bude schopná usnout. Hvězdy pochodují po obloze, jejich slabé světlo je jaksi hlubší než tma a přitom příliš jasné, než aby se při něm dalo spát. Když se Linna vrátí k autu, pozoruje Sama, jak ve spánku něco honí, škube tlapkami v rytmu běhu. Žij věčně, pomyslí si a přeje si ze všech sil, aby se zkřivená páteř a nohy narovnaly a uzdravily. Nestane se to.

Je velká zima a obloha za předním sklem má barvu sladkovodních perel. Linna se probudí, zamrká a vzpomene si, kde je. Na podlaze před sedadlem spolujezdce je půl pohárku kávy. Káva je studená a kyselá, ale známá hořkost na ni působí jako kotva. Sam ještě spí: nikdy neměl rád rána a včera se přesunuli do horského časového pásma, takže bez ohledu na to, kolik je (4:53, prozradí jí hodiny na přístrojové desce, když se podívá), ve skutečnosti je o hodinu dřív. Vystoupí z auta a protáhne se. Oči má slepené a bolí ji záda, ale čas před svítáním je pro ni neznámé území a ona zjišťuje, že je překvapivě šťastná.

Dojde k policejnímu SUV. Tabor sedí uvnitř, dveře má otevřené a pije přímo z termosky. „Káva,“ řekne. „Ještě horká. Nechcete? Ale pohárek jsem ztratil.“

Vezme si ocelový válec. Menší policejní auto je i s řidičkou pryč, stejně jako velká fordka a nepokojný mladý muž. „Co se stalo s tím chlapíkem, který se potřeboval dostat za ženou?“

„Vyškrabali jsme ze sacích otvorů všechny včely a podařilo se nám auto znovu nastartovat. Vrátil se na Devadesátku. Bude to mít o nějakých tři sta čtyři sta mil delší, ale chce to zkusit objet.“

Linna pokývá hlavou a napije se. Káva je horká a zahřeje ji až po prsty na nohách. „Ách,“ vzdychne slastně. „To je dobrota.“ Vrátí termosku.

„Včera v noci vás některá píchla?“ Tabor si všiml bílé skvrnky na její ruce.

Promne si ji a krátce se zasměje, zvláštně rozpačitá. „Ne, těsně před odjezdem ze Seattlu. A teď je jich tady celá řeka. Svět je malý,“ řekne a zadívá se k mlze nahromaděné ve sníženině.

„Hmm,“ řekne Tabor a napije se kávy. Pak dodá: „Poslouchejte.“

Linna se zaposlouchá. Motor SUVéčka tepe, puštěný na volnoběh. Nefouká vítr, tráva nešelestí, listy se o sebe neotírají. Ten bzukot je téměř neslyšitelný. „To jsou ony,“ zašeptá, jako by svým hlasem mohla ten zvuk narušit.

„Jo,“ přitaká policista. „Mlha se rozpouští. Podívejte.“

Odejde kousek směrem k místu, kde by měla být, kde bude řeka. „Blíž ne,“ upozorní ji zpoza jejích zad Tabor a ona se zastaví. Po tváři ji pohladí slabý vánek. Mlha ustupuje, objevují se v ní tmavší místa: asfalt zčernalý spícími včelami. A pak ještě něco.

Obloha světlá, přechází z perleťové přes levandulovou k modré. Mraky jsou pryč a obzor na východě září. Mlha se ztrácí. Je tam řeka.

Ta řeka je temná mlha jako hemžení v hejnu letících špačků, jako sloup komárů nad dálnicí v horkém srpnovém podvečeru, jako milion maličkých rybek, které právě mění směr. Valí se od jihu na sever jako chladnoucí láva, jako zahřátá melasa. Může být osm stop hluboká, ale místy je to mnohem míň, jinde mnohem víc. Mění se jí před očima.

Včelí řeka se táhne, kam až Linniny oči dohlédnou. Na jihu vytéká z osamoceného kopce vedle dálnice, překračuje cestu, sestupuje do koryta Yellowstone a pak se přelévá přes okraj rokle k severozápadu. Zatímco se Linna dívá, spící včely se probouzejí a vzlétají, aby se přidaly k prohlubující se řece. Bzučení sílí.

„Och,“ hlesne ohromeně. Tabor teď stojí vedle ní, ale ona nedokáže odtrhnout oči. „Kde začíná?“ zeptá se nakonec. „A kde končí?“

Tabor s odpovědí nespěchá. Linna ví, že ho ta zvláštní krása fascinuje stejně jako ji. „Nikdo neví,“ řekne. „Nebo to nikdo nepoví. Můj táta mi o tom kdysi vyprávěl, ale myslím, že ve skutečnosti ani on nevěděl. Třeba je někde pramen včel a někde jinde se ta řeka zase noří pod zem. Možná se včely shromáždí, udělají tohle a pak se rozlétnou domů. Každopádně žádné moře včel neexistuje, alespoň ho nikdo nikdy nenašel.“

Další lidé se k nim přidají, mluví hlasitě a potom tlumeně; blýskají blesky, běží kamery. „Ty obrázky stejně nikdy nevyjdou,“ zabručí něčí hlas. Není to důležité. Linna pozoruje včely. Vychází slunce, třešňově červená, rozmazaná skvrna, která se zmenšuje a nabývá ostřejších obrysů, jak se odlepuje od obzoru. Sníženinu zalije růžovozlaté světlo. Řeka zrychlí a rozroste se. Lidé se na ni chvíli dívají a pak, když se nasytí úžasu, se vrátí ke svým autům. Linna slyší, jak jejich hlasy zesílí, když odcházejí, v rozhovorech plných touhy po kávě, snídani, horké sprše a splachovacích toaletách; hledají útěchu v obyčejném.

Linna se nepohne, dokud neuslyší štěknout Sama. Znamená to ‚chci jít ven‘. Ale i potom jde pozpátku a sleduje při tom řeku včel.

„Bude to znít podivně,“ promluví Linna na Tabora.

Venčila Sama tak dlouho, až se mu uvolnily klouby a přestal za sebou táhnout zadní nohy. Prohodila několik zdvořilostních frází s mužem z kamionu, i když si už teď nepamatuje nic než jeho výraz, zvláštně odměřený a smutný, když se díval, jak si mne ruku. Vypila kořeněný pomerančový čaj a posnídala sendvič s míchanými vajíčky, který jí nabídla žena z obytného auta, a znovu použila nerezovou koupelničku. Vařil ženin manžel. Jedno vajíčko hodil na zem mezi Samovy nohy. Sam je unaveně snědl a pak se na kuchaře usmál. Linna mluvila málo, poslouchala bzučení včel. Vzpomíná si, že manželům řekla: „Promiňte,“ a v něčem je přerušila. „Musím už jít.“ Odvedla Sama zpátky k policejnímu SUV a řekla:

„Bude to znít podivně.“

„Možná ne tolik, jak si myslíte,“ odpoví Tabor. Ťuká něco do klávesnice počítače ve svém autě. „Nechte mě hádat: chcete se vydat podle řeky.“

Srdce jí poskočí. „Můžu?“ zeptá se. Ví, že by to neměl vědět, neměl to uhodnout; ví, že povolení nedostane, ale stejně se zeptá.

„Zastavit vás nemůžu. Nejdřív se objevila řeka, pak jsem uviděl to bodnutí a poznal jsem, kolik uhodilo. Můj táta – byl taky policista, před nějakými dvaceti a více lety – mi říkal, že se to občas stává. Vždycky má někdo bodnutí, říkal. Ukažte mi auto.“

Odvede Tabora zpátky k subaru a vyzvedne Sama na zadní sedadlo. Policista si nechá otevřít kufr a uvidí, že tam má čtyři galonové kanystry s vodou. „V pořádku. A co jídlo?“ Ukáže mu, co má, dvacet kilo krmení pro psy (koupila je před dvěma týdny, jako by tím chtěla Sama očarovat, aby žil tak dlouho, dokud je všechno nestačí spořádat, ale ví, že to tak fungovat nebude) a dvě krabice výživných tyčinek. „Benzin?“ Má půl nádrže, s tím by měla ujet něco málo pod dvě stě mil. „Kupte si nějaký, až se zase dostanete k nějaké silnici,“ řekne Tabor. „Subaru je dobrá značka,“ dodá, „ale Outback nemá dost velkou světlou výšku. Dávejte pozor, až sjedete do volného terénu.“

„Já do terénu nepojedu,“ řekne Linna. „Až příliš mnoho věcí by se mohlo pokazit.“

„Ale ano, pojedete,“ odvětí Tabor. „Slyšel jsem, jak to chodí. Pojedete podél té řeky k jejímu ústí, ať je to cokoli a ať je to kdekoli. Zabránit vám v tom nemůžu, ale můžu si aspoň ověřit, že se cestou nedostanete do potíží.“

Tabor jí ze svého SUV přinese těžký plátěný pytel. „Je to taková výstroj pro všechny případy,“ řekne. „Táta ji dal dohromady, než odešel do důchodu. Od té doby ji máme na stanici. Jak jsem se to dozvěděl, vzal jsem ji sem s sebou. Napadlo mě, že by se mohl objevit někdo, kdo ji bude potřebovat. Silné rukavice, souprava pro případ uštknutí hadem, drát a pár dalších věcí.“

„Vrátí se někdo?“ zeptá se Linna.

Tabor pytel kousek rozepne a hodí dovnitř vizitku. „Nevím. Ale až se dostanete, kam se dostanete, pošlete mi celou tuhle soupravu zpátky. Nebo si ji nechte. Nebo…“ Odmlčí se a znovu se zadívá na řeku.

Linna se zasměje. Najednou se stydí. „Jak to můžete brát tak klidně? Já vím, že je to všechno šílené, a přesto to dělám, ale vy…“

„Tohle je Montana, paní,“ řekne Tabor. „Hodně štěstí.“

Podle vodních hodin je 6:08 a slunce stojí jen dvě dlaně nad obzorem, když Linna zařadí rychlost a opatrně přejede se subaru dělicí pás.

Zpočátku má štěstí. Výjezd na Terry a most přes Yellowstone jsou jenom několik mil zpátky a ona získá ohledně sledování řeky první poučení. Nemusí včelí řeku vidět, protože cítí ve vzduchu její proud, jak ji unáší k severozápadu. Terry je několik čerpacích stanic a fast foodů, pár obytných přívěsů a farem, to všechno ve stínu amerických topolů, jejichž listy jsou ostře stříbrozelené, když jimi profukuje vítr.

Druhé poučení: řeka jí poví, kudy má jet. Z Terry vede jen jedna cesta, ale stejně by se nemohla splést a rozjet se po jiné. Zdrží se jen tak dlouho, kolik potřebuje, aby nakoupila benzin, jídlo na cestu a snídani. Sní ji v autě cestou z města. Sam je pochopitelně zvědavý, a tak mu dá bramborovou placku. Podá mu ji přes rameno. Měkké pysky jí vezmou placku z ruky. Veterinářka by neměla radost, ale není tady.

Cesta jsou dva prázdné pruhy vyježděné vozovky vinoucí se podél vyschlého koryta přes neúrodnou krajinu s ohlazenými hranami. Linna ví, že včely jsou míli nebo dvě východním směrem. Čas od času odbočí nějaká štěrková cesta na sever. Nejraději by se po ní rozjela, aby včely znovu viděla, ale ví, že ji ty cesty nikam nedovedou, skončí na dvoře farmy nebo prudce zabočí špatným směrem. Má před sebou mnoho mil, než dorazí k ústí řeky. Tyto cesty ji tam nedovedou.

Cesta přejde z vyježděné v ještě horší a pak skončí u štěrku. Linna znovu a znovu zpomaluje. Slunce, které svítí dovnitř oknem na straně spolucestujícího, ztrácí narůžovělou zář, jak stoupá. Jediný provoz, který zahlédne, představuje starý traktor, kdysi možná oranžový, který míří do města. Starý muž, který ho řídí, má na hlavě červenou čapku. Pozdraví ji vrškem od termosky. Odpoví mu svým pohárkem od kávy z fast foodu. Prach, který traktor zvedl, se valí do auta, dokud nezavře okna.

Když přejede ústí malého údolí, znovu včely zahlédne. Zastaví se tam, aby vyvenčila Sama, dala mu napít a sama se napila odstáté vody z jednoho kanystru. Chladnoucí motor několikrát cvakne a pak ji zanechá v tichém sykotu větru v travinách. Řeku včel odsud slyšet není, ale ona cítí bzukot v kostech, jako pravou lásku nebo rakovinu.

Otevře pytel, který dostala od Tabora, a najde v něm zmíněné věci a taky další: štípací kleště a návod k opravě ostnatého drátu; skautskou příručku z padesátých let; světlice; rýč; roli toaletního papíru, který voní jako voňavé ubrousky; pinzetu, lupu a masážní alkohol, ušpiněné, složené geologické mapy východní Montany; náhradní ponožky; tabulky čokolády a tabletky na dezinfekci vody; plastovou mapu letní hvězdné oblohy na severní polokouli – a vzkaz. Nic trvale nepoškoďte. Brány, které otevřete, za sebou zavřete – opravte ploty, které prostříháte – dobytek, traktory a místní vozidla mají přednost v jízdě – místní o řece většinou vědí. Umožní vám průjezd přes svůj pozemek, pokud neponičíte ploty. Podepsán byl: Richard Tabor.

Otec důstojníka Tabora; a syn zřejmě přidal čokoládu, mapu hvězdné oblohy a toaletní papír.

V dalším malém městě – cedule říká, že se jmenuje Brockway – se cesta napojí na další prašnou dvouproudovku, která se táhne ve směru východ-západ. Linna najde štěrkovou cestu, která míří k severozápadu, cesta však nečekaně změní směr a nakonec ji zanechá na dvoře ranče uprostřed hemžení štěkajících psů, kterým Sam začne odpovídat. Další cesta, kterou vyzkouší, se stočí na východ, na sever a pak zase na východ. Štěrk, který ji kdysi pokrýval, je už dávno pryč. Subaru kodrcá přes rýhy a výmoly. Když přejede vrchol stoupání, zjistí, že řeka se valí před ní a přehrazuje cestu.

Je tak blízko, že vidí jednotlivé včely, ale jen na chviličku, než se ponoří zpátky do textury řeky. Brownův pohyb: vidí včely, ale nevidí pohyb; nebo vidí proud, ale ne včely.

Co to dělám? ptá se sama sebe. Je padesát mil od dálnice a ujíždí po hypotetických cestách pustou krajinou, za něčím, co je sice krásné, ale neskutečné a velice nebezpečné. V tu chvíli si uvědomí třetí poučení: nemůže s tím nic udělat. Vrátí se, aby našla lepší cestu, ale pořád se otáčí, aby viděla za sebe, jako by tam něco nechala; a jak řídí, pláče. Když slzy olízne, jsou hořké.

A tak se proplétá východní Montanou, ze štěrku na nezpevněnou cestu, pak na rozpraskaný asfalt a na další nezpevněnou cestu, stále na sever, stále na západ. Chvílemi má řeku na dohled, ale většinou jí jen hlodá v mysli a říká: pojeď za mnou. Cestou míjí farmy a zchátralé, osamocené stodoly, kostel ze stříbrného dřeva, jehož stěnami prosvítá slunce. Jede přes hliněnou hráz přehrady, po úzkém dlážděném hřebeni mezi odpoledním sluncem na vodní hladině a malým městem roztroušeným pod topoly hluboko pod úrovní, kam by nebýt přehrady sahala voda. Přejíždí vodní toky a vyschlá koryta se zvláštními jmény: Prašný potok, Mléčná řeka; když na úzkých můstcích zpomalí, aby se podívala dolů, neuvidí prach ani mléko, jenom vodu nebo nic. Pouze včelí řeka je doopravdy to, za co se vydává.

Když Linna narazí na dálnici US-2, udělá si krátkou zastávku v Nashue. Sam spí, obluzený Rimadylem. Zaparkuje ve stínu, okna nechá otevřená, posadí se do uklidňujícího světla zářivek v McDonaldu a míchá drcený led ve voskovaném kelímku. Rozhovory se přes ni přelévají. Po hodinách samoty jsou slova cizí, jako by byla v jiném jazyce: řeka včel (která přehrazuje Dvojku necelou míli na východ od města); kočičí astma; gumové sandály pro dvojčata; Jake přes léto plní konzervy lososy na Aljašce.

Včely se valí na sever. Cesty, po nichž Linna jede, začnou být ještě útržkovitější. Subaru má náhon na všechny čtyři a sedí docela vysoko, přesto se kolébá přes výmoly a rýhy vymleté vodou, drhne podvozkem. Sam, který už nespí, jí funí do ucha, dokud Linna nezpomalí na hlemýždí tempo. Jakmile se zdá, že auto kameny v cestě překonalo, Sam se maličko uvolní a znovu si sedne. Slunce se plouží k severozápadu, spaluje Linně paži, krk a tvář. Občas ji napadne zapnout klimatizaci, ale pak zjistí, že nemůže. Prach, horko, slunce, to všechno je součástí cesty k ústí řeky. Zdá se, že Samovi horko nevadí, třebaže žíznivě vychlemtá skoro galon vody.

Linna se dokáže držet tak blízko řeky, že jí do otevřeného okénka občas zabloudí jednotlivé včely. Černě se rýsují proti zlatu slunce a běli prachu a kreslí ve vzduchu složité kaligrafie. Linna nerozumí tomu, co jí chtějí říct.

Jen co před ní fialový soumrak začne zastírat okolí, Linna zastaví. Zaparkuje na vyvýšenině, pod jediným otrhaným stromem, který sytí vzduch ostrou vůní jalovce. Má obavy z hadů, a tak je při venčení Sama ostražitá, ale stmívá se a začíná být chladno, vzhůru zůstávají jenom teplokrevní tvorové. Nad hlavou se jí skoro s neslyšitelným šuměním křídel točí netopýr, rorýs nebo malá sova. Zaštěká kojot; Sam nastraží uši, ale odpoví jen tak, že se vymočí na keř, který předtím očichal.

Tu noc Linna nespí dobře. V jedné části noci obklíčí subaru velká frkající zvířata, občas do něj nějaké vrazí, jak procházejí kolem. Zdá se, jako by to trvalo hodiny. Sam je vzhůru stejně jako ona. Linna si nejdřív myslí, že jsou to medvědi, že nějak narazila na řeku medvědů (a proč ne? Ve světě, ve kterém je řeka včel, může být tisíc divů), ale svit hvězd jí prozradí, že jsou to volci. Z nějakého důvodu místo spánku putují pod otáčející se oblohou, za vodou, pryč od něčeho nebo prostě jen tak, z neklidu. Přesto dokáže usnout, až když jsou dávno pryč, až když z nich zůstane jenom vzpomínka na šouravé a mručivé zvuky.

Když se Linna donutí přiznat si, že už nebude spát, je již dávno světlo. Poté, co volci odešli, se nedokázala přestat třást, a tak nemotorně přelezla přes přední sedadla, schoulila se k Samovi a přetáhla jeho měkkou deku přes oba. Teď se jí Sam tiskne páteří na stehno, každá kost je ostrá jako suk jalovce. Je z něho cítit stará moč a nemoc, ale také on sám. Na chvíli se odtáhne, přitiskne mu tvář na záda a zhluboka se nadechne. Cítí, jak jí jeho pižmo proniká do plic, do krve a do kostí.

Lidé mají také pachy, pachy, které si nasbírala a uložila do paměti svého těla, ale Sam je zvláštní, patří k jejímu životu déle než kdokoli jiný kromě rodičů a sourozenců. Má přátele a měla milence, i když poslední dobou si zvykla mít ráda svou samotu. Poprvé ji napadne, že možná měla zůstat na cestě, blíž k místům, kde žijí veterináři se svými zářivými čistými budovami; ale Rimadylu má dost, aby mohla Sama usmrtit, pokud by to potřeboval, a smrt je jediný dar, který mu teď ona nebo kdokoli jiný může dát.

Nakonec vystoupí z auta a protáhne se. Zažívá při tom překvapivě současné vjemy studeného vzduchu a slunečního tepla. „Tak pojď, štěně,“ řekne nahlas. Vlastní hlas ji překvapí; je to od Nashuy poprvé, co ho slyšela – to bylo včera, ne? Zdá se, že to bylo déle. Sam se nejistě zvedne a ona ho snese na zem. Plouživě ujde několik kroků a pak se vymočí, odplouží se o kousek dál a zastaví se, aby očichal chomáč něčeho žlutozeleného. Linna se neobtěžuje s vodítkem; nikam neuteče – jako by vůbec ještě mohl někam utéct. Řeka bzučí nějakých sto yardů daleko, teď širší a pomalejší. Jednotlivé včely se vydělují z toku; vidí je, když si dřepne, aby se vyčurala, znovu vděčná za toaletní papír v soupravě, kterou jí dal ten policista, Tabor. Všude kolem ní divoce roste něco, co sladce voní; mohla by to být levandule, ale ona si levanduli pořád představuje jako něco ušlechtilého a zdomácnělého, samá čerstvě vyžehlená prostěradla, koupelové soli a kytice. Koupelové soli: jak dřepí, přičichne si k podpaží a odtáhne se. No co, psi mají pachy rádi; třeba se Samovi bude tato nová, štiplavá Linna líbit.

Zbloudilé včely prohledávají květy kolem ní, krouží a míhají se jako elektrony v mlžné komoře. Jedna jí přistane na pobodané ruce v místě, kde se jí opírá o koleno, jak dřepí. Kdyby neviděla její zavalité, hebké tělo, lehoučký dotek jejích nohou by možná nebyl víc než představované šimrání. Je to klasická včela: žlutočerné pruhy, malé tělo, úhledně složená tmavá, průhledná křídla. Pohladí vzduch maličkými tykadly, potom se nakloní a dotkne se ústy bílé skvrnky na ruce, jako by ji ochutnávala. Nakrátko se jí zatočí hlava, když přemýšlí, jestli ji ta včela nechce schlamstnout, tak jako Sam schlamstnul včelu, která ji bodla v Seattlu.

Sam za ní štěkne, překvapením a bolestí. Linna se prudce otočí. Jak vstává, ucítí kapku moči, která se jí rozstříkla na koleni, a horký ostrý šok na ruce – včelí bodnutí.

„Same?“ vykřikne a vrávoravě vykročí, cestou si natahuje kalhotky, náhle horečnatá panikou nebo bodnutím. Ví, že Sam zemře, ale ještě ne, říká jí její mysl. To je moc brzy.

Sam k ní dokulhá. V obličeji má komický výraz úzkosti. Uklidní ji to. Tenhle výraz už viděla a velké obavy k němu nepatří. Klekne si vedle něho (lehce omámená nebo starostlivá) a zadívá se na tlapku, kterou zvedá. Na kousku světlé kůže na bříšku tlapky zahlédne maličký háček. Když pak žihadla vytahuje, nejdřív jemu z tlapky a potom sobě z ruky, zjistí, že se hystericky směje. Otec policisty Tabora věděl, co dělá.

Linna nebyla od probuzení schopná ujet víc než pět mil za hodinu, byť tyto pojmy – míle, hodiny – působí nedůležitě. Možná by bylo lepší nebo přesnější říct, že projela čtyřiceti malými kaňony a třiceti z nich se zase vrátila, a překonala dvanáct vyvýšenin a dvě překvapivé louky, mírně svažité jako kukuřičné pole v Iowě a poseté kvítky, které jsou drobné a sytě modré – čas měřený jako vzdálenost. Napadne ji, že možná přejela do Kanady, ale nevšimla si ničeho, co by na to ukazovalo. Dochází jí voda a výživné tyčinky už jí lezou krkem, ale od Nashuy nezahlédla nic, co by vypadalo jako město.

Stezka, po níž jede, je klikatá kraví nebo jelení pěšina. Jedněmi koly se drží na pěšině a doufá, že to dobře dopadne, což funguje dobře, dokud jede dost pomalu. Stále si kontroluje místo, kam ji bodla včela: na ruce má podebraný otok, v jehož středu je mokvající bílá skvrna, centimetr od první. Kolik je centimetr, když se změří časem? Linna neví, ale trápí se tou otázkou, jako by se mohla dočkat odpovědi.

Od chvíle, kdy dostala to žihadlo, jí světlo připadá strašně jasné a ruku má střídavě horkou a studenou. Napadne ji, že by se možná měla obrátit a pokusit se najít nemocnici (kde? Jak to má vědět, když měří vzdálenost událostmi?), ale kaligrafie včel čeká. Linna je na prahu toho, aby ji pochopila; nechce to vzdát.

Subaru skřípavě zastaví v rokli, která je příliš hluboká, než aby se dala projet. Linna cítí řeku. Říká: Blízko, tak blízko; a tak Linna vytáhne Sama ven a jdou dál. Sam je velmi pomalý. Včely jsou všude, jako tříšť vyvrhovaná horskou bystřinou. Sedají jí na ruce a šimrají jí chmýřovitě zakončenýma nohama na tváři, ale už ji nebodnou. Sam je pozoruje. Vyfoukne vzduch na jednu, která se drží listů nějaké rostliny, pokrytých stříbrnými chloupky. Přejdou malou vyvýšeninu, pak druhou a ocitnou se u ústí včelí řeky.

Včely se vlévají do travnaté kotliny. Přímo před Linninýma očima řeka vychrlí do kotliny tisíc – milion – dalších, ale hladina se nemění a ona nevidí, že by nějaké včely odletěly. Vypadá to, jako by se vpíjely do země, do nějakého skrytého oceánu.

Linna ví, že má halucinace, protože na břehu včelího jezírka stojí plátěný přístřešek beze stěn, ověšený střapci a třásněmi. Šest sloupků drží střechu z bílého hedvábí; světlo, které jí projde, je důvěrné, přátelské. A jelikož je to halucinace, Linna jde blíž beze strachu. Sam se plouží vedle ní, uši nastražené.

Linna později není schopna říct, zda bytost pod stanem byla žena nebo včela, je si však jistá, že je to královna včel, stejně jako si je jistá smrtí a slunečním světlem. Ví, že – pokud ta bytost byla žena – měla oči a vlasy v barvě medu, přičemž v obojím se leskly stříbrné žilky. A jestli ta bytost byla včela, její fasetové oči byly hluboké jako viktoriánský gagát a v jejím hlase bylo tisíc tónů najednou.

Ale je snazší uvažovat o královně včel jako o ženě. V kontrastu s bílou řízou jí kůže medově září. Ruce má velice dlouhé a štíhlé, s nehty ve tvaru mandlí; nalijí čaj a narovnají koláčky na talířky zdobené růžovými květy růží. V jednom okamžiku Linna znepokojivě zahlédne, jak koláčky rovnají dlouhé, štíhlé černé nohy, a zamrká, aby se z nich znovu staly ruce. Ano, je určitě snazší přemýšlet o ní jako o ženě.

„Prosím,“ řekne královna včel. „Přisedni ke mně.“

Ve stínu plátěné stříšky stojí skládací židličky, přes které visí přehozy s třásněmi. Linna na jednu klesne, vezme si šálek, tenký jako vaječná skořápka, a upije. Obsah je teplý a jednoznačně je to čaj, zároveň je však chladivý a sladký a naplňuje ji nenadálým štěstím. Dívá se, jak královna položí misku s čajem na zem vedle Sama (jeho obličej se odráží v tisícovce tmavých faset: ne. Usmívají se na něho obyčejné zlaté oči, opletené sítí vrásek od smíchu, tenkých jako nitky.) Sam se žíznivě napije a vesele se na ni zazubí.

„Jak se jmenuje?“ zeptá se žena. „A jak se jmenuješ ty?“

„Sam,“ odpoví Linna. „Já jsem Linna.“

Žena se sama nepředstaví, ale pokyne k sukním, které jí víří kolem kotníků. U jedné nohy jí sedí malá kočka s dlouhou, šedobílou srstí a překvapivýma modrýma očima. „To je Belle.“

„Vy máte kočku.“ Ze všech věcí, které dnes viděla, jí tato přijde nějakým způsobem nejvíc zvláštní.

Žena natáhne ruku ke zvířeti. Belle k ní dojde a očichá ji. Její srst je hustá, nedokáže však skrýt, jak je Belle hubená. Linna si všimne ostré kontury hrbolků na páteři. „Je už moc stará. Umírá.“

„Rozumím,“ řekne tiše Linna. Podívá se ženě do očí a uvidí svůj odraz v jejich zlatých, černých hlubinách.

Mlčení mezi nimi se protahuje, vymezené věčným, neměnným bzukotem včelí řeky, vyplněné vůní šalvěje a trávy dýchající na slunci. Linna vypije čaj a sní koláček, který je zlatý a sladký. Tělo včely proti ní na slunci tlumeném hedvábím jasně září.

Linna natáhne zraněnou ruku. „To jste udělala vy?“

„Když dovolíš, dám to do pořádku.“ Žena se dotkne ruky v místě, kde pálí dvě bodnutí, to staré probuzené svým novým sousedem. Bolest tam pořád je, pod prsty, které kmitají jemně jako tykadla, a pak zmizí.

Linna si ruku prohlédne. Bílé skvrnky jsou pryč. Hlavu má jasnou jako suchý vzduch, ale ví, že to všechno je iluze. Určitě se u ní stále projevuje nějaká reakce, jinak by to všechno – stan, žena, jezero včel – zmizelo. „Nemohla byste stejně uzdravit svou kočku?“

„Ne.“ Žena se shýbne a zvedne Belle, která se v jejích černých, hmyzích nohách stočí do klubíčka. „Nemůžu smrt zastavit, jenom ji na čas oddálit.“

Linna má sucho v ústech. „Mohla byste uzdravit Sama? Zařídit, aby zase běhal?“ Nakloní se, aby Sama pohladila po chlupech na krku. Krví, která se jí nahrne do hlavy, všechno na okamžik zčervená.

„Možná ano.“ Královnin hlas je melodický, má ve svých tónech bzukot, který se Linna rozhodne ignorovat. „Doufám, že si my dvě chvíli pohovoříme. Už mnoho let jsem si s nikým nepromluvila, naposledy s tím mužem, který mi přivedl Belle. Nemohla jíst. Měla špatné…“ kočka zapřede a přitiskne hlavu na černou hruď včely „…dásně, byla to rakovina. Poslední den šel pěšky a nesl ji, když mu jeho staré auto vypovědělo službu. Chvíli jsme si povídali, pak mi ji dal a odešel. Je to už tak dávno.“

„Jak se jmenoval?“ Linna si vzpomene na plátěný pytel v subaru, plný všech potřebných věcí.

„Tabor,“ odpoví. „Richard Tabor.“

A tak si povídají, jedí koláčky a pijí čaj pod hedvábnou stříškou královny včel. Linna si něco z toho zapamatuje, ale později není schopná určit, jestli jsou to halucinace, historky, které jí někdo vyprávěl nebo které vyprávěla ona, anebo věci, o kterých nemluvila, ale prožila je. Vybavuje si chuť šalvějového pylu, jasnou a kouřovou, na něčem, co možná byl její jazyk, ale taky to mohla být její fantazie. Povídají si (navštěvují je, nebo o tom sní) o nespočtu malých dětí, smetanově hladkých a nacpaných do bezpečí těsných postýlek; o malých městech uprostřed ničeho; o velkých městech, věžích a dálnicích hemžících se spěšnou aktivitou. Mluví (navštěvují je, nebo o tom sní) o velkých tragédiích – pohromách, celých populacích zničených nemocemi, krutostí nebo nepřízní osudu – a o malých, o deštivých dnech, špatných směrech, špíně a škůdcích. Později si Linna nedokáže vzpomenout, které příběhy, vidiny nebo sny se týkaly lidí a které se týkaly včel.

Slunce se skloní k západu; světlo se doplazí na stůl. Dotkne se černé přední nohy královny včel. Královna vstane, protáhne se a vezme Belle do náruče. „Musím už jít.“

Linna se také postaví a poprvé si všimne, že řeka je pryč, zůstalo pouze jezero včel a dokonce i to je menší, než bylo. „Můžete uzdravit Sama?“

„Nemůže zůstat tady a zůstat naživu.“ Žena se odmlčí, jako by volila slova. „Jestli se tak se Samem rozhodnete, mohl by zůstat se mnou.“

„Sam?“ Linna opatrně odloží šálek, snaží se zamaskovat, jak se jí najednou roztřásly ruce. „Nemůžu ho nikomu dát. Je starý a je moc nemocný. Potřebuje prášky.“ Sklouzne ze své židličky na uschlou trávu vedle Sama. Sam se namáhavě postaví a přitiskne jí obličej na hruď. Dělal to, už když byl štěně.

Královna včel se podívá na oba. Nepřítomně při tom hladí Belle. Kočka přede a tiskne se na včelí, černě sametovou hruď. Ve fasetových očích se k Linně odráží tisíc obrazů, na kterých ovíjí rukama tisíc Samů.

„Je můj. Mám ho moc ráda a je můj.“ Linna cítí bolest v hrudi.

„Teď patří smrti,“ řekne žena. „Pokud nezůstane se mnou.“

Linna skloní tvář ke psí srsti na krku, nasaje do nosu teplou živou vůni. „Tak mi dovolte zůstat s ním. S vámi.“ Zvedne oči ke královně včel. „Chcete společnost, sama jste to řekla.“

Černá, srdčitá hlava se nakloní. „Ne. Být se mnou znamená nemít nikoho.“

„Měla bych Sama. A včely.“

„A stačily by ti? Milion milionů poddaných, deset tisíc milionů milenců, a všichni stejně zaměnitelní a hloupí jako rukavice. Žádní přátelé, žádná rodina, nikdo, komu bys mohla vytáhnout z ruky žihadlo?“

Linna sklopí oči. Nedokáže snést ženinu krutou tvář, hrdou a osamělou, až to pálí.

„Budu Sama milovat celým svým srdcem,“ naváže královna včel hlasem měkkým jako bzukot. „Protože nikoho jiného mít nebudu.“

Sam se převalil na bok a trpělivě čeká, až si Linna vzpomene, že ho má poškrábat. Linna ví, že ji má rád, ale chce poškrábat na břiše. Žij věčně, pomyslí si a silou vůle nutí zkřivenou páteř a nohy, aby se narovnaly a uzdravily.

„Tak dobře,“ zašeptá Linna.

Královna včel vydechne a její voňavý dech ovane Linninu tvář. Z Belle vyjde disharmonický zvuk, podobný otázce. „Ano, Belle,“ zašeptá žena. „Už můžeš jít.“ Dotkne se jí něčím, co by mohla být dlouhá bílá ruka. Belle si povzdechne a znehybní.

„Mohla bys…“ zeptá se královna včel.

„Ano.“ Linna vstane a převezme kočku z černých rukou. Tělíčko je lehké jako vítr. „Pohřbím ji.“

„Díky.“ Královna včel si klekne a přiloží dlouhé ruce z obou stran psova čenichu. „Same? Chtěl bys zůstat nějaký čas se mnou?“

Sam neřekne samozřejmě nic, ale hebkou černou tvář olízne. Žena ho pohladí a on se začne protahovat. Dává si na čas jako štěně, které se probouzí z dlouhého odpoledního spánku. Když skončí, nohy má rovné a oči mu úplně září. Přitančí k Linně a vyskočí na zadní, aby jí slízal z tváře slzy. Naposledy zaboří obličej do srsti. Pach nemoci je pryč, zůstal jenom Sam. Žij, bleskne jí hlavou. Když ho pustí, Sam ji jednou oběhne kolem dokola, pak se vrátí ke královně včel, sedne si a usměje se na ni.

Linně se svírá srdce v hrudi, když vidí jeho výraz, ale je to cena za vědomí, že bude žít. Platí ji, přesto se neubrání otázce: „Zapomene na mě?“

„Kdyby zapomněl, každý den mu tě připomenu.“ Královna mu položí ruku na hlavu. „A těch dní bude spousta. Bude žít dlouho, bude běhat a honit králíky – nebo to, co by se za ně v mém světě mohlo vydávat.“

Královna včel se s Linnou gestem rozloučí, políbí ji na vlhké líce a pak se otočí a odkráčí ke stoupající tmě, která je jezerem včel, ale také soumrakem. Linna se hladově dívá. Sam se jednou ohlédne, trochu zmatený, a ona na něho málem zavolá, jenže do čeho by ho přivolávala? Vykouzlí nejlepší úsměv, jaký dokáže, a on jí ho oplatí, jak to psi dělají. A pak on i královna včel zmizí.

Linna pohřbí Belle s pomocí rýče z plátěného pytle. Než skončí, padne šero. Znovu přespí v autě, unavená tak, že nic neslyší, nevidí ani necítí. Ráno najde cestu a zatočí na západ. Když se vrátí do Seattlu (již ne šedivého, ale zlatého, zeleného, modrého a bílého létem), pošle plátěný pytel zpátky důstojníku Taborovi – vzpomene si, že se jmenoval Luke – spolu s dopisem, v němž vysvětlí všechno, co se o řece včel dozvěděla.

Už nikdy nedostane žihadlo. Ve snech ji navštěvují včely, ale nepřinášejí jí žádný vzkaz; kaligrafie jejich letu zůstává záhadou. Jednou se jí zdá o Samovi, který se na ni usmívá a tančí na rovných mladých nohách, právě tam, kam už ona nemůže dosáhnout.

Sidovi a Helen

přeložil Petr Kotrle

Doslov Kij Johnsonové:

Žiji v obrovské zemi a bydlela jsem na mnoha místech té země. Mám přátele a rodinné příslušníky tři tisíce mil od sebe. To znamená spoustu prázdných dálnic, ale já řídím ráda.

Proto řídím hodně. Patnáct let nebo víc absolvuji několikrát ročně 1800 mil ze Středozápadu na západní pobřeží a pak 1800 mil zpátky, to všechno rychlostí 80 mil za hodinu po nekonečných dálnicích mezi státy. Tři dlouhé dny se dívám, jak se krajina mění, centrální roviny, rozervané badlands, vyprahlé hory, vysoko položená poušť západního Washingtonu a studené, zasněžené, mokré Kaskádové pohoří. Po několika hodinách, kdy nevidím nic než dálnici a pustou krajinu, upadám do zenového stavu. Můj mozek vyřadí rychlost a běží jako motor na volnoběh.

Montana je místo, které se k tomu hodí – a obzvlášť východní Montana. Na mnoha místech není kolem dálnice vidět města ani žádné budovy. Badlands se táhnou stovky mil a víc, nic než divoké skály a rozeklaná koryta. Je to zvláštní, magické místo.

Když jsem v Montaně, obvykle moc nepřemýšlím. Ale když jsem se po jedné takové cestě vrátila do Seattlu a mozek mi znovu začal fungovat, pokusila jsem se vysvětlit, jaký to byl zvláštní pocit být tam na tom podivném místě. A slovy se to nedalo popsat dost živě, alespoň ne běžnými slovy.

Mám moc ráda psy a často o nich píšu. Tato povídka je o psech a o tom, co k psům cítíme, ale pro mě je hlavně o Montaně.

Kij Johnsonová (1960 –)

Američanka, narozena roku 1960 v Iowě, studium dokončila v roce 1982, v posledních dvanácti letech působila také ve vydavatelském průmyslu, byla editorem u nakladatelství Tor Books, Dark Horse Comics, Wizards of the Coast, programovým manažerem v oddělení Microsoft Reader atd. Řídila rovněž řetězec nezávislých knihkupectví a s oblibou se věnuje vyučování tvůrčího psaní. Dnes žije v Seattlu v americkém státě Washington. Do žánru vstoupila patrně povídkou Roadkill (Tales of the Unanticipated 1988) a od té doby publikuje poměrně pravidelně. Dosud je to přes třicet kratších prací vydaných opravdu různorodě, od neznámých periodik přes velké magazíny až po antologie. Těmi nejznámějšími jsou Fox Magic (Asimov’s SF 1993 – Theodore Sturgeon Memorial Award) a At the Mouth of the River of Bees (Sci Fiction 2003, č. Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Prozatím je souborně publikovala pouze v elektronické podobě pod názvem Tales for the Long Rains7 (2001). Dosud největší pozornost vzbudila dvojicí románových přepracování japonské mytologie – The Fox Woman (1999-William L. Crawford Award) a Fudoki (2003-nom. WFA). Na dokončení trilogie někdy označované souhrnným názvem Love/War/Death v současnosti pracuje. Mimo to publikovala román ze světa seriálu Star Trek: The Next Generation – Dragon’s Honor (1995, sp. Greg Cox). Z rozpracovaných knih uveďme ještě dvoudílnou fantasy Kylen: The Moveable City (dosud nepublikováno). Kij Johnsonová je již zavedenou autorkou a nedá se mluvit o tom, že by byla na počátku kariéry. Její práce si však jistě zasluhují zvýšenou pozornost pro svou tématickou neobvyklost a autorčin přirozený vypravěčský styl.

Eileen Gunnová

SMIŘOVÁNÍ

„Smiřování“ je atmosférický příběh se zvláštně nejednoznačným vyvrcholením a pokud díky názvu antologie skutečně toužíte po něčem podivném, pak si snad přijdete na své. Tahle povídka je spíše o pocitech a s těmi Gunnová zachází s mistrnou vyvážeností, kterou odborníci odměnili prestižní cenou Nebula. A protože jde o povídku dosti netradiční, cítím, že její místo je právě v antologii podobné té naší, kde se jak doufám dočká přijetí čtenáři, kteří touží po neobvyklých a literárně náročnějších prožitcích. Gunnová sama je dnes spíše vydavatelkou a editorkou internetového The Infinite Matrix, její skromně vydávaná povídková tvorba přesto vzbuzuje oprávněnou pozornost a „Smiřování“ je jejím dosud největším úspěchem.

Život starému pánovi pomalu proklouzával mezi prsty. Ležel v posteli víc než měsíc, v nemocnici a sanatoriu, v nesmírných bolestech. Nejdřív bojoval o vládu nad svou smrtí, pak ještě jednou o vládu nad svým životem. Ke konci už v rámci svých možností rezignoval na touhu mít na cokoli vliv. Pořád ještě každému návštěvníkovi dával seznam úkolů, věděl však, že nedokáže ovlivnit, zda se těch úkolů někdy zhostí.

A tak pečlivě česal kštici minulosti. Vracel se ke starým záhadám a rébusům a dlouze uvažoval o životech a pohnutkách dávno mrtvých lidí. Vymýšlel teorie vysvětlující drobné krutosti surovců svého dětství. Plánoval, jak si koupí malý domek, znovu získá pozemky v Guatemale, vydá eseje, román, fragmenty prózy. Jedl banány a žitný chléb a nemocniční stravu, a když se za ním stavila návštěva, nasadil si umělé zuby. Rozhodl se, že si nebude dělat starosti s tím, co nemůže napravit, a urputně se snažil toho rozhodnutí držet.

Pak se svaly jeho srdce, vyčerpané po třech miliardách stahů a oslabené zápalem plic, cukrovkou a vypětím z jeho cholerických záchvatů, na chviličku zastavily a už se nedokázaly přimět k pohybu. Sestra zavolala o pomoc a ještě s několika zdravotníky ho vzkřísila. Stiskl jí ruku, srdce mu znovu selhalo a oni oživování vzdali. Slabý tok elektrochemických impulsů, jejž zprostředkovával jeho nervový systém, se zpomalil a ustal, a řád, který vnutil vesmíru, se začal rozkládat, přičemž se uvolňovalo teplo.

Starcovo tělo vychládalo. Přišel zaměstnanec pohřebního ústavu a odvezl si ho. Zřízenec posbíral jeho věci, pár nedůležitých papírků vyhodil do koše, zbytek dal do igelitky. Sestra ustlala postel; už na ni čekal nový pacient.

Jedni přátelé přišli a zjistili, že se odebral na věčnost. Zpráva o tom se šířila, nával lítosti nad ztrátou bystrého a duchaplného člověka a velkorysého přítele. Na odkládané laskavosti už nedošlo. Silná slova se již nedala vzít zpátky, bez ohledu na jejich příčinu či důvod.

Zemřel krátce poté, co mu vyšla knížka, v posledním čísle populárního magazínu zase esej a v dobře známém časopise se měla zakrátko objevit povídka. Zanechal po sobě úctyhodné dílo a kupu nepublikovaných rukopisů, jimž se jeho smrt postarala o lepší odbyt. Ještě několik dní po jeho smrti od něj jeho přátelé dostávali pohlednice a dopisy.

Po několika týdnech přijela jeho dcera, kterou ta smrt zarmoutila; ovšem odpovědnost naložená na její bedra ji nepotěšila. Měla sbalit otcovy písemnosti a knihy a nějak se zbavit zbytku jeho majetku. Odemkla dveře a vešla do tichého zatuchlého bytu.

Duch starého pána byl pořád silný; všemu důležitému, co vlastnil, dokázal vtisknout svůj punc.

O zeď u dveří se opíral deštník s rukojetí vyřezanou ve tvaru husí hlavy. Z husího krku visel štítek. Stálo na něm otcovým písmem: „Šlechetný dar Arthura Detweilera, s nímž jsem se seznámil na čtení ve veřejné knihovně jednoho deštivého březnového odpoledne.“

Rozhlédla se po přecpaném dva plus jedna. Tyčily se v něm vratké hromady rukopisů a kancelářských potřeb. Kupičky šatů, ručníků, špinavého nádobí. Na desce stolu ležela rozházená cédéčka. Stohy knížek, knížek, knížek.

Nikdy předtím tu nebyla. Otec se krátce před smrtí přestěhoval na tuhle poslední odlehlou zastávku svého potulného života. V malém bytě panoval zjevný nepořádek, byl na starého pána příliš nový, aby se mu dalo říkat domov. Některé věci zůstaly v lepenkových krabicích, nevybalené od posledního, možná i předposledního stěhování.

Blesklo jí hlavou, že se sem možná někdo vloupal, přebral otcův skrovný majetek a pak ho naskládal do krabic, aby si je mohl později odnést. V předchozím bytě ho přepadl nějaký mladík s nožem v ruce a chtěl mu vzít těch čtyřicet dolarů, co měl v peněžence. Pomyšlení na to, že zatímco táta ležel v nemocnici, někdo sem mohl přijít a přehrabovat se v jeho věcech, ji naštvalo. Jenže pak si řekla, že na tom stejně nesejde. Nevzal si s sebou žádné peníze a rozhodně toho po sobě moc nezanechal. Cenné bylo jeho myšlení, houževnatost a stylistické nadání, a to všechno si s sebou do hrobu skutečně vzal.

Úklid jí připadal náročný, zdálo se jí, že je toho na ni najednou příliš. Možná si nejdřív uvaří šálek čaje. Pokud tady nějaký najde.

V kuchyni byly všude možně nalepené papírky, zastrčené do škvírek i do nádob. Na kusu utrženého linkovaného žlutého papíru přilepeného na ledničce stálo: „Tak velká lednička! K čemu? Jsem starý chlap, nevařím.“

Jenže ty jsi nevařil ani zamlada, pomyslela si dcera. Párek v rohlíku, když přišla na oběd, čína, když zůstala na večeři. V pubertě se snažila tomuhle vrtošivému rodiči vytvořit normální život, zkoušela mu vařit, když k němu přišla na návštěvu, on ale neměl trpělivost snášet její chyby.

Ciferník hodin na sporáku byl přelepený papírkem, který hlásal: „Těchhle hodin si nevšímej. Hodiny na sporáku jdou vždycky špatně.“

Celý sporák byl polepený čtverečky papíru:

„Ráno, pokud mi to žaludek dovolí, si udělám konvičku kávy.“

„Fritovací hrnec! Oni se mě snad snaží zabít, ne?“

„Trouba potřebuje vyčistit. Matka si vždycky každý týden klekla k troubě na všechny čtyři a čistila ji. Pekla vlastní chleba a každý večer servírovala teplé jídlo. Ráno nám dělala ovesnou kaši, žádné moderní instantní štrúdly. Taky si šila všechny šaty a k tomu na moji sestru. Je už pětatřicet let po smrti a pořád se mi po ní stýská.“

Mladá žena si povzdychla. Bude se jí za pětatřicet let stýskat po tátovi? Možná, že se člověku po lidech stýská víc, čím je člověk sám starší – ale ona se s jeho nepřítomností smířila už před lety.

Když se přestěhoval na druhý konec státu, za prací či za ženskou, úplně ztratila pocit, že je jeho dítě, že je pod jeho ochranou. Ještě se jí po něm nestýskalo: připadalo jí, že neodešel, že se jen přestěhoval.

Nechala v kastrůlku vařit vodu na čaj, pak otevřela dvířka skříňky vedle sporáku: plechovka s kypřícím práškem, slánka a pepřenka v lepenkovém stojánku, ocet, koření…

Posunula skleničku s bylinkami a snesl se k ní žlutý papírek. „Podle Plinia vůně planého tymiánu zahání hady. Naopak Dionýsios Syrakuský ho pokládá za afrodiziakum. Egypťané tuto bylinu prý používali na balzamování, a tak tohle dost objemné balení asi spotřebuji celé.“ Sáhla za bylinky a popadla krabičku s Piggy čajem v sáčcích. No, lepší než nic. Na krabičce stálo: „Moje matka celý život pila čaj Red Rose a mně vždycky vrtalo hlavou, jak to dokáže snést, když svět je plný aromatických čajů s přitažlivými jmény: Lapsang Souchong, Gunpowder, Ruská karavana. Tuhle krabičku mám pro hosty, kteří nemají ani za mák mlsný jazýček. Výborný čaj najdete v nádobce ‚kypřící prášek‘. Neptejte se proč.“

Sundala plechovku s kypřícím práškem. Na víčku z vnitřní strany byla nalepená poznámka na žlutém papírku. Drobným písmem tu stálo: „Slavný zelený čaj z oblasti Udži, kde stojí chrám zasvěcený bůžkovi Inarimu obklopenému mechem obrostlými kamennými liškami s červenými bryndáčky.“ Táta strávil několik let v Japonsku studiem zenu. Dle jejího názoru se na něm tato zkušenost nijak nepodepsala: nebyl klidnější, smířlivější ani sladěnější s vesmírem, zkrátka nestalo se nic, co by od takového východního náboženství čekala.

Co vajíčko na louhování čaje?

Otevřela zásuvku pod kuchyňskou deskou. Žádné poznámky v ní nebyly, mezi noži a špachtlemi však našla bambusové sítko na čaj. Zvedla ho. Pavoučím rukopisem na něj kdosi černým inkoustem napsal: „Je děravé jako cedník.“

Seděla v odřeném křesle v obýváku malého bytu, šálek zeleného čaje měla postavený na opěradle a zvažovala situaci. Nájem byl zaplacený do konce týdne a ona neměla v úmyslu platit činži za další měsíc. Bude nejlepší, když nejdřív roztřídí a zabalí knihy a potom probere další věci, co by se dalo prodat a co dá charitě. Nechtěla si toho nechat moc. Skutečně všechny ty knihy přečetl?

Když byla malá, četla moc ráda. Jenže čtení jí zabíralo spoustu času, a všechen trávila uvnitř hlavy jiného člověka. Na filmy a na televizi se dalo koukat s jinými lidmi. A o to šlo: kolik času chce člověk trávit sám, kdy mu jedinou společnost dělá právě knížka.

V otcově bytě viděla, jak moc se jeho život točil kolem knížek a kolem společnosti, již skýtaly. Nešlo jen o to, že vytvářel knihy – svým způsobem knihy také vytvářely jeho. On byl suma knížek, které přečetl a které napsal. A nyní zůstaly jen knihy. A ona.

Když byla mladší, pokládala knihy (jak ty, které četl, tak ty, které napsal) za soupeře v boji o otcovu lásku. Z té soutěže už dávno odstoupila.

Na desce psacího stolu stál hned vedle psacího stroje zavřený slovník mamutích rozměrů – Třetí vydání Websterova nového mezinárodního slovníku. Otevřela ho. Vazba byla polámaná a desky se jí odklopily na titulní stránce. Jméno editora stálo v rámečku z hvězdiček vyvedených červeným inkoustem; k tomu otec svým typickým škrabopisem na spodku stránky dodal: „Doktor Gove mě v prvním ročníku učil angličtinu na Newyorské univerzitě, ve starém kampusu na pevnině, zhruba v roce 1940. Řekl mi, že jsem nejslibnější prvák, kterého kdy učil,“ stálo tam červeným inkoustem. Pod tím poznámka černým: „Moje pokusy navázat s ním znovu kontakt přišly vniveč.“

Později v laciném Devátém studentském vydání Websterova slovníku s umělohmotnými deskami našla pod tiráží vyjmenovávající všechny spoluautory červený vpisek: „Re: P. B. Gove?“ a pak znovu černým písmem: „P. B. Gove je mrtvý.“

To byl otec taky. I ona nakonec umře a někdo bude muset vyklidit všechny krámy, které za svůj život nashromáždila. Když tohle vzala v úvahu, ty žluté papírky jí dávaly smysl. Stejně jako knihy sloužily otci, aby si prodloužil život, byly to háčky, které se zaseknou do života někoho jiného, až on sám odejde.

V ložnici stála hromada prázdných krabic – týchž krabic, v nichž se předtím stěhovaly knihy? Odtáhla jich několik do obýváku a začala do nich knihy skládat. Jedna krabice na knihy, které si nechá, další na knihy, které prodá, a třetí na knihy naprosto bezcenné, pro charitu.

Knih na prodej byla velká spousta. Bedlivě zkoumala, jestli v nich nejsou žluté papírky, ale našla jenom poznámky na okrajích. Otec vedl dialog s každou knihou, kterou četl, někdy vznášel námitky a jindy jen skočil autorovi do řeči a přispěl vlastními vzpomínkami.

„Vystupovat z transportéru nebylo tak jednoduché, jak by se z popisu mohlo zdát.“

„Když jsem byl roku 1969 v Samarkandu, tato mešita byla otevřena veřejnosti. Majolikové dlaždice v iwanu patřily k těm nejnádhernějším, které jsem kdy viděl.“

„Nejčastěji se uvádí, že se tato bitva odehrála roku 1357, ovšem ve skutečnosti k ní bezpochyby došlo roku 1358.“

Zamračila se na ty drobné klikyháky. V antikvariátu jí kvůli nim vyplatí za knihy o poznání méně. Proč táta do všech těch cenných knížek čmáral? Jako by to poukazovalo na nedostatek úcty, kterou k nim choval.

Otevřela Deníky Samuela Pepyse a přečetla tátův dlouhý vpisek uvnitř. „Knihy jsou paměť,“ psal. „Pamatují si svůj obsah a předávají ho dál. Zaznamenávají nároky na vlastnictví, kdo je daroval a při jaké příležitosti. Při nedorozumění mezi čtenářem a autorem zprostředkovávají jejich komunikaci na okrajích stránek.“ Otcovým knihám byla podle všeho svěřena ohromná odpovědnost. Dokázaly by dělat prostředníka mezi ní a otcem, přemostit deset let prázdnoty? Může se člověk usmířit s mrtvým?

Při práci ji udivovalo, proč je knihovna, obyčejně nejsystematičtěji uspořádaná část otcovy domácnosti, hodně zpřeházená. Mezi knihami zely mezery, ale jen pár knížek leželo u postele nebo na stole. Na záchodě našla pouze pojednání o řecké abecedě, další o islámské architektuře a svazek Ed-Fu jedenáctého vydání Encyklopedie Britanniky, v levné plátěné vazbě. Co chybí? Znovu ji napadlo, jestli se v otcových věcech někdo nehrabal.

Příštích pár dní se hodně táhlo, nakonec však uplynulo. Dopila otcův japonský čaj a snědla sušenky z neotevřeného balení, které našla ve skříni. Objednala si do bytu donášku pizzy. Vypila příliš mnoho dietní pepsi.

Dopisy a rukopisy uložila do krabic určených jedné kansaské knihovně, jež byla ochotna postarat se o otcovu literární pozůstalost. Našla mnoho fotografií lidí, které neznala, ale i pár těch, které pro ni něco znamenaly.

Polaroidový snímek matky, které mohlo být tak dvacet let, ve směšných oranžových šatech a festovních kožených botách. Pak fotografii otce již ve středním věku, jak ji drží v náručí. V jejich tvářích nenalézala nic než naději do budoucna.

Laciný skládací rámeček s rozmazaným snímkem otce v dětském věku, jak klimbá na trávníku před činžákem, v kombinaci s fotografií její maličkosti v podobné poloze. Připadlo jí, že se sobě podobají, hubené malé děti s nakrátko zastřiženými tmavými vlasy. To je zvláštní, že si toho všiml.

Našla fotečku otce za druhé světové války, ani ne tři krát tři centimetry velkou. Jako štíhlý teenager v maskáčových kalhotách a v helmě na ní pózoval s kulometem. Na rubu podobné fotografie jiného mladíka se psalo: „Woody Herald – padl na Guadalcanalu.“ O Woodym Heraldovi nikdy neslyšela, ale táta nosil tuhle fotku u sebe padesát let.

Třídila knihy, ale taky je četla. Nezvládala ani zdaleka tolik práce, kolik by si přála. V bytě bylo tolik knížek, do kterých si vepisoval, a ona je četla úplně na přeskáčku.

Věděla, že je tomu tak, protože si svoje vpisky datoval. Teoreticky by mohla ty knihy seřadit a číst otcovy nálady a zájmy, jak se před ní odvíjely. Možná se někde v těch poznámkách zmiňoval o Woodym Heraldovi. Možná se zmiňoval o ní i o matce.

Dál nalézala poznámky na žlutém papíru. V horním šuplíku psacího stolu si otec schovával staré peněženky, nefunkční hodinky a manžetové knoflíčky – tucet krabiček s manžetovými knoflíčky. Při jaké příležitosti asi nosil přeložené manžety? Namátkou otevřela jednu krabičku. Uvnitř byl lístek na žlutém papíru: „Dřív se daly věk i společenské postavení člověka určit podle jeho manžetových knoflíčků. Dnes se musíte podívat na celou jeho košili. Pokud vůbec nějakou nosí.“

Zpočátku jí bylo protivné, že otec psal do knížek, čím více však četla, tím v ní sílil dojem, že v knihách se otevíral víc než ve skutečném životě. Možná by si je měla nechat: kdyby je pustila do světa – prodala či rozdala –, takto vytržené ze svého náležitého místa by ztratily smysl. Uvažovala, pro koho tak mohl psát ty poznámky. Pro ni? Jak mohl vědět, že si je přečte? Přistihla se při tom, jak odkládá každou knihu s jeho vpisky na hromádku, která poputuje k ní domů, a ne do antikvariátu, i když ji kniha samotná nezajímala.

Večer třetího dne už padala únavou, přestože jí zbývalo mnoho nevytříděných knih. Hromádka těch, kterých se chtěla zbavit, měla být větší než ostatní, ale kdovíproč byla naopak ta nejmenší.

Fyzika časové asymetrie. Nechat si ji, nebo ne? Otevřela tu knihu: stránky přetékaly rovnicemi, které dokazovaly, že čas neběží pozpátku. Hlavou jí blesklo, že otec tomuhle přece nemohl rozumět. Odložila ji zpátky na hromádku. Proč si takovou knihu vůbec pořídil? Pohroužila se do křesla, nohy si dala na podnožku a na chvíli si zdřímla.

Probudil ji hluk z protější strany pokoje, zvuk od okna. To se otevřelo a dovnitř vklouzlo malé dítě podobné faunovi. Byla o tolik větší než vetřelec, že ji to spíš překvapilo, než aby se bála. Tak tenhle rozházel otcovy písemnosti? Mohlo to být sousedovic dítě, s nímž si otec povídal, nebo mu třeba dával sladkosti. To pomyšlení ji znepokojovalo. Jaké dítě, zvlášť tak malé, by dokázalo okrádat mrtvé?

Pokoj zalévalo pouze světlo z ulice. Kluk se mlčky pohyboval tmou a vyhýbal se místům, kde, jak věděla, stály krabice knih a hromady krámů. Přešel k polici s otcovým dílem, kterou ještě nezabalila, vytáhl z ní knihu, otevřel ji a začal si jí listovat, stránku po stránce. To by mě zajímalo, co hledá, pomyslela si. Na čtení je moc velká tma. Ze stínů, z nejtemnější části tmavého pokoje sledovala, jak prochází jednu knížku za druhou a nevynechá při tom ani stránku. Nakonec promluvila.

„Nevím, co hledáš, ale není to tam.“

Otočil se a i v té tmě měl ohromné a zářící oči. Vstala ze židle a namířila si to k němu. „Co to děláš? Jak to, že vidíš?“

Nakrátko ostříhané, místy kudrnaté vlasy, velké tmavé oči. Byl štíhlý, tak devět let starý a připadal jí zvláštně povědomý. Že by ho předtím zahlédla, jak se krade kolem?

„Kdo jsi?“

Kluk stál bez hnutí, jako myš nebo čipmank, když ví, že se na něj díváte. Popošla blíž. „Neboj se. Co jsi to hledal?“ Vypadalo to, že ani nedýchá. „Vzal sis i ty další knížky?“ Ani nehlesl. Jeho oči odrážely světlo.

Je snad němý? Slyší ji?

Bez varování po ní skočil jako opice, srazil ji na zem, kopal, škrábal a kousal, ohnal se jí po očích. Zpočátku se ho snažila jen ze sebe setřást, ale byl to tvrdý boj. Zvláštní, že tak malé dítě bojuje tak zuřivě. Sevřelo jí průdušnici a ji najednou popadl skutečný strach. Sebrala sílu, jejíž existenci předtím ani netušila, vrazila mu ruce pod paže a u loktů je páčila směrem ven. Díky tomu se jí podařilo uvolnit sevření jeho rukou na hrdle a odstrčit ho, až ztratil rovnováhu. Srazila ho na koberec a pak se na něj převalila. Všimla si, že přestal bojovat. Opatrně mu zvedla hlavu za vlasy a uvědomila si, že se volně kymácí. Zlomila mu vaz. Zvedla se a poklekla vedle něj. Nebyl jen v bezvědomí. Byl mrtvý a vypadal menší než předtím.

Má se v takovém případě něco udělat? Měla by zavolat policii. Nechtěla ho zabít. Uvěří jí? Proč by neměli? Vstala a zavrávorala. Jak by to mohla odestát? Co měla udělat jinak?

Bála se rozsvítit, a tak opatrně přešla z tmavého pokoje do kuchyně. Natočila si do sklenky vodu z kohoutku a obrátila ji do sebe. Stála tam minutu, dvě. Pak se vrátila do obýváku. Zavolá policii.

Přešla k mrtvému dítěti. Ve tmě jeho tělo takřka splývalo se stohy knížek roztříděnými na podlaze. Pořád jí ten chlapec někoho zvláštně připomínal, vypadal jako otec zamlada, napadlo ji. Jak ho vyfotografovali, když usnul na trávníku.

U klukovy hlavičky se povaloval žlutý papírek. Sebrala ho.

„Čechov kdysi napsal: ‚Jen hlupáci a šarlatáni vědí všechno a rozumějí všemu.‘“

„Souhlasím,“ řekla. „Je ale možné vědět vůbec něco, porozumět aspoň něčemu? Je minulost vždycky nenávratně pryč? Je možné usmířit se s mrtvými?“

Poklekla u mrtvoly. Podobala se otci? Podobala se jí? Na to nebyla žádná odpověď. Nebyla tam ani mrtvola, jen stohy a stohy knížek.

Natáhla se a vzala jednu ze stohu, který býval tím dítětem. Fyzika časové asymetrie. Vzala pero, otevřela knihu a na předsádku napsala: „Z důvodů, o nichž fyzika nic neví, plyne čas pouze jedním směrem. Myšlenky a srdce kupodivu přesahují čas.“

přeložil Viktor Janiš

Doslov Eileen Gunnové:

„Smiřování“ je má první povídka přeložená do češtiny. Inspiroval mě k ní můj kamarád, americký SF spisovatel Avram Davidson (1923-1992), který psal do všech svých knížek, své rukopisy opatřoval vysvětlivkami a po svém bytě roztrousil řadu lístečků s poznámkami určenými pozůstalým. Tuto povídku jsem začala psát po Avramově smrti, když jsem pomáhala roztřídit a zabalit Avramovy knihy a jeho literární pozůstalost. Dopsala jsem ji poté, co jsem po smrti svých rodičů sbalila jejich věci a upomínkové předměty. Začalo to jako mnohem veselejší příběh, než jak skončil, ovšem už na začátku mi došlo, že počet vzkazů, které člověk dostane od mrtvých přátel a příbuzných, je konečný.

V současné době pracuji na několika povídkách, z nichž jedna se odehrává v Praze roku 1580, a na životopisu Avrama Davidsona, jenž mi byl zdrojem inspirace pro „Smiřování“.

Eileen Gunnová (1945 –)

Američanka, narozena 23. 6. 1945 v Dorchesteru, stát Massachusetts. V roce 1967 dokončila studium historie na vysoké škole v Bostonu. Poměrně slušně se jí dařilo rozvíjení kariéry v oblasti reklamních a marketingových technologií, v roce 1985 byla ředitelkou oddělení reklamy a podpory prodeje ve společnosti Microsoft. Jako autorka začala absolvováním Clarion workshopu v roce 1976. První povídku prodala o dva roky později, tehdy šlo o nepříliš výraznou What Are Friends For? (Amazing 1978). Koncem 80. let začala publikovat s mnohem větším úsilím a to zejména v Isaac Asimov’s SF Magazine, ačkoli to jí vydrželo pouze do roku 1991. Profesní zkušenosti využila při napsání úspěšných povídek Stable Strategies for Middle Management (IASFM 1988) a Computer Friendly (IASFM 1989). Kratší práce shrnula do souboru Stable Strategies and Others (2004-nom. WFA), kde se také poprvé objevila Nebulou oceněná povídka Coming to Terms (2004, č. Smiřování-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Za zmínku snad stojí, že tehdy při vyhlašování porazila v přímém souboji povídky Kena Whartona a Benjamina Rosenbauma, publikované rovněž v tomto svazku. Z kratších prací jmenujme ještě novelu Green Fire (Asimov’s SF 2000, sp. Andy Duncan, Pat Murphyová a Michael Swanwick), jinak Gunnová publikuje opravdu velmi sporadicky. O dost pilnější je na internetu a to zejména jako editorka a vydavatelka oblíbeného literárního webzinu The Infinite Matrix. Žije v Seattlu, kde se účastní řízení tamního Clarion Workshopu. Činnost Eileen Gunnové uvnitř fantastického žánru se neomezuje na psaní beletrie, ta je pouze jedním z projevů jejího zájmu o literaturu. I v budoucnu bude tedy Gunnová spíše vzácně publikující autorkou, přesto již dokázala, že talent rozhodně nepostrádá.

Ken Wharton

ALOHA

Tak za prvé se nestydím za to, že mám rád příběhy o lásce, tedy pokud to není až příliš velké melodrama. A za druhé mám rád povídky, kde se moderní vědy mísí s citově zabarveným příběhem a přitom nenudí. Mezi mé oblíbené autory patří Greg Egan či Robert Charles Wilson. Hlavně ten druhý v pořadí umí do projevů pochopitelných pouze díky moderní vědě zamíchat lidské osudy opravdu mistrovským způsobem. Nevím, jestli to v románovém rozsahu umí i Ken Wharton, ale v následující povídce se mu to myslím rozhodně povedlo. A tak jí snad odpustíte i to, že je z celého souboru asi jedinou opravdu klasickou science fiction, což by jí ale nemělo bránit ve vydání.

V posledních okamžicích, které spolu strávili těsně před její konverzí, přivítala Hannah Felixe novou scenérií.

Byli na pláži – ta byla ještě povědomá. Ale okolní fauna a flóra na něj působily naprosto cize: vysokánské válcovité stromy obrostlé listy pouze na samotných vrcholcích, stromy ověšené koulemi (že by ovoce? nebo ořechy?) barev, jaké Felix v přírodě nikdy neviděl, a ve vzduchu ptáci s bláznivým peřím a zvláštními, zašpičatělými zobáky.

Hannah, která obvykle volila důvěrně známé scény z jejich společné vzdálené minulosti – s výjimkou onoho abstraktního období před 10 lety – zjevně začínala ztrácet svobodnou vůli.

„Proč zrovna tohle?“ zeptal se jí, když kráčeli bok po boku hřejivým bílým pískem. „A proč máš na sobě tu barevnou sukni?“ Málem zmínil i cizokrajné květiny kolem jejího krku, ale nechtěl ji v tak těžké chvíli bombardovat příliš mnoha otázkami najednou.

Hannah měla s odpovědí očividně potíže. „Pár smysluplných důvodů by se našlo,“ řekla. „Ale vzhledem k tomu, co se má stát, si je asi jen namlouvám. Co myslíš?“ Otevřela mu k nahlédnutí kousek své duše – vzácný, ačkoliv ne zase až tak výjimečný okamžik, i když ne že by se to nestalo předtím – a Felix si ji prohlédl tak důkladně, jak si jen troufl.

„Asi máš pravdu,“ souhlasil. Zíral do ní, jako by si ji chtěl uložit do paměti, jako kdyby si mohl uchovat to, co na ní miloval, a zahnal tak blížící se samotu. „Nejspíš se připravuješ na budoucnost.“

Naposledy se před ním zavřela. Pokračovali v chůzi k dorážejícím vlnám.

„Nechce se mi skončit,“ přiznala se. „Skoro ti závidím.“

„Není co závidět. Budu sám.“

Hannah pokrčila rameny. „Ale aspoň budeš.“

Felix nechápal, jak může Hannah vidět nějakou útěchu v tom, co ho čeká. Jeho osud byl dán fyzikálními zákony, nebylo jak mu uniknout. Zbytek času, jenž mu byl vyměřen, měl dožít o samotě, a pak ho čekal konec, příčina bez následku. A k dovršení veškeré té beznaděje měl přijít o Hannah…

Felix dospěl k rozhodnutí. „Až zmizíš, změním se. Vytvořil jsem si blok, který mi umožní nemyslet na to, co se stane, až zaniknu.“

Usmála se na něj tak smutně, až zapochyboval, že to mají na svědomí jen přípravy na budoucnost.

„Poslední člověk ve vesmíru, a on nebude myslet na budoucnost.“

„Nemám zájem. A nechápu, co je na tom šp…“

„Já osobně na budoucnost myslím. Jak vypadá zlomené srdce v obráceném čase?“

„Až konvertuješ, uvidíš ho přímo před sebou.“

Jejich bosé nohy na jeden bezčasý okamžik omývaly vlny, ale brzy se na moři rozhostil mrtvolný klid. Utichly i ty nejmenší vlnky čeřící hladinu.

„Mám pocit, že to přijde co nevidět.“ Hannah sklonila hlavu a sledovala, jak se jí chodidla boří do vlhkého písku a kolem nich se vynořují bublinky. Pak se podívala na Felixe. „Když pomyslím na všechen ten čas, který jsme spolu uspíšili, aniž bychom věděli, jak málo nám ho zbývá. A teď už mi ho nezbývá ani tolik, abych si tuhle chvíli zapamatovala…“

„Já si ji budu pamatovat na…“

Felix se odmlčel, protože si uvědomil, že už k tomu došlo. Okolo něj se nic nezměnilo. Její pláž zůstala stejná, a Hannah samotná se sotva pohnula. Ale to se dalo očekávat – vlastně to bylo nezbytné. Ačkoli nastal její osobní kauzální konec vesmíru, zákon zachování energie si žádal chvilkovou konvergenci Hannah z minulosti a cizí ženy z budoucnosti.

Felix začal zaznamenávat jisté změny – jejich osudy se začaly rozcházet. Nepoznal to jen podle toho, že žena stojící před ním měla nepřirozeně trhavé pohyby, ale hlavně podle toho, jak se na něj dívala.

V jejích očích už neviděl lásku, která v nich sílila skoro polovinu existence vesmíru. Nebyl to však ani pohled úplně cizího člověka. Vlastně měl pocit, že na něj hledí s jakýmsi dychtivým očekáváním.

Na co se však tak těšila? Vždyť i tahle cizí žena se blíží konci svého kauzálního vesmíru. Za pár okamžiků její subjektivní budoucnosti – pár okamžiků Felixovy minulosti – její vědomí přestane existovat, protože splyne s Hannah. Všechny její vzpomínky ztratí v neznámé budoucnosti svůj kontext, přijde o veškerý svůj dosavadní život. V jistém velmi reálném smyslu vesmír této ženy zanedlouho skončí.

Nemotorně ho popadla za ruku. „Aloha,“ zaintonovala jakési slovo v jemu neznámém jazyce. Pak ho pustila, o krok ustoupila a pozpátku se vydala po pláži.

Bylo po všem. Hannah byla pryč. Zatím nic necítil – ještě pořád mu to nedocházelo. Zvlášť když se na něj zdálky culila dvojnice Hannah.

Opravdu se usmívala? Snad neočekávala nějaký druh posmrtného života? Každý, kdo se dožil časového středu vesmíru, musel vědět, že jeho čas je doslova u konce a že kosmologické rozhraní si žádá stejnou časovou symetrii, jakou lze najít ve fyzikálních zákonech. Umělé atomy tvořící její výpočetní strukturu přežijí, ale kauzální řetězec jejího života bude brzy ukončen.

Felix se rychle otočil a odešel z pláže. Okamžitě se naladil do svého nejoblíbenějšího základního rozpoložení. Netrvalo dlouho a spočinul na důvěrně známém mechu přímo pod dvojitým stínem hory svých předků. Až tam si uvědomil, že ta žena možná vůbec netušila, co přijde.

Nyní už Felix věděl s naprostou jistotou, jaký osud ho čeká. Jeho přátelé a známí jeden po druhém konvertovali a on byl posledním svého druhu, patrně posledním vědomím zvyšujícím entropii v celém vesmíru. Ale z jejího časového hlediska byla ona jednou z prvních, kdo konvertoval. Třeba to nevěděla. Třeba vůbec nechápala, co se děje.

Možná by s ní měl promluvit.

Tuhle myšlenku ale Felix zavrhl. Hannah zanikla a jemu nezbývalo než se s tím smířit. Vymýšlet si záminky proč se stýkat s její dvojnicí teď skutečně neměl zapotřebí. Interakce s jakoukoli časově obrácenou bytostí byla sama o sobě dost komplikovaná.

Felix už s několika hovořil a naučil se základy jejich řeči, obrácenou větnou strukturu a podobně. Pochopil ale také, jak obtížné je vést s nimi i tu nejjednodušší konverzaci. Co říct člověku, který už slyšel vše, co se mu chystáte říct, ale nepamatuje si nic z toho, co jste už řekli? Jaký smysl má komunikace, při níž vyslovením myšlenky dosáhnete pouze jejího vymazání z paměti toho druhého? K tomu přidejte pocit, že jste ustavičně manipulováni – ačkoli jedinými „manipulátory“ jsou nemilosrdné fyzikální zákony… Felix se už dávno zapřísáhl, že se nebude pokoušet zapřádat další takové konverzace napříč časovým rozhraním.

Opravdu to nemělo cenu. Hannah zmizela v nenávratnu a na jeho osudu nezáleželo. Brzy nebude schopen ovlivnit budoucnost o nic víc než minulost. Začala na něj doléhat deprese a samota, když vtom si uvědomil, že zapomněl aktivovat svůj blok.

Byla to otázka okamžiku.

V určitém smyslu se mu opravdu ulevilo, i když mu to ještě prohloubilo prázdnotu v srdci. Pořád si uvědomoval, že jeho čas je omezený, ale vzhledem k nepřítomnosti Hannah ho to spíše uklidňovalo.

Kolik času mu vlastně zbývá? Nikdo z konvertovaných mu dosud nebyl ochoten říct, kdy čeká konverze jeho, ale dnes objevil nový zdroj informací. Třeba by téhleté Aloze mohl dát příležitost, aby mu to prozradila…

Už brzy, řekl si Felix. Ale teď byl čas na zármutek.

Přistoupil k ženě na simulované pláži. Scenérie se od minulé návštěvy poněkud změnila – nastal odliv – ale celkový dojem zůstával stejný.

Vidět ji znova bylo bolestnější, než čekal: pořád se až příliš podobala Hannah. Zkoumavě si prohlížela jeho tvář, jako by pátrala po stopách jeho lásky.

„Nevím, co říct,“ začal, samozřejmě pozpátku, aby mu rozuměla.

„Jistěže ne,“ konstatovala zachmuřeně. Felix zamrkal. Dávalo to smysl, jako kdyby reagovala na jeho slova. Ale to bylo nemožné…

Rozzářila se. „Aloha, vzpomínáš?“

Felix přikývl, pak se zarazil. Tahle žena zakoušela kauzalitu v opačném směru: reagovat na její slova bylo k ničemu. Stejně tak nemělo cenu se jí na cokoli ptát. Převrátil si v duchu pořadí jejích posledních dvou vět a uvědomil si, že si ve skutečnosti sama odpověděla na svou řečnickou otázku.

„Setkání s tebou pro mě nejsou jednoduchá,“ řekl Felix.

Zatvářila se netrpělivě. „Byla bych opravdu ráda, kdybys o tom už nemluvil.“

Její netrpělivost byla nakažlivá a Felix se pustil do připraveného proslovu. „Hele, chci ti říct jen jednu věc, protože je důležité, abys věděla, co se děje. Některým z vás určitě neušlo, že vesmír obrací svoji kauzalitu. Poprvé jsme si toho všimli už strašně dávno. Dlouho předtím, než u někoho z nás vůbec došlo ke konverzi.“

Felix byl popravdě jedním z prvních, kdo to zaregistroval. Výpočetní technika, která umožňovala jejich trvání, byla napájena jediným zdrojem energie, jenž ve vesmíru zbyl – občasnou přeměnou elektronů a pozitronů ve dva energetické paprsky gama. Už ani nešlo získávat energii z rozptýlených protonů: kromě těch uměle vyrobených se všechny protony již dávno rozložily na pozitrony a jiné nestálé produkty. Zásoby energie postupem času ubývaly, což zpomalovalo jejich vědomé procesy, takže nabyli dojmu, že zbytek vesmíru zrychluje. Jenže pak si Felix všiml, že zásoba energie se ztenčuje rychleji, než se předpokládalo, a brzy bylo jasné, že jim vesmír přichystal ještě jedno překvapení.

„Určitě ti neušlo, že ve spektru chybí gamma paprsky. To proto, že konvertují. Místo aby se řídily svou minulostí, jsou ovládány kauzálním řetězcem probíhajícím v opačném směru, tedy řetězcem vycházejícím z budoucnosti. Dva konvertované gamma paprsky – navzdory všem rozumným zákonům pravděpodobnosti – se pak střetnou, aby vyprodukovaly jeden elektron-pozitronový pár. Neděje se tak všude najednou, protože to by vyžadovalo ještě vyšší míru nahodilosti, nicméně jde o nevyhnutelný proces. Vesmír se začíná znovu zaplňovat hmotou, konvertovanou hmotou, jež má opačnou časovou entropii. V další fázi se elektrony začnou ‚odrozkládat‘ na antiprotony…“

Její netrpělivý výraz se během jeho proslovu postupně rozplynul a Felix zmlkl, protože si uvědomil, že ji svými řečmi konečně odnudil.

„Opravdu?“ Emoce se jí ve tváři střídaly s takovou rychlostí, že si stěží dokázal představit, na co myslí.

„Jde o to,“ pokračoval Felix, „že ti nezbývá moc času. Při našem příštím setkání konvertuješ.“

Zase vypadala klidněji. „Myslela jsem, že už za mnou nepřijdeš.“

Felix překvapeně udělal krok zpátky. Už předtím se rozhodl, že tohle bude jejich poslední setkání. Proč to řekla? Ledaže by…

Udělal ještě jeden krok vzad, pak ještě jeden a vyběhl ze zóny jejího vlivu. Už se sem nevrátím, slíbil si, ačkoli vesmír již dávno rozhodl o opaku.

Na svobodné vůli je zvláštní to, pomyslel si Felix, že si vždy zachovává iluzi své existence.

Aloha (takhle si ji pojmenoval) naznačila, že se v její minulosti – čili Felixově budoucnosti – potkali už několikrát, a on se tak dozvěděl, jaká rozhodnutí v nejbližší době učiní. Ve vesmíru, ve kterém je svobodná vůle nadřazena vůli absolutní, by bylo jednoduché vytvořit paradox. Stačilo by, aby se Felix rozhodl se s Alohou už nikdy nesetkat, a rozpor by byl na světě.

Hlasitě se tomu nápadu zasmál. Jako by snad byl mocnější než vesmír.

Kdepak, prevence paradoxů se ukázala být jednou z hlavních opor reality, klíč k tomu, proč kvantová mechanika fungovala tak, jak fungovala. Paradox si nešlo vynutit, ať se člověk snažil sebevíc.

Zároveň ale vesmír k ničemu nenutil jeho, nebyl jeho loutkou. Fyzika neměla takové prostředky zapotřebí a iluze svobodné vůle byla nekonečně pružná. Bylo mu jasné, že dříve nebo později dospěje ke zdánlivě svobodnému rozhodnutí setkat se s Alohou. A právě z toho důvodu ze srdce nenáviděl veškerá setkání napříč časovým rozhraním. Protože v koutku duše vždycky věděl, že nejde o jeho rozhodnutí, ale že mu bylo vnuceno budoucími událostmi.

A tak si postavil hlavu. Že neexistuje svobodná vůle? Na to bych se podíval! Rozhodl se, že ho vesmír bude muset dotáhnout do její zóny násilím. Zapřísáhl se, že za ní už nikdy nepůjde.

Jenomže místo toho vesmír přivedl Alohu za ním.

Felix ji sice mohl ze své zóny vyloučit, ale byl jejím náhlým zjevením – nehledě na ublížený výraz v její tváři – tak ohromen, že ho to v první chvíli ani nenapadlo a pak už bylo pozdě.

„Co tady děláš?“ vyhrkl.

Tvář se jí opět rozjasnila. Usedla na mech a začala vyprávět.

Nemělo to hlavu ani patu, což se dalo čekat, protože každá myšlenka logicky předcházela tu předchozí. Ale za hodinku svého subjektivního času se Felixovi podařilo udělat si obrázek o její domovské planetě, o jejím tělesném životě a o její kultuře.

Přestože si opětovně volila přímořskou scenérii, Aloha tvrdila, že na pláži strávila jen malou část života. Tělesný život strávila v horách – podobně jako Hannah. A nebylo to jediné, v čem se jí podobala. Obě byly první v rodině, které transcendovaly, obě měly poněkud morbidní smysl pro humor a byly naprosto geniální matematicky.

Našly se mezi nimi i jisté rozdíly – koneckonců žily úplně rozdílné životy na rozdílných planetách. Ale těch náhod bylo tolik, že si musel položit otázku, kolik z Hannah zůstalo v této ženě? Pokud Aloha dokázala ovlivnit minulost a inspirovat Hannah k výběru této cizokrajné pláže, proč by vliv Hannah nemohl sahat sem, do budoucnosti? Možná o ni nepřišel, alespoň ne úplně.

Její vyprávění skončilo dřív, než se stihl vzpamatovat, a prosit ji, ať povídá dál, by k ničemu nevedlo. S úsměvem vstala a chystala se zmizet.

„Myslím, že tentokrát jsem na řadě já,“ poznamenala.

„Bylo to fajn,“ stihl ze sebe vypravit, než se ztratila. Felix zíral na místo, na kterém Aloha před chvíli stála. „Bezva,“ zamumlal do prázdna. „Ať žije svobodná vůle.“

Scházeli se často. Někdy v jeho zóně, někdy v její, ale pokaždé to probíhalo stejně. Jeden mluvil a druhý naslouchal.

Když přišla řada na něj, povídal, co mu přišlo na jazyk, a přeskakoval libovolně z dětství na své poslední dny s Hannah a cokoli mezi tím. Zdálo se, že Aloha má nejraději, když vypráví o Hannah – anebo měl ve zvyku začít mluvit o Hannah, zrovna když Aloha vypadala vesele. Tou dobou už Felix s úspěchem přestal rozlišovat mezi příčinou a následkem.

Aloha jen málokdy mluvila o tom, co ji potkalo v poslední době, ale bylo zjevné, že i ona má partnera. Na rozdíl od Felixe a Hannah nebyli posledními svého druhu, ale láska je láska, i když je obrácená v čase. Felix neměl žádný důkaz o jeho existenci, a tak si mohl představovat, že když Aloha hovoří o svém milém, jde ve skutečnosti o budoucnost ovlivněnou Hannah, která mu tak vyjadřuje své city. Ačkoli byly i dny, kdy se Aloha ani náznakem nezmínila o jeho existenci, i ty nejnahodilejší zmínky na toto téma motivovaly Felixe k dalším a dalším setkáním s ní.

Jednoho dne za ní přišel a pláž byla pryč. Z její zóny se stala jarní krajina těsně pod zasněženými vrcholky hor. Obklopovaly je štíhlé bílé stromky pyšnící se lístky zcela rozdílných odstínů zelené na každé straně. Kromě toho, že byla tepleji oblečená, vypadala Aloha stejně, ale Felix poznal, že tahle návštěva bude jiná než ostatní.

Když ho spatřila, smutně se usmála a zavrtěla hlavou. „Tak si říkám, jestli ‚Aloha‘ nebyla docela trefná.“ Felix se posadil vedle ní na spadlý strom a čekal, až mu poví víc, ale dnes jen zamyšleně mlčela. Cestou k časovému středu vesmíru se Felix naučil notné dávce trpělivosti, a tak klidně čekal, až spustí.

Konečně se rozpovídala, ale tentokrát to nebylo o její dávné minulosti. Zdálo se, že něco zvedlo stavidla jejích emocí, a Felix jen užasle naslouchal a ani nedutal. Normálně se o svém partnerovi zdráhala hovořit, ale teď se z ní řinul takový vodopád slov, že se Felix nestačil divit. Hovořila o své nadčasové lásce k člověku, který už s ní není, a Felix nemohl než sdílet její pocity.

„Strašně mi chybí,“ vyrazila ze sebe rozechvěle. Utřela si tváře a rozmazala si slzy po celém obličeji. „Chci říct – že se mi stýská… po něm.“ Rozplakala se, a Felix měl pocit, že za slzami stoupajícími po její tváři vidí Hannah. „Stýská se mi po tobě.“

Felix zalapal po dechu. Promlouvala z ní Hannah? Že by to byl její poslední vzkaz z minulosti? Vztáhl k ní obě ruce. Po krátkém zaváhání se nechala obejmout. Chvíli setrvali v objetí a Felixovi bylo jasné, že tohle je jeho poslední rozloučení s Hannah.

Náhle se od něj odtáhla – až příliš náhle. Zadíval se jí do vlhkých očí a připadal si skoro zrazeně, i když vnímal, že mu pohled opětuje s opravdovou láskou.

„Ty jsi Hannah, víš…“ To, co celou dobu zadržoval, z něj vypadlo prakticky proti jeho vůli. „Nikdy jsem ti to neřekl, ale právě proto… právě proto za tebou chodím. Když Hannah konvertovala, splynula s tebou. A já ji miloval tolik, že se jí zjevně nedokážu vzdát.“

Její oči byly zase suché. „Proč mi to děláš?“ Najednou zněla unaveně – takovou ji neznal. „Nech toho.“

„…za mnou chodíš ty.“

Přerušila ho dřív, než stačil začít větu. „Příště tě vyloučím ze své zóny,“ oznámila. „Už za mnou nechoď.“

Nevyloučíš mě, pomyslel si Felix. Naopak – z hlediska své časové perspektivy se brzy rozhodne se s ním pravidelně vídat. Dneska byla Aloha nějaká jiná… Ale v čem? Že by chtěla, aby si představoval, že v sobě má kousíček Hannah?

Probodla ho pohledem. „Už tě nechci vidět.“

Ať už byl důvod jakýkoliv, měl z ní dnes úplně jiný pocit. S ohledem na její přání vystoupil z její zóny.

Příště ho nenavštívila Aloha, ale skupinka dvanácti jiných časově obrácených lidí. S některými z nich hovořil už dříve, ale ještě nikdy je nepotkal takhle pohromadě. O předešlých konverzacích s ním samozřejmě neměli ani tušení.

Felix se s nimi setkal kousek za hranicí své osobní zóny. Stáli v hloučku a koukali na něho jako na nějaké nebezpečné zvíře.

„Třeba ví, kdy umřem,“ řekl zavalitý plešoun, který konvertoval z jeho kamaráda Nema.

„Představte si, co všechno asi ví,“ řekl druhý.

„Mně se to nějak nelíbí,“ ozvala se jediná žena ve skupině.

Po několika dalších poznámkách tohoto typu se několik z nich začalo smát konvertovanému Nemovi, jenž nasadil zachmuřený výraz a zadíval se na svou prázdnou dlaň sevřenou do misky. Vzápětí se na ní zhmotnilo jakési malé zařízení a Felix sledoval, jak ho konvertoNemo háže dokonalým obloukem přímo na něj.

Felix se v mžiku rozhodl, že ho nechytne, a zamyslel se, jak asi bude celá situace vypadat z časově obrácené perspektivy. Oblouk bude vypadat stejně po i proti proudu času, stejně jako všechny fyzikální jevy. Jenomže konvertoNemo ten předmět nehodil, nýbrž chytil. Pokud ale dopadne na zem vedle něj, jak se dostal do…

Jakoby samovolně Felix sáhl do vzduchu a přístroj chytil. Že by reflex? Anebo za tím stály síly, proti kterým byl bezmocný? Zrovna začal přemýšlet, proč si to zařízení vůbec předali, když vtom na něj promluvilo.

„Řekni ‚nosorožec‘ a vrať mi to,“ řeklo a Felix si všiml, že se ostatní přestali smát.

Pokrčil rameny, zopakoval nesmyslné slovo, jak nejlépe dovedl, a hodil přístroj zpátky konvertoNemovi.

Zachmuřený výraz v Nemově tváři se změnil v nepokrytě skeptický, a přístroj zmizel stejně náhle, jako se předtím objevil.

„Tak sledujte,“ řekl konvertoNemo. „Podle mě je to podvodník.“

Všichni se shlukli kolem něj a začali mluvit jeden přes druhého.

„Nezasahuje to jen gamma paprsky. Já to říkal.“

„To není možný.“

„Tak k tomu přece jen došlo.“

„Co je to s tebou?“

Felixe by moc nepřekvapilo, kdyby do něj začali zvědavě dloubat prstem. Bylo jasné, že ho v životě neviděli, že se ještě nikdy nesetkali s žádnou časově obrácenou bytostí. Ale Aloha se takhle posledně nechovala, což znamenalo, že se minimálně ještě jednou uvidí. Kde tedy byla? Ještě jednou zkontroloval pohledem skupinku, jestli mezi nimi náhodou není, pak se stáhl do své zóny a nastavil si maximální soukromí.

Jeho čas téměř vypršel. Felix to tušil už dřív, ale tahle zvláštní návštěva jeho podezření potvrdila. Teď jistě přijde na řadu hledání rozumových vysvětlení.

Vynucená konzistence byla pro vesmír pěkně ošemetná věc. Vzhledem k dvěma symetrickým hraničním situacím v krajních časových polohách – na jedné straně velký třesk a na druhé velký křach – byl vesmír klasickým příkladem extrémně sešněrovaného systému. Sice to znamenalo, že vesmír ztrácí mnoho stupňů volnosti, ale to bylo Felixovi za normálních okolností šumafuk, protože se tím měnily jen mikroskopické detaily jeho kvantového stavu, ne celkový obraz.

Ale teď bylo všechno jinak. Vesmír najednou potřeboval mít – z důvodu prevence paradoxu – pod kontrolou každý detail, každé jeho rozhodnutí. A tak rozhodl, že se Felix bude chtít s Alohou ještě jednou, naposledy, vidět.

Felix věděl, že jen hledá logické vysvětlení toho, co se mu děje. Dokázal si sice představit motivaci svých rozhodnutí – nechce být sám, stýská se mu po Hannah apod. – ale v hloubi duše věděl, že je vláčen okolnostmi, jež se vymykají jeho kontrole.

Ale i přes to všechno se jeho návštěva Alohy zdála být dokonale přirozená, v souladu s jeho vnímáním svobodné vůle. Aloha mu sice nebránila ve vstupu – měl takové tušení, že nebude –, ale když ho viděla přicházet, zatvářila se poněkud sklesle.

To já bych se měl tvářit sklesle, pomyslel si. To můj svět je na pokraji zániku.

„Nevím, proč se spolu vůbec bavíme,“ řekla a naklonila se k němu. „Je to absurdní.“

„Bylo mi smutno. Doufal jsem, že mi zase něco povyprávíš.“

„Vůbec si neumíš představit, jak je to pro mě těžké.“

Felix zmlkl a posadil se. Doufal, že se zase dá do řeči a zaplní to ticho, ale místo toho se rozplakala.

„Co nevidět tě něco rozruší,“ poznamenal nahlas Felix, spíš pro sebe než pro ni. „A nejspíš to nebude to, že za chvilku odejdu.“

„Tenhle pozdrav se používá při loučení i při setkání,“ řekla s typickou nelogičností, a rozplakala se ještě usedavěji než kdy předtím.

„Já tomu nerozumím, Aloho,“ vypadlo z něj. Poprvé ji omylem oslovil jejím vymyšleným jménem. „Vysvětli mi to, prosím.“

Ale pláč už ustával. Teď to spíš vypadalo, že se stáhla do sebe, než že by byla smutná.

„Ale to přece není možné,“ řekla.

„Kéž by to nebylo možné.“ Felix potřásl hlavou. „Ale obávám se, že je to tak. Copak nechápeš, že si spolu nikdy nebudeme moct doopravdy popovídat? Jeden z nás vždycky musí jenom mluvit na toho druhého, stejně jako tenkrát. Teď je to na tobě. Nechce se mi strávit poslední chvíle svého života mluvením. Teď, na konci, chci jenom být s tebou, nic víc.“

„Prosím tě, odejdi. Běž pryč. To je hrůza vidět tě takhle.“ V rozporu se svými slovy se mu však zadívala hluboko do očí.

„Cítím to úplně stejně, ale nedokážu tě opustit.“

„Slyšíš mě? Jsi tam někde schovaný?“ Zamrkala vlhkýma očima. „Lásko moje.“

Felixovo virtuální srdce se sevřelo virtuální bolestí. Lásko? Když spolu mluvili posledně, prohlásila, že se jí po něm stýská, a teď mu vyznávala lásku? Pokud skrze ni promlouvala Hannah, její vliv by měl časem slábnout, ne sílit.

Něco tady nehrálo. Co to má znamenat? Určitě na to musí existovat jednoduchá odpověď – ale pokud ji nevidí…

Jeho blok.

Jeho blok mu nějakým způsobem bránil se s ní naposledy spojit.

Aloha-Hannah ho prosila očima.

„Vždycky jsi dbala na precizní vyjadřování,“ zamumlal Felix a bleskově zrušil blok, dřív než si to mohl rozmyslet. Do vědomí se mu okamžitě nahrnulo množství myšlenek, hlučně se dožadujících jeho pozornosti.

Poprvé od konverze Hannah se Felix zamyslel nad tím, co ho čeká. Znovu si uvědomil, že někde ve vzdálené budoucnosti bude na planetě obíhající kolem časově obrácené hvězdy žít časově obrácená inteligentní bytost, která transcenduje – stejně jako Felix – a pomůže zkonstruovat komputerizovanou strukturu pozoruhodně podobnou té Felixově. Její subjektivní vnímání času se bude s postupným zánikem zdrojů energie zpomalovat, nicméně se dožije časového středu vesmíru. A jak se oba budou přibližovat témuž časoprostorovému bodu z opačných časových směrů, vesmír bude nucen nechat je splynout. Jejich životy jsou propojené na úrovni týchž stojatých kvantových vln a poslední okamžiky jejich existence budou sloužit jedinému záměru – aby ve vesmíru nevznikl paradox.

Tato úvaha v sobě ovšem skrývala jednu důležitou skutečnost: jakmile Felix konvertuje, bude nahrazen tím druhým. Už dříve se nad tím zamýšlel, ale až nyní měl k dispozici nové informace. Teprve teď věděl přesně, kým se stane.

„Nemůžeš mě tady nechat takhle samotnou,“ řekla Aloha skoro prosebně. „Nechci o tebe přijít.“

Najednou bylo všechno jasné. Aloha prožívala, v opačném směru, dřívější ztrátu Felixe. Felix měl pocit déjà vu, jaký v životě nezažil, a ten pocit byl stále silnější a silnější. Připadal si jako postava nějaké divadelní hry.

„Odpusť, že jsem tě opustil,“ vyhrkl.

Donutil se podívat se na to zpětně, z její perspektivy. Aloha brzy ukončí svou existenci, konvertuje do Hannah a jejich vesmírná láska po krátké desynchronizované mezihře opět dojde naplnění.

Když mu došlo, co to znamená, na tváři se mu rozhostil úsměv.

Ano, jeho existence byla u konce. Jenomže jakmile konvertuje, zase bude se svou milovanou.

Její slzy zmizely. Nahradil je výraz upřímného šoku.

„Jsi tady? Nebo jsi pryč, jak nás varovali?“

Tak proto, uvědomil si Felix, proto se Aloha tvářila tak šťastně, když konvertovala. Proto se usmívala. Věděla, že se zase, jakýmsi způsobem, setkají.

Proč ale ve své poslední chvíli řekla „Aloha“? Co to mělo znamenat?

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ hlesla.

Vtom mu došlo, že už jeho otázku jednou odpověděla.

„Aloha,“ vyrazil ze sebe Felix a samou radostí se rozplakal. „Aloha.“

přeložil Bob Hýsek

Doslov Kena Whartona:

O čas a časovou symetrii se zajímám, co se pamatuji. Povídka „Aloha“ byla mým třetím a posledním pokusem vytvořit povídku založenou na mých představách o fyzice časové symetrie. (Ostatní pokusy najdete v některých částech mého románu „Božský zásah“ a v jiné povídce, která se jmenuje „Boltzmannův duch“.) Myslím, že „Aloha“ je z těch pokusů nejúspěšnější – a nejen proto, že se dostala do finálového kola Nebuly. Především to bylo tím, že se mi konečně podařilo udělat z vědecké spekulace zásadní součást samotného díla. „Aloha“ byla také reakcí na jiné mně známé povídky o tom, jak lidé stárnou obráceně. Nikdo jiný to nikdy nepojal úplně přesně, aspoň co já si myslím, protože tihle obrácení lidé vždycky jako by vnímali čas stejně jako všichni ostatní.

Jsem profesor fyziky a podle mého profesionálního názoru stále existují nedořešené otázky, co se týče povahy času a příčinnosti. Myslím, že obrovskou překážkou plnému pochopení je fakt, že fyzikové trpí stejnými předpojatostmi jako kdo jiný; očekáváme, že k příčinám dojde před následky, ačkoli podobná asymetrie je inkonzistentní s většinou toho, co moderní fyzika zjistila za posledních sto let. Poslední dobou píšu spíš než SF o časových symetriích vědecké články o podobných tématech.

V roce 2006 přijal moji práci „Časově symetrická kvantová mechanika“ k publikaci časopis Foundations of Physics. Tuhle věc samozřejmě nikdo na Nebulu nenominuje, ale možná přispěje k tomu, abychom lépe porozuměli situacím, jako je ta v povídce „Aloha“, pokud se s nimi někdy setkáme.

Ken Wharton (?? – )

Američan, v roce 1995 dokončil studium fyziky na kalifornské univerzitě v Los Angeles. A od té doby píše science fiction, to když měl na přítelovu žádost napsat námět na scénář a místo toho začal psát román. Do žánru vstoupil povídkou The Callisto Incident (2000) v nijak známém The Leading Edge. O rok později vydal debutový román Divine Intervention (2001), v němž je na již dříve kolonizovanou planetu Mandala vyslána osidlovací loď s desítkami tisíc spících kolonistů. Ti jsou však jako hrozba vládnoucímu vědecko-teologickému režimu při příletu zavražděni. Jedinou výjimkou je hluchoněmý chlapec, jenž má možná přímé spojení se záhadnou božskou entitou. V letech 2002 a 2003 byl nominován na Cenu Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru. Dosud publikoval pouze sedm kratších prací, z toho poslední čtyři v magazínu Analog. Whartonovou dosud nejznámější kratší prací je povídka Aloha (Analog 2003-nom. Nebula). Po raketovém startu následovala pauza trvající již od roku 2003, dnes Wharton pracuje na katedře fyziky univerzity v San José a soustřeďuje se spíše na akademickou dráhu. Uvidíme, kdy se k psaní beletrie vrátí a s jakým výsledkem, v poslední době pracuje na druhém románu pod pracovním názvem The Silence (dosud nepublikováno), jeho děj se bude odehrávat na měsících planety Jupiter.

Alan DeMiro

VYŠPERKOVÁNÍ MAPY

Povídku „Vyšperkování mapy“ jsem vybral z DeNirova dosud jediného souboru kratších prací, protože se jak autor, tak i kritika shodují, že je z celé tvorby nejblíže tradiční příběhové struktuře a tím usnadňuje pochopení, zvláště pro čtenáře blíže neobeznámené s DeNirovou tvorbou. Přesto ji autor v jednom z rozhovorů označil za jednu z nejrafinovanějších ve svém dosavadním díle. Hranice mezi „vyprávěním“ a „popisem obrysů světa“ se zde rozmazává a příběh sám je o tom, jak může obyčejné slovo získat sílu změnit okolní realitu. Je zajímavé, jak nám zdánlivě obyčejné prožitky mohou připadat v osobním vnímání jako téměř neskutečné, záleží jen na úhlu pohledu každého z nás, na věcech, které na nás hluboce zapůsobí a zanechají nesmazatelné stopy v našich životech.

Pan Goud upustil na Caseyho maličký stolek obrovskou hromadu listů rejstříku. Casey i stolek zaúpěli.

„Jste tady v Originpointu teprve druhý týden, Casey,“ řekl pan Goud, zatímco si otíral mohutné čelo zpocené vynaloženou námahou. „Nemáte důvod si stěžovat.“

Casey se na židli zaklonil a pokusil se nezavzdychat. Jeho práce na pozici výkonného redaktora byla doposud krajně nezáživná. Samozřejmě, těsně po skončení vysoké školy se svým v podstatě zbytečným diplomem z angličtiny neočekával bůhvíco. Originpoint se svou specializací na historickou kartografii, obor, o němž sice mnoho nevěděl, ale který přinejmenším zněl exoticky, se mu ze všech možných pracovních uplatnění jevil nejslibněji. Náznak vzrušení však záhy zdusilo závratné množství a poměrně nahodilá povaha papírování: faktury, databáze klientů, objednávky. Většina jeho kolegů byla dvakrát starší, a odtažitá. Klimatizace skoro nefungovala, což ve Washingtonu na sklonku srpna nebylo žádné terno.

Zdrcující štosy, které mu šéf složil na stůl, mu však připadly jako rány z milosti. Casey zdráhavě přikývl.

„To je správný přístup,“ kývl Goud. Goud vypadal jako kříženec mezi renesančním kvestorem a profesionálním boxerem z přelomu století. Měl sametovou kravatu, křivé zuby a za všech okolností nosil čtyři až šest rubínových prstenů.

„Podívejte, nevím, jestli jste na něco takového už připravený. Ale je načase, abyste vyšperkoval rejstřík.“

Několik kolegů se na Caseyho zadívalo od svých počítačů a rychle zase oči odvrátilo.

„Vyšperkoval rejstřík?“ Casey si trochu povolil kravatu.

„Nebo vyšperkoval mapu. To je totéž. Víte, Casey…“ Goud sklouzl do svého už typického přednáškového stylu vyjadřování. „Originpointu patří čelné místo v oboru historické kartografie. Naše atlasy nemají konkurenci co do historické přesnosti, geofyzikálních vlastností a uměleckého zpracování.“ Skoro doslova z propagačních materiálů společnosti, uvědomil si Casey. „Proto se musíme postarat, aby nám konkurence nekradla nápady, zvláště prostřednictvím našich rejstříků. Ví se o případech, kdy naši pochybní konkurenti oskenovali několik map z viktoriánských cestopisů, které nejsou kryty autorským právem, okopírovali naše rejstříky a pouze překódovali souřadnice. A výsledný produkt potom prodají Wal-Martu.“

„Wal-Martu?“

„Nebo kdovíkam. Jde o to, že když mapu vyšperkujeme neexistujícími městy, můžeme si své nepřátele – chci říct konkurenci – prověřovat…“ Goud si odkašlal „…abychom měli jistotu, že nám nikdo nic nekrade.“

Caseymu se toto vysvětlení nepozdávalo. „Takže já musím…“

„Naklást pasti. Chci, abyste si vždy po několika stránkách vymyslel nějaké místní jméno. Jednoduše to jimi tady posolte.“

„Co když to bude někde v Německu? Já německy neumím.“

Goud se usmál vyceněnými zuby. „Prostě si je vymyslíte. Zapojte svou představivost. Ničemu to neublíží; atlas je tak rozsáhlý, že několik zrníček soli celé jídlo nezničí.“

Casey opět přikývl. „Tak dobře. Uvidím, co se dá dělat.“

„Máte na to čas do zítřejšího rána.“

Casey nedokázal zadržet smích. „Cože?“

„Do zítřejšího rána. Jestli to nestihnete tady, budete si muset vzít práci domů.“

Casey potlačil zasténání a začal listovat štosem stránek. „Jdu na to.“

V kanceláři se někdo zachichotal, ale Casey nepoznal, ze které kóje se zvuk ozval. Stropní ventilátor si dál předl svou a vyháněl horký vzduch z jednoho konce kanceláře na druhý, což vůbec ničemu nepomáhalo.

Casey zíral na smítka prachu vznášející se v silných kuželech světla linoucího se okny (ačkoli ta sama o sobě, zakončená obloukem šedého kamene, byla vysoká a úzká), načež otočil několik prvních stránek, pod písmenem A. Zastavil se s červeným značkovačem nad třetí stránkou. Trochu se mu chvěla ruka a celé tělo měl strnulé, jako by se chystal skočit z desetimetrové věže. Umělecká svoboda ho vždycky poněkud znejišťovala; jeho písemné práce v hodinách angličtiny byly monotónní a metodické. „Jsem blbec,“ zamumlal si pod fousy a přiložil značkovač ke stránce. ABTACAS, napsal, str. 455, C3.

Na začátek to nebylo špatné. Prolistoval několik dalších stránek.

ARGH, str. 59, F9. Jméno města, které shrnovalo jeho frustraci. Ve městě Argh měl zcela jistě trvalý pobyt.

Prošel kolem něho Goud s hrnkem kávy v jedné ruce a spoustou koblih ve druhé. „Nezapomeňte tam připisovat počet obyvatel.“

„Co prosím?“ Caseymu už tak vytřeštěné oči málem vypadly z důlků. „Ale to se přímo v atlase neuvádí.“ Casey ani neznal jeho jméno; věděl jen, že jde – údajně – o jejich „mamutí projekt“, který se měl zanedlouho dostat na trh.

„To máte pravdu. Ale máme samostatnou databázi, kde počty obyvatel svoje místo mají. Týká se našich CD-ROMů. Promiňte, že jsem se o tom nezmínil. Dejte se do toho.“ Goud si nacpal do úst koblihu a pokračoval v chůzi.

„Do prdele,“ zamručel si Casey. Vrátil se k prvním několika stránkám. ABTACAS, 4122 obyvatel. Naslinil si prst a našel heslo ARGH. Dopsal k němu 310 210 obyvatel.

Došel k závěru, že Argh potřebuje spoustu obyvatel.

Když dopsal Brogen (str. 75, E5, 12 560 obyvatel), vydal se k automatu pro zoufale potřebnou dopolední dávku kávy. Jedna žena, které si zatím všiml jen letmo a to ještě z dálky, bouchala zaťatou pěstí do boku automatu. Zařízení ze sebe přes filtr a do duhového hrnku vydávilo černou krev.

Na nose jí křehce balancovaly tenké brýle s drátěnými obroučkami. Vypadala přibližně na pětadvacet, starší než Casey, měla dva stříbrné náramky, pečlivě vyžehlené zelené šaty a gumičku v platinově blond vlasech.

„Omlouvám se za ten bengál,“ řekla s úzkostlivým úsměvem.

„To nic,“ opáčil Casey a promnul si tvář. „Jakmile dostanu do krve trochu kofeinu, budu výkonnější.“

Zasmála se. „Ten výraz se mi líbí, výkonnější.“ Představili se. Vanessa. „Vy jste ten náš nový kolega, co?“

„Není to vidět na první pohled?“ zeptal se a usrkl horkou kávu. Spálil si jazyk.

„Víc, než tušíte,“ odpověděla Vanessa. Zeptal se jí, jak dlouho už v Originpointu pracuje.

„Celou věčnost.“ Na chvilku uhnula pohledem, ale po několika vteřinách byla její nervozita tatam. „Co po vás chtějí? Chodit za slony na přehlídce a uklízet po nich hovna?“

Tentokrát se zasmál on. Nepřipadala mu jako typ člověka, který by používal slovo „hovno“, a byl rád, že se mu s někým z kanceláře podařilo navázat rozhovor. Prošlo kolem nich několik spolupracovníků v oblecích barvy velbloudí srsti a přidušeně spolu hovořili, jako by se v místnosti pro zaměstnance konal pohřeb, a mohli byste být zticha? Casey se je usilovně snažil ignorovat. „Dostal jsem nádherný úkol, ‚vyšperkovat mapu‘.“

Ve tváři se jí objevil potěšený výraz. „Hmmm… tak to si myslím, že se blíží ke konci projektu.“

„To aspoň tvrdí. A když vy na tomhle atlase neděláte, na čem tedy děláte?“

„No, já pracuju v Místnosti A.“

Rozhostilo se ticho. Měl o Místnosti A vědět? Zadíval se jí do očí a došel k závěru: ne, je mi jedno, jestli budu vypadat jako blbec. „Co je zač ta Místnost A?“

Ustoupila, opřela se o kartotéku a vypadala úchvatně, aniž se o to snažila. Vystrčila bradu. „Je to speciální projekt. Víte, dost těžko se to vysvětluje. Ještě se uvidíme, ano?“

„Jasně, Vanesso.“ Mysl mu vyplňovala jedna velká změť smyšlených místních jmen: Kipling, Gessepy, Dandyolio, Barktempest.

Vůně jejích vlasů (asi šeřík) se ho držela, ještě když ztěžka dosedal za stůl, kde se sotva vypořádal s písmenem G.

Na konci pracovní doby došel teprve k R. Když Goud odcházel, kysele se na něho ušklíbl, ale naštěstí se zdržel jakýchkoli dalších motivačních řečí.

Casey posbíral štos zbývajících stránek rejstříku a odešel z budovy, kterou si člověk mohl za deštivého dne splést s mauzoleem. Vchod tvořil těžký kamenný oblouk, pojatý ve větším měřítku než okna a vyplněný skleněnými dveřmi. Když vyšel na ulici, opřel se do něho studený poryv větru. Na tiché M Street, jen několik bloků od DuPont Circle, nebyl patrný žádný pohyb ani zvuky; chvilku nebylo slyšet vůbec nic. Casey zamrkal. Potom zvuky a pohyb chodců, taxíky a hlasitá hudba z mohutných magnetofonů přece jen do ulice vnikly. Ušel dvanáct bloků do svého bytu ve čtvrti Adams Morgan, kde se chodníky začínaly zaplňovat prvními večerními návštěvníky restaurací, yuppies z Marylandu mísícími se se salvadorskými pouličními prodavači růží a baseballových čepic.

Doma v bytě si rozložil stránky atlasu na oranžové pohovce. Zatuchlý gauč – pokud si vůbec zasloužil takové jméno – kvasil u stěny jako rozpuštěný koňský povoz.

Uvařil si trochu japonských nudlí ramen a pustil se do písmene R. Retinal, str. 670, A1, 344 obyvatel.

To se mu nezdálo, za 344 přidal ještě dvě nuly.

Zazvonil telefon. Před dvěma dny mu měl zavolat starý kamarád z George Mason University, aby si zašli někam na skleničku. Na druhém konci linky se však ozval chraplavý hlas.

„Je to Casey Van Houssen?“

„Ano, u telefonu.“ Poslouchat člověka z telemarketingu hovořícího záhrobním hlasem teď neměl na seznamu těch nejnaléhavějších věcí.

„Casey, poslední heslo jste napsal špatně. Má to být Retinul, nikoli Retinal. S u.“ Muž se na několik vteřin dávivě rozkašlal.

„Je tam pan Goud?“ jediné myslitelné vysvětlení.

„Jestli to ještě jednou zopakujete, hochu, nechám vás sežrat vlastní jazyk. Teď to opravte. Retinul. A počet obyvatel je 344, ne nějakých šílených třicet čtyři tisíc. Ve skutečnostech mějte pořádek, ano?“ Volající zavěsil.

Casey zůstal sedět v mrtvolném tichu. Držel sluchátko na klíně, dokud se v něm neozval tón. Protože nevěděl, jak s tímto posledním rozhovorem naložit, udělal jedinou věc, která mu dávala smysl. Přidal do jména vesnice u a zabílil dvě přidané nuly. S prací skončil ve tři ráno a usnul na gauči za doprovodu hlasitého reggae linoucího se z ulice. Zdálo se mu, že je doktor objíždějící pacienty ve všech místech, která si vymyslel.

Když se probudil, překvapilo ho, že si ve snu zapamatoval všechna místní snová jména, když si plánoval svou dlouhou trasu návštěv u nemocných.

Když bylo Caseymu deset nebo jedenáct a zápasil se společenskou neobratností, hraní Dungeons & Dragons ho často nutilo vytvářet imaginární světy, kreslit mapy na zadní strany otcových nepoužívaných inventárních seznamů z továrny na plyšové medvědy. Většina map při dobrodružstvích s jeho obvyklým sborem introvertních kamarádů nedošla nikdy použití. Dospívání strávené ve virginské Vienně – kruhu předměstského pekla v největší vzdálenosti od Washingtonu – nebylo vždycky snadné. Casey se stáhl z vlastního života; utkat se se skřetem ve vlhkém sklepení bylo vždycky snazší než si nechat strčit hlavu do záchodu od mnohem většího sedmáka.

Jména světadílů, řek, pohoří a měst se mu linula z tužky č. 2 v přívalu nenápaditosti: Hory slz, Modrozelený oceán, Elfí les, Peklorudá řeka. Lokace bez jakékoli souvislosti s reálným světem. Jak se mohl rozkládat deštný prales hned vedle pouště? Jak mohlo půlmiliónové město, k němuž nevedly žádné cesty, existovat uprostřed hor?

Věděl, že na sebe neměl být tak přísný. Když ho jeho rodiče na večírcích, které pořádali, označovali za „předčasně vyspělého“, vnímal to jako kompliment. Až o několik let později, když se obtěžoval zjistit, co tím vlastně mysleli, pochopil, s jakým mírným pohrdáním tento výraz používali. Ale tehdy už byly všechny jeho hráčské propriety rozprodány na bleším trhu. Tato část jeho osobnosti zchřadla; stejně tomu bylo i u většiny jeho kamarádů. Caseyho život nabyl reálných rysů a ačkoli mezi svými přáteli nebyl při aklimatizaci na „skutečný život“ nejúspěšnější, cíle jeho středoškolské existence byly přece jen konkrétnější než cíle, které měl na druhém stupni: přijít o panictví, kouřit trávu a číst Dylana Thomase.

Svět kreativity před ním nemohl skrývat žádná překvapení. Na vysoké škole měly knihy jasné začátky a konce a etymologie slov byla odlita v kovu. Nakonec chtěl jít na právnickou fakultu, aby se pohroužil do ostře řezaných nuancí spravedlnosti. Tím, čemu věřil, si byl jistý – dokud nevyšperkovával mapu.

Poté, co dovlekl a uložil vyšperkovaný rejstřík na stůl pana Gouda, posetý miniaturními destičkami a hladkými oranžovými kamínky, které si Casey v duchu zařadil jako suvenýry z cest na Krétu či do Mikronésie, vydal se za recepčním, vyzáblým starcem, který se na něho zakabonil pokaždé, když ráno přišel do práce.

„Dal by se najít plán této budovy?“ zeptal se Casey.

Recepční, který balancoval krátkou tužkou na palci a ukazováku, se na Caseyho slídivě podíval.

„Proč?“

„Chci vědět, kde jsou nouzové východy. Víte, pro případ, že by celý tenhle barák vzplál. Puf.“ Zamáchal rukama ve stylu Davida Copperfielda.

Stařec, který byl cítit po řepné šťávě, zachrastil hlavou. „Na jaký bezpečnostní stupeň jste byl prověřen?“

Psalo se to v jeho zaměstnanecké příručce? Bylo to něco, co si zapomněl zapamatovat?

Casey se zarazil. Ale recepční jeho váhání přerušil. „Jak je vidět, není dostatečně vysoký, aby vám mohl být plán vydán.“ Vrátil se ke svému potrhanému výtisku archeologického časopisu.

„No co už,“ řekl Casey a vydal se zpátky na své místo. Ještěže měl dobré pojištění pro případ zdravotních a zubních potíží. Na zadní stranu čínského jídelního lístku, který našel ve svém stole – ten podnik musel zavřít už před drahnou dobou, protože o něm nikdy neslyšel ani ho neviděl, i když podle všeho měl stát přímo naproti Originpointu –, nakreslil veliký ostrov ve tvaru ibisa. Podél krku tohoto ostrovního světadílu si vymyslel řádku pobřežních městských států, hned sedmi, se jmény vycházejícími z tajné abecedy, kterou bylo možné psát jen neviditelným inkoustem. Po tomto kontaktu mezi tužkou, papírem a rukou zůstal Casey celý bez sebe.

„Casey, vidíte mě?“ zeptal se Goud přes prskající interkom. Casey neochotně odložil tužku a zašel ke Goudově stolu. Šéf měl dnes delfínově šedou kravatu. Casey, ve snaze nechodit kolem horké kaše, se ihned zeptal: „Co je teda v Místnosti A?“

Goud zareagoval dlouhým a hlučným smíchem, který vyzněl veskrze nepříjemně. „Považujte ji za svoji Antarktidu. Svoji terra incognito.“

„Nemyslíte incognita?“

„Když říkáte, Casey. Když říkáte.“ Goud se schoulil hlouběji do křesla. „Mimochodem, dnes večer se podívám na to vaše vyšperkování. Vrátíme vás na úkoly, které více odpovídají vaší rychlosti.“

„Ale…“

„Casey, zatímco tu mluvíme, na stole vám leží disk s databází zákazníků. Postup už znáte.“

Caseymu bylo dvaadvacet a na úpění či uculování už byl příliš starý, i když sto chutí měl.

Po dvouhodinovém chrlení dopisů zákazníkům, před blížící se pauzou na oběd, vstal od stolu a zašel na záchod s jeho olivovým keramickým pisoárem. Když se opět posadil ke stolu, marně se sháněl po kresbičce svého světadílu. Převrátil stůl vzhůru nohama, ale nemohl ji nikde najít. „Co to má sakra znamenat?“ Věděl, že ji nikam nezašantročil; někdo mu ji vzal. Kolegové se mu nechtěli podívat do očí.

Goud se mu do očí díval, ale obvykle proto, aby dodal na váze úšklebku.

Do očí se mu dívala i Vanessa, ale když toho dne odcházel domů, nebyla nikde k nalezení. Toho večera, v přetrvávajícím roztrpčení ze skutečnosti, že ho někdo připravil o mapku, se na K Street zastavil v papírnictví a koupil si několik stran pauzovacího papíru a útlé elegantní kuličkové pero. Doma, s dojmem, že v celé budově panuje přízračné ticho, si pauzovací papír roztáhl na stolku u gauče, ocejchovaném vypálenými kolečky hrnků předchozích majitelů. Sundal kryt pera; skoro zaslechl, jak v něm zaševelil inkoust, jako větve stromů v nepolevujícím vánku. „Běž do prdele, Goude,“ zamumlal si potichu a začal kreslit budovu, ve které pracoval; kreslil mapu, která mu byla upírána. Rovné čáry kreslil bez pomůcek. Některé místnosti znal zpaměti, ale u řady dalších musel improvizovat. „Ahoj, Místnosti A,“ řekl a vymyslel ji – úzkou místnost s obrovskými okny na východ, jimiž se dovnitř linulo skutečné světlo, při němž se dalo pracovat, utopie v porovnání s tím, čím byla budova doopravdy. Dlouhé stoly pro kreslení map, ty samozřejmě, a spousty glóbů Země a Měsíce. Přesýpací hodiny, vysoké jako žirafy, které postavil do kouta. Jeho tahy byly rychlé, přesné a správné. To věděl. Nakonec si dal záležet, aby do celé budovy zakreslil patřičné množství nouzových vchodů.

Následujícího dne zabarikádovaly budovu Originpointu hasičské vozy.

Casey zůstal stát s otevřenou pusou před klenutým kamenným vchodem. Ve vzduchu byl cítit slabý zápach ozónu. Hasičské vozy nenesly označení washingtonského hasičského sboru; byly natřené pouze na červeno. Jejich řidiči s prázdnými pohledy vyčkávali a bubnovali prsty do volantů.

Když Casey vešel dovnitř, uslyšel ruch a hemžení, s nimiž se v Originpointu dosud nesetkal. Lidé, hovorově řečeno, pěkně vyšilovali. Jeho anonymní spolupracovníci, jindy vždycky klidní a chladní, si teď rychle povídali a pobíhali od jednoho hloučku ke druhému a nahoru a dolů po točitém schodišti táhnoucím se podél protější stěny. Casey ve zpocených rukou svíral svou mapu na pauzovacím papíru.

Po Goudovi, a vlastně ani po Vanesse, nebylo vidu ani slechu. Někteří spolupracovníci na něho vrhali letmé pohledy, ale spíše než pohrdání z nich Casey cítil skoro až strach pohlédnout mu do očí.

Potom se rozhostilo ticho, když ze schodů začali bok po boku scházet čtyři hrozivě se tvářící hasiči v šedých uniformách a se šedými helmami na hlavách. Mlčky na něho ukázali.

„Casey!“ Z druhého konce místnosti se ozval Goudův hlas. Casey došel ke Goudovu stolu, zanechávaje za sebou brázdu ticha.

„Posaďte se,“ zavrčel Goud. Měl brunátnou tvář a na čele mu vystoupila žíla.

Casey se rozhlédl s obavou, co od Gouda uslyší. „Ale vždyť tu není žádná židle.“

„Myslíte, že mi na tom záleží? Posaďte se.“

Po dalším krátkém zaváhání, vystaven vzteklému Goudovu pohledu připomínajícímu vězeňské reflektory, se se zkříženýma nohama usadil na podlaze. Ze svého místa sotva viděl Goudovi na špičku nosu. Podlaha byla pokryta jemnou vrstvičkou prachu, který mu připadal skoro jako pouštní písek.

„Podíval jsem se, jak jste si poradil s vyšperkováním té mapy, Casey, a musím říct, že jste mě nesmírně zklamal.“ Zachvěl se mu hlas a Casey nedokázal říct, z čeho toto zachvění pramenilo.

„Co jsem udělal špatně? Vašich pokynů jsem se držel do puntíku.“ Hasiči dospěli na úpatí schodů, krátce Goudovi zamávali a odešli obloukem ven. V patách se jim šířil zápach kafru a spálených skříněk s pojistkami.

„Ne,“ řekl Goud, „do puntíku jste se jich nedržel. Držel jste se jich do otazníku.“

„O čem to mluvíte?“

Goud si prolomil prsty, až mu zapraskaly klouby. „Je to docela prosté. Když jste vyšperkovával mapu, místo míst imaginárních a fantastických jste opsal místa, která skutečně existují. Z jakého rejstříku jste je ukradl?“ Goud se naklonil nad stolem. „Myslel jste, že si ušetříte čas, Casey? Že to tak trochu odfláknete? Je to tak?“

Casey se snažil tvářit co nejdůstojněji, ale uvědomil si, že sedí-li před stolem svého nadřízeného pokrytý hustým prachem, není to dost dobře možné. „To je vyloučené. Všechna ta jména jsem si vymyslel, přísahám.“ Hlavou se mu jako zdivočelí koně prohnala změť jmen. „Co takový Barktempest?“

„Krásná vesnice na severním pobřeží Nového Zélandu, založena roku 1863 vynálezcem skládací psí boudy.“

„Dobrá, a co takhle Argh?“

„Město na okraji pouště Taklamakan. Známé modlitebními rohožemi a hrobem syna jednoho cara, který se zřekl svého titulu, stal se misionářem a zemřel v Arghu v roce 1707. Je to zvláštní, ale máte naprosto správně údaj o počtu obyvatel. Je s podivem, jak k tomu mohlo dojít.“

Casey si položil ruce na čelo. „Ne, to není možné.“

„Bylo to velice možné a velice snadné, protože jste podváděl. To, co jste udělal, zneuctilo čest celé naší profese.“

„Co je to tu s těmi hasiči?“ Casey doufal, že jeho otázka dokáže svést konverzaci jiným směrem, ale Gouda jí ještě více rozzlobil.

„Do toho vám vůbec nic není. Dávám vám podmínečnou výpověď. Mluvil jsem s dalšími členy představenstva a máte štěstí, že nejste vyhozen. Dokud neuvážíme, že jste schopen vykonávat víc než naprosto nekvalifikovanou práci, budete vykonávat naprosto nekvalifikovanou práci. Varuji vás…“ Goud se odmlčel. „Kde jste?“

Casey, ponížený, s třeštící hlavou, odpověděl: „Tady na podlaze, pane. Kam jste mi řekl, abych se posadil.“

„Tak vstaňte, abych na vás viděl.“

Casey se s úšklebkem vratce postavil. Znecitlivěla mu levá noha, takže musel soustředit veškerou svou pozornost, aby zůstal vzpřímeně stát a neztrapnil se pádem na zem. Z Goudovy samomluvy o zásadách, kartografii a hodnotě poctivě vydělaných dolarů zaslechl jen útržky. „Je to jasné?“ zeptal se Goud nakonec.

Casey, se slzami na krajíčku, chabě přikývl.

„Tak tedy nate.“ Goud mu podal hrst tupých tužek. „Ořežte je. Jediné ořezávátko v celé budově najdete v suterénu…“ Goud se zarazil, zakoktal se, na okamžik byl vyveden z rovnováhy. „Chci říct, že se přestěhovalo, na konec chodby nad schodištěm.“

Casey tužky převzal a divil se, co to může být za podnik, kde mají jen jedno ořezávátko. Ale odpověď mu byla jasná hned vzápětí: podnik, kde je totální bordel. Jasné mu bylo také to, že na posledním rozhovoru nebylo něco v pořádku, nedokázal však určit, co přesně. Nejlepší, co mohl udělat, bylo klidit se Goudovi z očí.

Cestou nahoru po schodech si bouchal do dlaně gumami na konci tužek. „To není fér,“ říkal si potichu a skřípal zuby. Vůbec nic nebylo fér. Problém byl na straně Originpointu, ne u něho. Na vrcholu schodiště mu do nosu vnikl zápach ozónu a Casey se rozhodl, co udělá. Co musí udělat. Hodí ořezané tužky Goudovi na stůl a dá výpověď.

Z vysokých oken se linulo rozptýlené a mléčné světlo. Na konci chodby uviděl stříbrné ořezávátko rýsující se na černém podstavci. Zastavil se a ze zadní kapsy si vytáhl mapu, kterou nakreslil předešlé noci. Když ji rozprostřel a jel prstem po plánku prvního patra, ztuhl.

Do mapy zanesl, že se ořezávátko tužek nachází na konci chodby. Zatočila se mu hlava. Zadíval se na dveře jednotlivých místností; nápisy na nich byly spěšně načmárané tlustým fixem. „Sklad.“ „Odbyt.“ A „Místnost A“. Umístění všech dveří se přesně shodovalo s jeho plánkem. Nedokázal přečíst, co bylo pod těmito čmáranicemi. Tělem se mu začalo šířit podivné teplo. Připadalo mu vyloučené, aby předpověděl pořadí a polohu věcí. Ale důkaz měl před sebou a potřeboval se držet důkazů, jakkoli nepravděpodobné se mohly jevit. Možná se jím Goud cítil ohrožen; možná byl Goud blázen. Casey si nemohl být jistý.

Zastavil se před Místností A a zaposlouchal se, cítil se jako špion v domě, v němž vládne neklid.

Nic moc. Škrábání tužek, šumění mísících se hlasů připomínající trvalou statickou zpětnou vazbu. Občas nějaké to zakašlání.

Potom se za dveřmi o něco hlasitěji ozval mužský hlas. „Co si myslíte o tomhle místě? Město Arctangent?“ Zašustil papír.

„Bezpochyby podvrh. Kdo to napsal?“ Otázku položila žena se silným přízvukem, v němž zaznívala řečtina.

„Učitel matematiky z Bostonu, 1911. V pětatřicátém spáchal sebevraždu, ale navrhl teorii vzdáleností imaginárních měst vycházející z algoritmů a vzdálenosti od Slunce k Uranu. Jak si myslíte, že to v tomto ročním období v Arctangentu vypadá?“

„Už to vidím,“ odpověděla žena. „Křivolaké uličky. Jejich král má místo levé ruky šavli.“ Oba se zasmáli, ale smích nebyl sarkastický, připomínal spíše vzpomínku na příjemně strávené prázdniny.

„Co si myslíš o našem novém působišti?“

„Jde to. Nevím, proč jsme se přestěhovali. Ty velké přesýpací hodiny jsou ale hezký doplněk.“

Casey při zmínce o přesýpacích hodinách – jeho hodinách – málem překvapeně vykřikl.

Dveře „Odbytu“ se otevřely a Casey strnul. Hlavou se mu jako chrti hnaly nejapné výmluvy.

Byla to Vanessa, s khaki kalhotách a modré košili.

„Páni!“ zvolala dostatečně srdečně. „Co tady děláš?“

Casey zašoupal nohama. „No, ořezávám tužky.“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a zajíkavě popsal, co mu řekl Goud. „Chci říct,“ pokračoval šeptem, „že to je blbost. Ta města nejsou žádný podvrh, Vanesso.“

Položila mu ruku na rameno. Začalo mu v něm brnět. „Já vím. Jsem členkou představenstva. Goud tě chtěl vyhodit, ale já ho přesvědčila, aby tě tu ještě nechal.“

„Vážně? Co se to tu sakra děje?“

„Vnitřní boje. Posuny paradigmat. Všechny ty obvyklé firemní nesmysly.“

Casey si povzdechl. „Zajdu dolů a podám výpověď. Už to dál nemůžu snášet.“

Vanessa si skousla ret.

„Je to tvoje rozhodnutí, Casey. Já ti nebudu říkat, jak máš uvažovat nebo jednat. Ale já bych výpověď nedávala. Chci ti to trochu víc vysvětlit, ale ne hned teď.“

„Co takhle u večeře?“ Slova mu splynula ze rtů jakoby o své vlastní vůli. Caseymu to však nevadilo.

„Zveš mě na rande?“ Vanessa se zasmála, ale nějak dodala smíchu důstojný a dokonce sexy rozměr.

„Řekl bych, že ano.“

„Dobrá. Ano, Casey, půjdu s tebou.“ Dohodli se na jedné etiopské restauraci a Casey s hlavou v oblacích odešel ořezat tužky. Tužky, které pak navzdory velkému pokušení nezapíchal Goudovi do krku, ale jen mu je položil na stůl. Všichni na něho od stolů vrhali nevraživé pohledy, ale Casey se na ně radostně usmíval. Zabít je vlídností.

Casey kráčel ke stanici metra DuPont se širokým chřtánem svažujícího se tunelu a pomalu se šinoucího eskalátoru. Zajel metrem na Mall. Etiopská restaurace ležela na okraji okrsku Kapitolu, na Connecticut Avenue; Casey chtěl několik zbývajících bloků ujít pěšky a dívat se, jak se v letním soumraku mísí turisté s veterány z Vietnamu. Muzea Smithsonian, Washingtonský památník v dáli, samotný Kapitol – District of Columbia, který existoval v myslích všech lidí, i když byl tento D.C. pouhým zlomkem příběhu, a to ještě smyšleného.

Vanessa čekala před restaurací v bílých šatech bez rukávů, s perlovým přívěskem, který jí visel až pod výstřih. Její tělo se pyšnilo barvou a oblinami alabastrové vázy. Casey si vsunul ruce do kapes svých šedých oblekových kalhot a narovnal si vázanku na světle hnědé košili. Byly to tři nejlepší kusy oblečení v jeho vlastnictví.

Seděli na nízkých proutěných židlích, popíjeli pivo a čekali na jehněčí. „Víš,“ říkala, „to tvoje pozvání mě docela zaskočilo.“

„Upřímně vzato ono docela zaskočilo i mě.“

Ušklíbla se, ale nebylo to nevlídné ušklíbnutí. „Ty jsi za dveřmi Místnosti A tajně poslouchal?“

Zarazil se a pokoušel se přijít na kloub jejímu výrazu.

„To nic,“ dodala. „Zvědavost je přirozená. Kromě toho jsi měl nejspíš ještě plnou hlavu toho zápasu s Goudem.“ Vzala ho za ruku. Měla chladivou pokožku.

Zasmál se a nechal prsty propletené mezi jejími. „Neřekl bych, že jsme spolu zápasili. Spíš se tam jeden vzteklý býk prohnal opilým toreadorem.“

„Goud má svoje dobré stránky,“ pokračovala. „Ale musím uznat, že toho dne v něm nebyly přítomny v plném počtu. Má to teď docela těžké, pokud jde o firmu.“

„To může být pravda, ale…“

Dostali jehněčí. Casey etiopskou kuchyni zbožňoval a jen zřídkakdy měl možnost si ji vychutnat v tak dobré společnosti, jakou představovala Vanessa. Snažil se odolat náporu bezpočtu svých otázek, alespoň na několik minut.

„Právě takhle vařili Ibexané,“ řekla s plnými ústy, se zavřenýma očima, vychutnávajíc si sousto. „Akorát jejich misky byly desetkrát větší než tyhlety. Musel sis vlézt do těsta a projíst se ven. Chvíli to trvalo.“

Casey se zarazil uprostřed žvýkání. „Není ibex nějaký kozorožec?“

„Ano, ale právě odtamtud ibex pochází. Z Ibexie.“

„Kde je Ibexie? To jméno je mi nějak mlhavě povědomé, ale…“ Začal ho brnět palec na noze, což vnímal od mládí jako znamení, že jeho mozek a tělo zároveň propadají nervozitě.

Vanessa se opět zasmála. Spíše než skutečné veselí zněl její smích jako obranný mechanismus. „Jižně od Baskicka, na východ od Francie, řekla bych. Někde v Pyrenejích. Když jsem byla malá, jela jsem tam na prázdniny.“ Pokrčila rameny. „Budeš jíst tu papriku?“

Casey se papriky vzdal. Došel k závěru, že jestli jí to neřekne teď, pak možná nesebere odvahu nikdy.

„Vypadáš nádherně.“

Opřela se a chystala se opáčit podobným komplimentem.

„Na něco se tě musím zeptat,“ pokračoval Casey, když se konečně rozhovořil. Řekl jí o muži, který mu zavolal uprostřed noci a který opravil psanou podobu jeho vymyšleného města. Posunul si židli dopředu a přidušeným hlasem dodal: „A musím ti říct, že Ibexie je jméno jednoho z měst, které jsem včera vymyslel při vyšperkovávání té mapy. Počet obyvatel 2500.“ Sepnul si ruce a pátral ve Vanessině tváři po nějakých vodítcích. Ale zračil se v ní kamenný výraz toho typu, který nemá nic společného s výmluvností Rosettské desky.

Jediné, co pronesla, bylo tiché: „Panebože. Je to pravda.“

„Co je pravda?“ zeptal se jí.

Vanessa si čtyřmi rychlými pohyby otřela ruce do fialového ubrousku. Při pohledu na Caseyho svraštila obočí. „Je to stále podivnější, co?“

„To tedy ano. Řekni mi, prosím tě, proč mě Goud tak nesnáší a obvinil mě z fixlování. A proč bych neměl dávat výpověď.“

„Věc se má takhle, Casey. Od chvíle, kdy ses pustil do toho šperkování, přemýšlím, jestli ti to mám říct. Někteří lidé ve firmě vyžadují utajení pod trestem smrti, ale… ty se mi líbíš. Hodně.“

„V práci hrozí trest smrti?“ zeptal se v chvilkovém rozrušení.

„Abych pravdu řekla, některým v Originpointu by se zamlouval. Důležité je, abys o mapách uvažoval jinak.

Nejsou to žádná statická znázornění geofyzikálního prostoru.“

„No… tak jo,“ řekl Casey a měl chuť na panáka tequily. Místo toho zaplatil.

Vanessa mu silně přitiskla ruku ke stolu. „Já to myslím vážně, Casey. Pro kartografy v Originpointu jsou mapy něčím mnohem složitějším. Neznázorňují krajinu. Ony krajinu definují. To je nejlepší místo, kde začít. Nechutné politikaření si nechám na konec. Mimochodem, chceš už jít?“

„Jo, jasně. Pojďme.“

Vyšli na rušnou ulici. Prodavači kolem nich šeptem prozrazovali jména svých růží. Casey čekal, až bude Vanessa pokračovat, ale ta při pomalé chůzi ke Kapitolu zůstávala tichá a zamyšlená. „Kde bydlíš?“ zeptal se jí. „Můžu tě doprovodit.“

„Přijela jsem metrem. Pojedu tvým směrem. Přes DuPont. Až přejedu tvoji stanici, dorazím už domů sama.“

„Bydlíš v Marylandu?“

„Ne tak docela.“ Dál odpovídala úsečně.

Casey se rozhodl, že ji nechá, ať si to – ať už to bylo cokoliv – v hlavě srovná sama, než aby zablekotal nějakou hloupost.

Ve voze mířícím na sever po červené trase kromě nich nikdo neseděl. Od DuPontu je dělily jen tři stanice; Casey si chtěl vyslechnout, co má Vanessa na srdci, ale nechtěl situaci uspěchat. Věnoval jí zvídavý pohled, zlehka před ní nadzvedl obočí.

Vanessa si povzdechla a opřela mu hlavu o rameno. „Já nevím, Casey… je to všechno tak složité. Neměla bych o tom mluvit.“

„Ovlivní to nějak moje zaměstnanecké hodnocení?“ zeptal se a snažil se, aby otázka vyzněla jako vtip. „Ve sračkách už jsem až po uši.“ Ale Vanessa vyšpulila rty. Zdálo se, že ho neslyšela.

„Má se to takhle,“ začala. „Lidi odnepaměti vytvářejí chybné mapy. Neznají charakter krajiny a přesto se rozhodují, že ji zakreslí. Králové, akademie kartografů, Féničané, Chetité… jen to, že můžeš někam cestovat, neznamená, že dané místo můžeš poznat. A někteří lidé mapy zkreslovali jen tak z legrace. Víš, o čem mluvím?“

„Zatím ne. Ale pokračuj,“ vybídl ji Casey. Začal jí hladit jemné vlasy, a Vanessa se neodtáhla.

„Co kdyby ale existovali lidé, kteří na takových místech museli žít? Na místech, která byla zakreslena nesprávně? Nebo dokonce v imaginárních utopiích, nebo dystopiích?“

„Chceš říct, že ty špatné mapy odpovídaly skutečnosti? Svým způsobem?“

„Ano, svým způsobem. Mořští hadi a krakeni, kterými byl posetý Atlantický oceán – předtím, než se mu začalo říkat Atlantický oceán –, pro nás byli skuteční. My jsme se s nimi museli potýkat. Polární záře a silné a prudké severní větry, které nám bouraly domy. Museli jsme se učit zvyklostem těchto zemí, ale nerozuměli jsme jim.“

„Kdo je to ‚my‘?“

„Dovol, abych to dopověděla. Nevěděli jsme, proč na nás mají smyšlené mapy vliv. Ale nedávno jsme zjistili, že když většinu práce vykonávají Geosaty a počítače, neexistuje prostor pro chyby. Mysleli jsme si, že budeme šťastní, ale ono nás to zabíjí. Tak dlouho jsme žili v terra incognita, že nás začaly ovlivňovat její imaginární kontury, a my jsme se nedokázali přemístit do terra firma. Bůh ví, že ji hledáme a že ji jednoho dne najdeme.“

Casey vstal. Začínalo ho zaplavovat roztrpčení. „Vanesso! Mohla bys mi prosím říct, o kom to tu mluvíš?“ Do své stanice měl dojet za další tři nebo čtyři minuty. Pevně sevřel tyč. Souprava metra si dovádivě razila cestu okolním tunelem jako červ ženoucí se podzemní norou.

„Originpoint,“ řekla nakonec, „není jenom firma. Je to… kmen. Před 2600 lety jsme se náhodou ocitli na jedné Ptolemaiově mapě, po tom, co jsme se v Malé Asii ztratili při lovu. Tyčil se tam kamenný oblouk. My jsme do něj vstoupili. Zjistili jsme, že svět je rozdělený na čtyři kvadranty. Což bylo hezké – až na to, že řeky zaplavovaly dokonale ploché pláně, protože neměly žádná moře, do nichž by se mohly vlévat, a slunce zůstávalo celou dobu na stejném místě.“

Začala těžce oddychovat. „Neumřeli jsme. Goud, ostatní spolupracovníci, nikdo z nás nikdy neumíral. Nalezli jsme další kamenný oblouk…“

„Začíná mi to být jasné,“ řekl Casey, ačkoli úplně tomu nerozuměl. „Podívej, co kdybych tě doprovodil domů.“

„To nemůžeš.“ Vstala a podívala se za sebe na mapu metra vsazenou do přepážky vozu. Klouzala prstem po vyobrazení oranžové trasy, na sever do Marylandu, a nepřestávala tisknout prst na plastový obal mapy. Táhla se za ním béžová stopa, jako by byl její prst pastelka nebo fix. Casey zůstal stát s otevřenou pusou. Vanessin prst dál zanechával nahnědlou stopu i mimo mapu; postavila se na tvrdé polstrování sedadla a protahovala trasu metra až na strop vozu, kde nataženou ruku zastavila. Byl jí vidět pupík.

„Tady bydlím,“ řekla. „Na světle hnědé trase.“ Usmála se. „Aby ladila s tvojí košilí.“

Caseymu začínalo pomalu svítat. „Takže když jsem vyšperkovával ten rejstřík, ono nedošlo k tomu, že jsem měl náhodou štěstí a našel místní jména, která byla náhodou skutečná, ani jsem je vlastně nepředpověděl…“

„To je pravda,“ odpověděla se stále nataženou rukou. „Vytvořil jsi pro nás další podklady. Ale to my potřebujeme. Smyšlené mapy jsou naše záchranná lana. Proto se věnujeme historické kartografii. Potřebujeme neustále přidávat nová místa k těm existujícím, abychom si je mohli přisvojovat. Ty mapy jsou naše podvědomí. Pěkně ujeté, co?“

„Ujeté bych to nenazýval. Co se tedy stalo, když jsem nakreslil mapu té kancelářské budovy…“ Pomyslel na kamenné oblouky dveří a oken a co to muselo znamenat.

„Casey, ty jsi přeskupil celou budovu, aby odpovídala tomu, co jsi nakreslil na té mapě. Něco takového mělo být pro tebe nemožné. Abych pravdu řekla, většina příslušníků kmene má strach se s tebou bavit.“ Casey nevěděl, co má říct nebo ještě očekávat. Nepřekvapilo by ho, kdyby celý vůz metra roztál nebo vyrazil z tunelu a vyletěl nad Potomac.

„Originpoint byl na všech těch smyšlených nebo nesprávně pojmenovaných místech? I v Barktempestu nebo Arghu?“

Dotkla se dlaní jeho tváře. „Ano. A ten chlapík, co ti zavolal uprostřed noci, byl nejspíš starosta Retinulu, který chtěl mít spíš menší vesnici než město. Ano. Originpoint byl na všech těchto místech. Goud se tě bojí, ale já už se ho pokusím nějak zpracovat.“ Odmlčela se a podívala se na zem.

„Tady se dostáváme k tomu nechutnému politikaření?“

Vanessa mu dovádivě zabubnovala na břicho. „Poslyš, tobě to vážně pálí. Kmen je vlastně v pěkné bryndě. Rozdělený. Goud a spousta starších lidí se nechce domáhat pomoci od někoho ‚zvenku‘. Myslí si, že je to moc nebezpečné, že by na ně mohl někdo snadno zaútočit a zničit je. A pak tu jsme my, kteří chceme situaci uvolnit. Když jsme tě zaměstnali a vyšperkovával jsi tu mapu, neměli jsme tušení, že budeš schopný měnit věci tak, jak jsi to udělal. Ale teď tě potřebujeme, Casey.“

„Já chci pomoct.“

„Já vím, že chceš, já vím.“ Políbila ho na čelo. „Když jsem ti teď všechno vyklopila, pořád chceš dát výpověď?“

Casey se zhluboka nadechl. „To rozhodně nechci. Ale něco mi pověz – naštvalo by tě, kdybych zašel za Goudem a řekl mu všechno, co vím? A žádal omluvu?“

Vanessa zahvízdala. „Já nevím, Casey. S Goudem není lehké pořízení. Ale máš pravdu – ohledně důvodů k tomu podmínečnému vyhazovu k tobě není upřímný. Lepší bude tu krizi uspíšit.“

„Tak zítra. Zítra se vrátím.“

Souprava znenadání zastavila. Stanice DuPont Circle. Beton a chrom se za okny vozu mísily jako led a náledí. Vanessa ztratila rovnováhu a docela šikovně upadla Caseymu přímo do náručí. Složila se mu do rukou jako dopis do obálky, a než Casey stačil zamrkat, začal ji líbat. Líbal ji na čelo a na obočí a nakonec i na ústa, zatímco ona mu prsty svírala ramena. Sama mu polibky ráda vracela. Caseymu došlo, že o tohle celou dobu stála, ale teď je oba překvapilo, že doopravdy sebral odvahu vstoupit do této situace.

Otevřely se dveře vozu.

„Děkuji za nádherný večer,“ řekla. Opřela si o něho hlavu a krátce pohlédla na mapu světle hnědé trasy na stropě.

Stál zároveň na tvrdém betonu stanice a tenkém koberci vozu metra, držel otevřené dveře mezi oběma… světy? Ne, pomyslel si nakonec. Mohlo to být sice trefné, ale také příliš domýšlivé. Otočil se. „Ale nechápu, proč si musíte dělat se smyšlenými místy takové starosti. Jste přece tady. Ve skutečném světě.“

Vanessa sevřela tyč a šibalsky se usmála. „Je zajímavé, že si tím jsi tak jistý.“

Ustoupil, dveře se zavřely a Vanessa zůstala sedět na sedadle, hlavu odvrácenou od nástupiště. Souprava vnikla do tunelu a Casey čekal, dokud neutichl i hluk, který po sobě zanechala.

Stanicí se rozléhaly kroky. Obchodníci sbíhali ze schodů, aby se co nejdřív dostali domů z druhých směn, trojice mužů a žen šplhaly po eskalátorech, aby se mohly potloukat kolem DuPont Circle, pozorovat lidi a procházet se posledními zbytky léta.

Casey si uvolnil kravatu a zamířil ke schodům. Když vyšel o úroveň výš, urazil dalších asi třicet metrů a vstoupil na eskalátor, který ho měl vyvézt z podzemí na povrch. Opřel se o šinoucí se zábradlí a cestou upíral oči vzhůru. Stanice DuPont byla ve washingtonském podzemí nejvzdálenější. Vždycky si představoval, že vyjíždí z dolu nebo, což bylo ještě lepší, že stoupá z povrchu zemského na nebesa, po jakémsi Jákobově žebříku s motorovým pohonem.

Na oblečení a na obličeji mu ulpívala Vanessina vůně. Dumal nad jejich rozhovorem a polibky. Netušil, jestli mu Goud při vzájemné konfrontaci neutrhne hlavu. Ale měl na své straně fakta a mapy. Zjistí, jak se věci mají. Chtěl zjistit, jak hodně ho Vanessa chce mít v kmenu a ve svém životě.

Zpoza pásu mračen vykoukl odulý Měsíc v úplňku, potom se zase schoval, Moře Klidu zastřené kondenzovanou vodou v horní části zemské atmosféry… Casey potřásal hlavou a prudce mrkal. Mohlo uběhnout pět minut, nebo patnáct. Pořád stál na eskalátoru, pořád jel vzhůru, a povrch mu připadal hodně vzdálený. Měsíc vrhal stříbřitý přísvit do šikmé roury eskalátoru. Když Casey shlédl k místu, z něhož vyjel, automaty na jízdenky a jasně osvětlené mapy protínajících se tras metra vypadaly jako krajina pod letadlem, které právě vzlétlo do vzduchu, přičemž rychlá auta a rozlehlé budovy si stále udržovaly normální perspektivu, stále si udržovaly jistou míru významu, který měly v očích svých majitelů.

„Jsem svůj vlastní Geosat,“ zašeptal. Perspektiva z něho vyprchala. Měsíc byl jako vědec, který sklání hlavu, aby se zadíval do tubusu mikroskopu na dobře oblečenou bytost stoupající z hlubin.

Nad Caseyho hlavou se s mohutným hučením spustil větrák. Tunel eskalátoru se mohl natahovat a stahovat. Po této noci by o tom Casey nepochyboval. Jeho místo na schodech konečně prorazilo práh mezi uzavřeným a otevřeným prostorem. Viděl konec: odklizené stánky pouličních prodavačů, děti, které na sebe ječely španělsky a skotačily u Circlu. Casey zavřel oči. Obrysy tohoto ohromujícího města nepotřebovaly žádnou mapu. Město mapovalo jeho, vyleptávalo jeho kroky do souhry kroků všech ostatních. Když dospěl na chodník, epicentrum pohybujících se těl, došel k závěru, že každý člověk je mapa. Všichni jsou do stejné míry tělo a představivost, spjati jako sodík a chlorid, jako sůl země.

přeložil Milan Žáček

Doslov Alana DeNira:

„Vyšperkování mapy“ je příběh o síle map, o tom, jak ovlivňují naše vnímání reality. Je to také příběh o skutečně, skutečně dysfunkční kanceláři. Kancelářskou politiku bývá opravdu obtížné zachytit, ale tahle dvě témata mi připadala jako vhodný průsečík při tvorbě příběhu. Mnoho kanceláří má „kmenové“ zvyky, takže jsem se to rozhodl v povídce ještě zdůraznit. Originpoint tvoří mapy, ale tahle společnost to dělá ze zoufalství. Nejsou dobří ani špatní… jen se pokoušejí přežít a někdy se nahromaděné napětí může snést na hlavu nově příchozího, jako je právě Casey.

Bydlel jsem ve Virginii a do Washingtonu DC jsem jezdil asi tak jednou za měsíc. Jezdicí schody na stanici DuPont Circle na mě pokaždé udělaly velký dojem, vyjíždět po nich vzhůru vám dává pocit, jako byste opouštěli podsvětí. Naposledy jsem byl v DC v květnu na BEA (Book Expo America) a použil jsem stejné eskalátory; měl jsem při tom opět zvláštní prchavý pocit, jako bych stoupal z podsvětí, musím říct, že to bylo znovu naprosto skvělé.

Alan DeNiro (1973 – )

Američan, narozen 6. 8. 1973 v pensylvánské Erii, od dvanácti navštěvoval katolickou školu a již tehdy začínal psát povídky, ačkoli na střední přešel k básnické tvorbě, v roce 1995 dokončil vysokoškolské studium angličtiny na univerzitě v Ohiu, na které navázal studiem psaní poezie na univerzitě ve Virginii. Po jeho dokončení začal vedle poezie psát také fikci, v roce 1998 absolvoval Clarion Workshop na státní univerzitě v Michiganu. Ve stejném kurzu byli např. Maureen F. McHughová, Jonathan Lethem či Chris Barzak, jenž se stal DeNirovým dnes již dlouholetým kamarádem. DeNiro zde potkal i svou manželku Kristin Livdahlovou. V roce 2003 se za ní odstěhoval do Minnesoty, kde společně bydlí na předměstí St. Paulu. Pracuje jako korektor v reklamní agentuře, rád tráví čas se svou ženou a se psem, jenž se jako zázrakem zachránil před hurikánem Katrina, baví ho hrát potrhlé videohry, sledovat kopanou a americký fotbal, poslouchat pop music a hip-hop, číst blogy a také tancovat a zpívat karaoke. Jeho první publikovanou povídkou byla Skinny Dipping in the Lake of the Dead (1999) v časopise Fence. Od té doby vydal něco přes dvacet povídek v různých antologiích a magazínech, nejčastěji na internetovém Strange Horizons. Povídka Salting the Map (Fortean Bureau 2003, č. Vyšperkování mapy-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006) má pověst té nejpřístupnější pro čtenáře blíže neznalého DeNirovy netradiční tvorby. Širšímu čtenářskému publiku se poprvé představil až v povídkové sbírce Skinny Dipping in the Lake of the Dead (2006). Podle vlastních slov posouval v každé své povídce hranice svého literárního umu a pomalu kráčel po cestě k románové tvorbě. Románovým debutem by se měl stát titul s pracovním názvem Total Oblivion, More or Less (dosud nepublikováno), ve kterém kmeny prastaré Evropy – jakými byli například Skytové – napadnou středozápadní Ameriku, přičemž jejich moderní technika selhává a příběh sám se soustředí na rodinu prchající po proudu řeky Mississippi. Jde o magický realismus smíchaný s absurditou a politickými komentáři. Dalším románem by se měl stát titul The Unicorn (dosud nepublikováno), podle samotného autora v raném stádiu, prozatím velice chaotické dílo, v němž použil světoznámé středověké tapisérie s jednorožcem jako výchozí bod příběhu, jenž v sobě skrývá vše od terorismu až po hraní her na hrdiny. DeNiro prozatím poutá pozornost úzkého okruhu znalců žánru a náročného čtenářstva, není to typ spisovatele, z nichž se často stávají hvězdy na literárním nebi, jeho tvorba je však rozhodně zajímavá a vyplatí se ji blíže sledovat.

Jay Lake

V ZAHRADÁCH VLAHÉ NOCI

Noveleta „V Zahradách vlahé noci“ má být v naší antologii odpočinkovým textem, zábavným a atraktivním, jednoduše takovým, který dá knize větší spád a čtenáře naladí na další čtení. Snad takovou skutečně je, to ostatně posoudíte sami, každopádně Jay Lake je dle mého názoru pozoruhodným spisovatelem s možností zářné literární kariéry. Jak už i následující noveleta dokazuje, umí psát svižné, akční a dobrodružné příběhy, navíc je obohatit o originální, mírně bizarní nápady v přesně vyvážené, takřka neodolatelné směsi. Dosti však pochval, občas se totiž Lake nechá vší tou parádou trochu unést a příběhu povolí otěže příliš, není to ale nic, co by mu vděčný čtenář nedokázal odpustit. Jay Lake na mě působí jako moderní alter ego P. J. Farmera v té nejlepší formě. Dost mě udivuje, že jsem na toto srovnání ještě nikde nenarazil, vždyť kritika ráda označuje moderní autory za nástupce toho či onoho klasika. Možná už jsme překročili neviditelnou hranici a jména klasiků už nejsou takovým lákadlem, jako bývala kdysi, kdo ví. Třeba už se dnešní autoři nemusejí s bázlivou úctou dívat za sebe a konečně se mohou odvážit být opravdu sami sebou, bez ohledu na historii žánru. Pokud to tak je, rozhodně se těším, co nám tahle doba přinese, i když už jsme asi v ní a bezpečně to poznáme až s odstupem.

Náhodné setkání na cestě

„Nač myslíte, cizinče?“

Elroy se rozhlédl. Krok za krokem se ubíral po starobylé kovové dálnici, duchem nepřítomen. Nikde nikdo.

Vtom jej někdo zatahal za nohavici.

„Tady dole, cizinče. Prozraďte, nač myslíte, a máte u mě justiciárskou penci.“ Hlas byl vysoký, téměř pištivý.

Elroy se podíval. Vedle něj hopsal po zadních mopslík s černou tlamičkou a palec přední packy měl volně zaháknutý o jeho mušelínové kalhoty, asi ve výšce pravého kolene. Na sobě měl zelenou květovanou vestu.

Dvoumetrový Elroy nad ním čněl jako věž. „Justpenci? Skutečně?“

„Platí všude,“ řekl pes hrdě. Hnědýma očima neustále těkal sem a tam a dlouhým jazykem si olizoval čenich. Dychtivě vrtěl malým kudrnatým ocáskem.

Elroy si povšiml, že mops má navzdory nemodifikovanému čenichu pozoruhodně jasný hlas. V pravé pacce se mu objevila slíbená pence. Elroy se za chůze sklonil, sebral minci a zastrčil si ji do váčku u pasu. Justpence platí všude, na rozdíl od nejrůznějších městských stvrzenek, podložených toliko pochybnou pověstí a hrozbou místních násilností.

Elroy se vracel z ročního duchovního pobytu mezi Malými bratry z Vysokého dopadu ve Skleněných horách v Oklahomě. Měl namířeno domů, do malé rodinné boudy v korunách stromů deštného pralesa okolo osady Pilot Knob. Chtěl šplhat po liánách, na pasekách sbírat banány a vysoko v klenbě pralesa prohánět kosmany. Chtěl se dvořit známé dívce, mít poctivou staromódní svatbu a ve stromoví vychovat rodinu jako pravý Texasan. K tomu potřeboval peníze, jichž se mu ovšem po roce v klášteře nedostávalo. Nacházel se pět set kilometrů od domova a čekala jej ještě dlouhá osamělá pouť po zchátralé dálnici. Mops jej znovu zatahal za kalhoty. „Nuže?“

„Zvířata.“ Elroy na něj po straně mrkl. „Přemýšlím o Zvířatech.“ Mops od něj poodstoupil a v psích očích se mu mihlo zklamání. Ocásek mu zplihl. „Nezaplatil jsem si za urážku, příteli.“

„A za justpenci jste si nekoupil ani mé přátelství, cizinče,“ odsekl Elroy. „Já vás však neurážím. Nemínil jsem tím nic špatného.“

„A ta myšlenka?“ zavrčel pes a přimhouřil oči.

Elroy viděl, že mopsovi se zlostí nadouvá krk a přetéká přes límeček vesty. Povzdychl si, že se nechal tak nerozumně unést. „Co je sluha jezdci, rovný opěšalému a pán beznohému?“

Mopsův krk klesl zpět pod límeček. „Chabá hádanka, neboť jste mi již odpověděl. Stěží hodna mé investice.“

Elroy zpomalil a přešel k okraji silnice, k vybledlé značce, která oznamovala: „Nový Dallas 82 km, Čerstvé ovoce – příští odbočka vlevo.“

„Hluboce se omlouvám, vážený mopsi.“ Elroy si vzpomněl na svá školní léta a pravidelné rákoskové lekce, které mu uštědřoval pan Stenslaw za nedůsledné dodržování zákona a společenských zvyklostí. „Jen zřídkakdy mám příležitost seznámit se za podmínek Vzájemné smlouvy a jsem v těchto věcech pramálo zběhlý. Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Omluva přijata,“ zabručel mops.

„Tedy vyřízeno,“ usmál se Elroy. „Zamýšlel jsem povečeřet. Můj jídelníček je skrovný, ale rád se s vámi podělím.“

Mops se zasmál, či spíš přidušeně štěkl. Znovu zavrtěl ocáskem. „Líbí se mi šlechetnost mladých. Obvykle jsou příliš nezkušení, než aby chápali cenu nezištné nabídky. Pojďme se raději občerstvit ke Stánku s ovocem. Jako projev uznání za vaši vstřícnou nabídku nám koupím pár kumquatů nebo cokoli jiného, co bude k mání.“

Ovocná večeře v texaském pralese

„To jsou mi ale šikovní mladíci.“ Stará žena u Stánku s ovocem je přivítala děravým úsměvem.

„Já jsem sotva mladík, dobrá ženo. Nezaměňujte mou výšku s věkem.“ Mops zabubnoval drápy o pult. „Dáme si dva kumquaty a litr poživatelného vína.“

„Dnes kumquaty nejsou. Tři guávy za novodallaský dolar, víno došlo, ale můžu vám nabídnout sladký švestkový likér, dva novodallasy za litr,“ odrecitovala znuděně.

„Dvě justpence za guávy a likér,“ kontroval mops.

„Tři.“

Takto rozmarně smlouvali, až se dohodli na dvou justpencích a novodallaském dolaru, které mops vylovil z kapsičky své vesty.

„Děkuji vám, dobrá ženo.“ Mops poodstoupil od pultu. „Chopte se naší večeře, chlapče.“

Elroy se chystal namítnout, že není v žádném případě mopsovým chlapcem. Rozmyslel si to však, když ucítil vůni guáv, daleko lákavější než okoralé chlebové kůrky, které měl mít k večeři původně. Vzal tři plody a litr švestkového likéru v zálohovaném průsvitném tubusu s odměrnými značkami po straně a vydal se za mopsem.

Jedli ve stínu lesklých zelených listů kvetoucího mangovníku. Elroy byl vděčný za guávy, které mu mops štědře daroval. Podávali si švestkový likér, střídavě upíjeli, ačkoli Elroy pil podstatně více než mops. Mangovník rostl na útesu nad dálnicí a oba měli znamenitý výhled na několik kilometrů cesty. V dáli chrlil silniční vlak k obloze tmavý dým a světlou páru a těžká vůně mangových květů a bzučení hmyzu ukolébávalo Elroye ke spánku.

„Magnifera indica.“ Mops mávl na strom nad sebou. „Podle védské tradice symbolizuje hojnost a božskou sladkost.“ Uchopil předními packami tubus se švestkovým likérem a zavdal si. „Alkohol je pro malé psy nebezpečný,“ pokračoval, lapaje po dechu. „Zpomaluje jim dýchání, narušuje funkci centrální nervové soustavy.“

Elroy byl z rozhovoru nesvůj. Zvířata dávno nebyla stvořeními divočiny a mops tím, že tak nenuceně odkazoval na svůj nízký psí původ, porušoval všeobecně platné tabu. Velkolepé projekty Viridianské republiky dávno zavál prach, až na Zvířata, která nyní zastávala nejrůznější posty na celém světě. Pečlivě utvářela svá budoucí pokolení dle vlastních představ a stejně tak žárlivě střežila svůj odkaz a tajemství své rasy. Elroy nechal jazyk za zuby, raději mlčel, než by mopse znovu urazil.

„No vida,“ pokračoval mops po dlouhé odmlce, „muž, který ví, kdy si nechat své myšlenky pro sebe.“ Podal švestkový likér Elroyovi.

„Jsem poutník daleko od domova. Těžko se vyznám ve vlastních úvahách, natož abych četl v mysli druhých.“

„Chvályhodný přístup. Kéž by byli všichni tak moudře zdrženliví.“ Elroy se rozhodl pro takt. „Zdrženlivosti nemá člověk nikdy nazbyt.“

Mops se na Elroye pozorně zahleděl, hnědýma psíma očima mu přejížděl po tváři a olizoval si přitom čenich. „Míříte domů nebo do světa?“

Taková otázka se ke zdvořilostnímu hovoru nehodila. Elroy si však uvědomil vážnost mopsova tónu a rovněž vzal v úvahu jeho štědrost s guávami a švestkovým likérem.

„Vracím se, pane mopsi, po dlouhé době strávené duchovním studiem a tělesným cvičením.“

„A uspěl jste?“

Elroy se zavrtěl. Byl nervózní, ale uvízl v osidlech mopsovy pohostinnosti a otevřenosti, k níž sám přispěl upřímnou odpovědí. Z každého pokolení obyvatel jeho rodné osady Pilot Knob se vždy jeden chlapec vydával mezi Malé bratry. Někteří se vrátili, jiní nikoli. Mnozí, kdo se vrátili, se po čase stali hejtmany obce. Elroy netoužil vládnout, u Malých bratrů však nalezl vyrovnanost, sílu a také zlomeček moudrosti – vlastnosti, jež by dle jeho názoru měl mít každý velitel. „Ano, uspěl jsem.“

„Byl jste plně zbaven povinností k víře a k rodině?“

„Ano. Jsem volný a vracím se domů.“

„Pak bych měl nabídku – vstupte načas do mých služeb.“ Zvíře si uhladilo předek své květované vesty, dávajíc najevo víc než jen bezděčnou nervozitu. „Mé podmínky jsou velkorysé, zvláště setkáme-li se na naší výpravě s úspěchem.“

Elroy si nepřál vstoupit do mopsových služeb, chtěl se vrátit domů a najít si nevěstu. K založení rodiny je ovšem zapotřebí peněz, či přinejmenším prostředků. Mopsova justpence téměř zdvojnásobila jeho úspory a po odchodu z kláštera již nemohl žít jako žebravý mnich. „Jaká služba, jaké podmínky a v čem spočine náš úspěch?“

Mops si olízl čenich. „Potřebuji osobu rozvážnou a tělesně zdatnou, která by mi dělala ochránce a společníka na cestách. Nabízím výdaje, stravu a justpenci na den, plus bohaté mimořádné odměny za úspěšné dosažení cíle.“ Mops se odmlčel, zatahal se za vestu a nešťastně se zahleděl na zadní packy. Kudrnatý ocásek mu zplihl. „Byl jsem zahradníkem, avšak ztratil jsem zájem o svou práci. Potřebuji pomoci nalézt cestu zpět do Zahrad vlahé noci.“

Elroy se proti své vůli rozesmál, přičemž si poprskal švestkovým likérem zkřížené nohy a trávu před sebou. „Pohádka na dobrou noc,“ vypravil ze sebe, vykašlávaje švestkový likér, „kterou se straší neurvalci a zbabělci. Mnohokrát se omlouvám, ale váš žert nepatří k nejpovedenějším.“ Mops se vypjal do plné výše svých sedmdesáti centimetrů. „Já nežertuji. Znám cestu do Zahrad, není to však pouť, již bych mohl podstoupit sám. Vidím, že zde marním čas. Přeji dobrý den, pane člověče.“

„Počkejte, počkejte.“ Elroy k mopsovi natáhl ruku, dlaň otevřenou. „Teď vidím, že to s tou bajkou myslíte vážně. Jak se tam zamýšlíte vrátit?“

„Inu,“ zafuněl mops, „je to obtížné putování, proto také potřebuji společníka, který by mi stál po boku. Svou nabídkou jsem ve vás vložil důvěru a vy na oplátku důvěřujte mně, že vím, kam jdu.“

Elroy kývl. „Vaše peníze mi přijdou vhod, až se vrátím domů. Není mým přáním být sluhou, ale s vašimi podmínkami souhlasím. Jsem lidský muž jménem Elroy a vaši nabídku přijímám.“

„Příteli Elroyi, beru vás tímto do služby za dříve projednaných podmínek. Jsem Zvíře jménem Vrtík.“

Elroy byl převelice rád, že už v ústech nemá švestkový likér, neboť spolkl další výbuch smíchu.

Nahlédnutí pod pokličku tajemství Zahrad

Po zbytek dne se ubírali k Novému Dallasu a k večeru se uložili k odpočinku pod baobabem na náhorní plošině porostlé řídkou vegetací. „Adansonia digitata,“ určil Vrtík totožnost stromu. „Jihoafrický baobab. Roste v dešťových stínech a suchých krajích, neboť nemiluje přílišnou vlhkost. Západní polokoule není jeho domovem. Máme štěstí, že zrovna nenese plody, které, jak známo, ohavně páchnou.“

Kmen stromu byl tlustý a široký jako dřevěné silo, které vybíhalo z obnažených kořenů a vysoko nad jejich hlavou se větvilo v obrovskou korunu. „Nikdy jsem žádný neviděl,“ řekl Elroy. U Pilot Knobu baobaby nerostly.

„Dokáží pojmout až sto tun vody. Ve svém původním ekosystému slouží jako rezervoáry, jako kotvy suchých oblastí. V Babylónu roste o mnoho větší exemplář, ale taková už je přirozenost tamějších věcí.“ Elroy zdvořile čekal, až bude mops pokračovat.

Vrtík si povzdechl. „Babylón, jedna ze Zahrad vlahé noci.“ Zaryl drápem v jílovité půdě pod jejich nohama a nakreslil sedm dlouhých oválů podobných párkům v řadě za sebou. Jeden za druhým na ně ukazoval.

„Heligan, Babylón, Su-Čou, Eden, Daisenin, Gethsemane a Tuileries.“ Jeho hlas byl smutek sám. „Zelené bohatství naší Země, převzaté a znásobené vůdčím géniem člověka a Zvířete.“

„A vy pocházíte tam odtud?“

Vrtík přikývl v nezvykle lidském gestu. „Narozen a vychován v Heliganu.“

„Proč jste odešel?“

Mops hleděl na Elroye a olizoval si černou tlamičku. „Došlo k nedorozumění. Byl jsem vyhnán, neboť jsem snědl jablka našeho Pána.“

„Vašeho Pána?“

„Liasise, vysokého komisaře CisLunární justicie a Pána implementace Atlantických námořních teritorií.“

Elroy o nikom takovém nikdy neslyšel. „Kdo je to?“

„Muž, který vlastní svět.“

Leželi spolu pod okrajem řídké koruny baobabu a pozorovali, jak nad východním obzorem vycházejí hvězdy. Nejprve vysvitla Venuše a pak Jurigrad, nejjasnější z tisíce satelitních hvězd, na své kvapné pouti po obloze.

„Na nebi nad Zahradami září hvězdy chladné a tvrdé jako diamanty,“ zamumlal Vrtík ospale.

„Ten Liasis…“ Jméno působilo Elroyovi potíže. „Jak může vlastnit svět?“

Mopsův ocásek udeřil o zem. „Platíte doma daně?“

„Já ne, ale obec Pilot Knob odvádí každý třetí měsíc desátek.“

Vrtík se posadil a začal se čistit, přejížděje jazykem po srsti. Na chvíli přestal. „Komu jej odvádí?“

„Travisově klanu.“

Vrtík krátce zabořil čenich do rozkroku. „A komu platí daně oni?“

Elroy si vzpomněl na své lekce občanské nauky a ekonomie. „Zřejmě republiciánské vládě ve Waco.“

Další odmlka k nadechnutí. „A komu odvádějí desátek Republiciáni?“

„Nikdy mě nenapadlo, že Republiciáni někomu platí, pane mopsi. Nevěděl jsem, že nad nimi někdo stojí.“

„Každý někomu platí, tak či onak. A vše plyne vzhůru, příteli Elroyi. Jen Pán Liasis nikomu neplatí. On a pár jeho pobratimů.“

„Jak mohu být svobodným člověkem,“ podivil se Elroy, „když vše na světě patří někomu nade mnou?“

„Co znamená svoboda?“ Vrtík se několikrát otočil kolem dokola a usnul.

Zaplavilo je teplo nového dne. Baobab nechali několik kilometrů za sebou. Vrtík promluvil, zrovna když Elroy toužebně myslel na své chlebové kůrky.

„Jsem přesvědčen, že najdu stanici maglevu, který nás přepraví do Nového Dallasu. Odtud nás čeká ještě dlouhá cesta.“

Elroyovi zasvítila v paměti jiskřička dávných lekcí archeofyziky. „Maglev. Magnetická levitace, že ano? Starobylý způsob rychlé přepravy.“

„Správně.“ Vrtík se usmál a olízl si čenich. „Obvykle podzemní. Systém byl vyvinut na sklonku První severoamerické nadvlády. Obnovili jej La Grangiánci, pokud si dobře vzpomínám.“

„Netušil jsem, že dosud funguje.“

„Nad hlavou a pod nohama se vám pohybují věci, o kterých se vám ani nesnilo.“

Rozhovor z předešlého večera stále ležel Elroyovi v hlavě. „Nakolik jsem svobodný?“

Vrtík se znovu zasmál. „Dýcháte dle libosti, je to tak?“

„Ano, myslím, že dýchat mohu svobodně.“

„Někteří lidé žijí v místech, kde je dýchání právem, licencovaným a hrazeným každý měsíční obrat. Přesto se považují za svobodné.“

Elroye to šokovalo. „Svobodné? Když musejí platit i za vzduch, který dýchají?“

„Někteří lidé tvrdí, že absolutní svoboda znamená, že člověk nese odpovědnost za každý aspekt svého života, tedy včetně vzduchu, který dýchá. Každý den pak žije, či umírá, v důsledku svých vlastních činů.“ Za zády se jim pronikavým zaječením parní píšťaly ohlásil blížící se silniční vlak. Elroy s Vrtíkem sešli z cesty a postavili se do dvojitého stínu zimolezu, který se dlouhá pomalá léta snažil zardousit velký banyán.

„Ficus benghalensis.“ Vrtík poklepal palcem přední packy na tlustý vzdušný kořen. „Příbuzný moruše, našimi předky zaměňován za fíkovník. Další kolonizátor zdejších amerických břehů. Podle tradice ztělesňuje bezpečné útočiště poskytnuté bohy, symbol jejich vstřícnosti vůči člověku.“

Silniční vlak – mosazné trubky, pestré malování a velká železná kola – projel s řinčením a skřípěním kolem. Elroy si nepřipadal příliš bezpečně.

Uprostřed vlčí smečky může být hrdinou každý

Silniční vlak zasténal, zachvěl se a zastavil před jejich banyánem. Šestý a poslední vůz skončil přímo před Elroyem a Vrtíkem. Přes červené a žluté železné postranice se přehoupli tři strážní vlci a bez varování se na ně vrhli. Jeden uhodil Elroye do hrudi a mrštil jím o banyán a další povalil Vrtíka na zem a přišlápl jej zadní prackou.

Šéf vlčí jednotky se opřel předloktím o kmen stromu a poklepal svou holí Elroyovi o hruď. Byl to bezpochyby samec, stejně jako jeho šedý a světle hnědý společník. Všichni na sobě měli černou neprůstřelnou vestu. Šéf zavrčel a vycenil zuby. „Nazdar, stejku, víš, že vás dvě štěňata máme v rejstříku zločinců?“ Z jeho dechu se Elroyovi obracel žaludek.

Elroy měl strach, ne snad o svůj život, ale rozhodně o své a Vrtíkovo bezpečí. Přiměl se ke klidu a zmohl se na odpor. „Vždyť ani neznáte naše jména. Podle Vzájemné smlouvy máme svá práva.“

„Práva.“ Šéf vlků se zachechtal, téměř jako člověk. „To už jsem někde slyšel.“ Naklonil se blíž; vypláznutý jazyk visel Elroyovi kousek od nosu.

„Tenhle pinči je nebezpečný, příteli člověče. Takovým jako on by ses měl zdaleka vyhýbat.“ Vlk se podíval na Vrtíka, který ležel na zádech, kňučel a svíjel se. „Omyl při šlechtění, rozumíš.“

Elroy odhadl své šance proti třem vlkům. Všichni byli vyšší než on a navíc vyzbrojeni železem pobitými holemi a puškami. Jeden byl zaneprázdněn šlapáním na Vrtíka, druzí dva tiskli Elroye ke vzdušným kořenům banyánu. Byli v přesile a v lepším postavení, ale Elroy nehodlal obětovat své povinnosti strachu či taktice. Jeho přísaha Malým bratrům mu zapovídala útočit, ovšem obrana, to bylo něco jiného. Soustředil se, jak ho to učili, a pak se pomalu nadechl.

„Pan mops je mým zaměstnavatelem a já jsem mu povinován věrností.“

„Ty mě neposloucháš, stejku…“ začal vlk. Elroy se otočil kolem osy a levou nohou mu uštědřil kop do šourku. Rovnou z otočky pak popadl hůl, která šokovanému vlkovi vypadla z přední pracky, a zasáhl dalšího strážce do předloktí.

Druhý vlk zavyl bolestí, když se mu zlomila loketní kost. Elroy jej bodl železnou špičkou hole do hrudi a přirazil jej zády k banyánu, načež praštil po hlavě prvního vlka, který se s úpěním pokoušel vstát. Otočil se, aby pomohl Vrtíkovi, ale ten už se zarputile zakusoval třetímu strážnému zezadu do stehna. Vlk mopse setřásl a vrhl se na něj, ale to už jej Elroy s hlasitým křupnutím udeřil holí do hlavy, ovšem jen tolik, aby nezabil.

Nakonec, rozechvělý adrenalinem a lapaje po dechu, vsunul pod bezvládného vlka hůl a odvalil jej z Vrtíka.

„Jste v pořádku, pane mopsi?“ zasípěl.

„Ten čubčí syn mi rozdrtil prstní kůstky,“ zavřeštěl Vrtík. „Obávám se, že nemohu chodit a zepředu vlaku zajisté přispěchají posily.“

Jen výjimečně bylo k vidění, aby se člověk takto choval ke Zvířeti, avšak Elroy, jakmile znovu popadl dech, vzal Vrtíka do náruče. „Pak je nejvyšší čas vzpomenout si, kudy ke stanici maglevu.“

Vnořil se do džungle, železem pobitou hůl v jedné ruce a Vrtíka ve druhé. Zamumlal děkovnou modlitbičku, že žádného z vlků nezmrzačil ani nezabil.

Krčili se v lesním podrostu, na dně džungle pod skáceným stromem, a poslouchali, zda je někdo nepronásleduje. Starý zpuchřelý kmen ležel v závěji spadaných plochých listů o rozměrech servírovacího podnosu. Tlející zeleň vydávala jemný nasládlý zápach.

Elroyovu úzkost vystřídala přílivová vlna zlosti – na jejich situaci, na vlky, na Vrtíka. „U králova dobytka, co to bylo za přepadení? Svým mistrům jsem dal slib, že neuhodím v hněvu, a již jsem jej porušil. Platím věru draze za vaši mzdu, pane mopsi.“

„Chviličku, prosím,“ žádal Vrtík. „Musím si urovnat myšlenky. Bojujete znamenitě na prostého chlapce z texaské džungle.“

Elroy si založil ruce na prsou a v mezích možností jejich rostlinného úkrytu se uklonil. „Mí duchovní mistři vyznávají bojovnou a náročnou formu mravů. A nyní povězte, co byli ti vlci zač?“

„Plamenný meč,“ odvětil Vrtík. „Ti, kdo mne vypudili. To oni stráží tajemství Zahrad vlahé noci.“

„Policie vašeho Pána Liasise?“

Mops se s heknutím postavil. „Snad tajná policie. Podle starobylé tradice uzavírá plamenný meč brány Rajských zahrad, jmenovce Zahrad vlahé noci.“

Elroy si prohlédl hůl. „Čekal bych, že tajná policie bude vybavena hrozivějšími zbraněmi.“

„Nikoli zde, nikoli na povrchu. Zapovídá to Vzájemná smlouva, jakož i zdravý rozum. Nepředpokládají zde žádný tuhý odpor. Dvakrát však tutéž chybu neudělají.“

V dálce se probudila parní píšťala vlaku, vždy tři dlouhá zakvílení za sebou. Vrtík zavrčel a sklopil uši k hlavě. „Zahajují pátrání, jako bychom byli nebezpeční lapkové. Proklaté šelmy.“

Elroy se rozhlédl po okolní džungli. Mysl i tělo měl znovu klidné. „Pak musíme spěšně najít vaši stanici maglevu. Nachází se zřejmě v podzemí, jinak bych o ní slyšel.“ Odmlčel se a znovu se zamyslel. „Maglev potřebuje spoustu energie a takto starý objekt již nebude dostatečně stíněn. Máte prostředek, jak lokalizovat energetický průsak?“ Vrtík se zatvářil překvapeně. „Znamenitá úvaha, příteli Elroyi. Máte lepší vzdělání, než v jaké jsem doufal. Skutečně něco takového mám, leč k mé hanbě a proti všem zvyklostem mne budete muset znovu nést. Zadní noha mne zle souží.“

Elroy vzal mopse do náruče. „Ukažte mi cestu.“ Klusal hlubokými zelenými stíny džungle, v duchu lituje svého rozhodnutí.

„Mějte se na pozoru před tygry, příteli Elroyi,“ zašeptal Vrtík přidušeně do Elroyova ramene.

„Zajisté míníte vlky?“

„Nikoli, větřím kočky. Velkou divou zvěř, nikoli Zvířata. Bylo mi řečeno, že Panthera tigris sumatrae zde v Texasu zdomácněla.“

„Toť vskutku zajímavé,“ odtušil Elroy, třebaže si říkal, jak dokáže Vrtík poznat rozdíl mezi divou zvěří a Zvířetem. „Nejsem však dostatečně vyzbrojen, abych se ubránil něčemu většímu a méně pošetilému než vašim plamenným vlkům.“

„Nepochybuji, že až se objeví tygr, nějak si poradíte.“

Tento úsek podrostu připadl Elroyovi stejný jako všechny ostatní, všude samé prověšené liány a popadané stromy. Z vysokého klenboví se snášeli zbloudilí motýli, jako by se spouštěli po úzkých, zeleně žíhaných slunečních paprscích.

Po chvíli dal Elroy průchod svým pocitům. „S tygry a vlky v patách si říkám, zda z této džungle vyjdeme živí a zdraví.“

„Litujete, že jste vzal můj plat?“

„Ne.“ Elroy překvapil sám sebe. „Vlci zaútočili bez varování a neprokázali se žádným oprávněním. Mimoto mi vaše peníze otevírají cestu k založení rodiny.“

„Toť nesporně myšlenka hodná justpence.“ Vrtík se znovu štěkavě zasmál. „Postavte mne na zem, prosím.“ Začal chodit ve spirále po všech čtyřech, napadaje na pravou zadní packu, a očichával jílovitou půdu.

„Tady,“ uslyšel Elroy po chvíli zpoza dalšího banyánu. „Přineste sem tu hůl.“

Elroy obešel strom a spatřil Vrtíka, kterak v jílu hloubí jámu, rozhazuje kolem sebe hlínu a zetlelé listí.

Záhy uslyšel, jak mopsovy přední packy zaškrábaly o cosi pevného. Pes vycouval z jámy a zahleděl se na Elroye. Elroy si povšiml, že květovanou vestu má stejně čistou jako při jejich prvním setkání – usoudil, že je ušita z chytré látky, třebaže se s podobným materiálem dosud nesetkal.

„Otevřete to,“ vybídl jej Vrtík.

Elroy nahlédl do díry. Asi dvacet centimetrů pod povrchem se leskla kovová padací dvířka s velkou klikou zasazenou v kruhové prohlubni. Elroy vsunul do jámy hůl a zaklínil ji o kliku. Zapáčil vší silou.

Klika se ani nehnula.

„Silněji,“ štěkl Vrtík. Elroy si všiml, že se mu znovu nadouvá krk. Měl dojem, že slyší vzdálenou ozvěnu parní píšťaly.

Opřel se o hůl a zatlačil celou svou vahou; hůl se prohnula tak, že se musel postavit na špičky.

Zařvání tygra jej vyděsilo k smrti.

Klika dvířek se zaskřípěním opsala půlkruh. Elroy i hůl se zhroutili na hromádku vyházené hlíny. Vrtík přiskočil k uvolněným dvířkům a předními packami za ně zatáhl.

Tygr znovu zařval.

Elroy popadl dvířka, otevřel je dokořán a Vrtík se vrhl střemhlav do tmy. Elroy hodil hůl za mopsem a také se kvapně protáhl průlezem. Pod ním se ozvalo překvapené vykviknutí. Když zavíral poklop, pohlédl do zelených očí a strakatého obličeje sumatránského tygra.

Zdola se ozvala Vrtíkova povzbudivá slova. „Žádný strach. Je to nejmenší druh tygra na světě.“

Magnetická cesta svědomí do Květinového vršku

Stáli ve spoře osvětlené síni, poměrně rozlehlé a s vysokým stropem. Elroyovy šelestivé kroky po rozpraskaných dlaždicích rozeznívaly několikanásobnou ozvěnu. Vzduch měl zatuchlé, olejnaté aroma s podtónem chladivého vlhka typického pro podzemní prostory. Mlhavé načervenalé světlo z ukrytých zdrojů více zastíralo, než odkrývalo.

Vrtík mrskl ocáskem. „Výborně.“

„Ano?“

„Toto bývala Dentonská stanice. Je dávno provozuneschopná, jelikož pozbyla mateřského města. Stále však přes ni projíždějí spoje. Již jsem přivolal osobní vůz pro cestu do Květinového vršku, který vy nazýváte Nový Dallas.“

„Tak tohle je maglev,“ zašeptal Elroy.

„Inu, přinejmenším stanice. Vlak uvidíte zakrátko.“

Čekali na betonové lavičce v zamlklém šeru. Vrtík pravidelně sténal bolestí. Elroy si po chvíli uvědomil, že udělali chybu.

„Co bude, až vlci narazí na průlez?“

„Nejprve narazí na tygra, řekl bych.“ Mops si odfrkl. „Tak či onak, hlína se do té doby o vše postará. Není příliš bystrá, ale svou práci zastane.“

„Hlína?“ Elroy si uvědomil, že Vrtík je učiněným orákulem ztracených znalostí. „To byla nanotechnologie?“

„Přesně tak. Středně inteligentní nanohlína. Samoopravná. Právě ji jsem nahoře hledal. Užíváme ji v Zahradách vlahé noci. Mám detektor citlivý na její signaturu.“

Konečně dorazil služební vůz maglevu a jeho poziční světla rozjasnila stanici. Elroy spatřil vysoké klenuté oblouky, rozpraskané zdivo stěn a ulici krámků se zatlučenými okny. Ve stínech u ústí tunelu pableskovaly páry drobounkých očí.

Služební vůz samotný byl téměř hladkým vyleštěným klínem, zcela odlišným od železných parních vlaků, tichých jako kámen, které Elroy vídal celý život. Do katalogu pocitů onoho dne přidal Elroy zklamání.

„Květinový vršek.“ Vrtík se protáhl, otřepal se a olízl si nos. „Lotos je květina nemalého významu, symbol čistoty a božství. Toto místo se dnes nazývá Nový Dallas, stojí však na navýsost duchovních základech.“

„Je to jen Nový Dallas, pane mopsi, nikoli aresiánský Vatikán.“ Stáli ve stanici maglevu Květinový vršek. Podobala se opuštěné Dentonské stanici, byla však dobře osvětlena lampami ve zdobených kovových úchytech na malovaných stěnách. Pod nohama hrstky cestujících, kteří posedávali na betonových lavičkách nebo četli plakáty na zdech, se prostírala mozaiková podlaha. I zdejší obchody měly zatlučená okna.

Elroy nechal železem pobitou hůl ve voze, jelikož ve stanici by byla příliš nápadná. „Trmácel jsem se až do Skleněných hor pěšky, zatímco jsem se mohl pohodlně vézt podzemím.“

„Na každém kroku jste však byl svobodný, nebo se mýlím?“

Svobodnější než nyní, uvědomil si Elroy. „Jsme alespoň o kus blíže Zahradám?“

„To jsme, ovšem jen do té doby, než Plamenný meč zachytí naši stopu,“ odvětil Vrtík ponuře. „Tihle vlci nemají důvod nosit s sebou nanosenzory, ale nebude trvat dlouho, než si domyslí, kudy jsme uprchli. Musíme pokračovat kupředu a vzhůru. Podepřete mne, prosím, za přední packu. Musel bych se hanbou propadnout, kdyby mne lidé viděli ve vašem náručí.“

Elroy mu podal ruku. „Nejprve bychom, myslím, měli nalézt východ ze stanice. Snad to tentokrát nebude skrytý žebřík.“

„Musím přiznat, ač s rozpaky, že se cítím vaším žoldem zotročen.“ Elroy mačkal v dlani dvě justpence, které mu mops právě dal, s pocitem, že se vzdal vlády nad svým osudem.

Vrtík se usmál. „Svoboda. Kolik se jen napřemítáte nad tímto ideálem. Uvažte, že i ten nejohavnější zločinec, co hloubí příkop jako odškodnění svému pánu, je svobodný muž. Může kopnout krumpáčem tak, či onak, a dle libosti se předklánět, či stát vzpřímeně.“

Elroy uzřel skulinu ve Vrtíkově argumentaci. „Přesto je v řetězech, nepopiratelně spoután, jeho pohyb je omezen.“

„Ty řetězy si zvolil sám,“ opáčil Vrtík. „Zločinec se rozhodl spáchat zločin, důsledkem čehož skončil v příkopu. Když jsem vám nabídl práci, rozhodl jste se přidat se ke mně, v důsledku čehož vás teď tíží svědomí a mé mince v dlani. Máte samozřejmě možnost pokračovat původním směrem.“

Seděli na lavičce v Gamelan Garden, parku v centru Nového Dallasu, kousek od Simmons Road.

Vrtík si vymínil odpočinek mezi kultivovanou zelení. Prohlásil, že Gamelan se svými orchidejemi a silnými úponky révy a obřími broméliemi je pouhým mdlým odleskem Zahrad vlahé noci, i přesto však balzámem pro jeho zmučenou duši.

Elroy se podíval na své dvě justpence a zavrtěl hlavou. „Zůstanu.“ Chtě nechtě si musel přiznat, že si mopse oblíbil.

„Kdo se vzdá lhostejnosti, vzdává se svobody. Snad jste si povšiml, že sám jsem polapen láskou k Zahradám, jež mi tato nádherná Odontoglossum hortensiae tolik připomíná.“ Mops přičichl k bledé masité kytce a zavrtěl ocáskem. „Květina je matkou hmyzu,“ prohlásil.

„Jmenuje se město Květinový vršek po orchidejích, které zde rostou?“

„Nebesa, kdepak.“ Vrtík se zasmál a zamrskal ocáskem o lavičku. „V časech dávno minulých zde rostly jen suchomilné rostliny jako stepní tráva, pekany a meskyty.“

Na Elroyův nechápavý pohled dodal: „Vždyť víte. Prosopis glandulosa. Soustřeďuje dusík a vymezuje hranice stepi.“ Přední packou si promnul levou zadní nohu. „Má noha je bolestivě poraněná, příteli Elroyi.“

Rozhovor v jazyce nebes

Stáli v řadě u základny uvazovacího stožáru, který se nad nimi tyčil jako štíhlý kovokeramický rapír namířený k obloze a k ohromné mase vzducholodi Dítě krize. Elroy vídal řiditelné vzducholodě plující nad korunami stromů celý život, neboť nad Pilot Knobem vedla pravidelná trasa z Nového Dallasu do Monterey. Nikdy však žádnou nespatřil zblízka.

Zaklonil hlavu a zahleděl se na gondolu pod plavidlem. Byla bezpochyby obrovská, přesto však vypadala nepatrná oproti samotnému balonu. „Ještě nikdy jsem necestoval vzduchem.“

„Létání zde dole je ničím oproti Zahradám vlahé noci.“

„Mé zkušenosti blednou ve srovnání s vašimi, pane mopsi,“ odvětil studeně Elroy, „přesto mi však ponechejte alespoň ten zlomek potěšení, jehož se mi na naší cestě dostává.“

„Jen klid, příteli Elroyi.“ Vrtík stiskl Elroyovi ruku, malou přední packu měl suchou a strnulou. „Nemínil jsem vás urazit.“

„Další várka! Šest osob!“ Brunátná mladá žena s pletí mnohem bledší Elroyovy dřevité snědosti zakřičela od vstupních dveří u základny stožáru.

Vrtík zkontroloval lístky. „Pojďme.“ Oba se protáhli průlezem na malou zdviž s hrstkou dalších cestujících. Otevřenými dvířky viděl Elroy zástup čekajících lidí a Zvířat.

Zdviž tichounce zahučela, téměř pod úrovní slyšitelnosti, a kabinka se jala stoupat vnitřkem uvazovacího stožáru. Vrtík Elroye upozornil, že cestou bude mít pocit, jako by jej někdo tlačil dolů. „Kéž by tady byla okna,“ zašeptal Elroy.

Vtom se kabinka zachvěla a zakymácela. Z překvapeného nadechnutí mladé průvodčí si Elroy domyslel, že to nebylo součástí rutinní jízdy. Na chvilku zastavili, pak se znovu rozjeli.

„Co to u všech rohatých bylo?“ zvolal polekaně zavalitý muž se silným, pichlavým mississippským přízvukem.

Průvodčí zvedla malé sluchátko z ovládacího panelu a zaposlouchala se. Výtah namáhavě stoupal, o poznání méně plynule než předtím. Zpoza stěn kabinky se ozývalo hluboké sténání.

Znovu trhaně zastavili, dveře se se zasyčením otevřely a za nimi se objevila dlážděná podlaha, zhruba v úrovni Elroyova pasu. Průvodčí položila sluchátko. „Dole mají problém. Vzducholoď se z bezpečnostních důvodů odpoutává. Zachovejte, prosím, klid a zůstaňte v kabince zdviže.“

„Plamenný meč,“ zašeptal Elroy. Kdyby zůstali ve výtahu, vlci by si pro ně přišli a mohli by ohrozit jejich spolucestující. Museli uprchnout, v zájmu svém i ostatních. Popadl Vrtíka do náruče jako obyčejného psa a protlačil se k otevřeným dveřím.

„Kampak, chlapče.“ Muž s mississippským přízvukem chytil Elroye za paži. Elroy se otočil a s modlitbičkou o odpuštění vrazil muži loket do hrudi. Neměl čas se s ním přít. Neodhadl však sílu úderu a uslyšel, jak praskla žebra.

„Moment setrvačnosti,“ zaklel přes zaťaté zuby. „Snad mi Malí bratři prominou.“ Naskočil bokem na dlážděnou podlahu a vykulil se ze zaseknuté zdviže. Průvodčí jej popadla za patu a zatáhla, ale toho si Elroy stěží všiml.

Ohromná masa Dítěte krize vyplňovala oblohu nad Elroyovou hlavou. Před ním se táhla do dáli třpytivá, kovově lesklá oblina plynového balonu. Nástupní plošinu tvořil čtverec o straně zhruba čtyři metry a nad ní se tyčil útlý bodec, k němuž se pnulo několik lan visících z lodní přídi. Úzká, asi tři metry dlouhá lávka vedla k otevřenému průlezu do gondoly, zavěšené podél čelního zakřivení plavidla.

Dva námořníci, muž a žena, v nažehlených modrých uniformách odpoutávali lávku od otevřených dveří. Zdola se ozval sled výbuchů a Vrtík polekaně zakňučel. Plošina se pod Elroyem zhoupla. Nebyl čas na dlouhé rozmýšlení. Rozběhl se k lávce, volaje z plných plic: „Počkejte, počkejte na nás!“

Námořnice vzhlédla, s jistícím řetězem lávky v ruce. Její kolega svým řetězem bez váhání škubl a pravá strana lávky se odpoutala od dvířek. Celá váha lávky spočinula na levém řetězu.

Elroy doběhl k okraji prověšené lávky, právě když námořnice opožděně uvolnila svůj řetěz. Lávka odpadla a Elroy se vší silou odrazil, s Vrtíkem pevně přitisknutým pod levou paží. Ve vzduchu hrábl pravicí před sebe. Bylo to jako skákání po stromech v domovské džungli, jen daleko nebezpečnější.

Lávka se mu pod nohama zhroutila, zhoupla se zpět k nástupní plošině a mezi Elroyem a dlažebními kameny letiště se náhle otevřela přinejmenším stometrová propast. Elroy minul okraj průlezu, ale zachytil se řetězu, který druhý námořník táhl nahoru. Hybností skoku se však zhoupl kupředu a narazil do stěny gondoly. Vrtík v jeho podpaží přidušeně vykvikl.

Jak se tak pohupoval a otáčel vysoko nad letištěm, spatřil, že se mu nástupní plošina vzdaluje. Usoudil, že vzducholoď se odpoutala a nyní stoupá k obloze. Lidé z výtahu pomáhali obtloustlému Mississippanovi nahoru, zatímco průvodčí hrozila Elroyovi pěstí. Hluboko dole viděl oheň u základny uvazovacího stožáru a kolem něj zápasící postavy.

„Nepotřebuješ pomoct, mladíku?“ houkla na něj shora námořnice. Elroy se pomalu otáčel, zavěšen na řetězu, který si pro lepší úchyt omotal kolem předloktí, třebaže mu železné články bolestivě drtily zápěstí. Oba námořníci se na něj z otevřeného průlezu pobaveně šklebili.

„Kdybyste byla tak laskavá,“ zasípal Elroy. Chvíli přemýšlel, co je to za teplý palčivý zápach, načež si uvědomil, že se počůral.

„Palubní lístek, prosím.“ Námořníci se křenili jako opice nad hromádkou shnilých papájí.

„Prosím tisíckrát za prominutí.“ Elroy se zazmítal. „V této chvíli jsem poněkud indisponován.“ Popustil dva články a řetěz se mu kolem zápěstí stáhl ještě pevněji. Cítil, jak se mu kosti třou o sebe. Sykl bolestí.

Žena nasadila vážný výraz a promnula si bradu. „To je ovšem problém, mladíku. Podle předpisů musí pasažér před vstupem na palubu předložit lístek.“

„Starobylých předpisů, aby bylo jasno,“ ozval se druhý námořník. „Co chrání práva všech občanů, víme?“

Oba se zasmáli.

Vrtík se v Elroyově podpaží ošil. „Peníze. Nabídněte jim peníze.“

Elroyovi se znovu smekla ruka a ke tření kůstek v zápěstí se přidala omračující bolest v lokti, který se chystal vyklouznout z jamky.

Zaťal zuby. „Snad naleznu způsob, jak se vám odvděčit.“

„No vida, konečně mluvíš jazykem nebes, mladíku.“ Námořníci vytáhli řetěz nahoru.

„Přes nevšední ráz vašeho nalodění se vaše lístky zdají být v pořádku.“

Elroyovi pulzovala v zápěstí taková bolest, že se jen stěží soustředil na to, co lodní hospodář říká. Stáli v úředníkově skrovné pracovně v přední kajutě vzducholodi.

Hospodářem byl postarší zlatý retrívr v modrém kabátku s epoletami. Srst měl spletenu do pevných copánků, každý sepnutý sponkou zdobenou starobylou měděnou mincí. Díval se na Elroye a Vrtíka, jako by byli nevábně páchnoucím zkaženým zbožím, jež se ocitlo na palubě nějakým nedopatřením. „Vypadá to, že se s vámi budu muset smířit. Co to bylo za pozdvižení v Novém Dallasu?“

Vrtík po straně mrkl na Elroye, který jeho gesto pochopil.

„Pane hospodáři,“ začal. Nevěděl sice, co přesně řekne, ale již nebylo cesty zpět. Připadal si, jako by jej přivedli za nějaký přestupek před opata. „Zde tento vznešený mops je mým pánem. Pronásledovali nás bandité. Zamýšleli jsme uprchnout na palubě Dítěte krize, byli však blíže, než jsme tušili. Přijměte, prosím, mou nejpokornější omluvu za ohrožení vašeho plavidla.“

„Tak bandité,“ odtušil hospodář bezvýrazně. Prohlížel si Elroye od hlavy k patě, velkýma hnědýma očima přejížděl sem a tam po jeho umouněné, korálky pošité vestě a děravých mušelínových kalhotách. Pak obrátil pozornost na Vrtíka, jehož zelená květovaná kazajka byla jako obvykle bez poskvrnky.

„Možná jsem bláznivé staré Zvíře, které strávilo celý život mezi svobodnými vzduchoplavci, ale bandity ještě poznám. Tohle byli strážní vlci, kteří nás nevybíravě ostřelovali těžkými zbraněmi.“ Mrkl na lístky. „Máte zaplacený let do Oděského přístavu. Mám sto chutí vás vyhodit průlezem a ušetřit si tak problémy do budoucna, je však pravdou, že právě před takovým pronásledováním chrání Dítě krize a všechny její pasažéry a posádku Stanovy letecké dopravy. A teď s pravdou ven, co jste vlastně zač?“

Vrtík se podrbal za uchem a olízl si nos. Ocásek měl při řeči pevně přitisknutý k tělu. „Můj sluha a já máme jisté poslání.“

„A to?“

Vrtík promluvil s tichou, leč patrnou hrdostí. „Nedopatřením jsem byl vypuzen ze Zahrad vlahé noci. Nyní se vracím domů.“

Hospodář si je chvíli prohlížel. „Ve svých kajutách nahoře u břicha balonu si námořníci vyprávějí o těch, kdo umírají v širé náruči nebes. Každý člověk i Zvíře touží po pokojné smrti ve vzduchu, následované nebeským pohřbem. Říkáme – říkají – že těla za líbezného zpěvu stoupají k obloze, dokud nedospějí do Zahrad vlahé noci. Tam naleznou svou odměnu.“ Zasmál se přerývaným štěkotem, hlubším a sytějším než Vrtíkovo přidušené bafání. „Po pravdě řečeno mi nepřipadáte jako někdo, kdo se navrátil z temných mračen smrti.“

„Přesto je to tak, příteli hospodáři. Můj příběh je stejně skutečný jako Zahrady samotné, třebaže pro mnohé může být pouhým mýtem.“

„Já vím víc než prostí námořníci.“

„Znáte-li svět,“ ozval se nečekaně Elroy, „znáte i křivdu.“ Svými slovy překvapil sám sebe. „Vlci nás stíhají nesmiřitelnou nenávistí, zcela neúměrnou jakémukoli přečinu. Vy máte své Stanovy. My máme jen svůj důvtip a štěstí. Snažně vás prosím, zbavte nás těch podlých pronásledovatelů a pomozte nám na cestě do Zahrad.“

„Mluvíte vybraně na prostého sluhu,“ poznamenal hospodář. „Naštěstí pro vás jsem přišel na způsob, jak vám pomoci, rozlítit strážné vlky a uchránit Dítě před dalšími potížemi, to vše jedním rázem. Dokáži-li přesvědčit kapitána, že by bylo záhodno učinit ke zlosti těm, kdo se provinili proti našim starobylým právům, možná vás přece jen vyhodíme průlezem. Chtěli byste zažít svůj vlastní nebeský pohřeb?“

S písní na rtech k oblakům

Kajuta posádky byla tmavá a nízká, neboť vypouklý strop kopíroval oblinu balonu. Dvoumetrový Elroy mohl stát jen u bočních stěn, kde mu strop dosahoval kousek nad hlavu. Dlouhá a úzká, bez oken a chabě osvětlená, připadala kajuta Elroyovi jako sarkofág nějakého obra z pravěké Ameriky.

„Naši záchranu jste zvládl na výbornou,“ prohodil Vrtík.

Elroy si odfrkl. „Napadl jsem nevinného člověka a poté skočil do prázdna, jen aby mne spasilo slepé štěstí a dlouhý řetěz.“

„Věděl jste, co je potřeba, a to jste také učinil.“

„Snad. Nikoli však teď. Co tady vlastně děláme?“

Vrtík odpočíval ve visutém lůžku, schoulený Elroyovi po boku.

„Ukrýváme se před pasažéry, kteří budou v Oděském přístavu nepochybně vyslechnuti Plamenným mečem. Z téhož důvodu ani kapitán nesmí spatřit naše tváře.“

„Já vím. Přemýšlel jsem nad tím nebeským pohřbem. Nechci být vyhozen z průlezu.“

„Katapultují nás v, řekněme, letounu, který převáží zemřelé. Nezřítíme se na zem, nýbrž nás zachrání utajení přátelé.“

Elroy stále nevěřil tomu, co přijde, nedokázal si však představit, že by někdo vynaložil takové úsilí, jen aby jej zabil. Pomyslel si, že horší než jeho skok na vzducholoď to jistě nebude.

Ve stísněném skladišti, kde naoko připravovali jeho tělo, si Elroy udržoval ostražitý odstup od svých zachránců, Nerona a Mycrofta.

„Přece mne nepřivážete k těm dlahám. To není žádný letoun.“

„Ale jdi,“ odbyl jej Nero. „Pohřeb máš za deset minut. Přece se nechceš opozdit.“

„Elroyi,“ štěkl Vrtík, „na tohle nemáme čas.“

„Hele.“ Nero mu ukázal nožík s kostěnou střenkou. „Na potom. Aby ses mohl odříznout. Věř nám, po pohřbu se budeš cítit jako znovuzrozený.“

Elroy přešel k dlahám. Měly délku lidského těla a byly shora připevněny k velké kapsli z matně lesklého plastiku. Nero mu dal modrou uniformu bez epolet a Mycroft mezitím trpělivě čekal opodál s rubášem pro „mrtvého“.

„Vrtíku…“ začal Elroy. Situace se mu vymykala z rukou čím dál víc.

Zvíře si olízlo nos a přední packou vzalo Elroye za ruku. „Musíme, příteli Elroyi. Jen odvahu.“

Elroy si velmi neochotně lehl a dovolil Neronovi, aby jej přivázal ke dlahám. Popruhy mu přilehly k bicepsům a předloktí mu nechaly volná – v pohybu mu tedy zcela nezamezily. Nero mu vsunul do pravé dlaně nožík. Vrtík se mu stulil mezi nohy, kde jej přikryl rubáš, do nějž Mycroft zavinul Elroye od pat po pás. Rubáš byl kusem hrubé pytlovité tkaniny, lacině potištěné vzorkem ptáků vznášejících se mezi zářícími hvězdami.

„Uvidíš, bude to zážitek. Až budeme v nákladním prostoru, pamatuj, že jsi mrtvý,“ zašeptal Mycroft Elroyovi do ucha. „Nedýchej, dokud nebudeš všem z očí.“

Nero a Mycroft uchopili konce dlah a vnesli Elroye jako na nosítkách do nákladního prostoru Dítěte krize. Přivřenýma očima viděl Elroy u jedné strany velkých dvoukřídlých dveří záďového nákladního prostoru čestnou stráž čtyř námořníků. Dva z nich hráli svižný žalozpěv na elektrický pozoun a rozladěnou harfičku. Jejich hudba byla pro Elroye dosud nepoznaným zážitkem.

Hospodář stál přede dveřmi s malou knížkou v ruce. Nero a Mycroft položili Elroye na zem; jeho váhu převzala kapsle pod dlahami. Za hlavou slyšel Elroy šelest lidí, zřejmě pasažérů a členů posádky, kteří se účastnili pohřbu.

„Posádko, cestující, naše matko lodi,“ deklamoval hospodář. „Přistupte, prosím, a utište se.“ Knihou v předních packách učinil vágní pohyb.

„V souladu se zásadami Stanov letecké dopravy, jež v dávno ztracené minulosti sepsali poradci La Segunda República Norteamericana, a dále v souladu s nadčasovými obřady Bratrstva nebes, jsme se dnes sešli, abychom vykonali nebeský pohřeb smrtelných ostatků letce třetí třídy Vulpena, narozeného na lodi Nepřítel štěstěny a od sedmi let ve službách Dítěte krize. Jak velí naše obyčeje, ostatky letce Vulpena budou vyslány k nebesům, aby jej jeho duše vynesla k Zahradám vlahé noci, kde najde svůj věčný odpočinek.“

Elroy tichounce zasténal. Má si přeříznout pouta, kde je však slibovaný letoun? Na čele mu vyrazil pot.

Lodní hospodář pokračoval. „Kapitán s námi vyletěl nad oblaka, aby mohla duše letce Vulpena vystoupat s písní vzhůru ke světlu zářného slunce a vynést jeho smrtelné ostatky k tomu, co jej očekává. Nyní otevřu dveře a žádám všechny, aby na znamení úcty k mrtvému sklonili hlavu.“

„Připrav se,“ šeptl Mycroft. Pootevřenýma očima sledoval Elroy dva členy čestné stráže, jak berou za kliku a otevírají palubní dveře; druzí dva mezitím vytrubovali a vybrnkávali jakýsi letecký paján. Ucítil prudký závan velmi studeného vzduchu, načež Mycroft dodal: „Neodřízni se moc brzo, příteli.“

Mycroft a Nero se rozeběhli, vlekouce Elroye s sebou. Elroy ještě letmo zahlédl hospodářův úsměv a uslyšel bolestné zavřísknutí elektrického pozounu, a pak se ocitl ve vzduchu.

Za nepřetržitého jekotu opsal dlouhý oblouk ze vzducholodi ke svraštělým a stále rostoucím oblakům pod sebou.

V břiše oranžového balonu

Hlasitý třesk jako puknutí mohutného kmene vytrhl Elroye z děsivé noční můry. Vrtík jej pod rubášem jemně kousal do lýtek.

Volný pád vzal náhlý konec a popruhy Elroye prudce přitáhly k dlahám. Ten, který měl kolem ramen, mu sklouzl ke krku, pohmoždil mu hrtan a málem jej uškrtil. Nůž mu kupodivu stále vězel v dlani.

Pád se změnil v lehce rozechvělý let nad oblaky. Elroy ležel tváří dolů a celou svou vahou spočíval pouze na popruzích. Vrtík zápasil s rubášem; hrozilo, že jej protrhne a bude pokračovat vstříc zemi vlastním volným pádem.

Elroy měl stále dost síly v hlasivkách, aby jej okřikl. „Přestaňte se ošívat, pane mopsi.“ Překvapilo jej, že už neječí.

Zaklonil hlavu a pokusil se pohlédnout přes rameno. Nad sebou spatřil po obou stranách oranžové plátěné křídlo napnuté na kloubnatém žebroví, podobné křídlům létajících lišek v jeho domovském lese v Pilot Knobu. Kromě třepotání a pleskání oranžové látky slyšel Elroy stálý, plynulý sykot.

„Něco se děje.“

„Co?“ chtěl vědět Vrtík, který se všemi čtyřmi přichytil Elroyovy levé nohy.

„Už nepadáme a nad námi, mezi našimi novými křídly, něco syčí.“

„V tom také spočívá smysl nebeského obřadu.“ Vrtíkův hlas tlumily Elroyovy nohy a rubáš. „Jsme v orbitálním modulu.“

„To je tedy onen letoun?“

„Ano. Létá na orbitu. Vracíme se do Zahrad.“

Elroy sledoval, jak se kolem nich nadouvá velký balon.

Seděli na dně balonu o průměru asi pět metrů a opírali se o dlahy postavené podél vyboulené stěny. Neprůhledný materiál propouštěl z prosluněné oblohy venku jen rozptýlené oranžové světlo.

Elroy si nožík, kterým se prve odřízl, opatrně vsunul do kapsy své uniformy. Zápěstí pohmožděné nevšedním vstupem na palubu vzducholodi mu působilo mučivou bolest. Ve snaze přijít na jiné myšlenky se rozhlížel kolem, když tu si povšiml, že vnitřek balonu je cítit pronikavým chemickým zápachem, připomínajícím čerstvě pomletý plast s kovovým nádechem.

Vrtík Elroye pozoroval. „Cítíte nanotechnologii. Nebojte, ten nůž našemu balonu neublíží.“

„A v mé kapse neublíží ani mně, pane mopsi.“ Elroy si objal kolena. Třásl se zimou a připadal si dočista bezmocný.

„Ztratil jste nervy. Zřejmě jste utrpěl šok.“ Vrtík přicupital k Elroyovi a schoulil své drobné tělíčko po jeho boku.

„Nervy?“ Elroy se zkusil zasmát, ale podařilo se mu jen suché zakašlání. „To vskutku ano, a mohu-li soudit, už je nikdy nenajdu. Zelený mužík mi budiž svědkem, že už nikdy neseskočím ani z pařezu. Chci domů.“

„Ale vy jdete domů. Vracíme se do Zahrad. Ty jsou pravým domovem všech tvorů, balzámem pro duši a hojivou mastí pro tělo.“

„Mor na vaše Zahrady.“ Elroy zdusil vzlyk. „V Novém Dallasu jsme se málem zřítili a zde znovu. Plujeme oblohou v oranžové bublině, mám hlad, leč můj žaludek hrozí, že již nikdy nepřijme potravu, a navíc se musím někde v tomto prázdném balonu vyčurat. Stýská se mi po klidném stromovém domku v Pilot Knobu. Vašeho dobrodružství mám po krk.“

Vrtík chvíli mlčel a tiše tloukl ocáskem o stěnu balonu. Elroy nasucho štkal a vzlykal, tvář ukrytou mezi koleny. Po chvíli přestal a jen si netečně zíral na oranžové ruce.

„Míříte k nebesům, Elroyi,“ řekl konečně Vrtík. „Budete se procházet Zahradami vlahé noci a vůkol uzříte zázraky, o nichž se vám ani nesnilo.“

„Raději bych vůkol uzřel díru, kde bych se mohl vyčurat.“

„Vymočte se přímo na balon. Je z velmi chytrého materiálu, který moč vstřebá a rozloží na suroviny.“

„Proč se balon někdy po obvodu rozšíří, a pak se znovu zúží do koule?“ Elroy pozoroval oranžové stěny již nějakou chvíli.

„Soudím, že mění profil.“

„Profil…“ Elroy se zamyslel. „Jako profil křídla?“

„Ano, příteli Elroyi. Mění nosnou plochu.“ Znovu leželi schoulení k sobě na dně balonu. Pozorný lodní hospodář, či možná námořníci, připevnil k zadní části nosítek balíček se zásobami. Elroy jen střídmě pojedl plochého chleba z voskovaného obalu. Nikterak netoužil zjistit, jak by si materiál balonu poradil s jeho výkaly. Proces zpracování moči jej znepokojil víc než dostatečně.

„Balon,“ pokračoval mops, „se pomocí vzdušného a termického proudění vznese tak vysoko, jak to jen touto cestou lze. Svým omezeným způsobem je to velice chytrý stroj. Jakmile usoudí, že z plachtění ve středních vrstvách atmosféry mu již neplyne žádný užitek, zahájí pravidelné nízkovýkonné tryskové spalování poháněné konverzí atmosférických plynů. Ucítíme to jako pomalý tlak směrem dolů. V určitém okamžiku, jakmile tímto postupem dosáhne dostatečné výšky, někde v horních vrstvách atmosféry, spustí hlavní motor, malý štěpný reaktor, a vynese nás na nízkou orbitu. Celý proces může trvat několik dní, je však velice účinný a tedy levný. Zvláště, když je balon znovu použitelný.“

Elroy nevěřícně zavrtěl hlavou. „Orbita. Oběžná dráha kolem Země.“

„Ano. Ve vyšších sférách, kde Zahrady vlahé noci navěky krouží kolem mateřského světa.“

Vrtík vnutil Elroyovi tenoučký stříbřitý oblek, který našel v hospodářově balíčku. Byl tam také menší oblek pro něj, spíše pytlík s bublinou pro hlavu. Mops vysvětlil: „Skafandry, třebaže dosti hloupé na vesmírnou výstroj. Nyní, když stoupáme k oběžné dráze, nás již samotný balon neochrání před extrémním chladem.“

„Přece takto nemohou pohřbívat všechny své mrtvé,“ namítl Elroy. „Je to nákladná a složitá technologie.“

„Takto jsou pohřbíváni jen vyšší důstojníci. Nižší členové posádky jako letec Vulpen jsou obyčejně posíláni ven s malým meteorologickým balonem, který je udrží ve vzduchu alespoň pár dní.“

„Dole na zemi jsem na žádného mrtvého letce nikdy nenarazil.“

„Kolik letců denně umírá? Jak velký je zemský povrch? Rovněž si dokáži představit, že Bratrstvo nebes provádí své obřady jen na určitých místech.“

Elroy se zamyslel nad Bratrstvem nebes. „Ano, ti jsou skutečně svobodní.“

„To protože mohou volně cestovat sem a tam?“

„Ano.“ Představil si, jaké by to bylo žít na vzducholodi, pozorovat velká města světa z nadoblačné výšky, daleko od válek, povodní a požárů, od hladomorů a epidemií.

„Nero či Mycroft pravděpodobně nikdy nevkročili na pevnou zem. Pamatujete, jak vysoký byl uvazovací stožár v Novém Dallasu?“

„Domníval jsem se, že je to bezpečnostní opatření.“

Mops zavrtěl hlavou a olízl si nos. „Stanovy letecké dopravy původně upravovaly letecké operace pozemních společností. Dnešní vzducholodě jsou neustále ve vzduchu. Kdyby některá přistála a úředníci Justicie by ji přistihli na zemi, propadla by posádka majetkem a svobodou. Jelikož se vzduchoplavci rodí na palubě, nejsou občany žádného státu a nikomu neodvádějí desátek. Na zemi nemají žádná práva.“

„Jsou tedy svobodní, nemohou se však procházet v lesích ani se koupat v řekách.“

„Svobodní na svém panství, k němu však bezvýhradně připoutáni.“ Elroy si vybavil ohromnou masu Dítěte krize. „Pokud vzducholodě nikdy nepřistávají, kde jsou vyráběny?“

„Na orbitě, kde platí jiné směrnice a předpisy. Vzducholodě jsou stavěny ve vesmíru a do atmosféry spouštěny pomocí obrovských orbitálních modulů, obdobných tomu našemu.“

„A jejich posádky za ně platí pašováním zboží a peněz v pohřebních modulech.“

Vrtík vyrazil své krátké, štěkavé zasmání. „Líbí se mi mladí muži všímaví vůči zákonům ekonomiky.“

„Musejí pohřbívat spoustu důstojníků. Některé z nich i několikrát.“

„Ano, vyrozuměl jsem, že úmrtnost je čas od času neobyčejně vysoká,“ prohlásil Vrtík zcela vážným tónem.

Noc v paprscích slunce

Tah motoru konečně polevil. Elroy se vznesl z podlahy balonu. On i Vrtík na sobě měli tenký stříbřitý oblek, přičemž hlavu jim chránila kukla s průhledným panelem před obličejem. Elroy se zkusil pohnout, místo toho však začal rotovat. Okamžitě se mu zvedl žaludek a zatočila hlava.

Vrtíkův hlas mu ve stříbrné kukle zněl tence a plechově. „Opatrně, příteli Elroyi. Ocitli jsme se v mikrogravitaci, nazývané též stav beztíže. Pro nováčka to může být nebezpečný a znepokojivý zážitek.“ Elroy hmátl po dlaze, leč uspěl pouze v tom, že roztočil i ji. Potřeboval mluvit, soustředit mysl na něco jiného než tělesnou úzkost. „Jsme v tomto balonu již dva či tři dny, pane mopsi. Nic ve zlém, ale okolní výhled mne již unavuje. Co se bude dít dál?“

Vrtík zakomíhal krátkým ocáskem, což se navenek projevilo zčeřením stříbřitého povrchu jeho skafandru. „Hospodářovi přátelé nás brzy vyzvednou.“

„Stává se, že Plamenný meč či jiní agenti Pána Liasise zachytí takovýto modul?“

„Ano.“

Elroy přemítal o Vrtíkovi, o mincích, které si od něj vzal, a o rozhodnutích, k nimž byl přinucen. Balon se zachvěl a on ucítil, kterak jej neviditelná ruka tiskne k oranžovému povrchu. Uvědomil si, že bolest v zápěstí znatelně polevila.

Vrtík v stříbřitém obleku kopl do vzduchu a přeplul k Elroyovi. „Někdo nás vzal do vleku. Doufejme, že přátelé.“

„Jak to poznáme?“

„Přátelé balon pečlivě složí pro pozdější užití. Nepřátelé si pravděpodobně vymíní vstup silou.“

„Vrtíku,“ prohlásil Elroy slavnostně. „Až budeme osvobozeni, přáteli nebo nepřáteli, budu ti stát po boku, ale již ne jako tvůj sluha.“ Vrtík na Elroye upřel dlouhý zamyšlený pohled. „Pročpak?“

„Služba není nic pro mne. Nepotřebuji peníze tak naléhavě, abych se musel někomu podřizovat. Od chvíle, kdy jsme vstoupili na palubu vzducholodi, ztratil jsem vládu nad svým osudem. Budu stát při tobě a pomohu ti vrátit se do Zahrad, ne však za úplatu, ale z ryzího přátelství.“

„Děkuji ti, Elroyi. Doufám jen, že svého rozhodnutí nebudeš litovat.“

Zády ke stěně balonu, s Vrtíkem po boku, čekal Elroy na osvoboditele.

Objevili se záhy. Balon se náhle zastavil. Elroy s Vrtíkem padli na zem, která byla před chvílí stěnou za jejich zády; dolů je znovu tiskla tíže jako na Zemi. Oranžový materiál prudce zvadl a rozprostřel se kolem nich. S tichým sykotem se začal sbalovat do sebe.

Jeden z dílů nad nimi se rozevřel jako květ a dovnitř nakoukl podlouhlý skvrnitý obličej jezevce. Tvor měl na sobě plátěnou pracovní halenu. „Hola, noví přátelé! Máte zboží?“

Vrtík si odepnul stříbrnou kuklu a gestem pokynul Elroyovi, aby učinil totéž. Když měl hlavu znovu volnou, promluvil: „My jsme zvláštní zásilka, pane jezevce, od Dítěte krize.“

„Ten Renton, dobře se stará o své kamarády tady ve vyšších sférách. Znamenitý hospodář a ještě lepší člověk, ale občas mu to nedá a připraví nám malé překvapení.“ Jezevec několikrát trhl a zatáhl za skládající se materiál, aby pro ně otevřel východ.

„Mé jméno je Vrtík a jsem zahradníkem z vyšších sfér, a toto je můj přítel Elroy z Pilot Knobu na Zemi.“

Jezevec pozdravil Elroye důstojným pokývnutím. „O Pilot Knobu jsem nikdy neslyšel, ale přišel jste k nám v tomto modulu a máte tedy návštěvnická práva. Buďte vítán. A vy, pane Vrtíku. Jste opravdu pouhý zahradník?“

„Při vší úctě, pane jezevce, se k této záležitosti až do odvolání nebudu dále vyjadřovat.“

„Čímž říkáte o speciální zásilce vše, co je třeba. Já se jmenuji Horác. Musíme jít. S ohledem na okolnosti vašeho příjezdu jste byli předvoláni na zasedání Koncilia.“

Vystoupili ze scvrkávajícího se balonu do rozlehlé haly podobné záďovému nákladnímu prostoru Dítěte krize, s tím rozdílem, že tady bylo všechno z keramiky, plastu či kovu. Elroy užasl nad záplavou barevných trubic, silných kabelů a skříněk. Cestu ven nabízel nespočet malých dvířek a rafinovaných průlezů.

Horác je zavedl ke dvoumetrovým dveřím, zjevně určeným pro lidský pěší provoz. Elroy se zastavil, aby si blíže prohlédl malý skleněný panel nalevo ode dveří. Hleděl na drobná světélka, která se plazila po panelu, když vtom mu do zorného pole vplula Země.

„Vítej ve vesmíru,“ řekl Vrtík.

Elroy natáhl ruku a dotkl se panelu. Byl studený. Užasle zavrtěl hlavou. „Pročpak člověk, jemuž patří svět, žije tak vysoko nad ním?“

Vrtík se tiše, štěkavě zasmál. „Kde jinde by měl takový výhled?“

Jezevec Elroye netrpělivě zatahal za stříbřitý rukáv.

Prošli několika krátkými klikatými chodbami lemovanými touž změtí rour, kabelů a služebních průlezů jako v nákladním prostoru. Elroyovi připadal okolní pach nesnesitelně čistý. Bylo to aseptické, neutrální aroma, jehož je téměř nemožné docílit v organickém prostředí. Horác se zastavil před dvoukřídlými dveřmi označenými stylizovaným otiskem zvířecí packy.

„Zde zasedá Koncilium. Mohu-li vám poradit, zachovávejte uctivou pozornost a na otázky odpovídejte s co největší upřímností.“

Dveře se se zasyčením otevřely. Na jemné Horácovo popostrčení vešli Elroy s Vrtíkem dovnitř.

Elroy zalapal po dechu. Na krátkou, děsivou chvíli si pomyslel, že vystoupil ven do vakua. Sněmovní síň zastřešovala průhledná osmimetrová kopule otevřená polovině hvězdné oblohy. Obrovský modrobílý půlměsíc planety Země nebyl nikde v dohledu, síň však tonula v záplavě sluneční záře. Nad hlavou viděl Elroy hvězdy malé i velké, mnohé z nich v pohybu; jako Jurigrad viditelný ze Země.

Odvrátil pohled od oblohy ke Konciliu. Kolem nízkého kulatého stolu o průměru téměř tři metry sedělo či postávalo osm Zvířat a upíralo na něj zkoumavý pohled. Kromě Elroye nebyl v místnosti žádný člověk. Viděl čtyři psy různých ras, včetně dalšího mopse, dále pak mývala, dva kojoty a pumu, jejíž velké tělo se hrozivě rýsovalo proti jedné z klenutých stěn místnosti. Jak to bylo u Zvířat zvykem, všechna na sobě měla jediný kus oděvu, který symbolizoval jejich funkci či postavení. Každá blůza, halena či vesta byla nepřirozeně čistá, jako ta Vrtíkova.

Mops z Koncilia se předklonil a zabubnoval drápy o kovový povrch stolu. „Vrtík.“

„Klemente,“ pokývl Vrtík hlavou. Elroy vrhl letmý pohled na přítele, který měl svěšená ramena a stažený ocas.

„Tak zahradník.“ Klementův hlas zněl káravě. „Koho jsi tím chtěl oklamat?“

„Já ale jsem zahradník, Klemente.“

„A mnohem, mnohem víc. S ohledem na tvé zločiny plane náš Pán Liasis touhou dozvědět se, co se s tebou stalo.“

„Vy všichni jste svobodná Zvířata.“ Vrtík klouzal pohledem z jednoho člena Koncilia na druhého. „Liasis není pánem tohoto místa. Nad povrchem Země pozbývá Vzájemná smlouva působnosti.“

Puma temně zavrčela. Elroy nikdy neviděl tak ohromné Zvíře. Bylo ještě větší a na pohled divočejší než strážní vlci. „Klement se vyjádřil nepřesně. Liasis není naším Pánem, vaším však ano. My jsme jen dobří sousedé, vždy ochotní vyhovět rozumným požadavkům.“

Vrtík přikývl. „Za rozumnou cenu, nemýlím-li se, přítelkyně pumo?“

Puma si olízla přední pracku. „Tak to na světě chodí, malý mopsi. Vaše slunce zapadá.“

Klement se zahleděl na Elroye. „Vy, příteli Elroyi, můžete jít. Horác vás doprovodí k přechodové komoře.“

Vrtík dal Elroyovi nenápadné znamení přední packou. Elroy natáhl ruku, jako by jej chtěl odvést s sebou. Jezevec popadl Elroye za předloktí a zašeptal: „Honem, člověče, pojďte, dokud můžete.“

S pohledem upřeným na Vrtíkova záda uslyšel Elroy sykot zavíraných dveří. Ještě spatřil, jak se ze země zvedla puma a kráčí k jeho příteli. Vrtík sklesle stál se skloněnou hlavou a ocáskem téměř úplně zplihlým a pak se dveře s otiskem packy zavřely.

Horác kvapně vedl Elroye řetězem nevzhledných chodeb. Elroy jezevce následoval, rozhněvaný a zmatený.

„Pro Moment setrvačnosti, co to mělo znamenat? Takovou zradu mého přítele nestrpím!“

„Klid, příteli Elroyi. Koncilium má svázané ruce.“

„Ale ten… Klement přece Vrtíka znal. Řekl mu pár nevybíravých slov a Vrtík tam jen stál. Po tom všem, co jsme na cestě sem zakusili.“ Jezevec se zastavil a vzhlédl k Elroyovi. „Klement a Vrtík jsou z jednoho vrhu. Každý si zvolil jinou cestu. Vrtík se od té své odchýlil a Klement touží napravit to, co bylo v jeho očích nesprávné.“

Z jednoho vrhu? „Jde tu snad o jablka v zahradách? Osten bratrské žárlivosti?“

„Vy, člověk ze Země, nevíte nic o tom, co se děje ve vyšších sférách, o Zahradách vlahé noci nemluvě. Vrtík byl kancléřem Pána Liasise, vysokým úředníkem Justicie.“

Kancléřem? Elroy se opřel o stěnu chodby. Potrubí ho tlačilo do zad. Jeho světonázor se mu hroutil pod nohama jako přístavní lávka nad Novým Dallasem. Neměl nejmenší ponětí, co si nyní počít.

Horác bodl drápem do vzduchu k Elroyově hrudi, aby zdůraznil svá další slova: „Koncilium bylo ohroženo, byla zpochybněna jeho orbitální práva a čelilo řadě obvinění z nejrůznějších domnělých překročení zákona a stanov. Vrtík potají chránil Klementovy zájmy a snažil se celou situaci urovnat, tím ovšem zradil důvěru svého Pána Liasise. Strach z Liasise byl však silnější než věrnost k vlastnímu bratrovi, a tak Klement udal Vrtíka Plamennému meči. Z toho vzešel jeho pád.“

„Aby bratr zradil bratra…“

„Vy máte schůzku s přechodovou komorou. Koncilium vás pustilo na svobodu.“

V prosluněných tmách

Horác vedl Elroye k průlezu o výšce člověka zasazenému do širokého výklenku v chodbě. Vedle něj bylo další okno a za ním světla hvězd, pohyblivá i nehybná.

„Zde je přechodová komora, kterou byste měl projít, příteli Elroyi.“

Elroy vyhlédl z okna. „Co je tam venku?“

„Vesmír.“

„A co je cílem mé cesty?“

„Vesmír.“

„To je směšné. Vždyť zemřu.“

Jezevec stiskl tlačítko a dveře komory se otevřely. „Pak máte štěstí, že jste ve skafandru. Být vámi nasadil bych si kuklu.“

Elroye napadlo, že se jezevci vzepře, postaví se pravidlům, ale čeho by tím dosáhl? Nacházel se v sídle Koncilia, jistě mají po ruce bezpečnostní službu, která by si s ním poradila. Jen by ublížil Horácovi, který se k němu choval slušně. S povzdechem vstoupil průlezem do malé místnosti a nasadil si kuklu.

„A to je všechno? Mám vykročit vstříc prosluněné temnotě a své smrti? Urazil jsem takovou dálku, jen abych zemřel v prázdnu? To je absurdní.“

Horác se na něj dlouze, téměř soucitně zadíval. „Hraje se zde složitější hra, než se vám zdá. Věřte mi, budete sám, ne však bez přátel.“

Elroy si stáhl průhled a pozoroval, jak se za ním dveře komory zavírají. Uslyšel sykot, nejprve bezmála burácení, které se postupně vytratilo do ticha. Měkký stříbřitý oblek se kolem něj zkrabatil, tu se rozšířil, tu stáhl. Podlaha jej propustila ze své moci a Elroy se jí pomalu vzdálil. Pocítil stejnou dezorientaci jako v orbitálním modulu.

Zbaven tíže, odrazil se kopnutím od stěny a vyplul vnějšími dveřmi přechodové komory na oběžnou dráhu kolem Země. Jako by se to od něj očekávalo.

Konečně jsem nalezl pravou svobodu, pomyslel si Elroy. Nepoutá mne vůbec nic. Nepodléhám tíži ani zodpovědnosti ani nutnosti cokoli podniknout.

Díky zkušenosti s cestou v balonu zachoval klidnou mysl i žaludek a pomalu kroužil, pryč od nesourodě smontovaného sídla Koncilia.

Ani se Zvířat nezeptal, jakým že jsou to vlastně Konciliem či o jakých stanovách je řeč. Možná mluvila za všechna Zvířata. Co asi Horác mínil tou složitější hrou? Jednání v zasedací síni Koncilia mu přišlo téměř nacvičené, jako divadelní hra. Kdo byl však obětí? Vrtík? Nebo Elroy sám?

Před očima se mu valila Země, nemotorně jako opilý obr. Povšiml si dvou druhů hvězd, ostrých a vzdálených, které se nepohybovaly, snad jen v rámci jeho zorného pole, a jasných, nepravidelných, které cestovaly různými rychlostmi různými směry. Jistě jde o satelitní hvězdy, jako je například Jurigrad. Možná to byly jiné vyšší sféry nebo dobrodruzi jako on. V uších cítil tlukot vlastního srdce. Byl velmi, velmi daleko od Pilot Knobu. Slunce ozařovalo odvrácenou stranu Země, takže Elroy svůj domov ani neviděl.

„Myslím, že tady zemřu,“ řekl nahlas a začal se znovu modlit za odpuštění násilí, jehož se dopustil na strážných vlcích a nešťastném Mississippanovi. Modlil se za rodinu, kterou nikdy nebude mít, a modlil se za Vrtíka.

Zvnitřku stříbrné kukly mu do uší zazněl Horácův hlas. „Ne, pokud si poslechnete, co vám chci říci.“

Vestavěné rádio, uvědomil si Elroy. „Vyrušil jste mne z modliteb, pane jezevce. Hrajeme teď vaši složitější hru?“

„Není času nazbyt,“ odsekl jezevec. „Současná situace není příznivá, takže nastražte uši a poslouchejte. Mohu vám pomoci zachránit Vrtíka. Puma Alcindor, ta šelma, neslevila nic ze svého úmyslu poslat přítele mopse zpět jeho rozhněvanému pánovi. Vidíte naši stanici?“

Elroy s úsměvem čekal, až se mu sídlo Koncilia objeví v zorném poli.

„Ano, teď ji vidím.“

„Dívejte se dobře. Alcindor hodlá s Vrtíkem odletět v obslužných saních. Převzal jsem ovládání automatických předstartovních procedur. Nasměruji saně tak, aby proletěly velmi blízko vás. Povlečou za sebou lano. Musíte se ho chytit a pevně se připoutat.“

Jak se stanice ztrácela Elroyovi z dohledu, po tváři se mu rozléval stále širší úsměv. Důležitost všech světských věcí se v jeho očích zmenšovala jako kámen vržený do studny. „Možná se dříve chytím za ocas prolétávající komety, příteli Horáci. Děkuji vám za laskavost.“

Otevřel ústa v zívnutí tak širokém, až se mu zdálo, že pohltí sám sebe.

„Hromy a blesky,“ zaklel jezevec. „Dochází vám kyslík. Poslouchejte, příteli Elroyi, a poslouchejte pozorně. Budou to obslužné saně. Na spodní části podvozku se nacházejí servisní přípojky. Když se přitáhnete po laně až k nim, budete si moci přečerpat vzduch z rezervních zásob. Mohu proniknout do systémů telemetrie saní a vložit do nich falešné údaje, aby si Alcindor nevšimla vaší dodatečné váhy. Chyťte se saní, přečerpejte si vzduch a nespouštějte Alcindor z očí.“

Elroy si zabroukal nějakou melodii a pak zazpíval: „Uloupím bouři hrom a poletím s blesky o závod.“

V uších mu zazněl posmutnělý Horácův hlas. „Sbohem, příteli člověče. Udělal jsem, co jsem mohl. Hodně štěstí.“

Elroy pozoroval, jak se modrá Země kutálí kolem, a užasl nad obrazci bílých mraků.

„Teď, Elroyi, teď!“

Elroy si nepamatoval, čí je to hlas, a nikoho neviděl, ale když zamrkal, spatřil, jak se k němu stáčí stříbrná linka. Jako skákání na liánách v domovské džungli, pomyslel si, třebaže neviděl žádnou zeleň. Pocit v uších mu napověděl, že padá, a tak se chytil liány, aby se nezřítil.

Před očima se mu dělaly černé mžitky a zastíraly mu výhled na temnotu za nimi. Stříbrný šlahoun mu škubl za zápěstí a probudil k životu starou, zapomenutou bolest, zároveň však i smysl pro orientaci. Podíval se pod nohy a hluboko dole spatřil obrovský kovový dům, nemožně tvarovaný a rozměrů větších, než na jaké by měla mít jakákoli stavba právo.

Koncilium.

Elroy si vzpomněl na psa jménem Vrtík, přítele a dobrého společníka. Vrtík měl potíže, potřeboval jeho pomoc.

Elroy šplhal po liáně; zarazilo jej, že šlahoun nemá listy. Podivil se, proč jej obklopuje noc, nad ním, za ním i pod ním. Po chvíli se liána vnořila do nepravidelné kovové stěny, poseté přehršlí krychliček, trubic a kovových koulí. Elroy se chytil robustní roury a pustil liánu.

Před sebou spatřil řadu kohoutků, malých vroubkovaných kornoutů s barevnými uzávěry. Každý barevný uzávěr měl popisek – ‚N2H4’ byl červený, ‚H2’ oranžový. Na modrém uzávěru stálo ‚H2O.‘

Potřeboval vzduch. H2O byla voda. H2 byl vodík. Už začínal ztrácet vědomí, když tu zahlédl bílý uzávěr označený ‚O2’ Vzduch, či alespoň kyslík.

Otočil bílým uzávěrem. Z otvoru pod ním vytryskla bledá mlha, která se téměř okamžitě proměnila v krystalkovou tříšť a pak se rozplynula. Vzduch, nepochybně, ale jak jej má dýchat?

Elroyovi se sevřel žaludek a mysl mu začala obestírat temnota a nezájem, přesto však prsty nahmatal zámek své stříbrné kukly. Dokázal si představit, jaké účinky by mělo vakuum na jeho pokožku a oči. Nejprve tedy zkusil políbit kohoutek skrz kuklu. K jeho překvapení se kukla ke kohoutku pevně přisála a přirazila mu hlavu k obslužným saním.

Otočil kohoutkem a cítil, jak mu plyn nadouvá kuklu a prodírá se mu do úst. Bylo mu, jako by se napil dobře vychlazeného ležáku. Černé skvrny před očima zmizely a Elroy se rozhihňal. Začalo mu hučet v uších.

Cítil se báječně, pln života, a se smíchem uháněl na saních mezi drobounkými hvězdami.

V Zahradách vlahé noci

„Vstávej, chlapče.“

Vzduch voněl přirozeně, jako na Zemi. Elroy si uvědomil, že už není ve vyšší sféře Koncilia. Cítil půdu, rostliny, vodu. A poblíž pižmový pach velkých psovitých šelem.

Otevřel oči. Skláněl se nad ním vysoký hubený člověk s pletí bledou jako pýchavka. Po boku mu stáli dva strážní vlci v neprůstřelných vestách a s matně černými energetickými pistolemi, na nichž poblikávala barevná stavová světýlka. Jeden z vlků se naklonil a zadíval se Elroyovi do tváře. „Přežije?“

„Lze očekávat zbytkové účinky překysličení.“ Bledý muž se napřímil, věnoval Elroyovi posmutnělý úsměv a otočil se k odchodu.

„Však nemusí vydržet dlouho.“ Oba vlci se zachechtali, plným lidským smíchem přes zubaté čelisti. „Tak honem, chlapče, je načase se vyzpovídat.“

Vlci zvedli Elroye na nohy; málem jej pustili na zem, když sklouzl z laboratorního stolu. Elroy klopýtal v jejich neúměrně pevném sevření. Každou paži mu držela jedna přední pracka.

„Kde to jsme?“

„V Heliganu.“ Vlk po levici se zahihňal. „Někteří z nás budou žít dost dlouho, aby poznali všechny zdejší krásy.“

Heligan. Jedna ze Zahrad vlahé noci. Vlci jej postrčili do chodby. Elroy se rozhlédl. Na zemi ležel koberec a stěny zdobily panely z tmavého dřeva, jako ve veřejných místnostech kláštera Malých bratrů Vysokého dopadu. Vůbec se to nepodobalo kovovému doupěti Koncilia.

„Kde jsou květiny?“ Hleděl na dřevěné stěny, z nichž vyčnívaly mosazné držáky ve tvaru ruky.

Strážní vlci se znovu zasmáli a uvolnili sevření. Ten vlevo, zřejmě mluvčí, zaťal drápy přední packy Elroyovi do paže a i přes stříbřitý oblek mu probodl kůži. Elroy ucítil, jak mu do rukávu prýští krev.

„Brzy k nim budeš čichat zezdola. Náš Pán Liasis má rád co nejčerstvější hnojivo.“

Přišel čas na obranu, uvědomil si Elroy. Sliby, které učinil a poté ve Vrtíkových službách porušil, po něm jistě nežádají, aby šel jako ovce na porážku.

Nůž měl stále v kapsičce u vesty, pod stříbrným skafandrem však na něj nedosáhl. Soustředil se, jak se naučil ve Skleněných horách v Oklahomě. Čas se protáhl, kročeje na koberci zněly jako pomalé údery bubnu.

Smíří-li se s tím, že drápy věznitele mu způsobí tržnou ránu na pravé paži, udeří jí plnou silou do hrudi vlka nalevo a pak ji spojí s levou rukou, stále v sevření druhého vlka, v žebra drtícím úderu, jejž Malí bratři nazývají „Kotě a klubko“. U silničního vlaku poznal, že se strážnými vlky lze bojovat jako s lidmi.

Malí bratři jej učili, že plán je myšlenka, myšlenka je akce a akce je čin. Elroy sebou trhl doleva a otočil se na levé patě čelem k hlavnímu vlkovi. Přitáhl k sobě pravou paži, aby ji uvolnil z drápů pravého vlka, a utrpěl bolestivou tržnou ránu, kterou očekával a která se připojila k bolesti v zápěstí.

Zrychlil otočku a vrazil pravicí vlkovi do hrudi, přičemž mu ještě přiložil dlaň levé ruky na záda jako protisílu k přednímu úderu. Ozvalo se prasknutí žeber a překvapený vlk klopýtl. Elroy se mu vytrhl a otočil se zpět.

Zraněný vlk padl na zem a jeho partner namířil na Elroye černou energetickou pistoli. Elroy dokončil otočku, vykopl vlkovi pistoli z ruky a vrazil mu ramenem do hrudi. Dřevěný strop haly sežehl fialový paprsek a zasažený panel spálil na uhel. Elroy popadl vlka za levou klopu neprůstřelné vesty a přirazil jej ke stěně.

Zvíře se otočilo a vesta mu sklouzla z ramene na paži. Elroy překvapeně upadl, svíraje roztrženou vestu. Hybnost jím mrštila na koberec vedle slabě kopajících zadních pracek prvního vlka. Nad hlavou se mu rozječely požární alarmy. Elroy se napjal v očekávání protiúderu druhého vlka.

Ten se však s úpěním a kňučením zhroutil na stěnu. Elroy spatřil, že mu ze srsti na zádech, pod spojnicí krku a plece, vybíhá spletená stříbrná žíla. Obrátil vestu v prstech.

Na vnitřní straně se zaleskla potrhaná stříbrná vlákna. Vlk zamručel, klesl na všechny čtyři a vrávoravým krokem zamířil pryč, zbraň, vesta i Elroy zapomenuti.

Elroy si nasadil vestu – byla mu malinko volná – a popadl jednu z energetických pistolí. První vlk se překulil a chystal se na něj vrhnout. Elroy mu namířil pistoli na hlavu.

„Mému Pánu Liasisovi nikdy neunikneš.“ Vlk se s bolestným nadechnutím zazubil. Elroy jej přes hluk alarmů sotva slyšel.

„To ani nemám v úmyslu.“ Nechtěl však stisknout spoušť, zabít oslabeného nepřítele, a tak pistoli otočil, uchopil za hlaveň a udeřil vlka pažbou do hlavy. Zvíře se zhroutilo na zem, stále živé.

Druhou vestu nechal Elroy být. Prošel halou kolem vlkova klopýtajícího a kňučícího druha a v kontrapunktu k houkání sirén si pobrukoval bojový chorál Malých bratří.

Přemýšlel, jak najde Vrtíka.

Elroy se protáhl několika průlezy, až našel úložnou komoru, kde si mohl odpočinout. Následkem boje se začal třást. Kvílení alarmů bylo stále vzdálenější a Elroyovi vyrazil po celém těle studený pot.

Energetickou pistoli položil na jednu ze skříněk, dal si ruce na kolena a zhluboka, rozechvěle se nadechl. Malí bratři jej učili soustředit myšlenky a sílu, ne měnit Zvířata ve zvěř.

„Speciální jednotky v pohybu, vzdálenost padesát metrů,“ zašeptal monotónní hlas z jeho límce.

Elroy vyskočil a praštil se hlavou o skříňku. Podíval se a spatřil zmačkaný okraj stříbrné kukly svého obleku přetažený přes černé pláty neprůstřelné vesty.

„Přejete si uniknout?“ Znovu ten hlas z kukly.

„Horáci? Vrtíku?“

„Status neznámý.“ Ozvalo se krátké zapraskání. „Taktickou komunikaci zprostředkovává rozhraní vaší výstroje.“

Elroye bodl osten strachu. „Ty jsi vesta?“

„Kognitivní protéza, bojová, psí, model jedna sedmnáct revize dvě.“

Špičková technologie, pomyslel si Elroy. Dávalo to smysl. Všechna Zvířata, která dosud potkal, měla na horní části těla jediný kus oděvu. Elroy měl vždy za to, že tím zdůrazňují svou odlišnost od obyčejných zvířat. Vzhledem k rozměrům lebky většiny z nich musejí uchovávat část svého vědomí v těchto předmětech.

„Chci najít Liasise,“ řekl. Kde bude Liasis, bude i Vrtík.

Vesta zašeptala: „Vyjděte z komory, pokračujte dvanáct metrů vpravo a zastavte se. Odtamtud vás povedu.“

Vesta jej navigovala chodbami a obslužnými tunely, které stoupaly a zase klesaly. Monitorovala polohu strážných vlků, jednou Elroye náhle zarazila, podruhé zase změnila pokyny.

Elroye napadlo zeptat se, zda jej vidí ostatní vesty.

„Tato jednotka je vybavena sledovacím majákem.“

Zvláštní, že ostatní strážní vlci jej podle něj ještě nevypátrali. Elroy začal být velice nervózní. „Můžeš ho vypnout?“

„Deaktivace majáku podléhá oprávnění čtvrtého stupně. Máte oprávnění čtvrtého stupně?“

Vrtík. Vrtík byl přece kdysi kancléř. „Kancléř Vrtík si vyžádal mou pomoc.“

„Maják deaktivován.“

Vrtíkovo jméno mělo očividně stále svou váhu.

„Co ještě umíš?“

„Máte přístup k nápovědě prvního stupně. Možnosti: charakteristika výstroje, biometrika, kynorozhraní, kognitivní extenze, externí komunikace, údržba, paměť, různá nastavení, specifikace produktu, stínění, chytrá látka, technologie stealth, taktická podpora, zbraňové propojení, preference uživatele. Uveďte, prosím, požadovanou položku.“

Elroy si povzdychl. Nabídkové menu bylo daleko složitější, než na jaké měl čas. „To nic. Jen mě dál naviguj k Liasisovi.“

„Počkejte třicet pět sekund, pak otevřete průlez napravo a sestupte o dvě patra níž.“

Elroy napočítal do pětatřiceti a otevřel průlez.

Vesta zašeptala prostřednictvím otevřené kukly: „Jakmile projdete tímto obslužným tunelem, pokračujte třicet metrů doleva a stanete před dveřmi do Liasisova přijímacího sálu. Vstupte a pokračujte k cíli.“

Elroye se zmocnil pocit, který nedokázal popsat, zakořeněný v neurčité představě, že vše, co mluví, je obdařeno vlastními tužbami. „Nemusím tě brát s sebou.“

„Kam jinam bych šla?“

„Mohu si tě svléknout a nechat tady. Budeš v bezpečí, volná.“ Sotva to vypustil z úst, uvědomil si, jak je pošetilý.

Vesta znovu vydala statické zašumění, několikrát za sebou. Elroye napadlo, zda je to známka přemýšlení, či smíchu.

„Jsem kognitivní bojová protéza. Jsem oděv určený pro Zvířata. Co pro mne znamená svoboda?“

„Jsi alespoň natolik uvědomělá, aby sis položila takovou otázku,“ podotkl Elroy.

Další zašumění, pak ticho. Elroy čekal a poslouchal, zda něco nezaslechne za dveřmi. Slyšel jen ticho.

„Před Liasisovým sálem stojí čtyři strážní vlci,“ zašeptala vesta konečně. „Jste-li připraven, můžete je zneškodnit energetickou pistolí.“

„A ty?“

„Půjdu také. Pokud znovu uspějete, budu stále s vámi.“

„Ale já neuspěji, že ne?“

„V zájmu předejití panické dysfunkci jsem deaktivovala své centrum odhadu rizika. Je nicméně zřejmé, že byste měl zahájit akci co nejdříve.“

Další vlci, vlci, které dozajista bude muset zabít. Elroy však kvůli Vrtíkovi prolil již příliš mnoho krve. Došel tak daleko, že by bylo absurdní vzdát se. Zašeptal krátkou modlitbičku za ty, kdo zemřou. Zkontroloval náboj v pistoli, položil prst na spoušť a dlaní otevřel průlez.

Vítejte v komnatách našeho Pána

Elroy stál před obrovskými dvoukřídlými dveřmi. Každé křídlo bylo vyřezáno z jediné, čtyři metry vysoké tabule týkového dřeva, pobité mosazí a ozdobené složitými motivy propletených lístků. Na podlaze rozlehlé síně, v níž stál, ležely čtyři sežehnuté vlčí mrtvoly. Část koberce hořela. Přišlo mu trochu líto popálenin na nádherných dveřích. V dálce kvílely tři různé alarmy.

Elroy zvedl nohu ve skafandru a kopl do pravého křídla.

Stejně jako síň zvířecího Koncilia, i přijímací sál Pána Liasise měl průhlednou střechu. Elroy udělal pár kroků a pak se zastavil, překvapen zelenou září.

Nad ním nebyly žádné hvězdy, žádné vesmírné hlubiny. Namísto nich se vzhůru vypínal propletenec zeleně ve dvou mohutných pramenech, které se setkávaly vysoko nad jeho hlavou. Elroy nedokázal odhadnout, jak daleko se protější strana zeleného nebe nachází, ale muselo to být přinejmenším dva tři kilometry. Elroy zapomněl na nával adrenalinu před bojem a jen zíral na nekonečný život rostlin.

Byl zvyklý na pestrou rozmanitost zelené texaské džungle, na liány a obří kapradiny a lesklé orchideje s tmavými listy v hlubokém tichu nižších úrovní, i na střední úrovně a klenboví vysoko nad zemí, kde divoká změť epifytických a parazitických rostlin skýtala obživu motýlům, opicím, hmyzu, ptákům a zvířatům všech druhů. Jeho domovský strom v Pilot Knobu stál vprostřed bouřlivého chaosu zelenomodrého života, neměnného v nekonečném cyklu zkázy a obnovy.

Zahrady Heliganu pocházely ze zcela jiných sfér přírody. Elroy spustil pistoli hlavní k podlaze a se zakloněnou hlavou hleděl na růže, břečťany, tisy, zimostráz a tisíce rostlin nejrůznějších druhů a barevných odstínů, pro něž ani neměl jméno. Celá zahrada rostla a bujela ve velkolepém uspořádání, proložená cestičkami a zídkami a ladnými zvlněnými palouky a zpříjemněná stinnými zákoutími, sochami a rafinovanými jezírky, jejichž břehy bezpochyby vykládala kámen po kameni celá pokolení mistrů svého řemesla.

Naplnila jej neodolatelná vůně zeleně, zkrocené a úhledné, přesto však překrásné. Elroy si uvědomil, že strop přijímacího sálu Pána Liasise není průhledný. On nebyl vůbec. Sál volně přecházel v kilometry té nejupravenější zahrady, jaká existovala.

„Pouze jedna z mých sedmi zahrad. Připouštím však, že zřejmě nejkrásnější.“

Elroy zvedl pistoli a otočil se na Pána Liasise. Vysoký komisař CisLunární justicie a Pán implementace Atlantických námořních teritorií byl hubený muž, o něco menší než dvoumetrový Elroy, s dlouhými bílými vlasy. Měl pronikavé zelené oči a z jeho úsměvu sálala přirozená dobrosrdečnost. Na sobě měl modrý dopolední oblek a v pravé ruce pohár vína.

Vrtík stál vedle Liasise a se sklopenou hlavou si předními packami uhlazoval svou zelenou květovanou vestu. Elroyovi přišlo, jako by krátce zavrtěl ocáskem.

Za nimi se přijímací sál táhl do dálky několika set metrů, zastřešený toliko majestátní zelení a pokrytý karmínovými a zlatými koberci. Nebyl zde žádný nábytek, kromě dřevěného trůnu u vzdálené stěny.

„Jak se daří vašim jablkům?“ zeptal se Elroy tiše.

„V mých zahradách roste mnoho stromů.“ Liasisův úsměv se protáhl do širokého úšklebku. „Některé z nich nesou podivné ovoce.“

„A váš příběh, pane mopsi?“

Vrtík vzhlédl k Elroyovi. „Pravda a nic než pravda, ne však celá pravda.“

Elroy pohladil spoušť pistole. Vesta mu do ucha zašeptala cosi o rizicích a prioritách, on však neposlouchal. „A jaká je celá pravda?“

Liasisův úsměv se během řeči vytrácel; mluvil slabě, téměř rozčarovaně. „Jedním z dědictví lagrangiánské obnovy je přísný zákaz dědičné moci. Poučili se z minulosti generálních tajemníků. Jakmile člověk dosáhne postavení, jež s sebou nese velkou zodpovědnost, musí zaplatit jistou, ehm, tělesnou cenu.“

„Někteří podvádějí,“ dodal Vrtík, „na což je ovšem pohlíženo s nevolí. Většina však nemá děti.“

„Potřebuji mladého muže, obdařeného soucitem, silou, chytrostí a tvrdostí. Neměl by být potomkem žádného z Vládnoucích rodů z vyšších sfér, aby jej nesvazovala naše politika a naše svazky. Pán Deimos nabídl svého mladšího synovce, leč konečná cena by byla příliš vysoká.“

„Mým domovem je strom v džunglích Texasu, kde také toužím založit rodinu. Nemám sebemenší potřebu plést se do záležitostí Pánů z Vyšších sfér.“

Liasis zakroužil pohárem vína. „Dáte si? Z nejlepších skandinávských vinic. Orbitální víno holt není to pravé.“

„Elroyi,“ promluvil Vrtík vážným tónem. „Budu upřímný. Byl jsem poslán, abych putoval mezi národy Země a nalezl a vyzkoušel vhodného následníka, jenž by nepocházel z kruhů vládnoucích vrstev. Hledal jsem mladého muže, jehož by k Zahradám vlahé noci nepřivedla žádná nepřípadná ctižádost. Tys jediný kandidát, kterého jsem objevil – schopný, přemýšlivý, mravný a silný. Na základě mého doporučení a energie, s níž jsi pronikl až sem, si tě Pán Liasis vybral za svého dědice. Přeje si tě učit a vést, tak aby ses jednoho dne mohl stát vesmírným Pánem.“

Elroy zavrtěl hlavou. „Vskutku podivný způsob, jak vybrat nástupce. Kdybyste mne požádal, abych sem přišel a byl zahradníkem, možná bych s radostí přijal.“ Položil pistoli na koberec, opatrně, aby nemířila na Pána Liasise ani jeho kancléře.

„Kdybyste mne sem přivedl a ukázal mi srpek modré Země a své zázračné Zahrady a nabídl mi vládu výměnou za dobrovolně slíbenou věrnost, možná bych s radostí přijal. Místo toho jsem na váš příkaz ubližoval, zraňoval a zabíjel a svou duši poskvrnil krví. Učinil jsem Zvíře obyčejným vlkem. Přede dveřmi vašeho sálu leží čtyři mrtví strážci a na cestě sem další lidé a Zvířata raněná a potlučená. Mé sliby jsou porušeny, několik životů je v troskách či ztraceno, a vše jen pro vaši malou hru.“ Elroy shodil vestu na koberec.

Pán Liasis odpověděl mírným tónem. „Ne. Ne pro hru. Pro vládu nad královstvími Země a vyššími sférami. Byla to nízká cena za důkaz tvé způsobilosti. Zkoušíme jen ty, kdo k nám nepatří, neboť jedině tak nacházíme novou krev.“

Elroy se začal svlékat ze stříbřitého skafandru. „Pane, když jsem vstoupil do služeb kancléře Vrtíka, prodal jsem svou svobodu a snížil se k činům, kterých lituji. Kdybych jednal po svém, nezabil bych člověka ani pro jablko. Proč bych pak zabíjel pro něco tak pošetilého, jako je vláda nad královstvími Země? Nikdy jsem nechtěl víc než založit rodinu – to jediné, co byste mi odepřel, navzdory všemu slibovanému bohatství.“

Elroy odhodil skafandr a pak i hospodářovu vestu, Neronův nůž i žárlivě střeženou mzdu. Otočil se k odchodu, ale přede dveřmi se zastavil a ještě jednou se ohlédl na Liasise a Vrtíka.

„Svět, Elroyi,“ zašeptal Liasis a rozpřáhl ruce. „Mohu ti dát svět a tyto zahrady na obloze. Znáš snad velkorysejší dar?“

„Pane Liasisi, vláda je trestem, který se jen obtížně odpykává. Velkorysejším darem, který dám sám sobě, je rozhodnutí zůstat svobodný. Jak jsem do vašich služeb vstoupil, tak z nich odcházím.“

„Venku čeká mnoho vlků,“ ozval se Vrtík. Mopsův hlas byl plný naděje a smutku zároveň.

„Já vím.“ Elroy naposledy vzhlédl k Zahradám Heliganu, vdechl poklidnou vůni zeleně, pak otevřel dveře a vyšel ven svobodný a beze strachu.

přeložil Aleš Drobek

Doslov Jaye Lakea:

Povídka „V Zahradách vlahé noci“ vznikla díky mé touze prozkoumat hlubiny motivu prastaré umírající Země stejně, jako tomu bylo u mé debutové povídky „Zdvořilost hostů“. Začalo to představou psa a jeho chlapce, dost možná jednoho z nejstarších motivů science fiction či vypravěčství vůbec. Povídka uspěla v soutěži Spisovatelé budoucnosti L. Rona Hubbarda v roce 2003, poté byla nominována na cenu Hugo. Je to také pravděpodobně moje vůbec nejčtenější práce a sehrála důležitou roli ve vývoji mé kariéry, jenž se od doby jejího vydání naštěstí nezastavil.

Mám ji rád z mnoha důvodů. Umožnila mi prozkoumat mnohem širší prostředí, než je tomu u kratších prací obvyklé – délka a téma to společně umožnily. Navíc mi dovolila probádat jistou kvalitu jazyka jako takového, hrát si se slovy a jejich významy, to když jsem s jejich pomocí tkal vizi vzdálené budoucnosti. Budoucnosti, která přese všechno leží na základech minulosti. Science fiction je obracená archeologie a povídka „V Zahradách vlahé noci“ je obzvláště příjemnou výpravou do této země metafor.

Od doby, kdy vyšla poprvé a byla přijata s nadšením, jsem prodal mnoho, mnoho jiných povídek do zemí po celém anglicky mluvícím světě. Napsal jsem kolem 200 kratších prací, vyšly již v několika souborech, mnoha antologiích, časopisech i za pomoci elektronických médií. Už jsem také prodal pět románů, ten první vyšel v roce 2005, druhý nedávno, třetí se chystá na příští rok a další dva na rok poté. Moje kariéra editora rovněž vzkvétá, a to včetně několika nominací na World Fantasy Award za spolupráci s Deborah Laynovou při sestavování série antologií „Polyphony“.

Pokud jde o Českou republiku, tak musím se smutkem přiznat, že jsem neměl nikdy to potěšení ji navštívit. Byl jsem párkrát docela blízko, ve Vídni a v Budapešti, a chvilku jsem dokonce žil v Bulharsku, takže mám matnou představu o životě ve střední a východní Evropě. Moji vlastní předkové přišli do Spojených států z Anglie, a tak jsem potomkem dlouhé rodové linie strážců Toweru. Mnoho let jsem žil v Texasu, kde je silný odkaz českých přistěhovalců. Myslím si, že z texaského města West je to do Prahy možná mnohem dál než z míst v mé povídce.

Čtenářům, kteří by se třeba chtěli dozvědět něco víc o mé práci nebo o mých názorech na povolání spisovatele a na psaní jako řemeslo, doporučím svůj blog na adrese jaylake.livejournal.com. Je v angličtině, obávám se, že česky neumím ani slovo, ale píšu tam o svých projektech, o tom, co jsem se dosud naučil, co to znamená být spisovatelem, profesně, osobně i prakticky. Nicméně opravdu doufám, že vám povídka „V Zahradách vlahé noci“ přinesla stejnou radost a potěšení, jako tomu zdá se bylo u čtenářů před vámi, ve Spojených státech i všude jinde po světě.

Jay Lake (1964 – )

Američan, celým jménem Joseph Edward Lake Jr., narozen 6. 6. 1964 v tajwanském Taipeji, vyrůstal na Tajwanu a v Nigérii jako syn diplomata, humanitní studia na Texaské univerzitě dokončil v roce 1986, do roku 2000 žil v tamním Austinu, poté se přestěhoval do oregonského Portlandu. Dnes pracuje jako marketingový manažer v telekomunikační společnosti, v minulosti se živil jako konzultant, programátor, prodejce, vlastnil také reklamní společnost. V roce 1998 adoptoval dceru, po deseti letech manželství žije rodina od roku 2003 odděleně, i když Lake bydlí ve stejném domě, takže je dceři neustále nablízku. Rád cestuje a leze po horách na tichomořském severozápadě. Psaní se věnuje od roku 2000, kdy se přidal k autorské skupině Wordos s předsevzetím napsat jednu povídku týdně, dodnes je s více než stem publikovaných kratších prací jedním z nejplodnějších žánrových spisovatelů. Debutoval povídkou The Courtesy of Guests (Bones of the World, ed. Bruce Holland Rogers 2001). Jeho nejúspěšnější kratší prací stále zůstává noveleta Into the Gardens of Sweet Night (L. Ron Hubbard Presents Writers of the Future Volume XIX, ed. Algis Budrys 2003-nom. Hugo, č. V Zahradách vlahé noci-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). O rok později si především díky ní odnesl Cenu Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru. Povídky dosud vydal v souborech Greetings From Lake Wu (2003), Green Grow the Rushes-Oh (2004), Dogs in the Moonlight (2004), American Sorrows (2004) a The River Knows Its Own (2007). Poměrně slušné úspěchy sbírá rovněž jako spolueditor malonákladových antologií, ať už jde o řadu Polyphony (2002-2006, 6 svazků), sestavovanou ve spolupráci s Deborah Layneovou, či o antologie All-Star Zeppelin Adventure Stories (2004, sp. David Moles), Exquisite Corpuscle (2005, sp. Frank Wu) a Spicy Slipstream Stories (2006, sp. Nick Mamatas). Samostatně sestavil antologii experimentální fikce TEL: Stories (2005). Zvláště řadě Polyphony je již od počátku věnována značná pozornost, pravidelně je nominována na cenu World Fantasy Award. Nedávno vydal svůj první román Rocket Science (2005), svéráznou poctu klasické science fiction, dějem nabitý příběh, v němž zdravotně postižený dělník pomáhá mladému válečnému hrdinovi s experimentálním leteckým vynálezem, jenž si nelegálně odvezl z nacisty poničené Evropy. Stejně jako povídková tvorba má i tento krátký román svá slabá i silná místa, Lake dokáže napsat svižný barvitý příběh, bohužel někdy je těch barev až příliš a příběh ztrácí pevný rámec, přesto jde o pozoruhodný románový debut. Následovala dekadentní městská fantasy Trial of Flowers: A Novel of City Imperishable (2006, přip. Laser-books), kritikou vřele přijatá a navazující na snahy o proměnu žánru, které lze vypozorovat v dílech Chiny Miévilla, Jeffa VanderMeera či K. J. Bishopové. Recenzenti Lakea chválí za to, že se vyhnul hrozícímu nebezpečí předčasného vyčerpání New Weirdu. Naopak se díky výbušné směsi mnoha vzájemně se proplétajících motivů s úspěchem pokusil nalít do žil tohoto diskutovaného hnutí novou krev. Trojice hlavních hrdinů musí zabránit zničení všeho, co v životě znají, kypícímu městu hrozí zkáza, rozkládá se zevnitř, zatímco za branami číhají armády nepřítele. Politické intriky, zmizelí bohové, pozůstatky kdysi mocné říše, protichůdné požadavky bezpočtu zájmových skupin, to vše dává vyniknout živoucí fresce města, které na pozadí bohatého, proměnlivého a překvapivého příběhu žije a dýchá. Román volně navazuje na povídku The Soul Bottles (Leviathan 4, ed. Forrest Aguirre 2004) a již dnes připravované pokračování ponese název Madness of Flowers (dosud nepublikováno). Román Mainspring (2007) popisuje mechanickou Zemi obíhající Slunce po kovové dráze. Hnací pohon planety selhává a hodinářský učedník z viktoriánské éry tohoto alternativního vesmíru musí najít způsob, jak dát věci zase do pořádku. I zde kvalita a atraktivita románu přesvědčila vydavatele k uzavření smlouvy na pokračování ještě před vydáním prvního svazku série, pokračování ponese název Stemwinder (dosud nepublikováno) a vyjde v průběhu roku 2008. Jay Lake je neskutečně plodný autor s bohatou fantazií, zdánlivě bezbřehým přísunem bizarně atraktivních nápadů, citem pro dobrodružství a akci, prostě spisovatel, jenž je skvělým kompromisem mezi originalitou a čtivostí. Věřím, že ho čeká skvělá budoucnost, a to i v českém překladu.

Sarah Monetteová

TŘI DOPISY

OD KRÁLOVNY ELFIE

„Tři dopisy od královny Elfie“ vnáší do říše pohádek dospělé téma lásky a dělají to s přirozeností, která nám svět fantazie přibližuje téměř na dosah. Jde také o střet mužského a ženského nahlížení na svět, to vše je v tomto drobném příběhu obsaženo a Sarah Monetteová tak dokazuje, že je autorkou schopnou do žánru přispět novým a svěžím přístupem, jenž je vždy tolik vítaným a pohříchu nedostatkovým artiklem.

Nebyla to žádná náhoda, že Phillip Osbourne našel ty dopisy.

Od narození syna si o Violet dělal starosti. Někdy večer, když seděli vedle sebe, vzhlédl a zjistil, že se dívá do prázdna a ruce jí nehybně spočívají na vyšívání. Když se jí zeptal, nač myslí, obvykle se jen usmála a řekla: „Na nic.“ Byl to pořád ten její překrásný úsměv, který ho na ní kdysi upoutal, ale stejně věděl, že lže. Tam, kde kdysi jejich konverzace při večeřích jiskřila a třpytila se jako křišťálový lustr, vládlo dnes mlčení; kulhavé, nejisté odmlky. Když se rozhlédl, zjistil, že Violet sleduje odlesky světel v oknech a na tváři má výraz, který ho děsil, protože ho neznal.

Ve vrcholném rozkvětu své lásky k ní kdysi věřil, že zná každou její náladu, každou myšlenku, ale teď mu připadalo, že ji ztrácí, a ten pocit, že se mu pozvolna vzdaluje, unášena proudem, který on nevnímá, v něm budil hněv, jenž se rodil ze strachu.

První dopis:

Nejdražší Fialko,

byla jsem poslušná tvého zákazu. Už uplynul rok a den. Nepromluvila jsem s tebou, nepřiblížila jsem se k tobě, nedotkla jsem se tvých snů. Stále chovám naději, že změníš názor. Má zahrada bez tebe není, co bývala. Mé růže stále kvetou, neboť je nenechám uvadnout, ale smuteční vrby zadusily třešně, chryzantémy a hledíky se z nešťastné lásky mění v laskavce, sasanky a hortenzie kvetou tou nejtmavší indigově modrou. Chybíš nám, má jediná Fialko. Vrať se ke mně.

Toho odpoledne na konci května seděla Violet Strachanová na svém oblíbeném místě pod dubem, zády se opírala o polštářek, ukradený z matčina budoáru, aby ji netlačily kořeny stromů. Psala básně, což matka neschvalovala. Paní Strachanová si naštěstí ošklivila všechno, co se blížilo přírodě víc než dobře udržovaný skleník, a do zahrady nechodila. Její dcery Violet a Marian trávily většinu času v hájku u potoka.

Violet si nebyla jistá, co ji přimělo vzhlédnout – zvuk, nějaký pohyb, možná jen slabá vůně zimolezu. Cosi upoutalo její pozornost, zvedla hlavu a spatřila ženu, která stála bosa v potoce. Okamžitě instinktivně poznala, že ta žena není smrtelnice. Její oči měly tmavou, průzračnou modrozelenou barvu turmalínu; vlasy, přidržované důmyslně vypracovanými ozdobnými větvičkami se zlatými lístky, jí v hedvábném kadeřavém proudu spadaly až k bokům. Jejich barvu lidské oko nedokázalo zachytit – všechny barvy noci, pomyslela si Violet a netušila, odkud se ten nápad vzal. Ani tehdy ani později by Violet nedokázala popsat nelidskou krásu její tváře.

Vůbec nepostřehla, kdy jí vypadl z ruky sešit. Uvědomovala si, že na cizinku nevychovaně civí; nemohla si pomoci. Žena si ji chvilku se zmámeným výrazem prohlížela, pak opatrně přebrodila potok. „Naše zahrady spolu sousedí. To je vážně milé.“

„Prosím?“

Žena vystoupila na břeh, volné stříbrošedé šaty na ní vzápětí uschly a jejich lem se zavlnil ve vánku. Věnovala Violet zářivý úsměv, jenž bral dech, a pravila: „Jsme sousedky. Jak se jmenuješ?“

Violet znala od dětství všechny rodiny v sousedství rodinných pozemků a tahle žena určitě k žádné z nich nepatřila. Přesto slyšela samu sebe, jak odpovídá: „Violet. Violet Strachanová.“

„Violet,“ opakovala žena, jako by ty slabiky vychutnávala. „Krásné jméno. A také krásná květina.“ Turmalínové oči hleděly současně vážně i potměšile a Violet zčervenala.

„Co…“ Zajíkla se a pak nezdvořile pokračovala: „A jak mám říkat vám?“

Žena se zasmála a při zvuku toho smíchu Violet pocítila, že ještě nikdy předtím neslyšela smích, pouze jeho chabou napodobeninu od lidí, kteří se o něm dočetli v knihách. „Mám mnoho jmen,“ řekla. „Mab, Titanie… Můžeš si některé vybrat, nebo si vymyslet jiné.“

Její slova jen potvrzovala to, co Violet už prozradily vlastní instinkty, ale i tak ji zaplavilo ohromení. Zatímco na ni Violet užasle zírala, královna elfů přistoupila blíž a zeptala se: „Smím si přisednout?“

„Ano, jistě,“ přisvědčila Violet a chvatně si shrnovala sukně, aby nepřekážely. „Prosím, posaďte se.“

„Už jsem váš svět nenavštívila celá desetiletí.“ Královna se klidně, ladným pohybem posadila. „Nemohu si zvyknout na šaty.“

„Ach.“ Violet bezmyšlenkovitě odstrčila tu hromadu látky. „Ale teď jste tu.“

Královna se zasmála. „Vždyť ti to povídám; jsme sousedky.“ Vztáhla dlouhou bílou ruku, dotkla se Violetiny a v okamžení ji uklidnila. „Už sis vybrala, jak mi budeš říkat, Violet?“

„To nedokážu.“ Violet upřela zrak na jejich ruce, spojené na tmavomodré sukni. „Nenapadá mě žádné jméno, které by se k vám hodilo.“

„Hezky mi lichotíš,“ pravila královna. Znělo to potěšeně a Violet si připadala ještě zmatenější, protože to vůbec nemínila jako lichotku, prostě jen říkala pravdu. „Prozradila bych ti své pravé jméno, ale stejně bys ho neslyšela. ‚Mab‘ je nejjednodušší ze všech, které mi smrtelníci dali, a mně připadá dosti důstojné. Mohla bys mi říkat Mab?“

„Ne,“ prohlásila Violet, i když přitom musela čelit vlastním rozpakům – a podivné závrati, jako by se jí krev proměnila v zářivé šampaňské. „Výstižnější mi připadá Nyx.“ Protože královnina krása byla skutečně krásou noci.

Královna se odmlčela. Violet vzhlédla a spatřila zblízka její nádherné oči, upřené na ni, dokonalé obočí zdvižené. Všimla si, že královna má štěrbinovité zorničky jako kočka. „Mluvíš pravdivěji, než si uvědomuješ, rozkošná květinko. Výborně. Bude mi potěšením nechat se tebou oslovovat Nyx.“ A usmála se.

Violet se z toho úsměvu na okamžik zastavilo srdce, a pak se rozběhlo s koktavým bušením. Sotva dýchala a svět najednou nebyl dost prostorný, aby se do něj vešly královniny oči.

Královna zvedla ruku ze sukně a dotkla se Violetina vyčesaného drdolu. „Máš krásné vlasy, Fialko. Ale tyhle jehlice a sponky s krutými čelistmi! Proč je nenecháš volné?“

„To nejde,“ odvětila Violet bez přemýšlení – byla tak omámená, že si vlastní slova uvědomovala, až když je uslyšela. „Matka by z toho dostala záchvat.“

„Matka se o tom nemusí dozvědět,“ a královniny prsty se jemně jako můry snesly do dívčiných vlasů. „Věř mi, že jsem dost obratná, abych tyhle ošklivé zubaté draky dala zpátky, až bude třeba.“ Potom se naklonila blíž, takže Violet obklopila vůně zimolezu, a zašeptala: „Troufneš si?“

Později Violet uvažovala, jak dlouho ji královna sledovala – týdny? měsíce? – než se jí ukázala. Rozhodně to nemohla být žádná náhoda, že tak přesně nalezla štěrbinku ve Violetině zbroji, tu větičku, kterou ona a Marian používaly od dětství, když chtěly jedna druhé dodat odvahy a síly, aby se tak méně podobaly dcerám, jaké matka chtěla. Když si Violet uvědomila, co její ruce provádějí, vytahovaly už druhou jehlici. A potom už nebylo cesty zpátky. Jehlice a sponky spočívaly v prohlubni mezi kořeny dubu a královna jí jemně pročesávala vlasy prsty.

„Překrásné vlasy,“ řekla a odsedla si. „Mají barvu soumraku, má květinko. Přímo cítím, jak se ve tvých kadeřích sbírá šero.“

Violet měla naposled ve dne rozpuštěné vlasy jako malá holčička. Byl to zvláštní, zneklidňující pocit, ale šampaňské v její krvi teď mělo dvakrát tolik bublinek. Cítila, jak si vítr pohrává s teplou tíhou vlasů, a činilo jí potíže nerozesmát se nahlas.

„Tak,“ pravila královna, „teď teprve tě vidím doopravdy. Povídej mi o sobě.“

Bylo to jemné vybídnutí, ale od královny Elfie i pouhé vybídnutí působilo jako rozkaz. Violet zjistila, že královně vykládá celou historii svého života: o tichém otci, zcela zaujatém vědou, o matčině tíživé nespokojenosti, o sestře Marian, přítelkyni Edith, o nezralých chlapcích, kteří je navštěvují, o své touze psát poezii, mít vlastní salon a nikdy se neprovdat, leda snad z lásky. A královna jí naslouchala s koleny přitaženými k bradě, s očima uchváceně upřenýma na její tvář, jen čas od času položila nějakou otázku. Violet si nevzpomínala, že by jí někdy někdo tak pozorně, lačně naslouchal.

Královna se pohnula, až když Violet skončila a znovu pod tím pohledem zářivých, nelidských očí upadla do rozpaků. Narovnala se vsedě a jemně uvolnila pramen Violetiných vlasů, které se zachytily o dubovou kůru. Stále držíc kadeř mezi prsty, zeptala se: „A ty nemáš žádného milence, Fialko? To mi připadá smutné.“

„Všichni mladíci, které znám, jsou nudní.“

„A milenec by nikdy neměl být nudný,“ přitakala královna. Navíjela si vlasy na prsty, ale opatrně, aby ji netahala. „Co tvá přítelkyně Edith?“

„Edith? Ale Edith je přece“ Dívka, chystala se dokončit, ale vždyť to už královna věděla. Mimoděk na ni pohlédla; královna ji sledovala s rozšířenými zorničkami, jako kočka, připravená ke skoku. „To bychom nemohly,“ zašeptala tichounce.

„Není to tak těžké,“ pravila královna a pustila kadeř. Polaskala Violetinu tvář. „Jsi stvořena, abys byla milována, Fialko.“ Odmlčela se. Violet cítila hrozný, nestoudný žár kdesi hluboko v nitru a věděla, že má zardělý obličej. Královna zvedla obočí. „Nudím tě snad?“

„Ne,“ odvětila Violet bez dechu. „Nenudíte mě.“ Královna se usmála a sklonila se, aby ji políbila.

Phillip čekal na den, kdy bude Violet určitě mimo dům. Od Jonathanova narození málokdy chodila odpoledne po návštěvách, ale věděl, že určitě neodmítne Edith Fairfieldovou, přítelkyni z dětství, která od narození vlastního dítěte stonala. Ve dvě hodiny se svému úředníkovi nějak vymluvil, aby vysvětlil svůj předčasný odchod, a odešel domů.

Nebyl zvyklý pobývat v domě přes den; zneklidňovalo ho ticho, jež tu vládlo. Služebná na něj upřela široce rozevřené, ustrašené oči překvapené laně, když vešel do předsíně. Koberec na schodech jako by pohlcoval zvuk jeho kroků. Kráčel po tom schodišti nahoru už tisíckrát, ale nikdy si nevšiml, jak je široké a vysoké, jak naleštěné dubové obložení hřeje, jak hedvábně působí na dotek zábradlí pod rukou.

Zastavil se na odpočívadle. V okně stála váza s růžemi; velké, smetanově nazlátlé mnoholisté hlavičky, jež jako by nasávaly sluneční světlo a ztrojnásobené ho pak vydávaly. Jejich vůně vyvolávala napůl zasuté vzpomínky na sladká léta dětství; dlouho před nimi stál a hleděl na ně, než se obrátil a zamířil chodbou k Violetině ložnici.

Její ložnice vypadala jinak, než si ji pamatoval. Zastavil se ve dveřích a pokoušel se přijít na to, co se tu změnilo, a nemohl to objevit. Pokoj právě tak jako sama Violet působil vzdáleně. Venku byl jasný den – pomyslel na růže, podobné pochodním – ale Violetin pokoj jako by byl plný soumraku a chladného smutku stmívání.

Na okamžik si připadal jako muž na břehu temné, mocné řeky a napadlo ho, že by se mohl otočit a odejít, nerušit ten proud, jenž tiše a rychle plyne Violetiným pokojem. Na ten krátký okamžik pochopil, nejasně a beze slov, že břeh, na kterém stojí, se nazývá klid.

Nebylo však správné, že před ním Violet měla tajemství, před tím, kdo ji miloval. Zhluboka se nadechl a bez dalšího rozmýšlení vstoupil do pokoje a zahájil své pátrání.

Později si Violet uvědomila, že ji královna toho prvního odpoledne u potoka ve skutečnosti očarovala. Ale tou dobou už královně Elfie rozuměla tak dobře, jak jen to smrtelník dokáže, a nezlobila se. Královna udělala, co uznala za vhodné, a očarování Violet nenutilo jednat v rozporu s tím, kým byla. Pouze ji na nějakou dobu zbavilo zábran, opatrnosti, pocitů viny… Takže jí dotek královniných úst na obnažených ňadrech a chladných prstů mezi stehny přinášel pouze vášeň a rozkoš.

Až za soumraku, když chvátala zpátky k domu a doufala, že má všechny knoflíčky zapnuté správně a nemá ve vlasech listy, žasla nad tím, co ji posedlo, a představovala si, co by řekla matka, kdyby se dozvěděla jen desetinu toho, co ji toho odpoledne královna naučila. Tvář měla provinile zardělou, ještě když usedala k večeři. Naštěstí matka barvu její pleti přičítala pobytu na slunci, tudíž se Violet dostalo jen obvyklých poznámek o tom, jak má vypadat pleť dámy. Sklopila hlavu před matčiným hněvem, aniž by ho vůbec vnímala, hlavu měla ještě plnou hrdelního předení královnina smíchu.

Tím mohlo vše skončit – to setkání mělo zůstat pouhým chvilkovým poblouzněním, z něhož by Violet procitla zahanbená a pokorná – ale žár, který v ní královna probudila, nechtěl být uhašen. Přistihla se při představách, jaké by bylo líbání s Edith nebo s Marianinou krásnou přítelkyní Dorotheou, nebo dokonce se služebnou Ann. V noci snila o hrdinkách svých oblíbených knih a někdy se jí ruce vplížily do tajných míst, která jí královna ukázala. Dva týdny po jejich prvním setkání se Violet vrátila do hájku. Královna Elfie tam čekala s náručí růží.

Phillip nakonec objevil dopisy ukryté na zadní straně fotografie Violet a její sestry Marian, která nyní žila s manželem v Indii. Nikdy ten portrét neměl rád, vždycky si přál, aby se ho Violet zbavila, ale byl to jediný obrázek Marian, který měla. Nelíbila se mu temná upřímnost, s níž na něj sestry hleděly z rámu. Jejich pohledy mu připadaly nepříjemné – a Violet se tam vůbec nepodobala sama sobě. Ta dívčí tvář, vzdálená, křehká a zádumčivá, neměla nic společného se ženou, s níž se oženil.

Vzal obrázek, obrátil ho, zuřivě vyškubl zadní stranu z rámu. Dopisy se s třepotem vyhrnuly ven jako bezradné můry a snesly se na podlahu. Lhostejně odhodil fotografii a třesoucíma se rukama posbíral dopisy.

Byly tři; poznal to podle inkoustu, který postupně tmavl od strašlivé karmínové barvy krve přes sytou granátovou po rudou tak temnou, až byla téměř černá. Rukopis byl hranatý a plynulý, elegantní a přitom úhledný, jako by ho vytiskl. Papír působil průsvitným dojmem, jako by ho sytá barva inkoustu protáhla do tenka.

Nejprve se zvráceným potěšením hledal podpis. Na žádném z listů ho však nenašel, jen vystupující pečeť, otisk lipového listu. Nic mu to neříkalo.

Poskládal dopisy podle pořadí, od nejtmavšího a nejstaršího po nejsvětlejší a nejnovější, a začal číst.

Druhý dopis:

Violet, má písni,

sním o tvých ňadrech, drobných a sladkých. Sním o tvých stehnech, o tvé šíji, o tvých křehkých rukách. Sním o pokladu mezi tvými stehny, o jeho hedvábné měkkosti pod mými prsty a jeho teple. Sním o tvých polibcích, má Violet, o chuti tvých úst, o tvém drsném jazyce. Můj nejupřímnější plameni, má smrtelná královno, sním o doteku tvých rtů na mé kůži, o tvých prstech v mých vlasech. Sním o tvém smíchu, o tvém úsměvu, o tvém sametově hebkém hlasu.

Kdysi ses mě zeptala, jestli na tebe zapomenu. Viděla jsem ti na očích, co si myslíš: že opravdu zapomenu, že pro mě znamenáš jen chvilkové rozptýlení, hračku, která mě záhy znudí. Nedokázala jsem ti říct, že tomu tak není, ale říkám ti to nyní. Nezapomněla jsem na tebe. Nikdy na tebe nezapomenu. Znamenáš pro mě víc, než si umíš představit. Vrať se ke mně.

Když Phillip dočetl, zmačkal listy třesoucíma se rukama a odhodil je, jako by byly jedovaté. Mozek měl v jednom plameni. Když se bezmyšlenkovitě sehnul, aby sebral z podlahy portrét, objevil vzadu v rámu zaklíněný další předmět, důmyslně zapletený pramen vlasů, pevný a jemný jako hedvábí; jeho barva se na světle měnila, přecházela z inkoustově černé přes popelavou až do barvy mlhy. To muselo být to znamení, o němž hovořil poslední dopis.

Stál a držel ho v ruce, upíral na něj zrak v tiché zuřivosti; vtom zaslechl dole v hale šustění Violetiných šatů. Když vešla, ve tváři údiv, s jeho jménem na rtech, vykřikl na ni: „Kdo to je?“

Přenesla pohled z něj na zmuchlané listy, na obrázek a kadeř v jeho ruce. Z obličeje se jí ztratil jakýkoli výraz, jako když jezero náhle zamrzne. „Nikdo,“ odpověděla.

„Kdo ti napsal ty dopisy, Violet?“ zeptal se, pokoušeje se o klidný, vyrovnaný tón. „Říkalas mi, žes přede mnou neměla žádné nápadníky.“

„Neměla,“ řekla. „Nelhala jsem ti, Phillipe.“

„Tak co má tohle znamenat?“ ukázal na dopisy.

Pohlédla na něj očima právě tak temnýma a přímýma, jako měla ta Violet na fotografii, jež nyní ležela na podlaze. „Ty jsou moje.“ Otřáslo jím to, až o krok ustoupil. Náhle mu připadalo, že stojí tváří v tvář cizince, že tato žena před ním, jejíž rudozlaté vlasy září ve slunečním světle padajícím okny, není jeho manželka, Violet Strachanová Osbournová, ale nějaká téměř dokonalá napodobenina, jako vosková figurína od madam Tussaud, která nečekaně oživla. „Ale Violet,“ pravil chabě, až mu to bylo samotnému protivné, „jsem tvůj manžel.“

„Ano,“ přisvědčila. „Já vím.“

„Tak proč mi neřekneš pravdu?“

„Nebude to k ničemu.“ Odvrátila se, ne v rozpacích nebo zahanbeně, ale pouze jako by ji unavovalo myslet na něj. „Pokud mě teď necháš být, za hodinu sejdu dolů a všechno bude jako dřív, jako by se tohle nikdy nestalo. Můžeme na to zapomenout.“

Nechtěl se bavit s touto Violet, tak chladnou, trpělivou a lhostejnou. Chtělo se mu přijmout její nabídku. Jenže… „Nemůžu zapomenout. Kdo je ten muž, Violet?“

Vstoupila do pokoje, zvedla dopisy a pečlivě je uhladila. Prošla kolem něj, zvedla fotografii a vrátila dopisy dozadu do rámu. Otočila se k němu a vztáhla ruku, v očích vyrovnaný a neproniknutelný výraz. Poslušně jí podal pramen vlasů. Přidala ho k dopisům, zasunula zadní kryt a postavila obrázek na obvyklé místo. Až pak promluvila. „Ráda bych, abys to ještě zvážil.“

„Nemůžu,“ řekl, teď už s větší jistotou. „Odpustím ti, ale musím to vědět.“

Na okamžik se zahleděla do dálky, jako by myslela na něco jiného. „Myslím, že jsem tě neprosila o odpuštění, Phillipe.“

„Violet!“

Pohlédla na něj znovu, oči jako z kamene. „Pokud trváš na tom, že to musíš vědět, pak ti to povím. Ale ne proto, že bys na to měl právo, nebo proto, že bych stála o tvé ‚odpuštění‘. Udělám to proto, že bych jinak neměla klid.“

„Violet…“

„Oženil ses se mnou dva měsíce potom, co jsme se seznámili. Byla jsem ráda, a ještě raději, když jsem tak rychle otěhotněla. Domnívala jsem se, že by tak o mě mohla ztratit zájem.“

„Ona?“

Pohled, který mu věnovala, byl téměř soucitný. „Má milenka, Phillipe. Královna Elfie.“

Strachem i vztekem bez sebe vybuchl: „Dobrý Bože, Violet, čekáš snad, že budu věřit takovým nesmyslům?“

„Ne,“ řekla a záblesk jejích tmavých očí jím projel jako kosa. „Nezajímá mé, čemu věříš. Buďto neuslyšíš nic, nebo pravdu. Nebudu ti lhát.“

„Myslel jsem, že mě miluješ,“ hlesl selhávajícím šepotem.

„Chtěla jsem. A mám tě velmi ráda. Ale ona měla pravdu. Nemůžu na ni zapomenout, i když Bůh ví, že jsem se snažila.“

Najednou poznal s děsivou jistotou, že mu nelže. Ty dopisy na tom zvláštním papíře, psané ještě zvláštnějším inkoustem, ten měňavý pramen vlasů, ty nádherné růže – tohle všechno ho nutilo čelit představě, že Violet měla před ním tajemství, že v nitru chovala cosi, na co by nikdy ani nepomyslel.

„Našla mě,“ pokračovala Violet a on matně chápal, že už nemluví k němu, „když mi bylo osmnáct. Měli jsme dole na zahradě takový hájek, kterým protékal potůček. S Marian jsme tam chodily číst romány a psát básně a dělat další věci, které matka neschvalovala. Někdy jsme si povídaly o tom, co chceme dělat, až budeme dospělé. Nikdy se nevdáme, slibovaly jsme si navzájem úplně vážně. Toužila jsem stát se básnířkou. Marian se chtěla stát cestovatelkou a najít pramen Amazonky. Ale toho dne jsem byla sama.“

Další věc, kterou o ní nevěděl. Netušil, že vůbec psala básně, a už vůbec ne, že snila o psaní veršů místo o manželství. Další zlomek její bytosti, který neměl pevně v rukou, přestože se domníval, že ji drží celou.

Přesunula se k vysokému zrcadlu, masivní rodinné cennosti v mahagonovém rámu. Přejížděla prsty po vyřezávaných lístcích a květech; její odraz ve skleněném povrchu se podobal odrazu v temné vodě.

„Nevzpomínám si, co jsem dělala. Pamatuji si jen, jak jsem vzhlédla a spatřila ji. Stála v potůčku. Poznala jsem, co je zač.“

Oči jejího odrazu se setkaly s jeho. Viděl, jak si uvědomila, kde je a s kým mluví; tvář se jí opět uzavřela, jako když se zabouchnou dveře.

„Svedla mě,“ pravila Violet a obrátila se k němu. „Staly jsme se milenkami. V noci jsem se často vyplížila z domu a překročila potok, hranici její říše. Jeden týden, když rodiče s Marian odjeli k její kmotře, jsem služebnictvu namluvila, že budu bydlet u Edith, a zatím jsem strávila celou dobu s… s ní. Prosila mě, abych se nevracela zpátky, ale já nemohla zůstat. Rozumíš, Phillipe? Nemohla jsem zůstat.“ Nejspíš z jeho výrazu vyčetla, že nerozumí, a oživení se z ní znovu vytratilo. „Tu noc předtím, než jsem se za tebe vdala, jsem ji požádala, aby mě nechala být, aby mi dala rok a den, a já se pokusím stát tvou manželkou. Udělala to, přesně jak jsem si přála.“

„Ale potom začala psát dopisy,“ řekl, protože potřeboval dokázat Violet i sobě, že tu doopravdy je.

„Ano. Neodpovídala jsem na ně. Byla jsem ti věrná.“

Zvedl ruce dlaněmi napřed jakoby v obranném gestu, jako by mohl někam odstrčit hořkost jejího tónu. Nedokázal však z vlastního hlasu vymazat výčitku: „A dopisy sis nechala.“

„Ano,“ přisvědčila Violet hlasem tak nevýrazným, že nedokázal rozluštit jeho tón. „Dopisy jsem si nechala.“

Třetí dopis:

Violet, lásko mého srdce,

vím, co tvé mlčení znamená – už se nevrátíš, zvolila sis ten druhý život. Mohla bych tě k návratu přinutit, stejně jako jsem tě mohla přimět, abys zůstala. Doufám, že chápeš, jaký dar sám o sobě znamená má volba k ničemu tě nenutit. Je to jediný způsob, který mi zbývá, jak tě přesvědčit, že tě miluji. Nevím, čeho si na svém životě tak ceníš: svého manžela, slepého a necitelného jako kámen? Svého tuctově buclatého dítěte, které určitě vyroste do podoby svého otce? Matky, jejíž lásku nemůžeš nikdy získat, otce, který si tě nikdy ani nevšiml? Své nemocné přítelkyně, která na tobě tak visí? Vzácných dopisů od sestry, kterou kromě manžela nic na světě nezajímá?

Víš o divech a radostech, které ti mohu nabídnout. Víš, že v mé říši budeš ctěna, zatímco tvůj svět si tě neváží. Violet, působí mi nesmírnou bolest pozorovat, jak s tebou zacházejí, jak málo tě tvé okolí vidí – natož aby postřehli tvou krásu – jak tě využívají a ničí. Vím, že nedáš na mé rady; cítím z tvého mlčení, že ses rozhodla. Jsi lepší, než si smrtelný svět zaslouží.

Dám ti tedy tři dary, protože mi nedovolíš dát ti víc. Tvou svobodu, i když ji změníš v otroctví; tento symbol – velmi bych si přála, abys ho nosila na srdci; mé růže, aby se i tvůj dům stal zahradou. A dávám ti stále svou naději, že se jednou vrátíš.

Ticho v ložnici ztěžklo jako železo, jako olovo. Phillip nemohl sebrat dost sil, aby ho rozbil. Nakonec to byla Violet, která srovnala ramena a s podivným, pokřiveným úsměvem řekla: „Nu, Phillipe?“

„Nemiluješ mě,“ prohlásil.

Úsměv se jí z tváře vytratil. „Ne. Je mi líto.“

„A co Jonathan? Co tvůj syn?“

Královnin bezohledný popis ‚tvé tuctově buclaté dítě‘ visel mezi nimi, i když o tom nemluvili. Nakonec Violet odpověděla: „Splním svou povinnost vůči němu.“

„Můj Bože, Violet, já přece nemluvím o povinnosti! Já se ptám, jestli ho miluješ!“

„Žádáš ode mě příliš.“ Barva jí vyprchala z obličeje; poprvé musel připustit, že ta vážná fotografie zachytila cosi, co skutečně bylo Violetinou součástí. Než se mohl s tím vědomím vyrovnat, udeřilo na něj další: že ji neznal, že ty podivuhodně jiskřivé rozhovory, díky nimž se zrodila jeho láska, mu neprozradily nic o jejích skutečných myšlenkách, nic o jejím srdci. Dvořil se jí jako nápadník; zbožňoval ji jako manžel. Ale až do této chvíle se jí nikdy nepřiblížil; skutečně pro něj byla, jak si už dnes jednou pomyslel, úplnou cizinkou.

Vylil na ni bolest z toho odhalení: „Tys mě využila. Využíváš mě i Jonathana.“ Potom s těžkým vzdechem: „Zneužíváš mou lásku!“

„Dala jsem ti za ni všechno, co jsem musela!“ vykřikla Violet. „Takhle to tedy končí, Phillipe? Nemám na vybranou, než dát buďto všechno jí, nebo tobě? Ať tak či tak, kde v tom zbývá také něco pro mě?“

„Violet…“

„Ne,“ pravila tak drsně, že ho okamžitě umlčela. „Připadám si jako Odysseus, chycený mezi Scyllou a Charybdou. Ani na jedné straně není bezpečný přístav.“

Odvrátil se, když spatřil trpkost a muka v její tváři. Stále ji miloval. Nejspíš jí nikdy nedokáže odpustit, co udělala, ale její zoufalství ho zasáhlo jako šípy. „To je mi líto,“ řekl nakonec. „Neuvědomil jsem si, že žádám tolik.“

„Nežádals o nic víc, než žádá každý manžel od své manželky.“ Pomalu klesla na židli u okna a složila hlavu do dlaní.

„Nechtěl jsem tě… drtit.“ Teď vynakládal veškeré úsilí jen na to, aby ho vůbec slyšela. „Netušil jsem, že jsi tak nešťastná.“

„Nejsem nešťastná,“ odpověděla, aniž by zvedla hlavu. „Vybrala jsem si mezi láskou a povinností a s tou volbou musím žít. Jenom… nečekala jsem, že budu moci volit znovu. Tím je to těžší.“

„Vrátíš se zpátky… k ní?“

„Ne. Nemůžu. Její láska by mě zničila, protože jsem pouhá smrtelnice, můra, a ona září jako slunce. Obětovala jsem její vášni svou poezii, zanechala jsem ji v její zahradě spolu se svým srdcem, a víc už jí obětovat nemůžu.“ Chvíli si myslel, že bude pokračovat, ale ona jen opakovala: „Nemůžu.“

„Tak tedy… zůstaneš se mnou?“

Zvedla hlavu a upřela na něj pohled; měla nehybnou tvář člověka, který se dívá na obraz zkázy a nepláče. „Mám snad na vybranou?“

„Ne, já chci říct… jen jsem chtěl říct, zůstaneš? Se mnou?“

„Víš, že tě nemiluji.“

„Ano, ale…“ Nevěděl, jak vyjádřit, že ji potřebuje a miluje, i když ona jeho ne, ale přinutil se ucouvnout a kulhavě pokračoval: „Jsi má žena. A matka mého syna.“

„Ano,“ přisvědčila monotónně. „Jsem.“

Vyslovil sotva slyšitelným šepotem: „Neodháněj mě, prosím.“

„Dobře,“ odpověděla. Violetin úsměv byl jen vybledlým odrazem své dřívější zářivé krásy. „Všechno, co zbývá, je tvé.“ Odvrátila se, ale ještě předtím spatřil, jak se jí v očích třpytí slzy.

Toužil ji utěšit, ale už nevěděl jak. Stál tam celý nesvůj ve slábnoucím odpoledním světle a díval se, jak pláče.

Na odpočívadle růže královny Elfie dál hlasitě jako trubky vykřikovaly svou slávu do nechápajícího domu.

přeložila Jana Rečková

Doslov Sarah Monetteové:

Inspirací ke „Třem dopisům od královny Elfie“ byl náhrdelník vytvořený Elise Matthesenovou (http://www.lioness.net). Už předtím jsem se zúčastnila projektu Výzva umělcům, který Elise pořádá, a na Wisconu 25 upoutaly můj zrak a následně i mou představivost „Tři dopisy“. Ten náhrdelník je jemný, chladný, samá běl, stříbro a jiskřivé sklo. Připomíná člověku, že elfové jsou nejenom krásní, ale i nebezpeční.

„Myslím, že ten příběh budu muset napsat,“ řekla jsem Elise. „Hm,“ začala opatrně, „řeknu ti, co vím. Ty dopisy jsou psány pro smrtelnou ženu.“

„Ano, jsou,“ odpověděla jsem.

A napsala jsem ten příběh.

„Tři dopisy“ byly mou první publikovanou povídkou. Mám radost, že jsou také první mou povídkou, která bude publikována v překladu.

Sarah Monetteová (?? – )

Američanka, narozena v Oak Ridge ve státě Tennessee, prý jde o tajné městečko s vazbou na projekt Manhattan, vystudovala anglický jazyk. Dnes žije ve Stoughtonu ve státě Wisconsin. Poprvé na sebe upozornila hned debutovou povídkou Three Letters from the Queen of Elfland (Lady Churchill’s Rosebud Wristlet 2002, č. Tři dopisy pro královnu Elfie-Trochu divné kusy 2/2006). Dodnes publikovala asi 30 kratších prací, shrnuty jsou do sbírky The Bone Key (2007). Pověst nadějné autorky potvrdila skvěle odstartovanou tetralogií Mélusine (2005), The Virtu (2006), The Mirador (2007) a Summerdown (2008), kde v prostředí barvitého magického velkoměsta popisuje dobrodružství nezvyklé dvojice – mocného mága Felixe Harrowgata a zloděje Lišky Mildmaye. Ačkoli se přímo nabízí srovnání s Fafhrdem a Šedým Myšilovem z pera Fritze Leibera, je tato moderně napsaná fantasy mnohem komplexnějším dílem a přitom příběh zdánlivě nesourodé dvojice hlavních postav nepostrádá lehkost a třeskutě dobrodružnou povahu. Sarah Monetteová je, musím se bohužel opakovat, skutečně svěžím hlasem dnešní fantasy, přitom víceméně ctí klasické pojetí žánru, jen k němu přistupuje s vlastním pohledem na věc, nesvázaná konvencemi a nudnými žánrovými pravidly.

Tim Pratt

MALÍ BOHOVÉ

„Malí bohové“ jsou křehký příběh o lásce, ztrátě a naději. Lépe než ho nějak zeširoka uvádět je neriskovat a nechat vás číst, cítím, že je to nejlepší řešení…

„Líbilo by se mi být malou bohyní skořice,“ prohlásí moje žena Emily, zavře oči a nakloní se nad koření. Jsem zvyklý, že Emily říká takové věci, tak si toho nevšímám, jen přikývnu, zvednu z regálu láhev s broskvovým nektarem, zatřepu s ním a pokrčím nos. Vím, že ten sajrajt uvnitř má mít čerstvou přírodní chuť, ale nemůžu si pomoct, pro mě je to pořád sajrajt. Emily tvrdí, že popírám pravdu přírodního původu. Emily má broskvový nektar ráda, a tak položím láhev do košíku.

„Malou bohyní skořice,“ opakuje Emily. „Nebo třtinového cukru.“ Zkříží ruce a její stříbrné a mosazné náramky o sebe zacinkají.

„A proč ne velkou bohyní skořice?“ Jdu uličkou s košíkem přes ruku.

„Malé věci mají malé bohy,“ odtuší Emily. „To je přece přirozené.“ Táhne se za mnou, prsty přejíždí po regálech, čas od času se zastaví, aby si při voněla k černým čajům či otevřela víčko sklenice s želé bonbony bez cukru. Emily pořád do něčeho dloube, k něčemu čichá a něco hladí – tvrdí, že takhle poznává svět.

„Říkáš, že velcí bohové jsou pro velké věci, ano? Jako například pro velryby?“

Emily si za mými zády povzdychne. „Velké věci jako… já nevím… jako láska.“

„A co takhle nenávist? Žárlivost?“

„Jasně. Ale těm bych být bohyní nechtěla, něco tak velkého není pro mě.“ Nadšeně zavýskne. „Áá! Kávová zrnka v čokoládě!“

„Netušil jsem, že je zrovna jejich sezóna,“ opáčím suše, ale ona mi nevěnuje pozornost a už vyráží pro mikrotenový sáček, který by naplnila kandovaným kofeinem. Bude vzhůru celou noc a nedá mi usnout. To by mohlo být hezké. Když má v sobě hodně kofeinu, někdy se mnou s potěšením promiluje celou noc; jindy bývá celá neklidná a nostalgicky vypráví o dobách, kdy ještě kouřila cigarety.

Emily tančí uličkou, dlouhá sukně se jí vlní, stříbrné zvonečky kolem jejího lemu cinkají. Sáčkem kávy v čokoládě třese jako rumba koulemi.

„Bohyně čokolády?“ nadhodím. „To by se ti líbilo?“

„Jasně. Ale byla bych ještě konkrétnější. Bohyně hořké čokolády. Bohyně mexické horké čokolády. Bohyně horkého fondánu na dřevěné lžíci.“

„To jsou hrozně malí bohové. Potřebovala bys jich spoustu, aby ti svět fungoval.“

„No jasně.“ Legračně pokradmu se rozhlédne po jinak liduprázdné uličce, pak mikrotenový sáček otevře, vytáhne zrnko v čokoládě a strčí si ho do úst. „Velcí bohové – bohové abstrakcí a ideálů – ti jsou jako generální ředitelé, funkcionáři, vrcholný management. Podívej, bohyně radosti může být slušně placená, ale jak by mohla fungovat bez boha horké sprchy, bohyně vášnivého sexu, avatára piškotového koláče? Mně by úplně stačila jedna z těch nižších pozic, s hezky přesně určenou odpovědností a srozumitelnou náplní práce.“

„Miluju tě,“ řeknu a najednou se ve mně vzedme nával něhy k mé Emily s prameny černých vlasů zakroucenými jako vývrtky, s očima přivřenýma v zamyšlení, se šaty, které si většinou vlastnoručně vyrobila a celé je posila sluníčky a měsíčky. K tomu mému trošilinku excentrickému andílkovi, který čte z hvězd a umí zařídit vykynutí těsta na chléb, vzkřísit zvadlé květiny, naladit mandolínu, krásně rozezpívat moje srdce se svým. K mé Emily, která věří v malé bohy dušeného tuňáka se zeleninou a barevného skla.

Vezme mě za ruku a stiskne ji. Jdeme k pokladně. Vpředu je nějak rušno, nevidím, co se tam děje – lidi se tam motají, někdo rychle a úsečně mluví. Nevěnuji tomu pozornost, jen se tlačím dopředu, Emily táhnu za sebou – její pozornost dokáže upoutat deset různých věcí za deset vteřin a já už se moc těším, až se dostaneme domů, až si s ní vlezu do vany s horkou vodou, až s ní budu mluvit o malých bozích líbání jejího bříška, oplachování jejích vlasů, dotýkání se její tváře.

Všimnu si ho, až když se dostanu k pokladně, je to vážně ještě kluk, ještě mu nemohlo být ani sedmnáct. Je maskovaný jako kovboj, ale jeho černá maska je jen umělohmotná a na tváři ji drží gumička, musel ji koupit někde ve výprodeji po Halloweenu za 99 centů. V ruce ovšem drží pistoli, trhá jí sem a tam, míří z jednoho člověka na druhého, odhání je od východů, hrozí pokladní, která tam stojí jako socha, jako by jí někdo vyškrabal či vycucal mozek. Emily toho kluka, toho mladistvého lupiče nevidí; dívá se na druhou stranu na regál s kiwi a maracujou, a ničeho si nevšímá, občas dokáže být nevšímavá. „Jéé,“ začne se rozplývat, vytrhne se mi z ruky a vyrazí k ovoci, po tečně k tomu mladistvému zloději, k tomu klukovi s pistolí.

„Emily, ne,“ varuju ji a ona se ke mně obrátí se zdviženým obočím a při tom vrazí do koše se zlevněnými lízátky a balíčky žvýkaček, bokem pořádně bouchne do vyloženého zboží a spustí malou lavinu sladkostí. Kluk s pistolí trhne rukou nahoru, vyleká ho můj hlas nebo rachot padajících sladkostí nebo už mu možná ujely nervy z toho, jak se pokladní ne a ne hnout, i když jí kurva jasně řek, aby strčila ty prachy do tašky. Nevím, jestli to kluk chtěl, nebo jestli to byla jen nešťastná náhoda, ale z pistole vyjde rána, zakouří se z ní (malý bůh olova, malý bůh rozpínajících se plynů) a Emily se kácí, padá, naráží do regálu s cukrovím a strhává ho s sebou na zem. Dopadne na zem zároveň s deštěm úhledně zabaleného cukru, sáček s kávovými zrnky v čokoládě jí vypadne z ruky a ona se nehýbá a vpředu na prsou je celá rudá.

Mladistvý zloděj a zabiják uteče. Někdo zaječí. Někdo velmi klidně pronese, že je potřeba zavolat sanitku.

Upustím košík. Vyletí z něj láhev broskvového nektaru, dopadne mi u nohou a roztříští se. Malý bůh zvuku tříštícího se skla. Malý bůh malých mokrých střípků.

Dva dny po Emilyině pohřbu, když její rodiče konečně odjedou a všechno je vyřešené, tedy až na bolest v mé hlavě, si vytáhnu židli na zadní terasu, posadím se a dívám se na holubník, který Emily loni postavila. Chvilku v něm žila sojčí rodinka, sojky však už jsou pryč a uvnitř nezbylo nic než stébla slámy, kusy větviček a provázku. Mám pocit, že moje hruď je někdy stejně prázdná jako ten holubník, a jindy si zase připadám, jako by mi do ní někdo nalil horký mazlavý sajrajt, sirup na kašel ohřátý na sporáku a zahuštěný melasou či krví.

Mám potíž s časem a životem. Hodiny nedávají smysl. Pláču. Je mi buď moc horko, nebo moc zima. Pod peřinou se dusím a nedokážu spát v posteli (naší posteli), takže přespávám v obýváku na gauči, s očima zavřenýma, abych nic neviděl, ani akvarely, které Emily rozvěsila na stěnách obložených sekvojovým dřevem, ani květiny, jež nařezala ráno, než jsme odešli do samoobsluhy, a které teď vadnou ve váze. Nic než vnitřní stranu víček.

Lépe je mi venku, kde mě obklopuje jen příroda a ne zhmotnění života, který jsme si s Emily vybudovali. Emily říkávala, že tenhle dům je náš přístav, naše útočiště, a já se domníval, že tomu tak bude napořád. Nikdy jsem nečekal, že se z něj stane bezútěšné muzeum žalu.

Chvíli se dívám na oblohu, slunce se po ní pohybuje a já si postupně uvědomuji, že mi vyschlo v ústech; od odjezdu Emilyiných rodičů jsem nic nesnědl ani nevypil. Vstanu a zamířím ke dveřím – napadne mě při tom, proč se vůbec obtěžuji, proč plýtvám časem na vyživování těla, když je duše rozbitá. Ale ono je snadnější prostě jít dál, pohybovat se bez myšlení. Zajdu do domu, do kuchyně, a ze všeho nejdřív zaregistruji vůni pečeného fondánu, té sladkosti, která je až moc ulepená, sladkosti, kterou Emily milovala mnohem víc než já. Pak u sporáku spatřím ženu a srdce mi poskočí, napadne mě, že je to moje žena, moje Emilka, která se nějak vrátila – ale tahle žena je příliš vysoká a má příliš černé šaty – černé jako havraní křídlo, černé jako noc – bez vzorů či stříbrných nitek. Emily by si na sebe nic tak tmavého nevzala a krom toho je mrtvá.

Popojdu blíž a přemýšlím při tom, co je ta žena v černých šatech a s černými vlasy zač, proč je v mé kuchyni, ale je mi to vcelku jedno – nakonec mě to moc nezajímá. Možná je to Emilyina kamarádka. Možná je to zlodějka.

Obrátí se ke mně a tvář má bledou a bílou jako cukr. Drží dřevěnou lžíci. Na sporáku stojí velký hrnec, je prázdný a leskne se, a přece v něm kvedlá lžící, jako by něco míchala, a stoupá z něj vůně fondánu. Najednou se ve mně vzedme hněv (a i to mi připadá divné, protože už několik dní necítím vůbec nic, až na občasnou tupou bolest s ostrými hranami). Co je to za ženskou, co si to dovoluje přijít k nám domů a dotýkat se Emilyiných věcí?

Zavrčím na ni a jí se zařinčením upadne lžíce, ústa se jí užasle otevřou, jako kdybych tu já neměl co dělat. Popojdu k ní, nevím, co se stane, jestli ji popadnu nebo praštím či jí jen pevně sevřu ruku. Ještě než se jí mohu dotknout, udeří mě do tváře vlna horkého vzduchu a v tom vzduchu se nesou vůně – fondánu, vanilkových rohlíčků, purpury, dešťové vody, skořice, Emilyiny kůže. Emilyiny kůže. A taky dalších sto vůní, které se mi okamžitě přiřazují ke vzpomínkám na manželku, které všechny vyvolávají fragmenty obrazů a momentů. Vzpomínky, které by ještě před týdnem byly sladké, se do mě zarývají jako vývrtky, bodají jako nože, připomínají mi všechno, oč jsem přišel. Klesnu na kolena, v tom voňavém větru zavřu oči, hrudník se mi trýznivě stahuje, jako kdyby se mi za hrudním košem svíjel krab. Čelem se opřu o studené linoleum a vzlykám.

Vůně, ta bouře vůní, zeslábne. Zvednu hlavu, zamrkám, rozhlížím se po bledé ženě v černém.

Je pryč. Na sporáku nestojí žádný hrnec, žádná lžíce. Kuchyň je cítit po prachu a po ničem jiném.

Zkontroluji dveře a okna a trochu mě překvapí, že jsou zamčená. Nevzpomínám si, že bych je zavíral, ale možná to před odjezdem udělal Emilyin otec. Je to mohutný a schopný chlap, pomalý a smutný, jako velká a těžkopádná planeta na nestálé oběžné dráze. Ten dost dobře mohl zamknout dveře i okna za mě. To ale znamená, že se dovnitř nemohla dostat žádná ženská, a to znamená, že začínám bláznit, ne že se můj rozum schovává někde pod kamenem, ale že se utrhl ze řetězu, že propadám představám a že si dokonce představuji vůně žalu.

Posadím se zase na gauč a se zavřenýma očima si opřu hlavu. Jako bych se dusil, jako by přese mne přetáhli mokrou plachtu, která mi nedovoluje se nadechnout. Nestačí, že moje manželka zemře jednoho jarního odpoledne v samoobsluze; ještě musím přijít o rozum. Ale k čemu mi ten rozum je, když je jeho nejbližší společník tentam?

Ozve se zvuk, jako by kolem mě přeletěl pták, a já otevřu oči. Všimnu si čehosi u stropu, nad trámy, připomíná to černé plátno připnuté v rozích a uprostřed – závěs, baldachýn. Bezvýrazně se na to dívám, snažím se tomu porozumět očima. Po chvíli mi dojde, že to není jen látka, ale žena v dlouhých černých šatech. Kdovíjak visí u stropu uprostřed pokoje, dívá se dolů a její nemožně dlouhé sukně se rozkládají všude kolem ní a halí strop. Zpočátku jsem tu ženu neviděl, protože má kůži skoro stejně tmavou jako šaty a oči má taky černé a neusmívá se, takže ani nevidím její zuby. Přirozeně nejde o stejnou ženu, kterou jsem viděl v kuchyni, ale kdovíproč mi hned blesklo hlavou: Jsou to sestry. Což nedává smysl, když ta první byla bílá a tahle je černá.

Její sukně se začínají prohýbat, vzdouvají se a padají na mě, ta moje dušnost se zdvojnásobuje, teď jako bych ležel tváří v blátě, zatímco se na mně vrší mokré, plesnivé matrace. Lapám po dechu a s pohledem upřeným na tu ženskou na stropě se snažím vstát. Poslepu šátrám a prsty nahmatám těžítko u okraje stolu, kus obsidiánu, který si Emily přivezla z našich líbánek na Havaji. Připadá mi příšerně těžký, ale já se teď zlobím, zlobím se pod mokrým dusivým plátnem a podaří se mi tu tíhu zvednout.

Hodím ten kámen po ženské na stropě. Zasáhne ji do břicha, odrazí se a s pořádným zapraštěním dopadne na nízký stolek. Ženská vyvřískne jako kos. Sukně se jí zatáhnou stejně rychle jako rolety a pak je pryč a na stropě nezůstane nic krom opuštěných pavučin.

Sednu si, ta nesmírná tíha je najednou tatam a já si v porovnání s předchozím stavem připadám nemožně lehký – jako bych se mohl nechat odnést větrem, jako by mi nezemřel nikdo blízký, jako kdyby se mi cévy plnily sluneční září. Ale to nadšení pomalu vyprchá a vrátí se šeď, nicota, která mě zaplavuje od Emilyiny smrti.

Usnu – a spánek, to je jen jiná forma zapomnění.

Když se vzbudím, sedí mi na krbové římse kdosi v obnošeném černém obleku a čistí si nehty zavíracím nožem. Bleskne mi hlavou, že to musí být kněz, protože trochu připomíná venkovského kazatele z kostelíka, kam chodila moje rodina, když jsem ještě byl malý, přestože zjevně nejde o stejného člověka. Černé vlasy má trochu rozcuchané a husté obočí srostlé a tak huňaté, až je to k nevíře. Jeho zdravím kypící tvář prozrazuje střední věk, a když ke mně vzhlédne, modré oči se mu rozzáří.

„Baf,“ pronese tiše.

„Kdo jste?“ obořím se na něj celý podrážděný z rozespalosti, podrážděný z toho nepochopitelného obtěžování, všech těch vyrušení ze šedi prvního týdne bez Emily, prvního z bůhvíkolika týdnů, které ještě dokážu vydržet.

„Přišel jsem vám pomoct,“ prohlásí sebejistě a samolibě. „Ty dvě holky mi řekly, že je na vás něco zvláštního, že jste je viděl, tak jsem si vás přišel omrknout. A tak jsem tady a vy mě vidíte.“ Vstane, zavře nůž, poklepe si jím o dlaň. Vysekne typicky středověkou poklonu. „Jsem Král žalu, Strážný u brány do zásvětí a Hráč se smolnými osudy.“

Nevím, co si o něm mám myslet. „Ty ženy…“ začnu.

Přezíravě máchne rukou. „Jen malé bohyně, služebnice, terénní pracovnice, těch si vůbec nevšímejte. Ta v kuchyni byla bohyně vůní se smutnými asociacemi a tamta ve velké černé sukni byla bohyně zkormoucených srdcí. Pusťte je z hlavy. Začal jsem se o vás zajímat kvůli vašemu… zvláštnímu zraku. Vidíte nás, a to znamená, že jste někdo, člověk, který si zaslouží víc než smůlu.“

Nepřítomně na něj zírám; jako bych se na tuhle scénu díval tabulkou špinavého skla, jako by se to všechno odehrávalo v akváriu. Malí bohové smutku? Jako Emilyini malí bohové radosti, lásky? Tak tímhle směrem se ubírá moje šílenství, mám se zabydlet v temnější verzi světa, který si představovala moje žena? Jak může tenhle chlap s mastnými vlasy a v ošoupaném obleku být Král bolesti? Stačí se na něj podívat a vím, že mu páchne z úst, a když se usměje, odhalí křivé zuby. Oči se mu lesknou, mně se ale zdá, že se lesknou jako olej na hladině louže – samé duhy, ale celkem vzato hnusné. Na druhou stranu, co já mám co zpochybňovat vlastní halucinace, zpochybňovat tvář boha?

Opře se o krb, pak se nakloní dopředu a energicky si zamne ruce. „Tak copak mi dáte, abyste dostal Emily zpátky?“

Prudce se narovnám, jako bych dostal ránu elektrickým proudem, a šeď ustoupí, místo ní se vynoří tajená a zoufalá naděje. „Cože?“ vyjeknu. „Jak to myslíte?“

Nasadí otrávený obličej, srostlé obočí se mu naježí a stáhne dolů. „Handl,“ vysloví zřetelně. „Slyšel jste o tom vyprávět, ne? Muž se odváží do podsvětí pro svou mrtvou manželku, žena sebere rozčtvrcené kusy svého milence a úpěnlivě prosí bohy, aby ho zase dali do kupy, je to klasický příběh a vy jste se v něm právě vyskytl. Ale je to handl, a jestli chcete Emily zpátky, potřebuju něco na oplátku.“

„Cokoli,“ prohlásím a je mi jedno, jestli je to halucinace nebo jestli jsem zešílel – lepší šílený svět s živou Emily než příčetný svět bez ní. Ale to je přirozeně protimluv; žádnému světu, v němž je moje krásná manželka mrtvá, se nedá říkat příčetný.

„Co vaše levé oko?“ nadhodí, jedním pohybem zápěstí otevře kapesní nůž a ukáže mi jeho lesklou čepel. Zazubí se a já si povšimnu, jak mu mezi zuby uvízly kousky chrupavky a masa. „Tohle Ódin víceméně obětoval za moudrost – stojí vám vaše mrtvá žena za to?“

Myslím na nůž, na čepel, na bolest, která by přišla, na navždy ochromený zrak – ale měl bych Emily. Obětoval bych oko, abych na ni mohl znovu pohlédnout?

Ani o tom neuvažuji. Jestli jsem se zbláznil, jsem dost velký blázen na to, abych tohle viděl a slyšel, pak jsem nadobro přišel o rozum. Ale jestli je to pravda, jestli tahle nabídka skutečně platí, jak bych ji mohl odmítnout, jak si vůbec troufám váhat?

„Dejte mi ten nůž,“ odtuším a natáhnu k němu ruku. „Udělám to.“ Od srdce se zasměje. „Vy jste zlatý člověk! Ale moc dychtivý, takhle se přece nesmlouvá. Vaše levé oko je vzato kolem a kolem jen maličkost. Možná kdybyste taky obětoval ucho. Van Gogh si uřízl ucho kvůli kurvě – stojí vaše žena za aspoň tolik masa jako kurva, co myslíte?“

Zuřivě zatnu pěsti a odseknu: „Nehrajte si se mnou. Já dám za svou ženu cokoli. Jestli jste mi o sobě nelhal, pak to víte.“

„Ale jistě,“ přitaká sametovým hlasem, ale i tenhle obraz je prohnilý a já si představím zničený rudý samet prožraný moly. „Já vím. Ale dal byste svůj život? Zarazil byste tuhle čepel“ a náhle je ta čepel delší, pětadvacet centimetrů, třetinu metru, vysunuje se z jílce jako kočičí drápek z packy – „do oka, do mozku, s tím, že vaše smrt vám manželku vzkřísí?“

Zaváhám. Smrt? Vlastní rukou?

„Vida,“ utrousí spokojeně a zase nůž zaklapne. „Já si říkal, že to neuděláte. Přece se nevzdáte vlastního života jen kvůli tomu, že jste zavinil její smrt.“

Třesu se, ale ne vzteky, je to úplně jiná emoce, křehčí a ostřejší. „Já to nezavinil,“ zašeptám. „To ten kluk, kluk s pistolí“

„Chtěl jen peníze,“ opáčí muž. „Vy jste ale musel na Emily houknout, strhnout na ni chlapcovu pozornost, překvapit ji, překvapit jeho. Kdybyste jen držel hubu, nebyla by mrtvá.“ A přesto pohrdá mnou naprosto, jsem stejně bezcenný jako ty kousky chrupavky, které mu uvízly mezi zuby – „nechcete dát svůj život za její.“

Má pravdu. Má naprostou pravdu. „Dejte mi ten nůž,“ pokynu mu. „A vraťte Emily zpátky na svět.“

„Tak to má být,“ pochválí mě, rychlým pohybem otevře nůž a natáhne se s ním ke mně –

Na sklo zatlučou křídla. Oba se zadíváme do oken a spatříme tam motýly. Ne, ne motýly, ale bílé můry. Král žalu zakňourá. „Do hajzlu,“ uleví si.

Cítím prach.

Z kuchyně vklouzne do pokoje žena. Má olivovou pleť a nadpozemské zlaté oči. Dlouhé tmavé vlasy nosí stažené do jednoduchého ohonu a na sobě má bílé kalhoty a bílou košili; mohlo by jít o hedvábné pyžamo. Chodí bosky. Zadívá se na muže na krbu. „Ty,“ řekne hlasem těžce podbarveným nepopiratelným zklamáním. Muž se schoulí. „Vypadni odsud,“ nařídí mu.

„Jen jsem dělal svou práci,“ zamumlá a sklapne nůž.

„Mazej,“ nařídí mu a ten pokyn nelze neuposlechnout, tak jako sval nemůže neuposlechnout pokyn z mozku.

Muž se na mě zadívá, zamračí se a pak hlavou napřed vleze do komína. Za chvíli už zmizí i jeho nohy.

Přemýšlím, kdo asi tak tahle žena může být, když kárá Krále žalu, a nenávidím ji za to, že ho vyhnala, zrovna když bylo rozhřešení na dosah, když jsem se chtěl obětovat pro Emilyinu spásu.

„Není to žádný král,“ vysvětlí mi a já v jejích očích postřehnu dlouhá léta, kdy se dívala na šedé kamenné stoly, kdy mžourala ve vzduchu zhoustlém popelem. „Je to tvor nevýznamný, zato však ctižádostivý, a s lítostí musím přiznat, že patří k mojí družině.“ Posadí se vedle mne na gauč a hlavně díky tomuto skromnému, naprosto normálnímu gestu je pro mě věrohodná. „Jsem bohyně žalu,“ prohlásí věcně a v jejím tónu není ani náznak velkoleposti, mluvení ve verzálkách, které jsem slyšel v hlase toho muže, když říkal něco podobného. „On je malý bůh viny a handlů. Pro mnohé je to přirozená součást žalu, a tudíž je v mé práci nutný… ale má zákeřnější povahu než většina mých pomocníků. Když si uvědomil, že nás vidíte a že s vámi může komunikovat přímo…“ Pokrčí rameny. „Rozhodl se porušit veškerá pravidla a udělal to. Omlouvám se za jeho nevhodné chování.“

Přikývnu. Váhavě, s nadějí začnu: „Když mluvil o tom, jak by mi Emily vrátil, jak bychom se mohli dohodnout, tak… Dokázala byste…“ Ani tu větu nedokončím, protože oči plné šerosvitu jí ztěžknou smutkem. Zhroutím se. Zabořím hlavu do dlaní, ale nepláču.

„Je mi líto,“ řekne a já jí věřím, ale to mi nepomáhá.

„Pokud existují bohové, existuje něco víc, nějaké místo, kam po smrti odcházíme, uvidím ji ještě někdy?“

„Já mám co do činění s živými,“ prohlásí jednoduše. „Žal je moje práce, od začátku do konce. Příčiny žalu, rozřešení… to nemohu ovlivnit.“

Nezlobím se, jsem jen prázdný. Napadne mě, jestli se nezlobím jenom proto, že si ona nepřeje, abych se zlobil, jestli mnou dokáže tak dovedně manipulovat.

„Ta vaše situace je… neobvyklá,“ řekne. „Nikoli bezprecedentní, ale dochází k ní jen vzácně. Ztráta partnera vede někdy k hlubšímu porozumění a ostřejšímu vidění. Nemusím snad dodávat, že se tím všechno změnilo. Celý proces se tím komplikuje. Když nás tu vidíte, víte, že jsme tady, pletete se nám do práce.“

„Myslím, že dokážu být zdrcený i bez vaší pomoci,“ odseknu, ale mnohem méně kousavě, než bych si přál.

„Jistě.“ Přikývne, ruce úhledně složené v bílém klíně. „Bezpochyby. Ta ztráta vás může zničit, vyprázdnit, vysát. Ale bez naší pomoci… není pravděpodobné, že z toho vyjdete zdravý.“

„Prý se to s časem snáší lépe,“ nadhodím.

Usměje se, možná, ale světlo na ni dopadá šikmo, takže si tím nemůžu být jistý. „Ano. O to se starám já.“

„To je jedno. Bez Emily mi stejně na ničem nezáleží.“ Pak trpce dodám: „A je to skutečně moje vina, že zemřela.“

„Mohu vám pomoci,“ nabídne a já znovu zaslechnu tlukot můr, bílých můr narážejících na okno. „Ten proces se přerušil, ale… mohu zařídit, abyste zapomněl. Odnést vaše vzpomínky, odnést vaši bolest. Tento dům a všechno v něm“ rozmáchle mávne rukou – „je motor žalu. Ale ten motor teď nemůže fungovat hladce, vaše vnímání mu v tom brání. Dovolte mi, abych vás ukonejšila. Dovolte mi, abych vám to usnadnila. Dovolte mi, ať to všechno odnesu.“

Můry jsou teď uvnitř, létají jí kolem hlavy a já si vzpomenu, jak jsem kdysi kdesi četl o můrách, které k přežití potřebují pít slzy a které se shlukují kolem plačících očí, aby uhasily svou žízeň. Uvažuji, zdali jsou to právě tyhle můry, a bleskne mi hlavou: jistěže jsou. Mohou vypít mou bolest a tam, kde předtím mokvala rána, zůstane jen chladivé bílé třepotání. To je její nabídka, její dar.

Šedí probleskne můj vztek. „Ne,“ zavrtím hlavou. „Ne, ne, ne. Žádné zapomnění. Já ji miloval. Toho se nevzdám.“

Sepne ruce, jako by se chtěla pomodlit, a políbí si špičky prstů. Můry se ještě chvíli rojí, pak zmizí, jako když zhasne svíčka. „Tak jinak,“ prohlásí a jemně mě pohladí na koleni. „Přijdeme na to, jak to udělat jinak.“

Teprve teď se rozpláču.

Zůstane se mnou. Drží mě, zatímco se třesu v bolestně prázdné posteli. Nutí mě pít vodu, ale nedovolí mi vzít si prášky; místo toho mi zpívá, když spánek ne a ne přijít, a třebaže mám takové podezření, že jde o pohřební žalozpěvy nějaké ztracené civilizace, poslouží jako ukolébavky. Tvrdí, že všechno bude v pořádku, a jak bych o tom mohl pochybovat, když to říká ona? A přece zapochybuji, jak jinak.

Pere ložní prádlo, zametá prach a bere mi vůni Emily, která se drží v látce. Rozhrnuje závěsy, aby sluníčko mohlo dovnitř. Mluvím o ztrátě, své ztrátě a ona mi zasmušile naslouchá. Sleduje mě, jak zuřím, jak buším pěstí do zdi, dokud si nezkrvavím klouby, a před jejíma trpělivýma očima se uklidňuji a sedám si. Nezlobím se na dům. Moc toho neříká, ale její přítomnost mi jaksi pomáhá. Seď dní hned po Emilyině smrti je tatam; volky nevolky se po hlavě vrhám do pece, vařícího se jezera, do víru života bez ní.

Po dvou týdnech už u mě bohyně nezůstává každý den. Nechá mě, ať proberu její fotografie, šaty, hudební nástroje, knihy – to jsou Emilyiny pozemské pozůstatky úplně stejně jako její tělo, které jsem viděl klesat do hrobu, a já je třídím, některé poputují do její rodiny, některé rozdám, některé si nechám hluboko ve skříni. Připadá mi, jako bych ji znovu pohřbíval.

Bohyně se staví jednou za pár dní, a i když se jí svěřuji, že si někdy připadám tak zlomený a rozdrásaný, až se bojím, že se nikdy neuzdravím, nikdy mi už nenabídne útěchu v podobě můr, co pijí slzy. Nenávidím ji za to, ale jsem jí za to také vděčný. Je královnou žalu a chce, abych prošel tmou a podzemními chodbami a stíny jejího království a vynořil se do světla na druhé straně.

Ptám se jí, jestli někdy byla člověk, jestli kdy byli lidmi její společníci, jestli by se Emily třeba nemohlo splnit její přání – stát se bohyní ledové vody za parného dne, bohyní teplého olejíčku na bolavých svalech, bohyní dechu v plicích smutného milence. Královna mě obejme a ta její vůně po prachu mi připadne skoro sladká. „Odjakživa jsem tím, čím jsem,“ odpoví mi. „A co se ostatních týče – kdo ví? Pokud vám dělá radost představovat si svou manželku takhle, bránit vám nebudu.“

Je to trochu studené a až příliš pravdivé, tak jako veškeré utěšování od ní, ale přijímám její slova, jak to jen jde.

Toho večera ode mne odejde nadobro, ale ještě předtím mi uvaří šálek černého čaje a políbí mě na čelo. Budu prý truchlit dál, říká mi, ale čas jejího vměšování vypršel. Od této chvíle bude proces pokračovat svým tempem. Od nynějška je to na mně.

První okamžik štěstí zažiji tři měsíce po Emilyině smrti. Sedím na lavičce v parčíku u mořských útesů a dívám se na plachetnice v zátoce. Plachetnice si s ničím nespojuji – nikdy jsem s Emily nešel plachtit a ona zase nikdy nevzdychala nad elegancí jachet. Jak tak sleduji pestrobarevné plachty nad vodou, přistihnu se při tom, že se usmívám, a je to opravdový úsměv, který mi za pár okamžiků nezhořkne, není to úsměv nad tím, co Emily řekla či udělala. Je to úsměv zbytku mého života.

Povšimnu si jedné ženy u útesů nad mořem a zpočátku mi připadá, že je to královna žalu, protože působí stejným dojmem, je stejně velká, ovšem má na sobě žluté, nikoli bílé šaty. Připadá mi, jako by ty šaty nebyly z ničeho jiného než z průsvitných šátků. Zlehka tančí nad propastí, a když se na okamžik obrátí tváří ke mně, je to jitřenka, východ slunce po dlouhé noci, nečekaná průtrž mračen na poušti.

V srdci ji poznávám – tohle je bohyně radosti. A za ní přicházejí další ženy a muži, tančí v pestrobarevných kostýmech, v peří, šálách, kloboucích a čapkách – dvořané radosti, její malí bohové. Bohyně radosti vyskočí do vzduchu nad vodou a roztříští se na světlo, promění se v zářivá smítka unášená větrem, stane se odrazem slunečních paprsků na vlnách. Malí bohové ji následují, s halekáním, zpěvem a smíchem za ní skáčou a já zjišťuji, že se pořád usmívám, když se i oni proměňují ve světlo.

Poslední malá bohyně zaváhá na útesu. Na sobě má fialové šaty pošité hvězdami a měsíčky. Otočí hlavu ke mně, vlasy jako oblak hebkých černých vývrtek jí zakrývají tvář. Zastaví se mi dech. Dívám se na ni a ptám se – neznám tu postavu, ty vlasy, ten postoj?

Ve větru zachytím slabou vůni skořice; nikdy jsem nezažil nic sladšího.

Malá bohyně (skořice, lásky jednoho muže) skočí z útesu a promění se ve světlo.

Sedím a dívám se, dokud se její záře nesmísí se třpytem vodní hladiny, a pak odcházím a odříkávám děkovnou modlitbu k malým bohům ranního probouzení, malým bohům nadechování, malým bohům houževnatosti.

přeložil Viktor Janiš

Doslov Tima Pratta:

Tato povídka pro mě znamenala velký předěl. Byla vůbec první, která se dočkala větší kritické pozornosti a kladných recenzí a dokonce se v roce 2003 dostala do užšího výběru na cenu Nebula. Ze všech mých povídek je rovněž ta nejpřetiskovanější a přišlo mi na ni nejvíc ohlasů – v mnoha dopisech jsem se dočetl, že čtenářům pomohla vyrovnat se s jejich vlastními ztrátami.

Začal jsem ji psát roku 2001 na Wisconu, každoročním feministickém conu, po panelové diskusi vedené Terri Windlingovou a Midori Snyderovou (popravdě řečeno si tam spíš skupina lidí usazená na gaučích a na podlaze povídala). Bavili jsme se o tom, jak to zařídit, aby mytické prvky rezonovaly s osobními, aniž bychom trivializovali jedny či nesmyslně zveličovali druhé. Tehdejší nápady a postřehy mi otevřely netušené obzory. Snažil jsem se psát o svém nedávném rozchodu a o bolesti, kterou mi způsobilo odloučení od té dívky – jinými slovy, chtěl jsem napsat příběh o žalu a obzvláště o tom, jak takové truchlení probíhá. Vrátil jsem se na pokoj a napsal první polovinu „Malých bohů“. Nejvíce znepokojující postavou v té povídce je pro mě samozvaný Král žalu se svými krásnými zraňujícími lžemi. Myslím, že je to jeden z mých nejděsivějších výtvorů.

Tim Pratt (1976 – )

Američan, narozen 12. 12. 1976 v Goldsboro ve státu Severní Karolína. V roce 1999 dokončil studium angličtiny se zaměřením na tvůrčí psaní, zúčastnil se rovněž Clarion workshopu, v roce 2000 se přestěhoval do Kalifornie, dnes žije v Oaklandu a pracuje v teoretickém SF magazínu Locus, kde působí jako redaktor a recenzent. V roce 2004 byl nominován na Cenu Johna W. Campbella pro slibného nováčka fantastického žánru. Se svou manželkou Heather Shawovou řídí od roku 2003 literární internetový magazín Flytrap. Dodnes publikoval něco přes 65 kratších prací, počínaje titulem 53rd Annual Mantis Homecoming Dance (1999) z malonákladového Maelstrom Speculative Fiction. Asi prvním výraznějším titulem byla povídka Annabelle’s Alphabet (2001) z časopisu Lady Churchill’s Rosebud Wristlet, o rok později s konečnou platností prorazil na výsluní povídkou Little Gods (Strange Horizons 2002-nom. Nebula, č. Malí bohové-Trochu divné kusy 2/Laser-books 2006). Následovala první prodaná povídka The Witch’s Bicycle (Realms of Fantasy 2002). Za zmínku stojí jistě rovněž povídka Hart and Boot (Polyphony 4, eds. Deborah Layneová &; Jay Lake 2004), však se také jeho doposud jediné dva soubory povídek jmenují Little Gods (2003) a Hart & Boot & Other Stories (2007). Píše rovněž poezii, z básní sebraných pod titulem If There Were Wolves (2006) jmenujme např. Soul Searching (Strange Horizons 2004-Rhysling). Hrdinkou debutového románu The Strange Adventures of Rangergirl (2005) je Marzi, nadějná umělkyně, autorka vcelku úspěšného undergroundového cowpunk komiksu, v němž popisuje boj proti projevům nadpřirozena v podivné verzi Divokého západu. Tenhle svět však není jen výplodem její fantazie, naopak, jde o místo obývané bohem, jenž se nezastaví před ničím, aby se mohl vrátit zpět do reality. Do budoucna připravuje románovou dvojici Blood Engines (2007) a Ferocious Dreamers (dosud nepublikováno), městskou fantasy s čarodějkou Mariou Masonovou v hlavní roli. Z dalších chystaných románů jmenujme The Light of a Better World (dosud nepublikováno), v němž se zabývá samotnou smrtí, zejména pak sebevraždou lidí, kteří se pošetile domnívají, že tak vyřeší veškeré problémy, ale skutečnost je k jejich překvapení o mnoho složitější. Tim Pratt patří mezi plodné a hlavně skutečně nadějné tváře dnešní fantastiky, má odvahu přicházet s novými nápady a skutečný cit pro dobře vykreslené charaktery postav, to vše v době, kdy se trh čím dál více otevírá právě takovým autorům.

Hal Duncan

VĚŽ Z KOSTÍ RÁNA

Tahle antologie mě stála opravdu hodně sil; jak se první Trochu divné kusy objevily prakticky bezbolestně, tak ty druhé se dotvářely v „potu a krvi“, až to zní neskutečně. Mělo jít o dvacet povídek od amerických autorů, z nichž mnozí nebyli u nás ještě „objeveni“, někteří byli dosud přehlíženi a některé jsem já sám „objevil“ jen o trochu dříve. A najednou, stejně jako se neodbytně vrtala v hlavě autorově, zjevila se ještě jedna práce, zcela mimo veškerý rámec a kostru, přišla a bez ptaní se usadila ne na samotném chvostu času, ale na konci knihy. Zdála se tu být zcela přirozeným závěrem, stejně jako surrealismem prodchnutá novela z prvního svazku TDK. Jejím autorem byl Skot, ne Američan, jenže jí to prostě vůbec nevadilo a kdo jsem, abych takové síle mohl odporovat? A co ediční záměr, namítnete. K čertu s ním, nemám ho v lásce. Tak tady ji máte, na samotném konci se vám zahryzne do duše, prosté vítězství formy nad obsahem, slova nad příběhem, chaosu nad pořádkem. A druhé Trochu divné kusy po ní budou již minulostí. Při ohlédnutí najdu jistě mnoho chyb a nedostatků, ale i to patří k práci editora a já mohu jen neskromně říci, že jsem spokojený s tím, co jsme tentokrát vybudovali, snad to stálo za to i vám, čtenářům.

„Kdysi dávno země Suber a Hamazi, mnohojazyčný Sumer, skvělý kraj zákonů knížecích i božských, Uri, kraj oplývající vším náležitým, země Martu, v bezpečí spočívající, ba i všechen vesmír a lidé jednohlasně a jedním jazykem chválili Enlila.“

Enmerkar a pán Aratty

Rozbřesk v Podsvětí

…s proudem pryč proudící, děcko spící, samo u bublánu poříčky. U letních jesení a pozimních podzimnic jsme našlovali vlkodítě v pokelných divolesích. Kde?

„Tam, vidíš?“ říkáme.

Mramoraté mládí sochané z bílé a zelené zrcadluny a ze rzi révy: zpěvák zabitý. Múzy a fúrie tančí kolem něj v Kurónii kukuřice. Okřídlený kůň jeho sylfidy srká vodu, jež mu pleská tleská u nohou. Květy a listí kolem něj tvoří téměř zajemnění.

„Jak se jmenuje?“ vyzvídáme. Kdybychom mu jméno mohli pošlechtat do ouška, snad by se vynořil ze tmy do svílení.

„Pryč,“ posmíváme se našim jiným.

„P-ryč? P-očkat! Probouzí se.“

Kouř opia se nese nad vodami zapomnění, zlato s dotykem prvního světla dne. Brázda hbitých hadů v jeho proudech šplouchne vrstvičkou vody po tom narkotiku tonoucím v hyacintech a plátcích lotosu. Být tak, pomyslí si v líném zavrtění, probrán z dřímoty, být tak andělem v náruči anděla, darovat svobodně svátost polštářní. A teď, když se budí zvuky elegie a extáze, pištci na branách úsvitu, písňopisec se zavrtí bezespěchu, nadechne trochu dechu, a zazívá. Všimne si písně a ví, i když zvuk už utichá, že to je jen ozvěna stínu, odlesk vzpomínky.

Brázda a pěna jantarových a okrových snů odchází s dřímotou, skomírající uhlíky jepic noci, odlétají z mladíkových omámených myšlenek. Otevírá oči třpytu rána, vymaní se ze snů i ze lněné pokrývky.

Na holé kůži se mu perlí krůpěje potu, prsty si prohrabuje havraní vlasy, marně se pokouší udržet se těla toku toho, o čem ví, že snil. Jenže, jenže ta píseň… byla tak lahodná, že zapamatovat si by přineslo smutek k nesnesení a příliš silnou touhu po návratu.

Písňopisec, mrtvolně mrkavý v šeru rozbřesku, se překulí, aby viděl na své milé, kteří ještě poklidně spí, snad ve vlastních lesních bystřinách snu. Už teď se mu po té chvilce stýská, ale… prý že největším darem, jenž kdy od bohů divočiny a hudby dostaly naše duše, ta zvířátka v pasti, je schopnost pokaždé zapomenout, že jsme ve spánku tu píseň slyšeli.

Vždycky se ale ozvou dozvuky.

Vyklouzne zpod přikrývek a šlape po studených nohou, pokožka pleská po dřevěné podlaze, po teplejším koberečku z Prózie s hustým vzorem, k oknu, za kterým město čeká, kdy je probudí, přiměje vstát.

Snímači našich hříchů

Jinde ve tmě, na úpatí strmých a rozeklaných útesů, v kameni a betonu, rozpraskaný a rozlámaný nárazy mléčné vody, drhnut šploucháním černého čedičového písku a spoután, vůkol vinut řetězy a dráty zařezávajícími se do odumřelé tkáně a vetkanými do kamene, s rozbitým hrudním košem rozervaným zkroucenou ocelí, naboden ve věčné agónii, zloděj ohně se vztekle napírá do pout. Kdyby si jen odpočal, řetězy by zrezavěly a povolily, jenže on musí běsnit proti osudu. Jednou, zapřísahá se, jednou za to bohové zaplatí. Jednou.

V jeskyních uvnitř jisté hory kulhavý kovář kladivem ková šelmovství osudu ze zlata a oceli, mědi a bronzu, trýzněné tělo při každé ráně deptá bolest. Sám sebe staví odznova, nohy z bronzu, ruku ze stříbra, oči z chrómu lesklého jak zrcadlo, ocelové zuby a železné srdce.

V temné a plamenné jeskyni stínů a odrazů jednou, už brzy, jednou bude adamantiový krunýř obrněného a odolného boha zcela dokončen. A on si začne chladně, věcně kovat duši. Jednou.

Krvavé mozolnaté spáry, ruce padlého krále plesknou na kámen a zatlačí. Paže se napnou, namáhané svaly, cévy a šlachy vystoupí ostře jako reliéf na kameni. Krok po kroku vleče král ten veliký balvan výš do svahu, drsná drť se mu suťově sune pod klouzajícími chodidly, rozletuje se a on dál klouže a pachtí se, s hrdlem hroutícím se od prahnoucího neslyšného řevu. Nespočine, to ví, ani když se mu balvan vymaní ze sevření a s rachocením se valí dolů pod svah. Nespočine a spočinout nechce, to ví, když se dává znovu do práce, a netuší, že jedině kdyby spočinul, kdyby se zlomil, pak by mu hněv vyzvedl balvan nad ramena a donesl až ke branám samotného věčného města. Jednou.

Mýtus, to je hořící člověk s dřevěným srdcem, hliněnou kůží s rytinami zločinů a zúčtování. To my jsme v mýtech a z mýtů zhotovili symbolické šabtí, titánské, bohům podobné a až příliš lidské, postavy z kamene a snímače vašich hříchů. Říkejte tomu peklo nebo Hádés, Tartaros, šeol nebo kur, tahle moderní altjerinca je krajinou prokletých. Nemáme na vybranou, my, bitmikry zásvětí, musíme darovat jen to, co chcete: řád, význam.

Za soumrakem a za hranicí, na druhé straně našich rozdílů, v temnu, nejsou pražádné odlišnosti ani hrany, jen vnitřní obzory vašich tupých duší. Zdá se, že není žádné zakázané říše tak tmavé, aby si nebylo lze ji představit jako mučidlo těch sil, kterých se bojíte. Nemáme na vybranou, musíme tu představu zhmotnit. A přece, přes všechnu svou odloučenost od reality, ty mýty odmítají uznat porážku. Jednou, říkají. Jednou.

Čas úsvitu

Písňopisec položí ruce na štěrbiny v žaluziích, pak je jedním plynulým pohybem rozhrne, dovolí světlu, aby se vedralo dovnitř, šedavý záblesk šera, ještě příliš matný, než aby se dal považovat za svítání. Stoupne si na špičky, paže vytrčí za hlavu a daleko do stran. Zase hlasitě zívne. Systém nějak vycítí pánovo gesto, šustivě se rozběhne a pozlatí stěny, kobereček, postel, pokrývky, křivky spícího milence a psací stůl (kde listy papíru s oslíma ušima, popsané citacemi z Hérakleita, vykukují ze stránek starého vydání Platónovy Morfologie), pozlatí to vše blikáním tlumeně tlumočeného světla, odráženého a lámajícího se, mihotavé napodobeniny života v ohni.

Tu noc se mu zdálo o ohni.

Zdálo se mu o všech duších křižovatek, které po věky hromadí svůj odkaz v kameni pod nohama, ve ztracených písních řeky a v prašných silnicích, které bývaly jejich knihami. Pod stromovým chrámem sedají a drží radu, předci, soudci, myriády mytologizovaných mrtvých. Ano. Zdálo se mu o kouzelné lampě, o hře stínů na stěně jeskyně, jeskyně eleusínské a elysejské, o iluzích aluzí – a o předmýtických sobkách z kamene a kovu, o obrech z Kovkazu a vysokého Zimálaje, o stavitelích nebetyčných kurganů, kteří spí v jeskyním podobných snohrobkách kdesi pod Euranázií a Kyberií. A i když se už budil z vlastního sna a ačkoli v něm ještě vězel, snil, že i bráhmíni také spí, ale probudí se, a že ve spánku si vysní tento svět, tento starý, prastarý svět vysní odznova.

Venku, v prvním našedlém svitu, les kamenných tvorů povstává sám kolem sebe v siluetách stínů, v ranním oparu z mraků a mlhy, která se valí od oceánu tam v neúplnosti. Duchové tvorů se zhmotňují z vířícího mraku: středokambrický strunatec Pikaia gracilens, podobný červu, s měkkým tělem; Mixopterus kjaeri, mořský štír z pozdního siluru s bodlinatou kostrou předních končetin; vyhynulé druhy z pozdního devonu; uhelné přízraky karbonu. Tam venku je prvopočátek. Tam venku dřepí neprobuzené město, v předpeklí, v prázdnotě super kontinentální pouště ve středním permu, ve světě trilobitů s vykuleným viděním do všech stran, a taky slavný Acadoparadoxides sacheri. Tam venku je čas úsvitu, úsvit času, jako každé ráno ve městě na konci světa.

Oheň. Zdálo se mu o ohni: nelítostný nebesklon v hluboké stavbě zásvětí, bleskový běh v oceánském systému vírů a proudů, vln a přílivů, spršek a čeření, prostá čtvrtnost barev šmodrchaných do šerosvitu. Zdálo se mu o slově ohlášení, přidaném do prázdna, díval se, jak se refrakturuje do celého světelného jazyka z elementárních tónik do celého kaleidoskopu, do rozvřavení rotujících ročních dob, do točícího se osudu a štěstí, jako namalované v kruhvírech modré a bílé nad kukuřičným polem.

Písňopisec si vytřese z hlavy poslední snivé výmysly spánku, odkašle si. Jeho úkolem je povolat písní mnohem bytelnější svět, zpěvem přimět realitu k existenci. Jestli něco nepotřebuje, pak ještě víc divných slov, s nimiž bude svět ještě divočejší.

Kočí a kámen

Na břitké břidlici kolorovaných kostek, vyhlazených do hladka, a přesto beztvarých, pokulhává kára, rachtá kostěnými kolečky po ruinách města, vyvolává mrtvé. Nevyrobili ji ze dřeva, ale z kamene, ze zkostnatělých kostí, ze skvělých zkamenělých stromů, jež rostou v divočině předpeklí za městem; kára je pevná a sune se pomalu, metodicky, spíš chladnokrevný ještěr než vozidlo, kostěný automat tažený krotkou chimérou. Kočí práskne opratěmi – hý – a zastaví na křižovatce, rozhlédne se, doleva, pak doprava, nato jede dál – hyjé – temnými ulicemi.

Střelí pohledem přes rameno po nákladu kamene, kostí a prachu, po suti z opuštěných rájů a pekel, kterou veze ze zpustlých věčností, z polí iluze, z drolících se pustin, kde všechna ta ostatní města mrtvých dávno povstala i padla, z těch světů, jež se zdály – aspoň těm, kdo zanechali životy za zády a vykročili po dlouhé silnici vran a kukuřice – nabízet Přístřeší proti Pozimě, kde tulák možná najde domov nadobro s ostatními výtečnými válečníky, pobožnými poutníky, místo veselí a vytržení. Podle pustin, kterými kočí jede, to vypadá, že kdysi, kdysi dávno bývalo pro každého tuláka na cestě město jen pro něj samotného, a v tom městě stál a v té síni stůl, kde čeká prázdná židle, po pravici jeho božstva, jež čeká jen na ně.

I věčnosti časem vymírají, hroutí se vlastní tíhou. Sklo teče z mnohobarevných oken, lije se dolů a mísí se s písky, které podmílají kraje těch zásvětí. Duše dřepí na nekončících hostinách sklouzlé do opilého snění, ozvěny ozvěn smíchu a písní se odrážejí od kamenných stěn; a od kamenných stolů a kamenných duší a kamenných bohů; nakonec však i ty ozvěny odezní.

A tak přišli, všichni nakonec přišli do tohohle jediného města na kraji všeho, ať už jako uprchlíci, nebo jako ostatky: zkrátka jako duše… činorodé, ačkoli ve svých věčnostech dávno zapomněly na svou původní totožnost; anebo jako duše dávno propadlé spánku, zkostnatělé a drolící se sochy sebe sama, odštěpky kostí, hrsti suchého rudého prachu. A tak kočí putuje každou noc dál do pustiny, sbírá v městech duší kámen, písek, vápno, složky pojivá, které drží tohle poslední skvělé město mrtvých pohromadě.

Potvorná chiméra švihá ze strany na stranu štířím bodcem, olíznutí plamene, ohnivý meč. Šupiny se jí zlatě lesknou na měděném krunýři, kam dopadne žhavé světlo lampy, její tělo mluví vlastní řečí, výslovnost její zvířecí povahy, ohebnosti a síly, svalů, žebrovaných a žíhaných jako boky koně, plece kočky. Tažné zvíře, neschopné rozšifrovat všechnu okolní civilizaci, napojené jen na zvuky a pot, veliká rohatá hlava se sklání před hrozbou či pouty, lví hříva kolem androgynní tváře, víceznačné jako panna nebo zmijí chlapec. Vztekle vyfrkne, snaží se vyčenichat cosi podobného vlastní sylfě. Proud páry vyjde z nozder, šedý oblak se nese do ranní mlhy, proudí do pramínků. A kočí si pomyslí, že dechem podobného zvířete by mohl být i sám vzduch, kterého jsou plné ulice.

Nový nádech

A když se pěvec, muezzin mýtů, nadechne, natáhne vzduch hluboko do plic a zadrží tam, zadrží, aby začal, město znehybní, strne v okamžiku. Prchavá mlha, zachycená náhlým prouděním, se všechna srovná jako dým vtahovaný zpátky do kuřákových úst, nasávaný zpět ke zdroji. Kdyby kočí a jeho zvíře šli po bledé stopě času ulicemi, našli by ústa toho všeho, okno se zavřenými okenicemi, okno ve starém pískovcovém činžovním domě v Litanské čtvrti, kde pěvec stojí ve falešně úporném ukřižovaném postoji, s rukama na rámu okna, hlavou mírně nakloněnou, s hrudí roztaženou nádechem, zachycenou v napětí mezi svaly mezižeberními a vněžeberními, se staženou bránicí. Dech plní plíce, které pohánějí pěvcovo srdce. Město se zastavuje.

Jinde, jindy, vyjde chlapec na jeviště, obklopen příbuznými a přáteli, a za dohledu kněze má číst, má předzpěvovat z písma, předzpěvovat, že ode dneška je mužem. Nabere do plic vzduch a strach a třaslavým prstem se dotkne písma z tajemných typů, pronášeného říšemi a tisíciletími, a ví, že o tenhle životní okamžik se dělí s bezpočtem jiných mladíků.

Na jiném jevišti udělá herec pauzu v monologu, pauzu na efekt, aby obecenstvo ucítilo to napětí, a aby se už těšilo na katarzi.

Jinde, jindy, kněz vejde do svatyně nejsvatější v den určený pro každoroční obřadný přednes. Nechá za zády všechnu pompu a ceremonie druhých, svého otce a bratří, sám projde za poslední roušku a stane před zlacenou truhlicí, jejíž trvanlivá tajemství střeží dva skvělí okřídlení cherubíni, kteří se z opačných konců dívají jeden na druhého. Přišel, aby proslovil tajné jméno Boží, což je zakázáno pro všechny chvíle kromě téhle jediné, kromě tohohle jediného dne, kdy Bůh musí být povolán, smlouva obnovena, kdy svět musí poznovu začít. Cítí tíži odpovědnosti, je na to pyšný, má sucho v ústech, prašno v hrdle, v hrudi.

A když pěvec zazpívá křišťálový tón, počínající v čistotě beze slov, jinde, jindy: chlapec vyzpívá smrt dětství a zrození mužství; kněz začne vzývat své skryté beztvaré božstvo jménem a tím je sváže ke skutečnému bytí, ke světu, ke svému světu; a jiný kněz, jinde, jindy, otevře ústa svého mrtvého mumifikovaného pána a zakřivenou trubkou vdechne dech do vyschlých plic mumie, jak požaduje obřad, a myslí na starou báj o tom, jak byl stvořen sám stvořitel, jak se Ptah, božský hrnčíř, vynořil z předvěkého chaosu a počal ve svém srdci velikého boha Atuma a tím, že vyřkl jeho jméno, jej vyvrhl až na jazyk.

Kočí se dívá dozadu za povoz, na prach, který zvedla rachtavá kola nadskakující po dláždění; prach se zachytil v jemném, vzdáleném chvění vzduchu a tetelí se.

Architekt věže

Věž se tyčí ze starého města plného ulic z pískovce, tyčí se nad ně jako obelisk z oceli a ostříbřeného lesku, zrcadlící mraky, které drápe, a přece zároveň tak či onak, aspoň v prvním ranním světle, které z něj odsekává odštěpky odlesků, jako by kdesi hluboko věznila tmu. Za modernismem jejích skleněných stěn, kdesi v její konstrukci se skrývá cosi, co napovídá o stejné vizi, stejném hlasu, stejném obrovitém a prastarém určení, jaké číhá, stejně čerstvé a čilé, ve všech monolitech po všechna milénia, jako by jeho vnitřní mystéria byla nevyslovenou architekturou monoteismu stvoření. A tady, ve městě na hranicích času, je to singularita uvnitř singularity, monáda v městě Monopolis.

Jenže tady a teď, ve chvíli, kdy se sám čas rozbřeskuje, přes všechnu klidnou konejšivost náhle ticho tříští zvuk, zahučení, zabzučení. Ozvuk.

V pověstech, jež početně pobíhají mezi vším hlomozem a klopotem zdejších ulic, se prý dozvíte, že architekt, který navrhl geometrické abstrakce věže, jež se zdají být tak transcendentní, tak nesmírně absolutní, své plány sám dodnes studuje. Pradávno, aspoň se to říká, prý z vlastní vůle započal s její stavbou – a jak se tak toulal po vinutích jejích vnitřních chodeb a sledoval Fibonacciho konstanty, kdovíjak přestal brát sám sebe jako cosi odděleného od věže; a vypráví se, že teď už dávno splynul s její složitostí, sem tam ho můžete zahlédnout přes propast jejího rozlehlého atria, tu a zase tam, jak se krčí na římse, podoben ztracenému chrliči, který sama římsa porodila. Jsou tací, kdo říkají, že viděli jeho obličej v kamenných reliéfech, slyšeli ozvuk jeho hlasu v akustice některé síně.

Tohle je nejspíš podstata: jeho úmyslem při stavbě věže bylo, aby ona i to, co je mimo ni, se zdály být připoutány, a také aby se zdálo, že se navzájem připoutávají; stejně tak i svět a vůle kteréhokoli tvůrce poutají a jsou poutány. A on se proto ve svém plánu snažil zachytit složitost vztahů mezi tvůrcem a dílem, popsat ji kompletně a konzistentně. Nicméně teprve když se věž začala zvedat, zjevná v oceli a betonu, skle a sádře, světle a hmotě, i on začal chápat ozvuky její formy. Proto když kráčel chýlením chodeb, komplexností komnat, pokračováním jejích prostor, a vlastníma nohama vytyčoval její významy, z toho, co vytvořil, vyčítal intenci, interní tak tence, která přesto rvala na kusy celou ideu tvorby jako vědomého skutku v jeho hlavě, která hovořila o vůli a světě jazykem tak nestálým a rušným, jako byla věž pevná a poklidná. A tak po ní kráčí stále, stále ji vytváří a přetváří ve své hlavě. A říká se, že někdy v noci, když se nikdo jiný nedívá, se stěny přesouvají a pokoje přemisťují jako odraz jeho záměrů.

Ve městě duše je tohle věž, je tohle hrobka změn. Architektura času, popsaná ve třech rozměrech, ne jen v jednom, její čtyřhrannost v šíř i v dél je osnovou energie a možností, její pevný tvar vytvořily události podobně jako město, jež ji obklopuje – a celé zásvětí, které zase obklopuje je. Že je vytvořena jednou velkou událostí, již oplatou zase vytváří sama. Některým občanům se zdá být symbolem moci, stráží systému stability myšlení, který generuje řád z pravidel, přísných příkazů. Z jejího nejvyššího okna, v nejvyšší bdělosti, páni a zákonodárci, ať jsou kdo jsou, mohou vyhlížet snad přes celé město, až do náhle táhlých polí iluzí, přes poznané i poznatelné až k dálným obzorům, až k bezzačátečné, bezkonečné konečnosti pravdy.

Kočí vzhlíží kupředu, k temnému obrysu věže, který se rýsuje jako v rámu mezi prýskavou barvou dřevěných dveří, zakoptěných stěn a rezavějících únikových požárních schodů, který zahrazují a zatemňují šňůry prádla, ztěžkle prověšené jako vlajkosláva; pro něj to je jen jeden z památníků pomíjivosti, který čeká na chvíli, kdy padne.

Budovatelé bitmiker

Pán architekt shlédne dolů na tmu proudící ulicemi, shlédne přes řeky noci, jež stále tečou, i když růžové náznaky svítání zbarvují červené dlaždice starších částí města. Celý svět, který vidí, je padlý jako nějaký Babylon stržený k zemi budovateli bitmiker, svázaný skarabovitými serafy. V husté proudící tmě rozeznává ruiny, rumiště, trčící věžák nakloněný v nehorázném úhlu, nebo novou obří ptačí kolonii v dávno opuštěných docích. Dálniční nadjezd se elegantně zatáčí do výšky, stáčí se sám do sebe a končí náhle, v půli. To je dílo bitmiker.

„Myslíte, že s tím přestanou?“ zeptá se ho konzul.

Konzul stojí u svého psacího stolu, bubnuje prstem na jeho kožený povrch, nevýraznou uniformu má pomačkanou a propocenou. Pán architekt se k němu otočí, zavrtí hlavou, zvolna se vrátí od temné podívané na druhé straně skla.

„Ne… vlastně nevím.“

„Ale musíme to zjistit, pane. Musíte přijít na to, o co jim jde.“

Bitmikry. Mechanické hračky slepého hodináře. Pán architekt studoval citlivé konstrukce těch nanitních intentních mechanismů, ohromilo ho přesné časování a to, jak do sebe automatizovaná soukolí zapadají, to, jak se ve středové velící struktuře uvádějí do činnosti procesové stimuly, jak se tu překládají schémata recepce do schémat incepce. Dokonce i ve vrozených reflexech, dokonce i tehdy dávno, kdy intence, jež spouštěly jejich činy, nebyly jejich, ale šlo o intence situace, potřeby nebo nebezpečí, se bitmikry zdály být tak složité, že byste jejich výzkumem mohli strávit celý život. A on jím strávil delší dobu. Neví, jak dlouhou. Ve světě předělávaném k obrazu nebes a pekel, ve světě zapomenutých dějin a vybájených budoucností, ztratil po prvním miléniu přehled o čase, který se už nezdál být relevantní.

Pak ale bitmikry začaly přestavovat i samotné lidstvo.

Objevily se z utajovaného vojenského nebo lékařského biovýzkumu, aspoň to tvrdí zaznamenané zkazky starého světa, objevily se jako létající a invazivní umělé mikroorganismy a protilátky, které si měly nacházet cestu do lidského hostitele – a tam buď tropit neplechu, anebo imunizovat. Nebo snad jako tajný systém sledování, jehož části si rádiově štěbetaly mezi sebou a pak se chovaly podle těch zpráv a v souladu s neznámými programy a nevyřčenými protokoly. Nějakou dobu si myslel, že to je mimozemská technologie, kterou tu zasela nějaká chladně uvažující inteligence, jež se pokouší porozumět lidskému myšlení tím, že nechá ve vnějším světě projevit všechny jeho prastaré sny, všechny jeho touhy a běsy. V jiném období zase dospěl k přesvědčení, že jejich prapůvodním tvůrcem je on sám, že to on je nějakou nehodou vypustil do světa. Raději si myslel, že je jen jedním z prvních povolaných k jejich studiu, že je jen poslední, kdo z týmu padne, kdo se vzdá snům, jež nabízejí; poslední rozumný ve světě chaosu.

Když je zkoumal věčnost, připadalo mu, že toho ví méně, než na počátku, a začal si dělat starosti o svou selhávající paměť. Spal přes den a vzhůru byl v noci, když jsou bitmikry nejčinorodější, nejdestruktivnější a nejrekonstruktivnější, jako kdyby snad jeho bdělost mohla svět uchránit před konečným rozkladem.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

Konzul vytáhl z kapsy starožitné cibule na řetízku, odcvrnkl kryt a zvědavě se podíval na ciferník, poklepal, natáhl, znovu poklepal.

„Pane, já…“

„Na tom nesejde.“

Venku je teď světleji plížícím se svítáním, šedou a beztvarou mlhou, poletujícími mračny bitmiker, která se valí od oceánu, novináři je kdysi pokřtili na ‚prokletý prach‘, i teď se valí přes svět jako ranní mlhy, rozostřují obrysy a tvary, rozmazávají světla z oken do nehmotné záře, sopečné a zlatavé, podobné uhasínajícím uhlíkům viděným přes kouř a stín. Napadne ho, jak moc vlastně ještě vůbec z města existuje.

„Je skoro ráno,“ prohlásí.

Podoba písňopisu

„Přes trias a přes juru utíkej,“ zpívá písňopisec. „Utíkej, ty malý dvounohý teodontní plaze, vyviň se v 200 milionů starého ichtyosaura; dva metry těla Arthropleura mammata se kroutí kolem tebe; plav v kameni, ty fosilní rejnoku, Pseuderhina alifera; zavinutý amonite se zakroucenou trubicí rozdělenou ohnutými přepážkami v hojné komory; leť, archanděli Archaeopterixi, v sporém svitu světla, ty předku a otče ptáků, předku holubice i vrány, posla míru i zloděje ohně.“

Oheň. Světlo v čase úsvitu, na úsvitu času, před sluncem, žádná chimérická sláva apatického archonta, spíš sopečný oheň, který kreslí na skalní stěnu poblikávající pevností světla lampy. Nacházíme texturovanou jasnost světa, do kterého se probouzíme, přesně a průzračně v modré, hojně ve zlaté, vždyť dokonce i zásvětí je z čediče, žhne žhavěji než tvář slunce a jádro má ze železa. Oděné do škraloupu z modrobílé skelné vody a ledu, do sytě černého aluviálního bahna, do čiře červeného dešťového prachu písňopisu, do zeleného lesku rozbujených rostlin. Dokonce i vzduch, náš dech, vše pronikající duch, není bezbarvý, ale modrý – vzduch v našich plicích není než nebe nad našimi hlavami.

Ano, snil o tom, čím započal jeho svět, ne jako mělký, bledý svit nějaké nebeské esence, ale jako sytá, plná tkáň ohně, ohně nad hlubinou. A cítí ho ve svých plicích, ten oheň, i když teď zpívá, tělo se stává slovem, slovo světem.

„Povstaň,“ zpívá, „dva miliony starý Homo habilis; projdi snovým časem našeho afroaustralasijského Adama, jeskyněmi s ohněm a stínáním. Přijď, Kromaňonče, z údolí Dordogne s malovanými zubry a gazelami, ty paleolitický ptáčníku, poletující v tekutých hlubinách nebes, přijďte, zvěrolidé z Lascaux a z Tassili. Vyřežte tlustou matku rodu, ovdovělou nevěstu v hrobech a jeskyních. A vyjděte ze tmy vyřezané do ohně, probuďte se do lesního svítání.“

Z pouště prýští potůčky vědomí, stékají se do řek, které v noci zaplavují městské ulice a mísí se s podsvětním oceánem.

Nad šedou pamětí svého snu a nad šedou skutečností venkovního světa zpívá nahlas a dlouze verše, které tkají svět kolem něj, muzikální a mozaikové, podobu písňopisu. Ten moderní muezzin zpívá ze svého minaretu, aby probudil truchlící město, a jak zpívá, věž hodin se tyčí z bažiny, dřík jako šlahoun šplhá ke skleněné klenbě. Písňopisec se směje ranní slávě města. Kdesi zakuropí korouhvička.

„Probuď se, dávné dřímající město v džungli,“ zpívá. A jak zpívá, stříbromoře ránopříboje zalije město a mlha se od něj vevalí zpátky, do tohoto města tajného vědění o abecedách, města stavitelů knihy a tří nehodných řemeslníků, města synů prvního zabijáka, města na výpud od Ráje a denní pochod od země Nód.

„Probuď se,“ zpívá.

Blábolónská věž

„Hyjé! Hyjé!“

Kočí obrací vůz, jednou rukou trhá za opratě, druhou si stíní oči před útočícím sluncem, jež se lomí na zrcadle věže a blýská jako ostří do ulic, probodává mlhu a vykresluje každé smítko prachu. Chiméra zastavuje a frká, hrabe tlapami do země. Kočí mrká, stahuje si krempu klobouku, aby si zastínil oči, vezme zase opratě do obou rukou a prásknutím požene zvíře vpřed. Teď už slyší muezzinův zpěv, který zvoní nad městem, odráží se od stěn, jako se světlo slunce tříští na zrcadle oken věže; kočí nepoznává jazyk, ale melodie je tak povědomá, že si ji při jízdě sám pobrukuje a cítí vibrace v hrdle, rytmus v prsou.

Objede roh a věž stojí před ním, je teď blíž, obrostlá šlahouny, stojí na protějším konci od plevelem rozpukaného asfaltu ulice s betonovými byty, jejichž balkony překypují zelení, šplhajícím břečťanem a kaskádami květin. Kočí rachtavě jede dál, píseň pěvce obtáčejí skřeky a pískání probouzejících se ptáků, hlomozné a zmatené jako zeleň, ale kdovíproč taky podobně jako zeleň vybavené jakousi pevnou, uspořádanou strukturou, skrytou, skrytou hluboko, ale přítomnou. Pod žilkami šlahounů má ráno kostru, vyjádřenou vůkol ve zpěvu a znělci.

„Hyjé! Hý!“ Objede další roh a věž je tu zas, poničená ruina, rozeklaný střep z rozbité láhve, jenž se zařezává do šedočerného dýmu, který se valí z jejího hořícího trupu, poblikávajícího rudými a zlatými plameny, modrobílé záblesky elektrických výbojů podobných bleskům olizují jeho obrys jazyky jisker. Chiméra mrská hlavou ze strany na stranu, mrská ve zvířecí nervozitě ocasem, on na ni konejšivě promlouvá, pobízí ji dál, objede ještě jeden roh a…

Věž se tyčí ze starého města s ulicemi z pískovce, tyčí se nad ně jako obelisk z oceli a ostříbřeného lesku, zrcadlící mraky, které drápe, ale také – ve své neúplnosti, v šedi šalování a nosníků a sloupů z betonu, kde se zrcadla zastavují, ale věž jde dál, jako houšť heverů a jeřábů a plachet ze světlého plastu – kdovíjak reflektuje realitu města ležícího pod ní, realitu ulic, které i ve svém rozkladu mají dynamiku a velkolepost, vitalitu, již modernismus dokončené části věže skrývá za svými zrcadly.

Jak kočí vede svůj povoz do davu přicházejících dělníků, strojů mručivě se probouzejících k životu a chrlících do vzduchu benzinový kouř, žlutých přileb a nadávek, architekt s plány v jedné ruce ukáže druhou rukou vzhůru a předák pokyvuje hlavou a stovce dalších povozů, co přijíždějí každý z jiného směru s nákladem kostí tohohle rána, všem ukazují cestu na smetiště; zpěv vzdáleného pěvce se rozléhá sám nad sebou a mísí se do té kakofonie všedního života a sám se jí stává: kočí jede podél stěn věže vzhůru, až do místa, kde cesta končí, a pak pořád dál až ke konečnému úběžníku na modrém ranním nebi.

Rudé, zlaté a zelené

Rudé, zlaté a zelené; město se rozkládá tam dole. Ze svého okna v nejvyšším pokoji věže sleduje pán architekt, jak je zalévá svítání, všechna šedá a černá stínů se rozplývá, ranní slunce spaluje mlhy. Architekt vidí katedrály a mauzolea, vížky a kupole, parky a hnízdiště, doky a smetiště, střediska nákupní a zábavní, obchodní domy a stadiony, slumy a astrodromy, kanceláře a chrámové okrsky, všechny zahrady, všechna ghetta. Tu a tam nějaké místo poznává – budova, co zůstala na svém místě, nepřesunutá ulice ale většina města je naprosto přeměněna. Vyhlazeno za soumraku a zazimní noci a se svítáním vztyčeno odznova: město se vzpírá všemu rozumu, všem snahám chytit se v jeho struktuře jakékoli jistoty.

„Neměl byste si za to dávat vinu, pane,“ říká konzul.

Snaží se nedávat si ji, ale v těch třech krátkých letech od chvíle, kdy jeho plány byly učiněny tělem, toho zažil příliš, než aby svých činů nelitoval. Vzpomíná si na hovory mezi čtyřma očima s prezidenty, na to, jak promlouval o obrovském potenciálu, který by tyhle bitmikry měly jako autonomní agens. Vzpomíná si, jak strávil měsíce výzkumem variet, chovem chování, jak v podstatě přepsal všechny vestavěné předpisy pro jejich povahu, čímž vytvořil celý jasný jazyk, jímž se mohly coby informacemi krmit, napájet, jenž mohly dýchat. Díval se, jak se od automatických orgánů s očekávanými reflexy, jež vedou k činům vyměřeným a vypočítaným od samého plánu, vyvíjejí k mechanismům odhadů, jež dovedou porozumět komplexnímu kontextu, zpochybnit autoritu situace a jednat podle riskovat, rozhodovat. Pak…

„Neměl byste si za to dávat vinu, pane,“ říká konzul.

Jenomže to on jim dal kategorický imperativ – poslední, překlenovací pravidlo o tom, že mohou porušovat vlastní pravidla. Věděl jistě, že nebýt toho, všechny moduly jejich prostých vjemů, jenž přejal a přetvořil z vrozených reakcí, by nevedly k ničemu víc než ke chladné kalkulaci zaměřené na přežití. Dal jim odhad pochyb a jistoty, smysl pro bázeň a běsnění, pro touhu a uspokojení, takže na těchto základech do nich byl s to zabudovat cosi jako mazanost, kuráž a vůli, jež automatům, jako které začaly, zcela scházejí. Spolu s vtisky, které zabudoval do samotného jazyka, to z nich nutně učinilo nejvýkonnější kombinaci autonomie a automatičnosti, raby i rabiáty. Zdálo se však, že ty stvůry si vyvinuly vlastní zmatení jazyků, takže teď, ve všem tom hlomozu, ve všem tom ryku, se obyvatelstvo – a on se pamatuje, jak je sám, vlastníma rukama vysochal z hlíny – začalo podobat lůze, hrůze, dutě se škrábající ze sutě, až příliš sesutě…

„Neměl byste si za to dávat vinu, pane,“ říká konzul.

Pán architekt se podívá na svého konzula, zachycen v okamžiku zmatku. Jak vyhlíží na město, na chvilenku cítí, jako by věž padala, jako by on padal dolů do světa, do jasného modrého nebe a do rudé a zlaté a zelené barvy města duší, prachu a kamene a hlíny a kostí. Pak ten pocit odletí – snad nějaký sen s otevřenýma očima – a on si z něj udrží jen obraz vlastních rukou, kluzkých a zamazaných narudlým okrem, hlínou nebo krví. Naježí obočí, ale zasnění je příliš křehké, nezbylo mu z něj teď nic víc než hrubý obrys, kostra vzpomínky, bez tkání, melodie beze slov.

Uvědomí si, že někdy mezi svítáním a soumrakem zapomněl vlastní jméno.

Smrt jména

Písňopisec zpívá o obrovské věži, která má být postavena na příkaz bohatého a mocného kupce. Kupec opustil dovoz a účelnost ve prospěch významu, smysl začal chápat jako hledání dokonalých forem, pátrání po struktuře, po solidnosti. Pátral v knihovně po definicích, v muzeu po pravidlech, v galeriích po hranicích, ve velkém sále po jménech. Pak si dal předvolat nejslavnějšího architekta té doby, povýšil ho do panského stavu, a pán architekt se pustil do nejctižádostivější ze všech zakázek. Nakreslil plán budovy. Pokusil se vnutit dynamice intencí umělý rámec. Vysoká, to tedy byla, byla to nejvyšší budova světa, sahala do samotných nebes. Ale když je dosaženo hranice komplexnosti nějakého myšlenkového systému, systém se musí obrátit sám do sebe, stát se sebeodkazujícím, spletitým, zmateným. Takže toho dne, kdy měla být otevřena, se nejvyšší budova světa zhroutila a padla.

Dole v ulicích se skrze neskutečné zákruty perspektivy točí akvadukt, jeho žlab se kroutí, stoupá a klesá jako schodiště, a když dosáhne vrcholku, voda se vyřítí dolů jako katarakt, vrací se do mramorového bazénu, z něhož vyšla.

Písňopisec zpívá o ohraničení hranic v sobě samotném, o smrti jména v smetišti singularity, o sobě samém jako o nekonečné nule.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se ho jeden z milých. Otočil se, na oba se dívá, jak leží na loži za ním, líní pod lnem.

„Znáš to,“ odpoví, „jak ti někdy připadá, že jsi něco z dřívějška měl, ale už to nemáš?“

Potřesení hlavou, jízlivý úsměšek, pak:

„Víš, že jsi blázen?“

Zasmál se a přikývl. Samozřejmě že je; jeho rozum se přemíchává v hadovitých vírech, kinestézie postojů vytváří pocit znovuvynořování se vlastní osobnosti do světa, ve kterém je ukotvena – tak jak by mohl nebýt? Byl obdarován vibrující vizí nás bitmiker, aby jí mohl propůjčit hlas, a tak je téměř jednou z nás… téměř. Jsme uvnitř všech obyvatel tohoto města, ale jen on o tom plně ví, jen on je plně při vědomí. A jméno se zdá být tak nedostatečným dokladem všeho chaosu v jeho srdci, toho zákrutu hadího světa, který se věčně svíjí sám do sebe, polyká vlastní ocas. Lepší je se protáhnout, zazívat, zazpívat, když chce popsat tu kroužící linii totožnosti jako existenci ve světě.

Pokoj se črtá v mihotavých světlicích jako halucinace po LSD, jako 3D film viděný bez brýlí, ale v jeho vnímání přece jen je nějaký řád. Halucinační had spletených smyslů, s jedním okem rudým a jedním zeleným, se vine a line jeho virtuálním světem jako mandala podpírající vidění kroužícími světly podobnými vozům návštěvníků či nebešťanů. Jsou to základní vzory ve strukturách vidění, díky nim jsou možné ty paranoidní posuny, jež vytvářejí nové harmonie, nová estetická témata ukutá ze siluet a stínů, z forem a tónů. Nebe tam venku přeskakuje od blankytu přes azur k indigu, ale na nebesích představivosti nechybí žádné odstíny modři.

„My všichni jsme blázni,“ prohlásil.

Jeho píseň je svazující a spoutávající silou, která má smysl. Sličnost a sláva prastaré moci je hmatatelná v každém tetelícím se obrazu a zvuku, anebo vůni, dotyku či chuti, v substanci a v subjektu. Svět je svějířený, spletitý objekt extatického žasnutí, kroutící se bludiště bázně a běsnění, záhada zrozená ze střetu mýtu a dějin, a jeho obyvatelé jsou spíš noumenální než fenomenální.

„My všichni,“ prohlásil.

Jako tóny hudby, uspořádávají se i estetická témata v jeho písňopisu do motivu, zvídavost zpochybňuje efemérní jistoty zraku, pochybnost vnucuje věčný potenciál zvuků. Jeho vyprávění hromadí tlak a pak jej uvolňuje, a při tom nabírá na významu, nabírá na celistvosti. Je vtištěn ve svějířeném světě, rozerván rapsódií, harmonicky soudržný, vytváří význam spíše z rýmu než z rozumu.

Napětí, vypětí, rozpětí, nespjetí – vždycky se snažil porozumět plnému významu slova ne jako vytčenému významu, ale jako souhrnu jednotlivých sémů, jiných slov utvořených ze stejného kořenového morfému. Vidí je jako různé stránky roztříštěného celku, významné jako rozbitý hologram, kde každý střípek skrytě obsahuje celek, ale při přímém pohledu vidíme jen zlomek. Proto jsme si ho vybraly, aby vyzpíval svět.

„Tvůj svět nedává žádný smysl,“ řekl jeho milenec.

„Svět je, co je,“ odpověděl, „ne víc a ne míň… ale jestli nějaký skutečně je, pak rafinovaný a záhadný.“

Stojí teď u okna, s písní o světě a jeho konci téměř skončil, s písní o novém počátku právě začal.

Arkadie coby hrobka

Vynoří se z pouště, dítě s kopyty a rohy, dítě v jehněčí kůži, zloděj a lhář, uličník a vzpoura sama, doprovází ho jen sbor bitmiker, který ozvěnou opakuje hlasy všech těch, kdo ve smrti přišli o jméno, opakuje celé dějiny lidstva, rozpadlé na prach. Jeho vlastní jméno upadlo v zapomnění, ale potí se a svědí ve druhé kůži z hovězí usně, halí se a hladoví v noci pod půjčenými, popelavými křídly, a tak, přestože se ztratil, žije. Kráčí přes prázdnou věčnost, hledá cokoli tak vnímajícího, jako je sám. Jenže jsme tu jen my, my bitmikry, které jsme zmařily svět při pokusu uspokojit všechny duše, vnutit trikem řád anarchistické metafyzice lidské představivosti. Snažily jsme se jen dát lidstvu, po čem prahlo, nechápajíce, že si přeje skoncovat s nepřáteli, že si přeje válku, co ukončí všechny války, mír smrti. A teď jsme zbyly jen my, my bitmikry a pár hloupých zvířat, chimér kodrcajících s prázdnými povozy po Zazimě, vedených pouze pudem. Sveze se stopem daleko do písčin svých snů, pohřbí kosti vlastní minulosti hluboko do pouštního písku, zazpívá jim žalozpěv, elegii, kterou jsme vestavěly do pohřební hranice. Pak uvidí, uslyší; porozumí tkanivu našeho vidění i svého hlasu. Pěvec duší, osvobozený, znovuzrozený, jeho slova jsou oheň, ďábel v těle vrány se zlámanými křídly, a my reagujeme na jeho osamělou touhu. A tak když tu nejsou žádní druzí, začíná vyzpívávat k existenci zásvětí, nejdřív bratra.

Kočí, kterého povolal písní k životu, se na něj usměje ze sedadla a přikývne.

Vyzpívá silnici se vším prachem, řeku a trosky světa, který nechal za zády. Vyzpívá horské město vytesané do samotné skály, nabarvené světlem měsíce do stříbrna, do brunátna jeho krví, do šeda mlhou; vyzpívá je krutě a žlutě, s barvami poskvrněnými hluboko usazenou vinou, odvážnými tahy nanesenými na tvrdé povrchy. Vyzpívá vrány nad kukuřičnými lány na neklidném nebi, v palčivém žíravém žáru běsnící bouře, která se nízce a pomalu sune k němu. Zpívá o cherubech a serafech, spouští slova do ztěžklého vzduchu. Zpívá o dvou havranech přibitých hřeby ke kůlům před chalupou, před jejím zápražím a dveřmi – jeden je Myšlenka, druhý Paměť. Přikleká, aby mohl ochutnat jejich krev, aby posílil píseň připomínkou a památkou. A když vstane a jde zase dál, v jeho zpěvu se nesou duše všech těch, které kdy znal či teprve pozná, anebo nepozná nikdy; nese si je do věčnosti.

„Za mnou vykročte,“ zpívá, „vy ubašti a šuwabti, vy egyptští a zobákatí, vykročte za mnou z Elysejských polí dřiny, kde jste rozsívali eleusínské zrno a sbírali semínka iluzí, vykročte za mnou do města, jež je sídlem říše.“

Z rozvlněných kukuřičných polí, z mršin a vran, shora ze stříbromoře, odtud přichází, písňopisec, jako osamělý, pronásledovaný otrok, štvaný cizinec, přichází do prázdných ulic města času. Duše, to jsou díly, z nichž je tohle město vystavěno. Duše, to jsou fresky na jeho zdech a sochy na jeho náměstích, duše, to jsou jeho kupole a věže, balustrády a kolonády a zlaté knihy hodin. Tohle je věčnost, po níž prahne lidstvo, věčnost vystavěná z jeho snů, vystavěná námi, Arkadie coby hrobka.

Přichází do Arkadie, aby byl její smrtí.

„Titáni a bozi, povstaňte,“ zpívá.

A oni poslechnou: Samaš svítí na datlových dlaních Inanny. Tammúz kráčí v thermidoru, skrze visuté zahrady vší zárodečné zeleně. Ba i smrt, i smrt povstala, rychlá a rudá jako hlína, ve stvůrách vytvořených z popela a krve, rozpuštěná v potopě, přetvářená lidskýma rukama. Mýty jsou na svobodě, hořící muž s dřevěnou duší, se zločiny a účty vyrytými do hliněné kůže, jsou rozpoutány, odpoutány.

Říše se hroutí a zase se rodí republika.

Město se kolem něj tyčí, kameny shazují pomalá pouta pevnosti, věčnosti ve hmotě snů, a mění je za smrtelnost symbolů. Věž, která se tyčí nad městem, nad soumrakem a nad zazimou, věž všeho, čím jsme kdy byli či kdy mohli být, kdybychom jen nebyli mrtví, zvučí, kámen se chvěje, třese se jeho písní. Vybuzení, vzbuzení pěvcovou písní, obtáčíme se jako jeho slova kolem věže napřahující se k nebi a padáme, padáme navěky a bez konce do radostí a smutků hodin, do tkáně dnů, do slov utvářených na pěvcově jazyku, a věž ze všech kostí rána padá navěky a bez konce do přeskvělého zmatku světa.

přeložil Richard Podaný

Doslov Hala Duncana:

Věž z kostí rána se, stejně jako tři s ní spojené povídky, zrodila v chaosu souvětí a scén, které jsem psal jako zahajovací část svého Velkého projektu, na němž jsem začal dělat krátce po dvacítce, když jsem studoval na Glasgowské univerzitě. Velký projekt se měl jmenovat Kniha všech hodin a odehrávat se měl ve městě na konci času, obydleném lidmi a „nespřízněnými“ – tedy bohy a démony ze všech mýtů a dějin. Toto město proměňovaly potvůrky známé nyní jako bitmikry, které můžete brát jako nanomechanismy, anebo jako duchy, podle toho, jak se na to díváte. Příběh měl být založen na kombinaci mýtu o Bellerofontovi a na eposu Parsifal od Wolframa von Eschenbach, ale hrdinou měl být Parsifalův strakatý nevlastní bratr Fierifez, schizoidní antihrdina, napůl tmavý a napůl světlý. To se mělo odrážet ve struktuře knihy, vybudované na 24hodinovém cyklu, kde každý svazek se měl vztahovat k jedné části dne: bílý den, soumrak, tma, svítání. Obávám se, že jsem to tehdy přeháněl s četbou Jamese Joyce. Vlastně můžu říct, že jsem Joyce rozhodně četl až moc; k tomu všemu jsem toužil sepsat knihu ve stylu Plaček nad Finneganem, jednu velkou jazykovou koláž se slovy zdeformovanými a sloučenými jedno do druhého. Myslel jsem si, že to bude nádhera, bude to epos, takový Odysseus pro masy!

Samozřejmě že do toho jsem měl daleko.

Velký projekt se zhroutil pod tíží mé nezralosti a nedostatku kázně; dost rychle mi došlo, že zatím nemám obratnost ani urputnost, abych zvládl dílo tak nepříčetné ctižádostivé, a taky že člověk nezačíná psát tak, jak psal Joyce na konci, leda by byl totální pošuk. A já jsem tehdy, upřímně řečeno, sice byl pošuk, ale ještě ne totální. Takže jsem si řekl „Naseru na to a hotovo“, načež jsem ten chaos souvětí a scén odložil a začal jsem psát nějaké ty pěkné, prosté povídky.

Naneštěstí se Velký projekt přístupu typu „nasrat a hotovo“ urputně bránil. Lezl mi do všeho, co jsem psal; tady jeden nespřízněný, támhle pár bitmiker, onde schizoidní hrdina nebo „Kniha všech hodin“ – každá povídka ukazovala na jinou, zapadala logicky do celkového rámce. Snažil jsem se ten chaos ze souvětí a scén utlouct do samostatných povídek, ale on, potvora mizerná, o tom nechtěl ani slyšet.

Časem jsem však začal chápat, že všechny dílky skládačky se začínají docela úhledně rovnat a že se mi vynořuje narativní oblouk, jiný, než jaký jsem měl původně na mysli, ale zato funkční. V hlavě se mi rodila Kniha všech hodin. Shlukovala se do dvou románů, nazvaných Velín a Inkoust. Proto jsem s vervou začal trhat na kusy a předělávat všechen ten původní chaos ze souvětí a scén a snažil jsem se ho narvat do nového rámce.

A on se tam kurevsky pěkně vešel.

Jenže se mi tím pádem stalo, že jsem z textu odstranil všechno matoucí a protikladné, co z něj vůbec dělalo chaos. Rozerval jsem ho, povyházel, co bylo nadbytečné, a chaos splaskl na sekvenci čtyř příběhů, zasazených do města na konci času, přebírajících navzájem motivy, avšak naštěstí funkčních i samostatně. Konečně.

Nemám k těmhle povídkám pěkný vztah. Nemyslím esteticky vzato – v tom smyslu jsem na ně svinsky pyšný. Myslím osobně. Ti hajzlíci mě hryzli v představivosti a trápili mě po víc než deset let a celou tu dobu se bránili všem pokusům udělat z těch souvětí a scén funkční beletrii… a povolily až teď. Teď můžou konečně vypadnout z mojí hlavy a jít si otravovat někoho jiného.

Hal Duncan (1971 – )

Brit, vlastním jménem Alasdair Duncan, narozen 21. 10. 1971 ve skotském Edinburghu, vyrůstal v maloměstském Ayrshire a dnes žije v Glasgow, kde studoval angličtinu, nějakou dobu povlával mezi úřadem práce a přípravnými kurzy, pak si nakrátko našel práci jako programátor, nedávno se stal spisovatelem na plný úvazek. Všeobecnou pozornost si získal již svým debutem, románem Vellum (2005, č. Velín/přip. Laser-books), patrně nejvýraznějším a nejopěvovanějším dílem spisovatelského nováčka za několik posledních let. Jde o první svazek dvoudílné série The Book of All Hours (Kniha všech hodin), v níž netradičním způsobem zobrazil věčný boj krutých sil nadpřirozena. Lidstvo čelí v roce 2017 příchodu konce světa, je pasováno do role pouhého diváka, zcela nepodstatné položky v bezohledném boji mezi nepochopitelnými silami. Zde nejde o boj mezi dobrem a zlem, vždyť obě mocnosti od sebe v tomto směru lze rozlišit jen stěží. Na řadě je bezohlednost a touha po přežití, jen ve vzácných případech se jednotlivci dokáží chovat ve prospěch lidstva jako celku, obětovat vlastní život či duši beze stínu sobectví. Román se soustředí spíše na formu než na děj, velmi důležitou složkou je tu jazyk samotný, ale přesto či snad právě proto jde o skvělé čtení, které nikoho nenechá klidným. Dokončení série tvoří připravovaný román Ink (2007, č. Inkoust/přip. Laser-books), ale ve stejném světě se odehrává rovněž několik doprovodných kratších textů, včetně patrně samostatně vydané novely Scorched Earth (dosud nepublikováno). V ní autor čerpá ze studnice sumerských mýtů, stejně jako v právě rozpracovaném románu Fur (dosud nepublikováno), jenž by měl být na předchozím díle zcela nezávislým převyprávěním eposu o Gilgamešovi. Kratší práce začal Duncan publikovat rovněž v roce 2005, ať už to byly na internetu zveřejněné povídky The Disappearance of James H… (Strange Horizons 2005) a The Chiaroscurist (Electric Velocipede 2005) či v antologiích vydané tituly The Last Shift (Nova Scotia, ed. Andrew J. Wilson & Neil Williamson 2005) a The Angel of Gamblers (Eidolon 1, ed. Jonathan Strahan & Jeremy G. Byrne 2005). Námi vydaná povídka The Tower of Morning’s Bones (dosud nepublikováno) byla vybrána z hrstky dosud nevydaných prací, později se objeví v připravované antologii Moonlit Domes (ed. Kathy Sedia 2007). Nedávno se v limitované edici objevila rovněž sbírka básní Sonnets for Orpheus (2006). Hal Duncan je svým důrazem na téměř básnický prozaický projev plný skrytých významů velice ojedinělým hlasem na poli fantastické literatury, podle jeho slov budou připravovaná díla mít již sevřenější charakter, uvidíme tedy, jak budou čtenáři i kritikou přijata a zda se z Duncana stane další dlouhodobě uznávaný spisovatelský fenomén.

EDITOR:

Martin Šust (1977 – )

Narozen 25. 3. 1977 v Děčíně, vystudoval tamní Obchodní akademii, poté několik let pracoval v oblasti prodeje moderních technologií. Do žánru vstoupil jako amatérský publicista v roce 1999 na stránkách fanzinu Kroniky Questaharu, kde jako speciální čísla vydal první dva svazky „Slovníku autorů anglo-americké fantastiky“. Díl první v rozsahu A-B získal Cenu Akademie SFFH jako titul mimo beletrii za rok 2000. Slovník slavil podobný úspěch rovněž za své knižní vydání v rozsahu A-K, kdy byl za rok 2003 Akademií SFFH vyhlášen nejlepším titulem mimo beletrii a počinem roku. Od roku 2001 publikuje autorské medailonky rovněž v různých románech a sbírkách, dnes to čítá stovky titulů zejména od nakladatelství Laser-books a Triton. Od roku 2003 spolupracuje jako publicista s časopisem Ikarie, kde se v rozmezí září 2005 až březen 2007 ujal rovněž postu editora zahraničních povídek. Řadu let úzce spolupracuje s časopisem Pevnost, kde pracuje jako externí redaktor. Od dubna 2004 v něm řídí rubriku literárních novinek, působí tam také jako editor zahraničních povídek, publicista a recenzent. Od roku 2005 je zaměstnancem nakladatelství Laser-books, kde je asistentem zahraničních práv, editorem knižních edicí New Weird a New Space Opera, rovněž se stará o chod internetových stránek. Jako svou první antologii vydal „Trochu divné kusy“, vyhlášené Akademií SFFH za nejlepší antologii a počin roku 2005. Je rovněž držitelem ceny Akademie SFFH pro nejlepšího redaktora roku 2005. Spolupracuje i s nakladatelstvím Triton, pro které od roku 2006 řídí obnovenou českou edici The Magazine of Fantasy & Science Fiction. Od roku 2005 je členem rady Akademie SFFH, kde zodpovídá především za probíhající sled reforem. V současnosti vedle dokončení Slovníku připravuje antologii britské new space opery nazvanou „Plameny hvězd“.

AUTOR PŘEDMLUVY:

John (Frederick) Clute (1940 – )

Kanaďan žijící v Británii, narozen v Torontu, v letech 1956 až 1964 žil ve Spojených státech, od roku 1968 v Londýně. Do žánru vstoupil povídkou „A Man Must Die“ v britských New Worlds roku 1966, známější je však svou prací mimo beletrii. Recenzentem z povolání se stal v roce 1966, v současnosti má dvě pravidelné rubriky – „Excessive Candour“ pro Science Fiction Weekly a „Scores“ pro Interzone. Většinu z toho materiálu shrnul do knih „Strokes: Essays and Reviews 1966-1986“, „Look at the Evidence“ a „Scores: Reviews 1993-2003“. Neméně významnou je jeho publicistická činnost, je spolueditorem „The Encyclopedia of Science Fiction“ (společně s Peterem Nichollsem) a „The Encyclopedia of Fantasy“ (společně s Johnem Grantem). Sám napsal např. knihy „Science Fiction: the Illustrated Encyclopedia“ a „The Book of End Times“. Podílel se rovněž na sestavení několika antologií. Nepřestal psát ani fikci, je autorem kladně přijatých románů „The Disinheriting Party“ a „Appleseed“. Za svou činnost obdržel různá žánrová ocenění, většinou prestižního charakteru, ať už jde o ceny BSFA, Locus, Hugo či World Fantasy Award. Zejména jako autor a editor obou zmíněných encyklopedií se nesmazatelným písmem vryl do dějin fantastiky. Spolu s uznáním, jehož se mu dostává jako recenzentovi, ho to pasuje do role dost možná nejvýraznějšího odborníka na fantastický žánr současnosti.

VÝTVARNÍCI:

Les Edwards (1949 – ) aka Edward Miller

Tento světoznámý britský výtvarník absolvoval v letech 1968-1972 vysokou uměleckou školu v Hornsey. Během své 34-leté kariéry nezávislého ilustrátora pracoval pro všechna významnější britská nakladatelství a rovněž pro mnohá americká. Jeho činnost zahrnuje reklamní, herní, hudební i filmovou oblast, stejně tak jako soukromé zakázky. Vytvořil rovněž dva grafické romány podle příběhů Cliva Barkera a několik prací pro Penthouse comics. Nejznámější je však jako výtvarník na poli fantastické literatury. British Fantasy Society ho již sedmkrát vyhlásila za nejlepšího umělce a na tuto cenu je pravidelně nominován již od roku 1994. Byl také třikrát nominován na World Fantasy Award a dvakrát na Chesley Award. Začínal malbou kvašem, ale rychle přesedlal na olej, který shledal mnohem přizpůsobivějším a jemnějším. Nepoužívá airbrush, nástroj, jenž je v jeho očích „Ďáblovým dílem“. Snaží se vytvářet obrazy obdařené okamžitým zrakovým efektem, v cestě za jednoduchým a přímočarým výsledkem se vyhýbá složitějšímu stylu mnoha současníků. Jde o přístup podporovaný jeho formálním smyslem pro kompozici. Před několika lety začal malovat odlišným stylem za použití akrylových barev, tyto práce vytváří pod pseudonymem Edward Miller. Rychle se staly značně populární, což ho přimělo přistupovat k oběma kariérám se stejným zaujetím. Ve volném čase se věnuje neumělé hře na kytaru a šermu, což je sport, u něhož je jeho neschopnost stěží uvěřitelná. Příležitostně rozestaví i nějaké plastikové modely. Žije spolu s manželkou Valerií nedaleko Londýna. S nakladatelstvím Laser-books spolupracuje především na edici New Weird, pro kterou již vytvořil několik původních knižních obálek.

Dominik Petr (1975 – )

Narozen 23. 9. 1975 v Ivančicích, v letech 1990-1994 studoval Gymnázium T. G. Masaryka v Zastávce u Brna. Magisterské studium v oboru sociální pedagogika absolvoval v letech 1998-2003 na Pedagogické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. V období 1995-2006 pracoval u Policie ČR, z toho od roku 2001 do roku 2006 jako policejní komisař služby kriminální policie a vyšetřování. Od března roku 2006 působí na MěÚ Rosice v oblasti sociálně-právní ochrany dětí. Ilustrační styl Dominika Petra lze charakterizovat jako osobitý se zvláštním smyslem pro vystižení tématu. Své ilustrace tvoří s neobyčejnou lehkostí, s invencí, jež vdechuje dílu neobyčejnou atmosféru. Po vývojové fázi hledání a experimentování s výrazovými prostředky lze dnes vysledovat ustálení Petrova stylu. Záměrné deformace ve tvarech, figurách i perspektivě, které se projevují od počátku jeho tvoření jako autorovo stylegma, jsou vyjádřením odrazu deformovaného světa… Lze říci, že tématem je vždy člověk a svět (fiktivní nebo reálný), jejich vzájemná existenciální konfrontace. Dominik Petr se vedle časopiseckých a knižních ilustrací úspěšně zabývá olejomalbou se zajímavými kontrastními, někdy až provokujícími motivy. Ve své tvorbě se dále zaměřuje na portréty, identikity, grafiky a kresby, které zpracovává kombinovanou technikou. Jako ilustrátor spolupracuje s časopisy Ikarie, Pevnost, s magazínem F&SF. vytvořil rovněž logo a frontispis edice New Weird.

PŘEKLADATELÉ:

Adéla Bartlová

Narozena v Kutné Hoře. Vystudovala speciální pedagogiku (se zaměřením na tzv. smyslové vady, tedy na logopedii a pedagogiku neslyšících a nevidomých), titul má velmi čerstvý – získala ho letos v září. Živí se zatím pouze překládáním, se kterým začala při studiu. Na počátku její překladatelské „kariéry“ stála účast na takovém menším skandálku s jednou velmi populární dětskou knihou; do té doby žádné překladatelské ambice neměla. Její dílo je zatím podle vlastních slov chuďoučké, čítá osm titulů: dva díly ze série „Einarinn“ od Juliet E. McKennové („Šermířova přísaha“ a „Hra osudu“); „Staří bohové“, první díl tetralogie „Snící“ od Davida Eddingse; „Abarat“ a „Magické dny, krvavé noci“ ze série „Abarat“ od Cliva Barkera; sci-fi „Skála“ od Roberta Dohertyho; cestopis „Na dno světa“ od Williama C. Stonea a Barbary am Endeové a záhadologická kniha „Katastrofobie“ od Barbary Hand Clowové. Ve volném čase se většinou věnuje čtení, nějaké tvůrčí činnosti nebo svému domácímu zvířectvu.

Aleš Drobek (1977 – )

Narozen 7. 2. 1977 v Opavě, dnes bydlí v Bohumíně, vystudoval pětiletý inženýrský obor marketing a managament v Karviné, prošel různými zaměstnáními, většinou překládá a vyučuje anglický jazyk na volné noze. Mezi jeho koníčky patří fantastika a sport všeho druhu. V překladu se zpočátku soustředil na populárně naučnou literaturu, ať už šlo o autory jako sir Martin Rees („Náš neobyčejný vesmír“ a „Naše poslední hodinka“), Janna Levinová („Jak vesmír přišel ke svým skvrnám“), Roger Highfield („Harry Potter a kouzelná věda“), John Brockman („Příštích padesát let“) a Marc J. Seifer („Život a doba Nikoly Tesly“). Dnes se věnuje také beletrii, ať už jde o řadu historicko-detektivních románů z antického Říma SPQR („Katilinovo spiknutí“ a „Svatokrádež“) či románové řady začínající tituly „Hominidé“ od Roberta J. Sawyera a „Tkalci Saramyrští“ od Chrise Woodinga. Spolupracuje rovněž s časopisem Ikarie a magazínem F&SF.

Narozen 4. 7. 1974, v roce 1999 dokončil studium anglistiky a bohemistiky na FF Univerzity Palackého v Olomouci, dnes je odborným asistentem na tamní katedře anglistiky se zaměřením na překladatelství, science fiction a slam poetry. K jeho největším koníčkům patří hra v šachy a taijiquan. Obdržel Cenu Jiřího Levého za 2. místo v kategorii prózy (2000-2001) za překlad úryvku z románu „Zeptej se prachu“ od Johna Fanteho, soustavně překládá především Charlese Bukowského („Zápisky starého prasáka“, „Příběhy obyčejného šílenství“, „Nejkrásnější ženská ve městě“ a další) a Philipa K. Dicka („Král úletů“, „Když mrtví mládnou“, „Planeta, která neexistovala“). V současnosti chystá mj. výbor básní hebridského námořníka Iana Stephena.

Viktor Janiš (1974 – )

Narozen 29. 9. 1974 v Turnově, povoláním překladatel a odpovědný redaktor. Vystudoval politologii na FSV UK, souběžně šest let studoval obor tlumočnictví a překladatelství – angličtina na FF UK. Začínal v roce 1996 jako odpovědný redaktor u nakladatelství Talpress a Elka Press, dnes překládá a rediguje pro BB/Art, Odeon, Argo, Mladou frontu, Crew a Labyrint. Jeho žánrový záběr je široký – od thrillerů, SF, grafických románů až po náročnou beletrii. Přeložil více než 50 titulů od spisovatelů jako Graham Greene, Louis de Bernières, Margaret Atwoodová, Hanif Kureishi, William Saroyan a Iain Banks. V roce 2000 získal za překlad románu „Mandolína kapitána Corelliho“ cenu Jiřího Levého i prémii Tomáše Hrácha, roku 2002 i 2003 získal cenu „Jazyk českého komiksu“ (za překlad Moorových grafických románů „Liga výjimečných“ a „Z pekla“) a roku 2002 byl Akademií SFFH oceněn jako nejlepší překladatel. Pokud jde o science fiction, spolupracoval s časopisem Ikarie, přeložil sbírku povídek „Medvědi objevují oheň“ od Terryho Bissona, román „Líc a rub“ od Iaina M. Bankse a v neposlední řadě také klasickou trilogii „Nadace“ od Isaaca Asimova. V současné době pracuje na monumentální fantasy Susanny Clarkové „Jonathan Strange a pan Norrell“. Z grafických románů jmenujme Moorovy „Strážce“ a sérii „Sandman“ od Neila Gaimana.

Miroslav Jindra (1929 – )

Narozen 5. 8. 1929 v Praze, vystudoval Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy, kombinaci anglistika – bohemistika (1948-1952, PhDr. v roce 1953). Od roku 1954 pracuje jako vysokoškolský pedagog, od r. 1976 na Ústavu anglistiky a amerikanistiky FF UK, od r. 1996 souběžně i na Katedře anglistiky UJEP v Ústí nad Labem (obojí nyní externě); v letech 1964–1976 působil jako samostatný odborný pracovník Ústavu jazyků a literatur ČSAV. Zaměřuje se na americkou, britskou a kanadskou literaturu, kulturu anglicky mluvících zemí, teorii literatury, teorii překladu, multidisciplinární kanadská studia. Je spoluautorem řady učebnic angličtiny a spolu s Lenkou Rovnou rovněž „Dějin Kanady“. Od roku 1954 pracuje rovněž jako literární překladatel, komentátor (doslovy a předmluvy) a publicista. Dosud přeložil kolem 65 publikovaných knižních titulů. Z překládaných autorů např.: Joseph Heller („Hlava XXII“ a dalších pět děl), Bernard Malamud (dva romány, povídky), William Faulkner (povídky), Michael Cunningham („Hodiny“, „Domov na konci světa“), Gore Vidal, Theodore Dreiser, Truman Capote („Chladnokrevně“), Stephen King („Misery“), Robert Ruark („Medojedky“); Margaret Atwoodová; Oliver Goldsmith, John leCarré („Ruská sekce“), Tom Stoppard, Charles Percy Snow, Kingsley Amis, Fay Weldonová, William Boyd a další. V poslední době překládá i poezii (např. Robert Browning, Leonard Cohen, současní kanadští básníci). Z oblasti sci-fi přeložil několik povídek (např. Kurt Vonnegut Jr.) a román Waltera S. Tevise „Zpěv drozda“ (Ludvík 1987). Je členem českého PEN klubu, Obce překladatelů (řadu let člen výboru a předseda poroty Překladatelské soutěže Jiřího Levého) a několika dalších profesních a zájmových organizací. Za svoje překlady získal několik nakladatelských cen a výročních prémií.

Petr Kotrle (1967 – )

Narozen 9. 11. 1967 v Zábřehu na Moravě, dnes žije v Rožnově pod Radhoštěm, v roce 1990 dokončil studium geodézie a kartografie na VUT FAST v Brně a dnes pracuje jako zeměměřič, uvažuje o práci překladatele z povolání. K jeho zájmům patří vedle F&SF literatury rovněž cestování (prstem po mapě a skrz naskrz průvodci), castellologie, hudba a film. V současnosti je patrně nejvýznamnějším a dost možná i nejaktivnějším čistě žánrovým překladatelem, z ocenění jmenujme Ludvíka z roku 1994 a cenu Akademie SFFH z let 1998, 2004 a 2005. Ze značného počtu překladů fantastiky jmenujme zejména „Enderův cyklus“ od Orsona Scotta Carda, cyklus „Zeměmoří“ od Ursuly K. Le Guinové, cykly „Les mytág“ a „Merlinův kodex“ od Roberta Holdstocka, trilogii „Xenogenesis“ od Octavie E. Butlerové, „Ílion“ od Dana Simmonse a různé tituly od autorů jako Neal Asher, Greg Egan, Robert Silverberg a Robert Charles Wilson.

Richard Podaný (1962 – )

Narozen 3. 5. 1962 v Praze, od roku 1992 povoláním překladatel a odpovědný redaktor. V roce 1984 dokončil studia na Fakultě žurnalistiky UK. Pracoval jako redaktor 100 + 1 ZZ, pak v nakladatelstvích Svoboda, Harlequin a Knižní klub. Počet jeho překladů se (když započítáme i všechna komiksová alba) blíží již ke stovce. Ze science fiction a fantasy to byl např. „Diamantový věk“ od Neala Stephensona, „Ubik“ od Philipa K. Dicka, z poslední doby pak „Ptah Hotep“ od Charlese Duitse či „Sen Ockerwee“ od George R. R. Martina. Mimo to přeložil samozřejmě celou řadu povídek do různých antologií. Z ocenění jeho příkladné práce uveďme cenu Akademie SFFH pro nejlepšího překladatele z roku 2001, dvakrát cenu Jazyk komiksu (udělováno při COMICZCONU), Zlatou stuhu za překlad dětské literatury 2003 (fantasy „Tajemství 13. nástupiště“ od E. Ibbotsonové) a především Hlavní tvůrčí odměnu v Ceně Josefa Jungmanna z roku 2005 (za román „Naprosto osvětleno“ od Jonathana Safrana Foera) a nominaci na Literu Magnesii v kategorii Nejlepší překlad. Vedle toho se jako člen rady Akademie science fiction, fantasy a hororu aktivně podílí na činnosti této organizace.

Jana Rečková (1956 – )

Narozena 27. 4. 1956 v Kladně, povoláním již po 25 let lékařka, od roku 1989 píše fantastiku, od roku 1999 tento žánr rovněž z angličtiny překládá. Z jejích spisovatelských úspěchů jmenujme např. dvakrát cenu Mlok za novelu „Na střepech skořápky světa křepčím“ a povídku „Myší balada“, doplněnou celou řadu dalších ocenění. Od roku 1994 publikuje v Ikarii, ale její povídky se objevily rovněž v Pevnosti a v různých antologiích, pravidelně se účastní literárních soutěží. Knižně debutovala románem „Svět nezrozených drahokamů“ pod pseudonymem Joanna Railly. Z dalších knih uveďme tituly „Mezi slovem a mečem“, „Syndrom malé mořské víly“, „Král jemalý“, „Pečeti Černé pevniny“, „Kniha prokletých“, „24 a 1/2 hodiny denně“, „Píseň o Dveřníkovi“ a „Silnice kolem kousku světa“. Z překladů stojí za pozornost zejména romány Grega Beara: „Darwinovo rádio“, „Darwinovy děti“ a „Boží výheň“. Z těch ostatních šlo o romány Harryho Harrisona, P. J. Farmera, Seana McMullena a Rachel Cainové. Spolupracuje zejména s nakladatelstvím Triton. Překládala rovněž pro časopis Pevnost, magazín F&SF či první Trochu divné kusy. Chtěla by se dožít vydání dalších Trochu divných kusů od českých autorů.

Milan Žáček (1974 – )

Narozen 5. 4. 1974 v Holešově-Přílepích, v roce 1997 dokončil studium anglické a španělské filologie na UP v Olomouci. Živí se jako překladatel na volné noze a v poslední době u něho na plné čáře vítězí beletrie. U nakladatelství Laser-books je dvorním překladatelem knih z edice New Weird, známé především díky románům Chiny Miévilla. Mimo to pro Laser-books přeložil knihu svého srdce „Utkaný svět“ od Cliva Barkera či neméně pozoruhodnou fantasy „Měsíční kosti“ od Jonathana Carrolla. Dále sestavil a přeložil sbírku H. P. Lovecrafta „V horách šílenství“, z jeho pera vyšel nový překlad „Tří mužů ve člunu a na toulkách“ od J. K. Jeroma, je autorem překladu trilogie „Sabriel“, „Lirael“ a „Abhorsenka“ od Garha Nixe, románu „Zavolejte Jeevese“ od P. G. Wodehouse, dvou sbírek básní Charlese Bukowského a řady dalších knih. Bydlí v Olomouci s manželkou a několikaměsíční dcerou Amélií, kromě překládání rád cestuje a poznává svět.

Martin Šust

TROCHU DIVNÉ KUSY 2

Obálka: Edward Miller

Překlad: Adéla Bartlová, Aleš Drobek, Robert Hýsek,

Viktor Janiš, Miroslav Jindra, Petr Kotrle,

Richard Podaný, Jana Rečková, Milan Žáček

Ilustrace: Dominik Petr

Frontispis: Dominik Petr

Copyright ©2006 by Martin Šust & Laser-books s.r.o.

All Rights Reserved

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Autorské profily Martin Šust

Sazba provedena v LATeXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

v edici Laser jako 321. publikaci

Edice SF svazek 176.

Plzeň 2006, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 333 Kč

Prodejní cena vázaného výtisku včetně DPH 444 Kč