Jmenuji se Martina

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Jmenuji se Martina – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Knihy z cyklu Holky na vodítku nám poutavě a srozumitelně ukazují problematiku dnešní dospívající mládeže, kde citová nejistota v rodině může vést k mnoha závažným poruchám. Jsou určeny nejen pro dospívající, ale i pro jejich rodiče, kteří již na toto „své období“ zapomněli.

MUDr. Petr Žižkovský,

primář psychiatrického oddělení v Ústí nad Labem

Za pomoc při realizaci knih z cyklu Holky na vodítku děkuji MUDr. Karole Haasové, MUDr. Pavlíně Noskové, MUDr. Richardu Zajícovi, MUDr. Petru Žižkovskému, pracovníkům DROPINu, zvláště paní Simoně Sedláčkové, a řadě „tápajících“, kteří si prošli, nebo ještě procházejí svým peklem. Přejme si, aby těch, kteří budou „tápat“ i nadále, bylo co nejmíň.

Autorka

1.

Jmenuji se Martina... a jsem bulimička. Teda fujtajbl! Takhle napsaný to vypadá ještě hůř, než když jsem to včera řekla na skupinový terapii. Všichni mi tleskali, že jsem to o sobě konečně dokázala říct, ale já to řekla stejně jenom proto, aby mi dali pokoj. Doktor prohlásil, že to je můj první velký krok, a tím druhým prý bude to, že si budu psát deník. Jako nějaký paměti, nebo co. Takže jsem právě začala a snad tu teď konečně budu mít klid.

Mám psát o sobě. Všechno, co mě napadne, ale když mě fakt napadají jen samý hlouposti, který se mnou vůbec nesouvisej, jako že Ilona Csáková má děsně veliký oči a na obalech čokolád Milka je fialová kráva. Jenže to každej ví i beze mě a taky to asi nikoho nezajímá. A koho vlastně má zajímat to, co napíšu? Říkají, že hlavně mě, ale to je blbost, nebudu přece psát sama sobě. Takovej cvok zase nejsem, i když jsem se léčila na psýše. Doktorům se mi psát taky nechce, ačkoliv se tomu, aby si to přečetli, asi nevyhnu. Ale já fakt nemůžu psát jen tak... jakoby nic. Já prostě musím psát někomu...

Tak jo, řekli mi, že to mám psát jako dopis. Přemýšlela jsem, komu bych ho jako poslala, a nikdo mě nenapadá. Mám jenom mámu a babičku. Martina má mámu. Máma mele maso. Máma. Jenže ona mě zradila, když mě nechala zavřít sem. Nenávidím ji.

Dobře. Mám napsat, proč ji nenávidím, a jak k tomu došlo, a máma si to pak třeba přečte, protože prý nic nechápe. Jako by někdy něco chápala. Ale dobře, ať mám klid. Takže: Milá mámo!

Nevím, proč to píšu, to připitomělý oslovení, když si vůbec nemyslím, že moje máma je milá. Ale co se jinak píše na začátek dopisu? Vážená paní... s pozdravem Vaše dcera Martina. Tečka. Hotovo. A bylo by po dopise. Jenže i po klidu. Tady, když si něco vezmou do hlavy, tak člověku nedaj pokoj a nedaj. A proč bych vlastně nemohla říct milá mámo? Tisíckrát, milionkrát jsem jí tak řekla, mámo moje milá, a ona mně koblížku můj zlaťoučkej, jenže to bylo dřív. Připadá mi to tak dávno, jako bych to ani nebyla já.

„Martino, svačina!“

Ježíši, už zase. Sotva se člověk pustí do nějaký práce, tak... To je děsný, jak se tady s tím jídlem pořád naotravujou. S jídlem a pak s vážením. Nenávidím váhy. A nenávidím jídlo. Kdybych mohla, tak... Lepší je nejíst vůbec než málo.

„Tak dělej, dneska je třešňovej koláč,“ křičí z chodby Alice, holka s legračně dvojbarevným a neuspořádaným účesem na hlavě.

No jo, ta je na sladký vysazená. Jako všichni feťáci. I ti bejvalí. Uvidíme, kdo bude mít v jídelně službu. Jestli sestra Anička, tak se mi třeba podaří podstrčit svůj koláč Alici. Starý Kuželákový sice nic neunikne, ale přece jen se s ní dá mluvit. Zato jestli bude v jídelně Vlasáková, nezbyde nic jinýho, než si tím koláčem nechat vyzdít žaludek. A doufat.

Jídelna bezděkovské léčebny praská ve švech. Třináct kluků a holek ve věku od patnácti do osmnácti let hlasitě okupuje dlouhé, do podkovy uspořádané stoly a nadšeně se cpe čtverečky třešňového koláče hustě posypaného sladkou drobenkou.

Martina si představila, jak si ten koláč rve do pusy, jak se jí břicho nafukuje novými a novými nekonečně velkými sousty, a zvedl se jí žaludek. S rukama přitisknutýma na ústa se chystala vyběhnout zpátky na chodbu.

„Kampak, kampak?“ ozval se za ní skřípavě přísný hlas sestry Vlasákové, což byla každopádně nejhorší varianta. Ta baba má oči a uši všude. „Jen se pěkně posaď mezi ostatní a sněz si svačinu.“

„Když já nemám hlad,“ odvážila se Martina chabě namítnout.

„Hlad možná ne. Ale chuť máš určitě obrovskou, tak velkou, až máš strach, že ji nezvládneš, viď? Jenže musíš. Proto jsi tady, aby ses naučila normálně jíst.“

Martina neochotně popošla k nejbližšímu volnému místu a pod upřeným pohledem přísné sestry Vlasákové s trpně zavřenýma očima uzobla miniaturní soustíčko.

Vlasáková měla pravdu. Už zase tu byl ten strach. Hrozný strach z toho, že se neovládne a sní všechny koláče, co jich tu na třech dlouhých stolech je. Nacpe si břicho k prasknutí a pak celý obsah žaludku s bolestným dávením vyzvrací zpět. Jako včera. Jako předevčírem. A jako mnohokrát předtím. Už by to ani nespočítala.

Chudák, pomyslela si sestra Kuželáková, která právě vešla do jídelny vystřídat kolegyni Vlasákovou. Postřehla Martinino váhání nad talířem i úzkostné napětí v jejím pobledlém obličeji a hned věděla, s jakými pocity tahle bleďounká blondýnečka asi právě bojuje. Ještě to chvíli potrvá, než z toho bludného kruhu dobrovolně vystoupí ven a naučí se žít. Nikdo z té bandy tady v jídelně to zatím sám neumí. Kdybychom je pustili ven a nechali je po světě běhat bez pomoci...

Sestře Kuželákové se před očima odvíjí hrůzostrašný film. Martina s tělem vyhublým do podoby lidí vězněných za války v koncentráku od sebe odstrkuje svou poslední porci jídla a na bocích si ohmatává neexistující špeky. Alice s rukama i nohama pokrytýma hnisajícími boláky se marně snaží najít místo pro poslední vpich. Ester, která v hracích automatech prohrála nejdřív majetek svých rodičů a pak i samu sebe, vedou do vězeňské cely. Petr v hrůze, že se v stísněném prostoru přeplněného autobusu nebude moci nadechnout, raději skáče pod kola projíždějícího náklaďáku...

„Není vám něco, paní Kuželáková?“ klepe jí kdosi starostlivě na rameno. „Celá se třesete.“

„To nic, pane doktore. Znáte to, někdy to na člověka tolik dolehne, ty konce, před kterými je chceme uchránit,“ kývne směrem do jídelny.

„Běžte si k tomu koláči uvařit kafe,“ navrhuje doktor Bílek dobromyslně. „Já už je tady ohlídám.“

„Děkuju,“ hlesne stará sestra. „Hlavně na Martinu pozor, nic bych za to nedala, že se zas pokusí zvracet.“

Tak jo, mami, už zase píšu. Nachytali mě na záchodě, jak se zbavuju třešňovýho koláče. Já nechápu, co je komu do toho, co si dělám se svým tělem. Pořád mi do toho všichni mluvěj, jako by to bylo jejich tělo, a ne moje.

Nechápu to tady. Nevím, proč nad někým lámou hůl a někomu pohřbívají čepici. Že prý se mi to taky může stát. Tak ať.

Nenávidím se za to hnusný zvracení, ale to je prostě daň. Jsem hrdá na to, co jsem dokázala. Tobě se to nepovedlo ani za patnáct let, mami, a mně už za osm měsíců. Nechápu, proč bych teď měla všechno zahodit. Ty přece víš, jak jsem dřív vypadala. Ještě kousek a byla bych jako ty. Ale to já nechci. Tys to dřív přece taky nechtěla. Ale teď chceš. A všichni ti doktoři a sestry tady. Ale to se vám nepovede, vykrmit mě jako husu. Slyšíš, nemáte na to právo!!

Tak prý zase špatně, to, co jsem napsala. Řekli, že nemám dávat vinu jenom svýmu okolí. Mám si vzpomenout, jaký to bylo dřív. Já už vlastně nevím, mami. Jak to vůbec všechno začalo?

Na tátu si moc nepamatuju. Jenom že byl velký a černovlasý. A nosil brýle. Vzpomínám si, jak jsem mu je brávala z nosu, když mě držel v náručí. Mám dojem, že se kvůli tomu zlobil, ale mně se ty jeho lesklé stříbrné brýle děsně líbily. A pak to, jak si mě posadil na koně, běhal se mnou kolem stolu a zpíval hopsasa, hopsasa, Martinka se natřásá. A pak už nic. Prostě najednou zmizel.

Nejdřív jsem se po něm ptala, ale brzy nás to obě unavilo. Tebe asi dřív. Jednou jsi na mě začala křičet, ať si teda jdu za tím svým povedeným tatínkem, a já nechápala, co tím myslíš. Věděla jsem, co to je, když se mi povede kotrmelec nebo zavázat tkaničku, ale povedený tatínek?

„Tak už se mu to zase povedlo!“

Chodbou se rozlehly zmatené hlasy a dupot mnoha nohou.

„Doběhněte pro Bílka. Honem. A Kuželákovou. Ať hned přijdou na osmičku!“

Martina zaklapla deník a zvědavě vykoukla na chodbu.

„Co se stalo?“

„Zbyněček si zas pořezal zápěstí,“ křikla na ni kudrnatá Magda udýchaně. „Kvůli Beátě. Že se vyspala s Mirkem. S tím, jak má z chlastu ty průhledný oči, víš?“

„Se jim divim,“ odfoukla si Martina pramínek světlých vlasů z čela. Co na tý Beátě všichni viděj? Zrzavá, pihatá, prsatá. Jo, to bude ono. Prsatá. Prsatou, prsatou, tu já mám nejradši, prsatou, prsatou, tu já mám rád... Tohle v životě nepochopím.

„Co tu stojíš?“ křikla na ni sestra Anička v bílé zástěře umazané čerstvou krví. „Doběhni do ošetřovny pro další obvazy. A toho Bílka už někdo volal? Bude se to muset šít.“

Včera se tu jeden kluk snažil podřezat si žíly na zápěstí. Řekla jsem, že to nechápu, jak člověk může něco takovýho udělat, a víš, co mi řekli? Že prý jsem dělala to samý. Jen jinak. Že to, že jsem dřív odmítala jíst, byl vlastně taky pokus o sebevraždu. To přece není pravda. Proč bych něco takovýho dělala? Já jen chtěla žít podle svýho. Jako ty. Taky jsi tvrdila, že o svém životě si budeš rozhodovat sama. A žádnej chlap ti do něj už nikdy v životě nebude mluvit.

„Nikdy nesmíš být jako já, Martino, pamatuj si to,“ říkala jsi mi snad každej den. Nejhorší to bylo v době, kdy tě údajně kvůli tvý postavě opustil už čtvrtej chlap. Plakávala jsi mi do vlasů a já myslela, že tě něco bolí. Asi bolelo. Jinak než jsem myslela. A asi víc.

„Nejez pořád tu čokoládu, nemlsej ty bonbony, nemaž si tu housku tak tlustě máslem...“

Nevím, jestli jsem jako malá nějakou větu slyšela častěji. Pořád jen moc jíš, budeš tlustá, podívej se na mě, jak jsem dopadla. Nechci, abys celý život bojovala s tloušťkou jako já. Nebojovala jsem s tloušťkou, mami. Bojovala jsem s tebou.

2.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ usmála ses tehdy na mě, mami, a postavila jsi přede mě sýrový dort se šesti rozsvícenými svíčkami.

„On není s čokoládou?“ protáhla jsem zklamaně obličej.

„Čokoláda není zdravá. A jde na tloušťku. Tenhle sýrový dort je mnohem lepší, uvidíš.“

„Ale není sladkej.“

„Neboj, zítra tě vezmu do cukrárny,“ vmísila se do hovoru babička.

„To ať tě ani nenapadne,“ přerušilas ji ostře. „Stačí, co jsi udělala ze mě. Nedopustím, aby i moje dcera jednou vypadala jako nafouklej hroch.“

„Jakej nafouklej hroch?“ vyprskla jsem vesele. „Myslíš nafukovací?“

„Bolí mě hlava,“ prohlásila jsi unaveně. „Na, rozbal si dárek, já si jdu lehnout.“

„Jé, další barbína!“ vykřikla jsem nadšeně a moje jásání určitě muselo být slyšet až za tebou do koupelny.

„To se ti líbí, takováhle divná hubená panna?“ zeptala se mě babička pochybovačně. „To my jsme dřív s holkama měly jiné panenky.“

„Jak jiné?“

„No, panenkovatější.“

„Taky mám jednu panenkovatější. Mimino. Když se mu do pusy naleje voda, tak čurá. A když se mu na zádech zmáčkne takovej čudlík, kýve hlavou a říká mimi. Ale barbína je lepší. Vypadá jako dospělá, víš. Až budu velká, budu jako ona. Ne jako máma.“

„Máma se ti nelíbí?“ zajímalo babičku.

„Máma se přece nikomu nelíbí. Ani sama sobě. Protože je tlustá. Proto ji nikdo nechce, víš?“

„Hloupost,“ okřikla mě babička. „Já mám tvoji mámu ráda takovou, jaká je. A ty bys měla taky.“

„Já ji mám ráda. Ale máma říká, že nikdy nesmím vypadat jako ona.“

„Víš co? Rozkrojíme radši ten dort.“

Přesně takhle si to pamatuju, vzpomíná Martina nad rozepsaným deníkem. Do té cukrárny tehdy s babičkou opravdu šly. Daly si čokoládový dort a pak ještě pohár se šlehačkou, ale máma na to přišla a děsně se tehdy s babičkou pohádaly.

„Nechápu, proč by zdravé dítě nemohlo jednou za čas do cukrárny. Chceš tu holku zničit, nebo co?“ křičela na tebe babička. „Bude ti třicet, a to už bys měla mít rozum. Jenže ty máš v hlavě jen svoje sobecký představy a bolestínský stesky, kterými otravuješ okolí. To proto s tebou žádnej chlap dlouho nevydrží. A taky proto, že nejseš ochotná nikomu uvařit pořádný teplý jídlo. Není divu, že od tebe každej radši hned uteče. A jednou... jednou od tebe uteče i Martina, uvidíš.“

„Nevyhrožuj.“

„Nevyhrožuju. Je mi tě líto. A všech okolo tebe.“

Babička k nám pak dlouho nepřišla. Občas na mě čekávala u školy s balíčkem pamlsků, knížkou nebo vlastnoručně upleteným svetrem. Potom se zase všechno spravilo, ale čas od času babička nevydržela a kritikou tvýho úzkostlivě dietního stravování a nepřiměřeně přísné výchovy v tomhle směru rozvířila stojatý vzduch.

Držela jsem s tebou, ale babiččiny pokoutně podstrkované pamlsky jsem přijímala se špatně tajenou slastí.

Ta slast byla čím dál silnější, mami. Tím silnější, čím víc jsi mi sladkosti zakazovala. Někdy to bylo úplně k nevydržení. Odpíraná slast ze sladkostí. Neznala jsem nic strašnějšího. Teď už znám. Ale tehdy, když se k nám nastěhoval Karel...

„Ahoj, já jsem Karel a budu tu teď s vámi bydlet,“ prohlásil svalnatý hromotluk a s úsměvem nesměle prorůstajícím narezlým plnovousem mi podal tabulku mléčné čokolády.

„To ona nejí, tyhlety věci,“ prohlásila jsi a bleskurychle schovala čokoládu do nejhořejší kuchyňské skříňky.

„Ty nejíš čokoládu?“ podivil se Karel a zdálo se, že to na něj udělalo nebývalý dojem. „Holka, to já v tvým věku...“

Bývalo by mě zajímalo, co Karel v mým věku, ale tys řekla, ať Karlovi podám ruku, a pak jste oba odešli do ložnice vybalovat Karlův nevelký kufr.

Karel byl fajn. Miloval žemlovku, palačinky a švestkové knedlíky sypané mákem, které si ovšem musel vařit sám. Po tvém upozornění, že nejím sladkosti, už mi čokoládu nikdy nepřinesl, ale strkal mi peníze, za které se čokoláda dala koupit. A taky oříškové oplatky, lentilky a všelijaké jiné věci, které jsem neznala z domova, ale od kamarádek. Kupovala jsem je jednak pro ukojení nezvládnutelné chuti po sladkém, jednak proto, aby mě kvůli neznalosti chutí těch báječných bonbonů, oplatek a čokoládových tyčinek spolužáci nepokládali za méněcennou. Trumfovala jsem je tím, že jsem v televizi sledovala kdejakou reklamu na sladké dobroty a o přestávkách je přehrávala ve třídě jako herecké scénky.

Babička ti opět přibalila s sebou něco dobrého. Monte...

Z ledničky rovnou do zobáčku...

Orion – naše čokoládová hvězda.

Jednou, mohlo to být tak v druhé třetí třídě, to u nás už Karel nebydlel, jsem přišla domů o hodinu dřív než obvykle. Vybrala jsem schránku plnou složenek a reklamních letáků a odemkla byt klíčem na oranžové gumě uvázané kolem krku.

Zula jsem si boty a aktovku těžkou dvěma trojkami hodila do kouta jako za trest. A honem uhasit žízeň po té přesolené polévce, co mi jí dneska nalila kuchařka v jídelně plný talíř.

„Co tady děláš? Ty jsi doma?“ vyskočila jsi polekaně od kuchyňského stolu, na kterém pokořeně polehával už jen chabý zbytek nanukového dortu.

„Odpadl nám tělák.“

„A to nemůžeš zazvonit?“ vrčela jsi a marně ses snažila zakrýt nedojedený dort časopisem.

„A proč, když mám klíče?“ nechápala jsem.

„Tak. Ze slušnosti. Co kdybych tu někoho měla.“

„Koho bys tu měla?“

„Hele, nebuď drzá, jo?“ hlas se ti povážlivě naostřil.

„Já nejsem. Dáš mi zbytek toho dortu? Aspoň ochutnat.“

„Na, sežer si ho,“ křikla jsi a vztekle jsi mi hodila zbytek dortu k nohám, až se smetanové kapičky rozstříkly po podlaze. Pamatuješ? Pak ses s pláčem zhroutila na židli, oči zakryté dlaní, čelo na desce stolu.

„Nebreč, já to utřu,“ chlácholila jsem tě tenkrát, ale odpovědí mi bylo jen další srdceryvné zavzlykání.

Tehdy jsem nechápala, že brečíš studem nad svou neopodstatněnou zlobou a nad svou slabostí. Sebrala jsem vaničku s dortem, postavila jsem ji zpátky na stůl a hadrem pečlivě setřela skvrny na korkové podlaze.

„Nebreč, už to je. A ten dort si klidně dojez, já ho nechci.“

A jak moc jsem ho tehdy chtěla. Byl vanilkový s tmavým pruhem čokolády uprostřed. I z toho hadru na podlahu to vonělo. Ale měla jsem pocit, že ty ten dort v tuhle chvíli potřebuješ víc. Tušila jsem, že máš taky ty neodolatelné chutě na sladké, že taky bojuješ s tou slastí.

„Nebreč.“

Ale nebylas k utišení.

Druhý den jsi mě vzala poprvé v životě do cukrárny. Daly jsme si každá indiánka a větrník a tys pak šla ještě pro laskonky. „Ať jsme tlustý na tři prsty, viď?“

Najednou se všechno obrátilo. Nosilas domů tašky sladkostí a po večerech sis četla v kuchařkách.

50 dkg hladké mouky, 4 dkg droždí, 4 dkg cukru, 5 dkg tuku, 3 žloutky, 1/4 l mléka, 1 lžíce rumu. Koblihy.

50 dkg hladké mouky, 2 dkg droždí, 3 dkg cukru, 3 dkg tuku, 1 vejce, 1/4 l mléka. Vdolky.

42 dkg hladké mouky, 10 dkg cukru, 25 dkg tuku, špetka prášku do pečiva. Linecké koláčky.

20 dkg hrubé mouky, 20 dkg cukru, 4 dkg tuku, 20 dkg máku, citronová kůra, 1 prášek do pečiva, 1 vejce, 1/4 l mléka. Makovec.

A tak to šlo dál. Brzy se mi zdálo, že není nic, co bychom neochutnaly. Spokojeně jsme kynuly díky mlsání dalších a dalších dobrot. V tobě jako by se po létech krutých diet a perného odříkání protrhla hráz. Najednou ti bylo jedno, jak budeš vypadat, nemyslelas ani na to, jak budu po těch sladkých orgiích vypadat já, když moje tukové buňky se právě v těchto telecích letech rozhodují o své početnosti.

„Nemáš rozum,“ lamentovala babička. „Vedeš tu holku ode zdi ke zdi. Abys nesplakala nad vejdělkem.“

3.

Chodbou bezděkovské léčebny se zase jednou nesl ryk. To otrlá a na leccos zvyklá feťačka Alice se vyřítila od záchodů a hysterickým křikem svolávala po obědě odpočívající osazenstvo léčebny na pomoc.

„Co se stalo?“ popadla ji sestra Anička pevně za rameno.

„Ona... ona se... dusí!“

„Kdo?“

„No, Martina. Ona už zas blila na záchodě, že prej se při obědě moc přecpala a...“

Poslední slova už Anička neslyšela. Úprkem se hnala chodbou k záchodům a cestou křičela, ať někdo sežene Bílka nebo Rychtáře. Nebo alespoň sestru Kuželákovou, jen ať v tom proboha Anička není sama, protože jestli je to vážný a tý bláznivý Semerádový se bude muset udělat tracheotomie, tak...

Všude kolem ní bylo bílo. Strop, stěny, povlečení deky, kterou nahmatala pod rukama. Z levého předloktí jí vedla hadička do lahve s kapačkou visící nad ní jak Damoklův meč. Nejdřív se vyděsila, že je znovu zpátky v nemocnici Na Kopečku, ale jednotný vzorek závěsů na oknech ji ubezpečil, že pouze leží na marodce bezděkovské léčebny.

„Brý ráno,“ houkla nad ní sestra Vlasáková nemilostivě. „Tak madam se nám konečně probrala.“

„Co se stalo?“ zeptala se Martina suchými rty opuchlými až k bolesti.

„Co by se stalo?“ odsekla sestra. „Madam nám zase blinkala. Madam si snad nevzpomíná?“

„A proč... proč ležím tady?“

„Málem ses při tom blití udávila, ty káčo. Kdyby tě Alice včas nenašla, jak ležíš vedle záchodový mísy a dusíš se svýma vlastníma zvratkama, bylo by už po tobě.“

Možná by to tak bylo bývalo lepší, mami. Sama bych se nikdy nezabila, na to jsem moc velkej zbabělec, ale kdyby to přišlo samo od sebe, bez složitýho rozhodování, bez úsilí, bez bolesti... Teď už by všechno bylo za mnou. Zmizelo by neukojitelný nutkání jíst, i pokořující, ale vždypřítomná potřeba každý jídlo vyzvracet. Nebylo by nic. Plakala bys pro mě nebo pro sebe, mami? Jako tenkrát, když jsme se po půl roce přejídání sladkostmi ani jedna nevešla do svýho oblečení.

„No, podívej se na mě, jak vypadám,“ kvílela jsi zhrouceně před zrcadlem, když se mi ani po několikerém pokusu nepodařilo zapnout ti na zádech zip těsných šatů. „To mi řekni, v čem tam půjdu.“

„Tak nechoď, mami. Uděláme si večírek doma, jen my dvě. Uvidíš, jaká to bude legrace.“

„Nemluv nesmysly. Na podnikový večírek se nechodí kvůli legraci. To je záležitost pracovního postupu. Ale když tam přijdu oblečená jako reklamní maskot firmy Michelin, tak mě povýšej leda na vrchní toaletářku.“

„Co je to toaletářka?“

„Hajzlbába.“

„Hajzlbába?“ opakovala jsem s očima navrch hlavy.

„No ta, co na veřejnejch záchodech vybírá vstupný.“

„Aha. To by se mi moc nelíbilo.“

„Tak zkus ještě jednou ten zip.“

Jenže to nešlo.

„Nebreč, mami, mně jsou ty kytičkovaný šaty taky malý. I sukně a kalhoty.“

„Co je mi do tvejch kytičkovanejch šatů,“ osopila ses na mě s pláčem. „Mě teď zajímá, co si vezmu na sebe na ten zatracenej večírek.“

Nakonec jsi šla v sukni sepnuté v pase zavíracím špendlíkem, protože ani tady nejevil zip pražádnou chuť k úplnému dovření, a v rozepnutém saku.

„Nikdo mě nechce. Nikdo, vůbec nikdo mě nemá rád,“ brečelas po návratu domů. „I na tu šilhavou Zvonařovou tam někdo letěl, a já? Já celou dobu proseděla u stolu s důchodkyněma a bála se vzít si jeden jedinej chlebíček, aby to ten zavírací špendlík vydržel.“

„Já tě přece mám ráda, mami,“ špitla jsem, sedla jsem si ti na klín a ovinula ruce kolem tvýho krku.

„Já vím, ty koblížku můj zlaťoučkej,“ brečela jsi. „Ty moje cukrátko slaďoučký. Ještě že tě mám. Vždyť my žádnýho chlapa nepotřebujem, viď?“

Matně jsem si vzpomněla, jak mě táta kdysi vozil na ramenou jako na koni a vykřikoval při tom hopsasa, hopsasa, Martinka se natřásá, a jak se mi to líbilo, ale pak jsem si řekla, že na nějaké natřásání už jsem stejně moc velká.

„Jasně že žádnýho chlapa nepotřebujem, mami. Na co bysme ho taky potřebovaly, že jo?“

„No tak, probuď se,“ popleskával Martinu někdo po tváři. Sestra Anička. „Přece nebudeš pořád spát. Hele, nesu ti kuřecí vývar se zeleninou.“

Mátožně otevřela oči a rozhlédla se. Kolem ní byla stále tatáž bělost marodky, ale jehla z jejího předloktí zmizela a ani Damoklův meč v podobě kapačky jí už nad hlavou nevisel.

„Mám žízeň.“

„Nejdřív sněz tu polívku. Já ti pak přinesu čaj. Chceš hořký nebo se sirupem?“

„Se sirupem.“

Hořkosti teď měla dost. Byla všude. V ústech, která po přestálém těžkém zvracení byla plná pachuti žaludečních šťáv, i ve svědomí, trpce zkoušeném neustálými selháními marných předsevzetí.

Marná předsevzetí. Co jich kolem ní už bylo. Těch jejích i těch matčiných.

Předsevzetí, že chlapi jsou k ničemu, ti, mami, dlouho nevydrželo. Brzy ses seznámila s Liborem a víc než kdykoliv předtím jsi teď trávila většinu času mimo domov. Vyhovovalo mi to, protože když jsi byla doma, zmítaly tebou jen vzteklé a plačtivé nálady z diet. Znovu jsi postupně zkoušela jednu za druhou bez valného efektu, ale nezvykle tvrdošíjně, hnaná nezvratným přesvědčením, že tvému novému partnerovi tloušťka neuvěřitelně vadí.

Kuřecí vývar Martinu postavil na nohy. Doslova. Taky jí nic jiného nezbývalo, když se močový měchýř nutkavě ozýval svou plností.

„Copak? Už vstáváš?“ zeptala se sestra Anička.

„Já musím, sestři. Přece nepůjdu na mísu.“

„Jak chceš, tak jdeme.“

„Mně už je vážně úplně dobře. Dojít na záchod zvládnu sama.“

„Jistě že to zvládneš. Ale já stejně musím s tebou, víš. Pro jistotu.“

„Jo ták, to abych se náhodou zase nechtěla vyzvracet, že jo?“ došlo Martině a znechuceně se posadila zpátky na postel. „To mi ani trochu nevěříte?“

„Já bych ti věřila, Martino. Ale věříš ty sama sobě?“

Někdy se ti podařilo shodit i dvě tři kila, ale stačilo s Liborem zajít na večeři a všechno bylo rázem zase pryč. Pryč byl brzy i sám Libor. Musel by mít svatozář, kdyby dokázal snášet prudké výkyvy tvých nálad déle než měsíc a půl.

„Pěknej hajzlík to byl,“ ohodnotilas ho nakonec, když tě po týdnu přešlo brečení. „Nejdřív, že se mu líběj silnější ženy pěkně plnejch tvarů, a sotva se naskytla štíhlejší, hned po ní skočil. Já bych je nejradši vyvraždila. Všechny. Do jednoho.“

„Koho?“ zeptala jsem se opatrně.

„No mužský přece. Podle mě nemaj na světě vůbec co pohledávat.“

Trochu mě to polekalo, protože ve svých devíti letech jsem už plně chápala, že za svou existenci mimochodem vděčím právě jednomu z těch nenáviděníhodných tvorů. Proboha, kdybys je všechny vyvraždila ještě předtím, tak...

„Čau. Jak je?“ vytrhla ji ze vzpomínek černovlasá gamblerka Ester, která se za ní i se svým nerozlučným myšákem Barnabášem přišla podívat na marodku. „Vsaď se, že nevíš, od koho tě mám pozdravovat. Od Honzy! Zdá se, že náš čichač toluenu k tobě vzplál horoucí láskou. Tak bacha, aby to s tebou netřísklo.“

Ale vypadalo to, že Martina nevnímá.

„Na co myslíš, že se tváříš tak polekaně?“ šťouchla do ní Ester. „Nebo je to tím, že už zase píšeš ty svoje horory?“

Martina rozpačitě schovala deník pod deku.

„Ale, přemejšlím, jak jsem mohla nebejt.“

„Myslíš, jak tě Alice zachránila na tom hajzlu?“

„Ale ne. Já to myslím jinak.“

„Jo tak. Ty taky, jo?“ hvízdla Ester pobaveně. „To jsi tenhle tejden už třetí. Co vás to, lidi, furt bere, že se chcete zasebevraždit? Život je přece hra, ne?“ dodala s poněkud nahořklým tónem léčené gamblerky.

„Kdo mluví o sebevraždě?“ zabručela Martina dotčeně. „Jen přemejšlím, jaký by to bylo, kdyby mě nepočali.“

„Neboj, jsi tu správně,“ rozesmála se Ester a ukazovákem s dokrvava okousaným nehtem si výmluvně zaťukala na čelo těsně pod hustou černou ofinou. „Vsadím se, že líp umístěná než tady bys ani bejt nemohla. Tohle je totiž psychoterapeutická léčebna Bezděkov. Pro smíšenou mládež od patnácti do osmnácti let. Délka pobytu dva až dvanáct měsíců. Vycházky a návštěvy povoleny pouze se svolením vrchního lékaře. Alkohol, aplikování drog, hazardní hráčství, krádeže, odmítání potravy, sebevražedné pokusy a podobné libůstky se důrazně nedoporučují.“

4.

Po dvou dnech se zase mohla přestěhovat na pokoj, průsvitná a hubená, že víc už to snad ani nešlo.

„No, nazdar,“ přivítala ji Alice. „Děkovat za záchranu života mi nemusíš, ale příště neblij, když to neumíš. Moje fetem opotřebovaný srdce ten úlek málem nevydrželo a mohly jsme tam zhebnout obě.“

„No jo, to je řečí,“ zabručela Martina. „Ale stejně dík. Mám dojem, že toho v životě ještě musím hodně sníst a taky hodně vyzvracet,“ dodala cynicky.

„Seš cvok.“

„To jsme tu všichni, ne?“

Po tvém rozchodu s Liborem nastalo doma relativně dlouhé „bezmužské“ období. Mohlo trvat něco přes dva roky. Zdálo se, jako bys, mami, opravdu na mužský rezignovala, a veškerý čas i energii jsi teď věnovala mně.

Co jste dneska dělali ve škole?

Už jste psali tu písemku z matiky?

Kolik chyb jsi měla v diktátu?

Tyhle kalhoty si neber, jsi v nich tlustá.

Nečeš si tu ofinu takhle do čela.

Prosím tě, co to máš zase na bradě za vyrážku, udělej s tím něco.

V těch chvílích bych nejradši něco udělala s tebou. Když jsem o tom tak přemýšlela, nakonec bylo lepší, když jsi nějakýho toho chlapa měla. Takhle se člověk, tedy já, ani nemohl rozhodnout, jestli si ráno umyje levé oko dřív než pravé.

Jediné, o čem se dalo aspoň trochu svobodně rozhodovat, bylo množství snědeného jídla, protože na diety ti došla motivace i trpělivost, a když jsi sama debužírovala o sto šest, nemělas už přece jen odvahu odpírat jídlo mně. Aspoň ne tak drasticky jako dřív.

Přejídala jsem se ze vzdoru, mami. Ty jsi totiž za mě rozhodovala úplně ve všem. Bylo to jak život na silnici mezi dopravními značkami. Samé zákazy vjezdu a přikázané směry jízdy. Nikde, vůbec nikde nebyla žádná volba. Jen v jídle. Tam byla skulina, kterou prostě nešlo nevyužít. Bylo příjemné se přejídat a navíc vědět, že tím sama rozhoduju o svém těle. Bylo mi jedno jak. Hlavně že to bylo moje vlastní rozhodnutí. A ne tvoje. To proto, mami, začala ta naše bitva. Pro nic jinýho.

„Neměla bys tolik jíst,“ poznamenalas jednou rozmrzele při pohledu na moje stále bytnící stehna. „Podívej, jak vypadáš.“

„Jak vypadám?“

„Tlustě.“

„Jasně, vždyť jsem tlustá,“ pokrčila jsem tehdy rameny.

„A to ti to ani trochu nevadí?“

„Ne.“

„Ježíši, podívej se na mě, jak jsem dopadla,“ zakvílela jsi. „Nevidíš, že mě nikdo nechce?“

„A proč?“

„Protože jsem tlustá. Copak to nechápeš? Mluvily jsme o tom spolu stokrát.“

„Tlustý chlapi jsou taky sami?“ napadlo mě. „Taky je kvůli tomu nikdo nechce?“

„Ne. S mužskýma je to jiný.“

„Jak jiný, mami? Proč ženská musí být hezká a štíhlá, a chlap ne? To přece není spravedlivý.“

Vážně to není spravedlivý, mami. Dodneška to nechápu. Co je to za hloupou povinnost, být hezká ozdoba do manželství? Copak oni nemusej? Hodiny vysedávat u holiče a nechat si vlasy ničit chemií? Se zatnutými zuby si vytrhávat chloupky na nohou a v podpaží? Nalepovat si na nehty barevné nástavce, kvůli kterým pak člověk ze země nesebere ani papírek, natož aby vzal do ruky hadr a vytřel schody? Proč oni nemusej? Když ještě ke všemu i většina těch schodů je na nás!

Z trucovitého přejídání mě tenkrát vysvobodil až Richard. Vrazilas do něj cestou od babičky někde před nádražím s takovou prudkostí, až jsi mu vyrazila kufr z ruky. Zřejmě ses mu omlouvala tak vemlouvavě, že se k nám do týdne i s tím kufrem nastěhoval.

„Tak to je ta tvoje holka, jo?“ zeptal se Richard a zkoumavýma oříškově hnědýma očima si mě prohlédl od hlavy až k patám. „Pěkná, moc pěkná. Po mamince, že jo?“ a rozpustile tě štípl do zadku, až jsi povyskočila.

„Ale Ríšo, před ní ne, přece,“ vypískla jsi a laškovně jsi plácla Richarda přes tvář.

Byla bych ho nejradši plácla taky. Nebo spíš nakopla. Ale jinak a jinam. Zvlášť když jste mě pak začali nutit, abych vám chodila pro pivo.

„Pivo by nebylo?“ zeptal se Richard rozvalený na pohovce a mohutným krknutím pustil do pokoje pach právě tráveného bramboráku s česnekem.

„Ale jo, Martina skočí pro točený, že jo?“

„Vážně skočíš, kotě? Tak jo, ale zpátky spěchej, aby ti nespadla pěna. I když... hnát taky zrovna nemusíš. Musím tvoji mámu taky trochu pomuchlovat.“

„Ale Ríšo,“ vykviklas. „Takhle před ní...“

„Jaký před ní? Posíláme ji přece pro pivo, ne?“

Moc se mi tam teda nechtělo. Z police jsem sundala džbán, do kterého jsme v létě naaranžovaly suché makovice. Byly plné prachu. Džbán jsem vypláchla teplou a pak ještě studenou vodou. Pak už nezbývalo než jít.

„Á, slečinka jde tatínkovi pro pivečko. To se tak někdo má. A nám bys nepřinesla, co?“ pokřikovali na mě ve výčepu ochlastové. Nosy červené, oči rozzářené několika desítkami, ti pokročilejší skelné jako dna vypitých půllitrů.

Cítila jsem jejich pohledy na svém hrudníku a poprvé jsem si s nelibostí uvědomila, že mi začínají růst prsa.

Možná mají pravdu, mami, že chtějí, abych uvěřila sama sobě. Ale jak? Prý mám nejdřív ze všeho odpustit svýmu tělu, ale proč, když ho nenávidím. Vím, že moje tělo nikdo nikdy nebude milovat. A vlastně to ani nechci. Ošklivý tělo nemá nárok na obdiv, a je jedno, jestli je ženský nebo mužský. Všem by se mělo měřit stejným metrem.

Už byly chvíle, kdy jsem si myslela, že jsem docela štíhlá, ale není to pravda. Neznám ošklivější tělo, než je to moje. Víš, mami, snad proto jsem poslední dobou nesnášela všechny ty tvoje dotyky, pusy a pohlazení. Nepřipadám si zlá, ale moje tělo zlý je. Ať dělám co dělám, pořád je tlustý a neforemný. A ustavičně selhává. Nezaslouží si, aby bylo hlazený.

Tvůj Richard byl vysoký, silný a svýma oříškově hnědýma očima mě od začátku uváděl do rozpaků. Brával mi bradu mezi palec a ukazovák a s oblibou mi taky občas tiskl levý ušní lalůček těsně nad náušnicí. Jeho přítomnost mě zneklidňovala, zvlášť když jsme byli doma sami.

Zrovna jsem seděla v kuchyni u stolu a škrábala brambory, když v zámku zarachotil klíč a Richard se rozjařeně objevil ve dveřích.

„Kde je máma?“

„Dneska má přece noční,“ vzhlédla jsem udiveně od brambor.

„Aha. A kdo přivítá hlavu rodiny, co? Asi to budeš muset udělat ty, kotě.“

Nesnášela jsem, když mi říkal kotě. Vzdorně jsem pohodila hlavou a dál si hleděla škrábání.

„Teda, ty už jsi ale velká holka, když umíš takhle oškrábat brambory,“ zkusil Richard získat moji pozornost jinak. „Bude bramborák?“

„Jo.“ Bramborák jsem nesnášela málem stejně jako oslovení kotě.

„Teda, pojď sem, poklade, ať tě trochu pomuchlám,“ broukal Richard nadšeně a bez okolků mě popadl do náruče.

Táhlo z něj pivo a v oříškových očích mu sálaly rozpustilé ohníčky. Než jsem se vzpamatovala, běhal se mnou Richard rozjařeně kolem stolu. Trochu to připomínalo dávné tátovo hopsasa, hopsasa, Martinka se natřásá, ale jen chvíli, dokud mě Richard udýchaně nepostavil na zem.

„Teda, tebe už je kus ženský, už je co nést. A taky co vzít do ruky, že jo?“ štípl mě rozpustile do zadku tak, jak s oblibou štípal tebe.

Jenže já jsem pobaveně nevypískla po tvým vzoru. Vzdorovitě jsem se po něm ohnala utěrkou a překypujíc vztekem mrskla hrncem s bramborama do dřezu.

„Ale no tak, kotě. Jen si zvykej. Chlapi si prostě na ženskou rádi šáhnou. A z tebe už je málem ženská. Jen se podívej, jak se ti ty tvý kozičky už pěkně pohupujou.“

Studem se mi málem udělalo mdlo. Cítila jsem, jak mi horkost leze do tváří a dolů po krku až pod tričko. A ty uši! Jen vzplanout. Zrazující červeň určitě křičela moje pocity do okolí a já neviděla jinou možnost než utéct do svého pokoje.

Zamknout se a vybrečet se do polštáře Muclíka. Tak, ty debile, a máš po bramboráku!

5.

Seděla jsem doma ve svém pokoji na posteli, polštářek Muclíka tiskla před sebou a celou tíhou svých jedenácti let jsem se propadala do naprostého zoufalství. Tak už je to tady. Rostou mi prsa a chlapi mě začínají štípat do zadku. Hrůza. A odteď to už bude jen horší a horší. Nakonec skončím jako máma, říkala jsem si. Na všech stranách oplácaná polštářky tuku, věčně zrazovaná, opouštěná, nešťastná.

Prudce jsem vyskočila a hnala se do skříně pro šátek. Ovinula jsem si ho kolem rašícího hrudníku a pevně utáhla na uzel, jak jsem to viděla v nějakým filmu. Tak, a je po kozičkách. Ale na jak dlouho, proboha?

Viděla jsem, jak divně žiješ, mami. Jak jsi ustavičně ztrápená, vynervovaná, nešťastná. Jestli takhle vypadá dospělost, to radši pořád zůstat dítětem, říkala jsem si. Děti nemají problémy, ale život dospělých je jich plný. Lepší je zatnout zuby a nechat si občas vynadat, nechat se sekýrovat a sem tam schytat pár pohlavků za neuklizený pokoj nebo pozdní příchod domů. Lepší chodit do školy, psát úkoly a biflovat se anglická slovíčka. Byla jsem přesvědčená, že všechno je lepší než to, jak žiješ ty, mami. A kdo mi zaručí, že jiný mámy žijou líp? A že já budu žít líp? Rozhodla jsem se, že zůstanu dítětem, jak jen to půjde. Zuby nehty se toho budu držet. A do tohohle mýho rozhodnutí najednou vstoupí Richard a prohlásí, že už jsem málem ženská. Jak rána palicí.

„Proč jsi Richardovi včera neudělala ten bramborák, jak jsem ti řekla?“ Jo, to jediný tě tehdy zajímalo.

„Copak? Stěžoval si?“ zeptala jsem se bojovně.

„Ne, jen říkal, že jsi odmítla vařit, a tak musel zpátky do hospody na guláš.“

„Brambory byly oškrábaný. Moh si ten bramborák klidně dodělat, když měl takovej hlad.“

„Nebuď drzá, laskavě. A vůbec. Copak si mužskej, jako je Richard, bude sám vařit?“

„A proč ne?“ namítla jsem. „Karel to dělal.“

„No jo, Karel,“ mávla jsi přezíravě rukou nad svou předpředposlední velkou láskou. „Karlovi nic jinýho nezbývalo. Kdo by se mu s těma jeho žemlovkama, palačinkama a ovocnejma knedlíkama, co jdou jenom na tloušťku, pořád dělal?“

„No právě,“ odsekla jsem. „Nikdo. Proto taky odešel. Pokud vím, neuvařilas mu ani jednou. A Richardovi taky mockrát ne. Jak můžeš, házíš to na mě, jako bych byla nějaká vaše kuchařka, nebo co! Ale já jsem tvoje dcera, jestli ti to uniklo. A jsem ještě dítě.“

„Prosím tě, jen ze sebe nedělej mimino. Bude ti dvanáct.“

„Jo, za tři čtvrtě roku.“

„No bóže. A co že tak najednou lpíš na tom, kolik ti je? Já vždycky myslela, že se záměrně děláš starší, že si hraješ na velkou.“

„Asi mě to omrzelo,“ pohodila jsem hlavou.

„A mě omrzely ty tvoje řeči. To na tebe ta puberta jde doopravdy nějak brzy. Víš, co? Vem radši kýbl a jdi vytřít předsíň. Každej tam jenom našlape a...“

„...a já abych to po vás utírala,“ brblala jsem sice vztekle, ale přece jen potichu. Podle výrazu tvýho obličeje nebylo radno tě dál provokovat. Cítila jsem, že i tak jsem si dovolila docela dost. A neměla jsem chuť se s tebou chytit doopravdy. Tehdy ještě ne.

Už zase ji to popadlo. To neodolatelné nutkání jíst a jíst a jíst. Doufala, že to zaspí, ale budík jen mlčky honil vteřinovku kolem dokola a s velkýma ručičkama jako by to málem ani nehnulo.

Potichu vstala z postele, přehodila přes sebe župan a tichými kroky v měkkých bačkorách vyklouzla na chodbu. Ve dne byla bílá a dlouhá. Teď odrazovala černí a její konec se zdál být až na druhém konci světa. A kuchyň byla ještě nejmíň o polovinu dál.

Martina by si ráda rozsvítila, ale připadalo jí to riskantní. Dneska slouží sestra Kuželáková a ta spí vždycky jen na jedno oko. Rozsvícená chodba by ji okamžitě přiměla ke kontrole celého objektu. Nezbývalo, než se poslepu opatrně plížit kolem zdí.

Konečně tu byly dvoukřídlé lítačky, ještě minulý týden skuhravě vrzající už při každém závanu průvanu, natož když jimi někdo prošel. Ale Petr s Mirkem je naštěstí před několika dny promazali, a tak se Martina mohla protáhnout na schodiště tiše jako duch.

Kuchyň se na noc nezamykala, ale spižírna ano. Jenže Martina už věděla, kam kuchařka, paní Kleinová, schovává klíč. Stačilo nadzvednout tu velkou smaltovanou mísu na polici s nádobím poklopeným tak, aby se do něj neprášilo.

Jasně že tam byl. Klíč všech klíčů. Starý, trochu narezlý klíč jak od pokladu. Martina opatrně odemkla a sáhla po vypínači. Srdce jí samo od sebe začalo tlouct rychleji. Jako by řekla Sezame, otevři se a před ní se objevily pytlíky mouky, cukru a rýže, balíčky těstovin, krabice trvanlivého mléka, sklenice nakládaných okurek a kartony s čokoládovými oplatkami. Ty ji uchvátily nejvíc, protože nevyžadovaly žádnou přípravu.

Cpala je do sebe s takovou rychlostí, že málem ani nestačila rozbalovat. Téměř nežvýkala a jednotlivá sousta hltala s bolestivým škrábáním v krku. Nepřestávala. Pořád ještě nepřestávala. Dokud se jí konečně neudělalo zle.

Taktak doběhla na WC hned vedle jídelny a s bolestivým dávením se zbavovala všeho, co před několika minutami hltavě spolykala.

Bylo po záchvatu. Ale cítila se naprosto vyčerpaná. Na to, aby došla schodištěm do horního patra a pak dlouhou chodbou zpátky až do svého pokoje, nebylo ani pomyšlení. Schoulila se na prvním schodu a upadla do mrákotného spánku.

„Co tu děláš, holka jedna bláznivá?“ vykulila paní Kleinová oči, sotva ráno přišla do práce a div se o Martinu, zhrouceně ležící na schodech, nepřerazila.

„Já? Já tu... já nevím...“ zablábolila Martina opuchlými ústy, světlé vlasy přilepené na obličeji.

„Ty jsi ta Semerádová, že jo? Že tys zase to... zvracela, viď?“ všimla si paní Kleinová podivných zaschlých fleků na Martinině županu. „Holka nešťastná! Co s tebou?“

Martinu roztřásl chlad.

„Ne... neřek... ne... te to na mě?“

„Jo, to nejde, panenko. O tomhle se musí pan doktor dozvědět. Jo, kdybych sama věděla, jak ti pomoct. Ale já to nevím.“

„Oni... taky... nne.“

„A to ti na to nemůžou dát nějaký prášky nebo něco?“

Martina jen malomyslně pokrčila třesoucími se rameny.

„Mně nnik... do nne... pomů... že.“

„Ale jo, někoho zavolám.“

Mně nikdo nepomůže, mami.

Odvedli ji do postele. Gamblerka Ester a narkomanka Alice ji přivítaly vyčítavě soucitnýma očima, a když jí sestra Kuželáková nesla jeden z těch svých babských odvarů, mihnul se mezi dveřmi láskou rozpálený čichač Honza. Do pokoje si netroufal, ale přece jen nakukoval škvírou dveří a dojatě si prohlížel Martininu bledostí změněnou tvář.

„Nečum, nejseš v zoologický!“ vyštěkla na něho nepřirozeně zhrublým hlasem a on se pokorně stáhnul za roh.

„Chudák,“ poznamenala Ester a nespokojeně podrbala Barnabáše na bílém kožíšku. „Proč jsi na něj tak zlá? Vsadím se, že tě miluje.“

Neodpovídala. Ležela bez hnutí i tehdy, když jí Bílek přišel píchnout nějakou injekci.

„Má pořádně oteklý slinný žlázy,“ prohodil k sestře. „A jestli to takhle půjde dál, úplně jí to zdeformuje hlas. Bude chraplat jako nějakej ochlastanej dědek. Slyšíš?“ Naklonil se nad Martinou a tvrdě se vpil do jejích vyčerpáním přivřených očí. „Budeš mít hlas jako starej ochlastanej dědek. Tak už se konečně vzpamatuj, holka. My ti přece chceme pomoct.“

Prej udělají všechno, aby mi pomohli. Kecy, pane doktore. Kecy, kecy, kecy! V tom hlavním a nejdůležitějším si stejně musím pomoct sama. Tak ať mi daj všichni pokoj. Dejte mi už konečně všichni pokoj! A ty taky, mami. Ty nejvíc!

Injekce ji zklidnila, ale nejvíc jí pomohl spánek. Když se probrala, bylo už zase šero, a pokoj byl prázdný. Asi jsou všichni na televizi, řekla si a přinutila malátné tělo, aby vstalo z postele. V krku ji pálilo a bolela ji hlava.

Co to říkal ten Bílek? Něco o starým dědkovi. A o hlase. O mým hlase. Že budu chraplat nebo co.

Odkašlala si a začala Vyletěla holubička ze skály, ale vážně to nešlo. Znovu si odkašlala a zkusila Černé oči, jděte spát. Bylo to o trochu lepší, ale nic moc. A to ještě před několika lety chodila do sboru. No, s tím je zřejmě konec. S čím vším je vlastně konec? A ten Honza, co na ní vlastně vidí?

Chtěla jsem být lepší než ty. Lepší máma, lepší manželka a taky lepší ženská. Tak jsi to přece vždycky chtěla, ne? Jen abych nebyla jako ty. Jenže mám strach, že se mi to asi nepovede. Promiň. Vlastně ne. Proč bych se ti měla omlouvat? To ty by ses měla omlouvat mně. Kdybys mě nechala normálně žít, nemusela jsem teď bejt nenormální. A to přece jsem, že jo? Doufám, že tě to štve aspoň tak jako mě. Určitě tě to štve. Mít nenormální dceru přece musí bejt docela ostuda, ne?

6.

Takže hlas je v troubě. A že na něj dřív byla pyšná. Když měli se sborem vystoupení, tak dokonce několikrát zpívala sólo. Všichni jí tehdy tleskali. Všichni, až na mámu. Měla tenkrát rande s Ríšánkem. Nebo to byl Karel? Možná Libor. Ale není to jedno? Nebyla tam. Jen babička se pyšně naparovala v první řadě a všem kolem hlasitě šeptala: „Slyšeli jste ji, tu blonďatou? Slyšeli? To byla moje vnučka.“

Martina tehdy na sebe byla pyšná. A pak ještě ten velkej kluk, ten klavírista, co ji doprovázel. Jak že jí to řekl? Že prý má nejen hezký hlas, ale i obličej. Něco takového jí od té doby už neřekl nikdo. Možná Honza si to myslí, ale ten má mozek napuštěnej toluenem, toho přece nejde brát vážně. Ale koho vlastně jde brát vážně?

Zrcadlo, zrcadlo, řekni mi, kdo je v zemi zdejší nejkrásnější?

Ze sinalého obličeje s ostře vystouplými lícními kostmi na ni v zrcadle zíraly nepřirozeně velké oči.

Nikdy jsem si nevšimla, že mám tak velké oči. Proč máš tak velké oči, babičko? To abych tě lépe snědla.

Prý je to normální, že dospívající děti vidí chyby svých rodičů. A že je kritizují. Řeknu ti, že je to docela povznášející pocit, vidět, že i rodičovská autorita, která pro malou holku byla vzorem všech ctností, má ve skutečnosti spoustu chyb. Já je na tobě viděla, mami. A co jich bylo!

Problém je, že dvanáctiletá holka neumí odpouštět. Trestala jsem tě tím za své rozčarování. Vždycky jsi mi vtloukala do hlavy, že jsi tlustá, a tedy ošklivá. Brala jsem to. Nikdy jsem nebyla holčička, jejíž maminka je na světě ta nejkrásnější. Tak jsi to přece chtěla, ne? Být odstrašujícím případem. Ale o tom, že máš spoustu jiných chyb, mezi námi nepadlo slovo. A přece tu najednou byly. Měla jsem chvíle, kdy jsem tě viděla jako zlou sobeckou ženskou, línou a plnou bolestínských nálad, které zamořovaly okolí. Jenže v tý době ještě většinou stačilo, když jsi mě sevřela v náručí a zamumlala mi do ucha ty koblížku můj zlaťoučkej, a rázem bylo po zášti. Teď nevím.

Opravdu nevím. Pan doktor četl poslední zápis a říká, že sama nevím, co chci. Že si ve vztahu k tobě odporuju. Že tě toužím trestat za tvoje chyby a přitom jsem vlastně ráda, že je máš. Prý si tvými skutečnými či domnělými chybami ospravedlňuju svoje vlastní selhání. Já vážně nevím, mami. Prostě nevím, no.

„Nejradši bych odtud zdrhla, utrhla se z toho jejich pitomýho vodítka, jak říká Ester,“ vypískla zrzavá, pihatá, prsatá Beáta znechuceně při mytí nádobí. „Člověka tu držej jako v base. Furt jen mejt nádobí a podlahu a hrabat seno... A těch pár kluků, co tu je... z toho se ani nedá vybírat.“

„Co si stěžuješ?“ zabručela Martina. „Blázněj tu po tobě všichni. Do jednoho. I když, upřímně řečeno, nechápu proč.“

„Ty nechápeš víc věcí,“ odsekla Beáta.

„Jako třeba co?“

„Jako třeba to, že holka musí mít pořádný prsa a zadek. Za takovou nazelenalou špejlí, jako seš ty, se žádnej kluk v životě neotočí.“

„Myslíš? A co když o to ani nestojím, aby se otočil, co?“

„Ty seš lesba?“ zaujalo to Beátu a přimhouřenýma očima si Martinu znovu prohlídla od hlavy až k patám. „S lesbou jsem to ještě nedělala. Ale jak tak na tebe koukám, zatím ani nebudu. Myslím, že jsi totálně nepřitažlivá naprosto pro kohokoliv včetně mě.“

„Možná jsem nepřitažlivá,“ urazila se Martina a tenké pramínky světlých vlasů, které jí padaly do obličeje, si mokrýma rukama zastrčila za uši. „Ale víš, co jsi ty? Nadržená erotomanka!“

„Jasně že jsem erotomanka. Taky proto jsem přece tady, v Bezděkově, ne? Nikde jinde si se mnou totiž už nevěděli rady,“ vykládala Beáta pyšně. „Nejradši bych měla každýho chlapa, kterýho potkám, včetně Bílka i toho starýho doktora Rychtáře, co se tu s Bílkem střídá.“

„A jak tě léčej?“ zajímalo Martinu. „Snažej se zošklivit ti sex?“

„Pch, to se jim v životě nepodaří,“ pohodila Beáta zrzavou hřívou. „Ale mám pocit, že o to jim snad ani nejde. Zato donekonečna omílaj, že na světě jsou i jiný věci. To mi teda řekni jaký, proboha.“

Víš, mami, dneska mě poprvé napadlo, že doktor Bílek má asi pravdu, když říká, že jsem nemocná. Dřív jsem tomu nevěřila. Proč by byl nemocný někdo, kdo jenom chce zůstat štíhlý? Ty sama přece nejlíp víš, kolik nemocí a nejrůznějších zdravotních problémů mají obézní lidi. Jenže, víš... je tu jedna holka, Beáta, a ta nemyslí na nic jinýho než na... no na sex. Myslí si, že je zdravá, ale není. Možná že jsme si v něčem trochu podobný, protože já zas nedokážu myslet na nic jinýho než na jídlo. A na to, jak se ho pak co nejrychlejc zbavit.

„Děcka! No tak, lidi, kde jste všichni? Nástup na skupinu! Bílek už se rozčiluje, že máme zpoždění, a zrovna dneska, když odpoledne odjíždí na tu konferenci, nebo kam to říkal.“

Na skupinovou terapii se obvykle těšili. Když člověk zvládl očistec prvního sezení a dobrovolně ze sebe vykydal všechno to bahno, které ho až dosud táhlo dolů, když si přiznal, kdo je, co je a proč tu je, většinou se mu úžasně ulevilo.

Je to jako zázrak, mami. Člověk na sebe veřejně vyleje všechnu špínu a představ si, ono ho to očistí. Ale odhodlat se k té sebepohaně, to chce hodně odvahy...

Pan doktor mi právě řekl, že se o žádnou sebepohanu nejedná. Při skupinové terapii prý samu sebe nepomlouvám, ale přiznávám o sobě pravdu naslouchajícím posluchačům. A tím, a to prý je nejdůležitější, i sama sobě.

Fakt je, že ve skupině nikdo nikoho neodsuzuje. Všichni jen pozorně poslouchají a míru cizí bolesti poměřují tou svojí. Všechny, kteří jsou v bezděkovský léčebně, má co bolet. Jsou tu feťáci, gambleři, holky po znásilnění, lidi s nejrůznějšíma fobiema i ti, co se pokusili o sebevraždu. A já. Já, která se nemůžu najíst bez toho, abych neměla chuť se vyzvracet. Ale proč? Proč tohle všechno?

Seděli v kruhu na barevných polštářích a čekali na příchod terapeuta. Martina cítila, jak ji Honza zase ožehuje očima. Bylo jí to trochu nepříjemné, ale přece jen se přinutila se na něj přátelsky usmát. Okamžitě vzplanul šťastným úsměvem a ona zapochybovala, jestli dělá dobře. Co když si bude myslet, že mu tím úsměvem dává naději na bůhvíco? Začne dotírat a ona ho pak bude nenávidět. Ale co tedy je mezi přátelstvím a nenávistí? Snad lhostejnost. Jenže tý je všude jak nastláno, proč ještě přidělávat další nesmyslné zásoby?

Konečně se objevil doktor Bílek. Ale proti všemu očekávání se neobjevil sám.

„Že by novej příjem?“

Oči všech se se zájmem otočili na nováčka. Byl vysoký, štíhlý, světlé vlasy skoro na ježka, a tvářil se vyplašeně, jak mu Bílek ještě na poslední chvíli něco vysvětloval.

„Na co ho tipuješ?“ naklonila se Ester k Martině tak blízko, až se svou hustou černou záplavou vlasů dotkla jejích blonďatých myších ocásků.

„Já nevím. Vypadá dost normálně.“

„Všichni vypadáme normálně,“prohlásila pološeptem Alice, jejíž ruce zjizvené od injekčních stříkaček byly jako vždy zakryty dlouhými rukávy. „Ale tenhle drogy nebere, to vím natuty,“ pohodila svou legračně dvojbarevnou hlavou.

„Tak že by pokus o sebevraždu?“

„Z nešťastný lásky, že jo?“

„Však já se ho už ujmu, chlapečka,“ vypískla Beáta bez nejmenší snahy zakrýt své úmysly, nebo aspoň trochu ztišit hlas.

Nováček pohlédl jejím směrem, a když zachytil ten nestoudně vybízivý pohled, vypadal ještě vyplašeněji.

Chudák, pomyslela si Martina. Jako moucha, která už je v síti. Aby ne. Beátě tady neodolal ještě ani jeden. Prsatá, prsatá, tu já mám nejradši...

„Vsaď se, že do týdne ho má Beáta na svým roztouženým těle,“ přidala se Ester přesvědčivě k jejím myšlenkám.

„Hm,“ zabručela Martina. Bylo to jasné, tak kdo by se sázel? Jen Ester, a ta se z nedostatku jiných možností stejně sází sama se sebou.

„Ehm. Tak začneme,“ řekl Bílek a nenápadně do blonďáka strčil, aby spolu s ním popošel mezi ostatní. „Jak vidíte, nejsem tu dneska sám.“

„Vedete nám posilu, že jo?“ vykřikl Mirek a znalecky přimhouřil ty svoje děsivě vodnaté oči. „Nový maso.“

„Ano, vedu posilu,“ usmál se Bílek. „Jenomže ne vám, ale sobě.“

„Jak to, sobě?“

„Představuji vám svého nového, i když dočasného kolegu Michala Šonku, který studuje psychologii a dva měsíce u nás bude na praxi.“

Blonďák udělal něco jako pokus o úklonu a uši mu povážlivě vzplály.

„No těpic,“ ujelo Alici. „Já věděla, že to nebude feťák. Ale přímo psycholog, to bych do něj taky neřekla...“

Všichni na chudáka Šonku zírali s nelíčeným zájmem, v němž ale byla příchuť nedůvěry. Přišel se na nich učit, nebo co? Budou teď muset všechny ty svoje stesky, noční můry a nepřekonatelná nutkání vyprávět nadvakrát? Na doktora Bílka už jsou zvyklí. A navíc, copak tahle vyvoraná myš s ušima jak politýma rajskou omáčkou bude umět někomu pomoct?

„Jak na to tak koukám, budeme asi radit my jemu,“ ušklíbl se Petr. „Řekl bych, že o klaustrofobii ví velký kulový.“

7.

Dneska se mi vůbec nechce psát, mami. Na to, že můj deník čte pan doktor Bílek, jsem si už zvykla. Ale teď mám strach, aby to třeba nedal číst tomu novýmu.

Tak prý nedá. Že se na to můžu spolehnout. Prý jenom, kdybych to sama dovolila. Já nevím, ale asi mu budu věřit. Dneska ale psát taky ještě nebudu. Stejně bych nemohla napsat nic jinýho, než že mám děsnou chuť vybílit paní Kleinový všechny zásoby sušenek, oplatek a dětskejch piškotů. Jenže víme, jak by to dopadlo. Často si říkám, že vážně bylo mnohem lehčí nejíst vůbec než jíst a nepřejídat se. Když už člověk jednou jí, teda aspoň já, tak pak neví, kdy přestat. Asi si radši půjdu s holkama zapinkat volejbal, než mě to úplně přemůže.

Tak jo, tak zas píšu. Docela mě to chytlo, to přehrabávání se ve svý vlastní minulosti. A taky v tvý minulosti. Vsadím se, mami, že ani netušíš, co všechno si pamatuju. Hlavně ty ustavičný scény u stolu se nedaj zapomenout.

„Prosím tě, co se tak šťouráš v tom jídle,“ okřikla jsi mě tenkrát nad těma rozvařenejma knedlíkama. „Člověk jednou uvaří opravdický knedlo vepřo zelo, a ona pak nejí. Nechutná ti to snad?“

„Chutná.“

„Tak co nejíš?“

„Nemám hlad.“

„A to já si dám nášup, ty noky jsou docela fajn,“ zamlaskal Richard plnou pusou bohatě promaštěnou až na neoholenou bradu. „Skočíš mi pro pivčo?“ mrkl na mě.

„Nějak mě bolí hlava,“ odsekla jsem a sjela ho nemilosrdným pohledem.

„Hlava? V tvým věku?“ udivilo tě to, jako by mladej člověk snad neměl právo na bolest. „Prosím tě, mě hlava poprvé bolela, až když jsem nastoupila do práce. Do tý doby jsem vůbec nevěděla...“

„...že nějakou hlavu vůbec máš, že jo?“ poznamenala jsem kousavě.

„Hele, nebuď drzá. Podívej se, jak si na mě dovoluje, drzounka jedna,“ obrátila ses dotčeně na Richarda.

„Jo, nedovoluj si na mámu,“ poznamenal Richard nevzrušeně a bez nejmenších rozpaků si k sobě přitáhl můj nedojedený talíř. „Tak už vážně nebudeš? Že bych to dojed. A co bude s tím pivkem?“

„Neboj, Ríšo, máme lahvový,“ řekla jsi hlasem, jako když miminu neseš dudlík. „Nebudeme se jí doprošovat, neochoty jedný.“

Mlčky jsem zajela do svého pokoje. Popadla jsem polštář Muclíka, vždyť víš, že mi vždycky sloužil jako lapač stesků a slz, a připadala jsem si zoufale opuštěná.

Pořád jsi na mně něco viděla. Ty i ten...

Můžu se přetrhnout, a pořád to není dost. A jak člověk něco odmítne udělat, hned je oheň na střeše. Ale já mezi ty hnusný opilce do výčepu nepůjdu. Ať si tam Ríšánek jde sám. A klidně tam rovnou může zůstat! Mně teda chybět nebude, mně ne. Stejně se pořád jenom přecpává, to je nějakýho jídla, co sežere. Za ty peníze už bych měla nový plavky i ten koženej batůžek, cos mi ho pořád nechtěla koupit. Že prej nemáš peníze. Houby nemáš! Ale ať si klidně žerou, říkala jsem si, ať jsou vypasený jako na porážku. Já jíst nebudu. Pořád jenom o všem rozhoduješ, mami, ale o tom, jak budu jíst, si budu rozhodovat sama. Budu hubená a žádnej Ríšánek mi nebude říkat, že už mi rostou kozičky a že jsem kus ženský.

To, jak mně Richard tehdy řekl, že mi rostou kozičky (já věřím, žes o tom, jak se mnou mluví, asi neměla tušení, ale přesně takhle to řekl, fakticky), tak to mě vážně dostalo. Ty jsi tehdy byla samej Ríšánek a já měla pocit, že ti na mně zas tak moc nezáleží. Docela by mě zajímalo, jaký by to bylo teď, kdyby ses bývala s Richardem nerozešla. Taky bys dneska o mě měla takovou starost, jak říkáš? Už slyším pana doktora Bílka, jak namítá, že ti zase křivdím, ale copak vím, jestli ti můžu věřit, mami?

Já vím, pane doktore. Možná je to vážně tím, že zatím nedokážu věřit ani sama sobě. Ale víte co? Vám věřím, fakt. Necháváte mě rozhodovat. Máma ne. Jako tenkrát...

„Cos dneska jedla?“ zajímalo tě, když ses večer vrátila domů. „Že není ani nakoupeno.“

„Je nakoupeno. Koupila jsem okurku, papriky a rajčata,“ ozvala jsem se.

„A máslo a rohlíky jsou kde?“

„Na to mi nezbyly peníze,“ přiznala jsem váhavě. „Ale zelenina je stejně zdravější, ne? Aspoň jsi mi to tak dřív vždycky říkala. A taky jsi tehdy byla štíhlejší.“

„No, to jsem zvědavá, co večer dáme Richardovi,“ utrousilas unaveně.

„Co by? Zeleninovej salát. Já ho klidně udělám. Ale jestli máš strach, že ti ten tvůj Ríšánek uteče, tak v mrazáku jsou ještě buřty.“

„Ty ho nemáš moc ráda, co?“ povzdychla sis.

„Ale jo.“

„Ale ne, já vím, že ne.“

„Tak proč se ptáš, když to víš?“

„Podívej, Martino,“ řeklas tehdy a znělo to doopravdy upřímně, „když jemu vážně nevadí, že jsem tlustá. Jinejm to vždycky vadilo, a jemu ne. Já nechci bejt sama, víš.“

„Jenomže když tu je, tak jsem sama zase já,“ namítla jsem hořce.

„Ale nemluv nesmysly.“

„Nemluvím nesmysly.“

Copak jsi to neviděla? Vždycky, když jsi měla nějakýho chlapa, odsunulas mě na vedlejší kolej. Doma už jsem si ani nepřipadala jako doma. Řekla jsem ti to, a že se mi to těžko říkalo. No, a tys do toho ještě začala pobrekávat.

„Tak jo, mluvím nesmysly. Ale nebreč.“

Víš, mami, co je na našem vztahu zvláštní? Vždycky, když došlo k nějaký vyhrocenější situaci, připadala jsem si mnohem starší než ty. Jako bych já byla ta, co musí tu druhou chránit a utěšovat. Jako bych já byla máma a ty moje dcera. Divný, co? Jenže já měla dost svý vlastní nevyzrálosti, nemohla jsem věčně řešit ještě tu tvoji. Tak ráda bych bývala byla jenom dítětem.

„Ty už zase píšeš?“ vypískla za Martinou zrzavá Beáta. „Nekecej, že ten povinnej deník?“

„No a?“

„Prosím tě, jsi jak malá. Někdo ti něco nařídí a ty hned skáčeš.“

„Náhodou jsem chtěla bejt malá. Pořád chci, kdyby to šlo.“

„Cože?“ vykulila na ni Beáta nechápavě oči.

„Hele, tomu nemůžeš rozumět,“ zabručela Martina unaveně. „Ty jsi zase určitě chtěla bejt dospělá už v osmi, co?“

„Že váháš,“ přikývla Beáta. „Ale úplně nejhorší to bylo ve třinácti.“

„Proč zrovna ve třinácti?“

„No, proč... Byla jsem ještě pod zákonem a spousta kluků kvůli tomu se mnou nechtěla nic mít. Asi se báli, blbečkové.“

„Ani se jim nedivim. Kdo by se kvůli tobě taky chtěl nechat zavřít, že jo?“

„I tak mám už dost bodů. Myslím jako kluků, který jsem svedla.“

„Počítáš si je?“ zajímalo Martinu.

„Dřív ne. Dřív jsem na to dlabala. Ale tady, v Bezděkově, jsem šla do sebe a vypracovávám seznamy. Pro Bílka, víš. Ale je to fuška.“

„Pro Bílka?“

„No jasně. Víš, jak bude valit bulvy? Řekla bych, že si to celej život rozdává s tou jednou.“

„Myslím, že mi jednou taky bude stačit jenom jeden.“

„Nedělej si iluze, holka,“ utřela Beáta Martinu přezíravě. „Jeden chlap, to je žádnej chlap, dej na mě, protože já mám svý zkušenosti.“

„Počkej,“ přerušila ji Martina zamyšleně, „a je to hezký, mít nějakýho kluka?“

„Ale ale, snad na naši zelenou špejli vážně nejdou ženský touhy, co?“

„Pche, to sotva. Vždyť ti povídám, že nemám nejmenší touhu bejt dospělá.“

„Hele, jen se nedělej. Moc bych za to nedala, že jsi nadržená jak toulavá fena.“

„Náhodou vůbec ne, abys věděla. Jen by mě zajímalo, jaký to je mít kluka, no.“

„Je hezký mít jich spousty,“ rozesmála se Beáta pisklavě. „Spousty, fakt. A nejlíp všechny najednou.“

„Každej máme něco,“ broukla Martina. „Ale myslím, že radši budu zvracet než tohle.“

8.

Tvejma starostma, mami, který na mě neustále padaly, jak ses ty z nich snažila oklepat, jsem se ve dvanácti letech cítila děsně stará. Snad to doopravdy bylo tím, že jsem v tý době opravdu starší vypadala. Velká a nakynutá. Když jsme se v tělocvičně seřadili, čněla jsem nad všemi jak matka praporu. Kluci se mi smáli a holky se mnou ani nechtěly moc kamarádit, protože jsem nikdy nikam nesměla a nebyla prý se mnou žádná legrace. Vydělovalo mě to. Usilovně jsem si přála být dětštější. Ale tělo mě zradilo.

„Mami, dala bys mi nějakej prášek, třeba živočišný uhlí, nebo něco,“ skuhrala jsem na posteli. „Děsně mě bolí břicho.“

„Máš průjem?“

„Ne. Teda zatím.“

„Tak lež. To přejde. Já musím do práce.“

Zapadly za tebou dveře a já zůstala sama jen s neohraničenou bolestí dole pod rukama. Pak to přece jen trochu polevilo a já se doštrachala na záchod. Tu hrůzu bych nepřála nikomu zažít. Ani tobě. Kalhotky jsem měla plný krve a byla jsem přesvědčená, že mě hned musej odvézt do nemocnice a operovat. Zavolala jsem si sanitku a oni bohužel přijeli.

„Prosím tě, tos musela hned takhle panikařit?“ křičelas pak na mě. „Nevíš, že tohle má každá ženská?“

„Já nejsem ženská,“ namítala jsem ubrečeně.

„Ale věk už na to máš.“

„Tak proč jsi mi to neřekla, že něco takovýho je?“

„Zapomněla jsem, no. Mám pořád takovejch starostí... A taky mě nenapadlo, že o tom nevíš. Copak se o tom s holkama nebavíte? Nebo ve škole. Tam jste to nebrali? Proboha, co vás v tý škole teda pořád učej?“

Víš, mami, tohle je taky jedna z věcí, který ti nezapomenu.

„Vezměte si všichni papír a barevné tužky a pokuste se nakreslit věc, po které jste kdysi hodně toužili,“ řekl asistent Michal Šonka trochu roztřeseným hlasem a nejistě se ohlédl po doktoru Bílkovi. Bylo to teprve jeho druhé sezení a pořád ještě si nebyl jistý v kramflecích.

Ale Bílek usoudil, že to ten kluk zvládne. Sám. Někdy je lepší člověka hodit do vody, a navíc před těma mladýma třeba bude mít menší trému než před starým doktorem. Vždyť je jen o málo starší než oni. Najde k nim cestičku, ani nebude vědět jak. Za Bílkem zapadly dveře.

„Nakreslete tu věc tak, jak ji vidíte dneska,“ doplnil Michal Šonka o poznání klidněji.

„Mám dotaz,“ ozvala se Beáta a ostatní ztuhli v napjatém očekávání. „Ta věc, může to být i penis?“

Chudák Michal Šonka. Tak rád by byl místo penis slyšel peníz, ale nedalo se to usmlouvat. Ta vyzývavě se tvářící zrzka vyslovuje srozumitelněji a hlasitěji, než je zdrávo. Zhluboka se nadechl: „Pokud je to opravdu ta věc, po které jste kdysi toužila...“

„Nejen kdysi,“ obdařila ho Beáta mnohoslibnými úsměvy.

„Hele, a ty to umíš nakreslit, tu věc?“ dloubl si Petr. „Jestli by ti někdo neměl stát modelem, víš?“

„Jo, třeba tady pan asistent!“ vykřikla rozpustile Alice a oběma rukama v dlouhých rukávech ukázala na Michala Šonku.

Šonka se kupodivu nedal.

„Máte tu věc nakreslit tak, jak si ji představujete, jak ji vidíte vnitřníma očima jenom vy, jak na vás působí barvou, tvarem, velikostí... a tak,“ zrudl, když si uvědomil, co říká.

Beáta se zatvářila zasněně a v krátké chvíli už její tužka lítala po papíru.

Martina zachytila Honzův roztoužený pohled a prudce se odvrátila. Proboha, jen aby nechtěl kreslit přímo ji, on je schopnej všeho, a co by tomu řekli ostatní? Ostatní už odhodlaně čárali po svých papírech. Aspoň vědí, co kreslit, napadlo Martinu závistivě. Ale co budu kreslit já? Po jaké věci jsem kdy tak strašně moc toužila, že bych si to měla dodneška pamatovat?

Pak si vzpomněla na plavky.

„Mami, a fakt nemáš na ty nový plavky?“ zeptala jsem se opatrně. „Víš, příští pololetí budem se školou chodit na plavání, tak jsem si myslela...“

„Ty, když něco chceš, tak si to vždycky umíš nějak zdůvodnit, co?“ povzdychla sis.

„To není pravda. A za dva měsíce mám stejně narozeniny. Tak kdybys mi ty plavky třeba koupila dopředu, já bych pak už nic nechtěla, vážně.“

„No jo, co s tebou mám dělat. Tak příští týden, až budu mít po výplatě, půjdem něco vybrat, jo?“

„Dík, mami. Ty jsi zlatá. Já umeju nádobí, chceš?“

Jenže příští týden měl Richard svátek, a tak se doma oslavovalo. Stála jsem u sporáku a na dvou pánvích naráz smažila řízky velké jak stránky ze školního sešitu. Z pachu přepalovaného oleje se mi dělalo špatně a věděla jsem, že dneska u slavnostního stolu se ani nebudu snažit přetvařovat, že aspoň ochutnávám. Ostatně myšlenky mi stejně neustále utíkaly jiným směrem.

„Kdy se půjdem podívat na ty plavky, mami?“ odvážila jsem se tě konečně zeptat.

Křečovitě jsi míchala obsah obrovské mísy s bramborovým salátem a nervózně jsi mě odbyla:

„Prosím tě, jak můžeme jít vybírat plavky, když jsem úplně bez peněz. Copak nevidíš, co jsem s tím Ríšovým svátkem měla výdajů?“

„Taky jsi mu nemusela kupovat tak drahou košili,“ namítla jsem a cítila, jak se mi do očí tlačí slzy.

Bylo mi to tenkrát hrozně líto, mami. Víš, jak jsi mi nekoupila ty plavky. Vždyť jsi mi je už slíbila a já měla takovou radost. A najednou nic. Ríšánek má svátek. Sneseme modré z nebe. Co na tom, že nezbyde na Martinu. Martina počká. Zase, jako už mockrát předtím, jsi dala přednost cizímu chlapovi před vlastní dcerou. Je toho tolik, mami. Jak ti můžu všechno odpustit? Kdybys mi pak aspoň dala pokoj, nemusela jsem skončit zavřená tady. Nebo musela? Jo, a ty plavky, ty mi tenkrát nakonec koupila babička.

„Měla bys začít cvičit, dělat nějakej sport,“ poznamenala jsi, když sis kritickým okem prohlížela moji poněkud obtloustlou postavu oblečenou v nových přiléhavých plavkách (jiné než přiléhavé plavky totiž neexistují), které jsem na sebe radostně narvala.

„Jakej sport?“

„To je jedno. Nějakej na hubnutí.“

„Jo, třeba šachy,“ uchechtl se Richard. „Při tom se prej dobře vytvaruje čelo.“

„Já žádnej sport dělat nechci,“ odsekla jsem naježeně.

Co ten blbeček zase mluví o nějakejch tvarech? Ať se radši z profilu koukne do zrcadla na to svoje pivní břicho. Úplnej ranec sádla.

„Holka, ty v životě vážně nic nedokážeš,“ povzdychla sis. „Nepamatuju, že by sis někdy něco vzala za svý. Vždyť tebe nic nebaví. U ničeho nevydržíš.“

Ale vydržím, to budete koukat, zapřísáhla jsem se a vzdorně pohodila hlavou.

Tehdy už jsem byla vážně rozhodnutá, že zhubnu. Že se zbavím všech těch faldů, co se mi dělají na břiše, tlustých stehen i zadku, do kterýho by mě Richard určitě chtěl každou chvíli štípnout, jako štípe opravdový ženský včetně mojí mámy. Všeho se zbavím. Baculatých prstů i tváří, o kterých babička říkala, že jsou jako jablíčka. A hlavně prsou, který mi vážně v poslední době začaly růst. Nebudu jíst, zhubnu a bude po kozičkách, říkala jsem si. A budu malá hubená holčička, která potřebuje máminu pomoc a ochranu. Budu křehká, zranitelná, k politování. Tak. To budu. Netušíš, mami, jak moc, jak hrozitánsky moc, jsem se na to těšila.

„Proč jste ty plavky vybarvila takhle zvláštně?“ zeptal se Michal Šonka Martiny, když za dva dny s každým z nich probíral kresby jejich „věcí“.

„Jak, zvláštně?“

„Ten vzorek a barvy... A ta pruhovaná čepice na hlavě, ta není koupací, že ne, tahle by vám uplavala.“

„Já nevím,“ zavrtěla Martina blonďatou hlavou a v duchu si řekla, co ten chytrák ze sebe dělá odborníka přes módní návrhářství. „Asi mi to připadalo takový... námořnický... k vodě.“

„Třeba jako námořnický tričko?“

„Asi.“

„Jenže tohle nejsou námořnický pruhy,“ namítl Michal Šonka.

„Ne? A jaký?“

„Podívejte se sem.“ A položil před Martinu na stůl fotografii mukla ve vězeňském mundúru, který Martina znala z různých filmů.

Vážně. Ty plavky, ty její vysněné plavky měly vzorek vězeňského oblečení.

9.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Ještě včera s námi Richard seděl v kuchyni u stolu a rval do sebe tři plátky tlačenky s cibulí, a dneska tu po něm zbyly jen nevyprané ponožky.

„Já to snad nepřežiju,“ kvílela jsi srdceryvně. „Já si něco udělám. Jak mi to jen mohl udělat, šmejd jeden.“

„Vykašli se na něj, mami,“ snažila jsem se tě uklidnit. „Jen ať si jde, když chce.“

„Vždyť už šel,“ vzlykala jsi, slzy ti tekly po tvářích a u nosu se ti udělala nudle jako malé holčičce.

„Na, vysmrkej se,“ podala jsem ti kapesník.

„Ty jsi ráda, že je pryč, že jo?“ utrhla ses na mě najednou. „Věčně jsi na něj byla drzá. Štvalas ho a štvala, až jsi ho nakonec vyštvala úplně. Popad kufr a šel. A přitom mě měl tak rád.“

„Neměl tě rád. I babička říkala, že je to jen obyčejnej vyžírka. Jenom se sem chodil najíst a vyspat.“

„To není pravda!“

Už jsem to dál nemohla poslouchat. Co sis to pořád nalhávala, mami?

„Proč teda šel k tý svý Soničce, když tě měl tak rád?“ vyjelo ze mě naštvaně.

„K jaký Soničce?“

„No k tý, co jí včera večer telefonoval. Říkal jí pusinko, prdelko a čumáčku, a do zítřka že prej je u ní jako na koni.“

„Jak já ho nenávidím, zrádce podlýho!“ křičela jsi.„A tebe taky nenávidím, všechny nenávidím, zmizte mi všichni navždycky z očí!“

Polekaně jsem vycouvala z kuchyně, protože to vypadalo, že to každou chvíli schytám nějakým hrnkem nebo pokličkou. Všechno lítalo.

Možná jsem ti to o tý Soně tenkrát přece jen neměla říkat. Kdybych ti to neřekla, tak ses to vůbec nemusela dozvědět a byl by klid. No, aspoň o trochu větší klid.

Takhle bylo zle. Zamkla ses v ložnici a bylo slyšet, jak vztekle rabuješ ve skříních.

Přemýšlela jsem, jestli nemám zavolat babičce, ale telefon jako na potvoru hluše civěl do prázdna. Jenže pak se zdálo, že ses konečně uklidnila. Asi usnula, řekla jsem si a pustila se do uklízení po podlaze rozházeného nádobí. Pak jsem napsala úkoly a zapnula si televizi.

Do bytu se všourala tma a tys pořád ještě spala.

„Budeš večeřet?“ zaťukala jsem opatrně na dveře. Ale na druhé straně bylo ticho. Až moc velké ticho. Napadlo mě, že jsem tišší ticho v životě neslyšela. Najednou na mě sedl strach.

„Mami!“

Nic.

„Mami, otevři, prosím tě,“ zalomcovala jsem klikou.

Zámek jen naprázdno zacvakal.

„Maminko!“

Tolik bouchání a kopanců, tolik ran dvanáctiletou pěstí tyhle dveře ještě nezažily. Zmocňovala se mě panika. Co když se mámě něco stalo? Nebo co když si něco udělala?

Rychle jsem vběhla do vedlejší místnosti, rozrazila dveře na balkon a s tělem napůl vykloněným přes zábradlí se snažila nahlédnout do tvýho pokoje. Byla tam tma a ticho.

Co mám dělat? Co když jí něco je? A co když není? Poblázním půlku baráku, a ona třeba jen tvrdě spí. Ale tak dlouho?

Cítila jsem, jak mi vzadu po hlavě přechází ledové mravenčení. Jako ve snu jsem si došla do kuchyně pro kovovou paličku na maso, zastrčila ji za tričko a se stoličkou v rukách se vrátila na otevřený balkon.

Jsme v prvním poschodí, dolů je to jen kousek, tak tři metry, víc ne. Když spadnu, třeba se ani nezabiju, říkala jsem si, ale byla jsem ráda, že tma je na dosah. Nezadržela by mě v pádu, ovšem clonila můj strach. A vlastně to tak těžké ani nebylo.

Stoupla jsem si na stoličku a levou nohu opatrně přehodila přes zábradlí. Pak jsem se pevně chytla hromosvodu, který se naštěstí plazil po zdi přímo přede mnou, a pomalinku, abych neztratila rovnováhu, jsem přehodila přes zábradlí i pravou nohu. Pak už stačilo opatrně přešlápnout a chytit se zábradlí sousedního balkonu. Člověku se to řekne, ale když jsem přehazovala druhou nohu přes zábradlí směrem dovnitř, už jsem se pořádně třásla. Ale povedlo se. Byla jsem tam.

Jenže co teď? Obě okna i dveře na balkon byly zavřené, a pokud jsem se opravdu chtěla dostat až k tobě, nezbývalo nic jiného, než jednu z okenních tabulí rozbít.

Váhala jsem, jestli se přece jen nemám vrátit. Dokonce jsem se vší silou snažila přesvědčit, že si ten šílený strach o tebe jenom namlouvám, ale nešlo to. Navíc jsem měla pocit, že vrátit se stejnou cestou zpátky, bych už nedokázala.

Znovu jsem zabušila na okenní tabuli, až se rozdrnčela, a vypadalo to, že by se v tom rámusu probudil i hluchý. Jenže s tebou to ani nehnulo.

Jestli vážně jen spí, tak mě zabije, blesklo mi hlavou ještě v okamžiku, kdy jsem se s jednou rukou chránící si obličej a s druhou, pevně třímající bytelnou paličku, rozhodla k činu. Sklo prasklo a s řinkotem se tříštilo na koberec.

Vážně mě zabije.

Neumíš si představit, jaká hrůza to byla, když jsem tenkrát rozbila to okno, mami, rozsvítila a našla tě, jak tam ležíš napříč přes postel. To jsou chvíle, kdy člověk sáhne na tu tenkou nit, která spojuje život se smrtí. Já na ni tenkrát sáhla. Na tu tvoji. A od tý doby vím, že bych se sama nikdy zabít nedokázala. Aspoň ne vědomě, přestože vy tvrdíte, že jsem se taky sama málem zabila. Ale když člověk odmítá jídlo, nechce se přece zabít, nebo jo? Nevím. Zní to jinak, když to takhle napíšu. Možná to je důvod, proč mi nerozumíte.

Bylas úplně bílá a nedýchala jsi. Aspoň mi to tak připadalo. A taky se mi zdálo, že ani nevypadáš jako moje máma. Jako by na té posteli ležel anděl.

Ale ty jsi nikdy nebyla anděl, mami.

Bylo to jako ve snu. Odemkla jsem dveře a utíkala k telefonu, který jako zázrakem ožil. Nahlásila jsem jméno a adresu a řekla jim, že asi nedýcháš a vedle tebe že leží několik prázdných lahviček od léků. Chtěli vědět, od jakých léků, ale to jsem si nestačila zapamatovat, a tak jsem řekla, že nevím. Vrátila jsem se k tobě a snažila se tě nějak přivést k vědomí. Poplácávala jsem tě po tvářích, štípala a dokonce polévala vodou. Bylo to k ničemu, ale zkoušela jsem to pořád a pořád. Dlouhých deset minut. Dokud nepřijeli.

„Odveďte někdo tu holku,“ vykřikl kdosi, když jsem se zuby nehty domáhala toho být u tebe.

„Já nikam nepůjdu! Mami, ať mě tu nechaj! Prosím tě, maminko!“

Celou dobu, když jsem byla sama, chovala jsem se málem jako profesionální záchranář. Sotva mi přišli na pomoc, sotva převzali všechnu aktivitu a zodpovědnost, tak jsem se sesypala. Scvrkla jsem se do maličké holčičky, která vyděšenýma očima těkala z jednoho na druhého a nechápala, co se to všechno kolem děje. Křičela jsem strachem a hrůzou a nebylo síly, která by mě dostala z tvojí blízkosti.

Nakonec mě naložili do sanitky spolu s tebou a já zároveň s houkačkou auta záchranné služby prokvílela celou cestu do nemocnice.

Byl to zvláštní pocit, když jsem tehdy rozbíjela to okno, mami. Měla jsem strach, že se ti něco stalo, bála jsem se, že jsi třeba umřela. Ale zároveň jsem měla strach, že si tam jen tak spíš, nebo trucuješ a schválně se mi neozýváš. Bála jsem se, co bude, až rozbiju to okno, a ty vyletíš z postele vzteky bez sebe, a třeba taky úlekem z toho randálu, a budeš mi chtít namlátit a já před tebou budu utíkat, ale stejně daleko neuteču, protože tvoje zlost většinou jen tak nevyprchá. Věděla jsem, že jestli ti nic není, bude strašně zle. Asi jsem si přála, abys vážně byla v nebezpečí, protože jinak by moje rozbití okna bylo neomluvitelné. Byla jsem přesvědčená, že bys můj strach o tebe určitě nepochopila.

A takhle to bylo pořád. Celé dětství, co si pamatuju, ve mně byly dva obrovský strachy, mami. Strach o tebe a strach z tebe.

10.

„Hele, a proč vy tu vlastně ste?“ oslovil Petr při dalším společném sezení Michala Šonku. „Třeba já sem tu kvůli klaustrofobii, to tu ví každej. Ale co vy? My víme, že ste tu na praxi, ale proč chcete dělat právě tohle?“

„Je to pro mě dost osobní záležitost,“ odpověděl Šonka trochu nejistě. „Ale jestli vám to pomůže, tak vám to řeknu. Uděláme to takhle. Vy mi na papír napíšete deset důvodů, proč byste se chtěli dožít dlouhého věku, a já vám řeknu tři důvody, proč se chci stát klinickým psychologem.“

„Trošku divný skóre, ne?“ namítl Petr. „Deset ku třem...“

„A kdo říká, že se vůbec chceme dožít dlouhýho věku?“ brblala Alice a před očima se jí vybavilo několik jejích známých feťáků, kterým pobyt na tomhle světě už jaksi skončil, a třeba jim to stálo za to.

„Jo, a navíc to zní jako nějakej domácí úkol,“ přidal se k nim Mirek a vodnatýma očima se otráveně zapíchl do zdi. „Domácí úkoly zásadně nepíšu.“

„A bude to na známky?“ zeptala se ještě kudrnatá Magda s provokativní naivností.

Ale zdálo se, že si jejich poznámek Šonka nevšímá. Rozdal jim papíry a pak se klidně usadil na parapetu nízkého okna. Vypadalo to, že přemýšlí.

Martina si natáčela tenký pramínek světlých vlasů na propisku a nevěděla, jak začít. Nakonec si pečlivě nalinkovala papír a každou řádku očíslovala od jedné do deseti. No jo, ale co dál?

Tobě bylo třicet šest, mami, když sis tenkrát pomocí těch prášků sáhla až na dno. Tvoje nit byla tehdy pořádně napnutá. Jen prasknout.

Vypumpovali ti žaludek a napíchali do tebe nejrůznější injekce. I na masáž srdce došlo. Chvíli to vypadalo, že to nezvládnou. Ty, že to nezvládneš. Byla bych ve svých dvanácti letech oboustranným sirotkem, protože táta... jo, posílal alimenty, ale vzpomínka na hopsasa, hopsasa, Martinka se natřásá bylo to jediný, co po něm zbylo.

„Maminko! Pusťte mě k mamince, prosím vás! Už se probudila?“

„Ne, ještě ne, dítě. Musíš být trpělivá.“

„Ale já jí musím říct, že jsem to okno nerozbila schválně. Vlastně schválně jo, ale ne jen tak kvůli ničemu. Ani mi tam nevletěl míč. Já jsem to musela rozbít, aby... aby...“

„Pst, nebreč, no tak. Uklidni se. Nechtěla bys třeba napít limonády, co?“

„Ne. Já jí to musím říct, víte, aby se na mě nezlobila.“

„Neměj strach, my jí to určitě řeknem. Hned jak se probudí, ano?“

„A určitě jí to řeknete?“

Dali mi nějaký léky, po kterejch se mi chtělo spát, a uložili mě na sesternu, protože nevěděli, co se mnou. Babička nebrala telefon a sousedi byli na dovolený.

Třicet šest, to není tak moc. Nebo je? Papoušci se dožívají sta let, želvy dokonce sto padesáti. Motýli žijí dva měsíce a jepice jen několik hodin. A lidi?

Proč se chci dožít dlouhého věku:

1. Protože jednou chci mít děti a být tady s nimi co nejdýl.

2. Myslím, že bych docela ráda poznala nejen partnery svých dětí, ale třeba i vnoučat.

3. Zajímalo by mě, jak bude za padesát šedesát let vypadat naše ulice, do jaké výšky vyroste ten dub, co ho loni zasadili k zastávce autobusu, a co bude jezdit místo těch autobusů.

4. Taky by mě zajímalo, co se bude nosit za oblečení.

5. A taky, jak budu vypadat šedovlasá a s vráskama na obličeji.

6. Chtěla bych vědět, jestli se najde lék na nevyléčitelné nemoci, jestli se zvednou hladiny moří, jak strašej, a jestli lidi budou lítat na dovolenou na Měsíc.

7. Hlavně bych chtěla vědět, jestli na světě ještě budou tlustý lidi a jestli proti bulimii a anorexii třeba nevymyslej nějaké očkování nebo něco.

8. Protože si to tady chci užít (i když zatím tak úplně nevím, co).

9. Protože v sedmdesáti letech by se mi na tyhle otázky odpovídalo snáz (teda aspoň doufám).

10. Protože se bojím umřít.

Pak ses konečně probrala, mami. Neumřela jsi mi. Dovolili mi, abych se na tebe podívala přes sklo, ale viděla jsem jen tvoje vlasy, černě rozhozené po polštáři. Všechno ostatní splývalo s tou smutnou bělostí. Ale potom jsi pohnula rukou a já uvěřila, že mi nelžou, že opravdu budeš žít.

Někdo sehnal babičku a ona si mě odvezla domů. K sobě domů, ne k nám. Byla jsem ráda, že tam nemusím. Pořád jsem si představovala tvůj pokoj, jak do něj rozbitým oknem profukuje vítr, jak v rozích tvoří víry nevypraného prádla a hrozivě lomcuje klikou na dveřích.

„Tak sněz aspoň to maso, když už nemůžeš brambory,“ přemlouvala mě babička.

„Já nemůžu ani to maso, babi, fakt.“

Žaludek se chvěl jak lístek na osice. Jako by přicházel podzim a hrozil svraštělému lístku spadnutím. A desítky motýlů v nepravidelných intervalech vylétávaly vzhůru, až málem do krku sevřeného neustálou úzkostí. Vrátí se máma? Kdy se vrátí? Jak se vrátí?

S osikovým lístkem místo žaludku a hrdlem plným poletujících motýlů nelze jíst. Babička lamentovala, že se ztrácím před očima.

„Aspoň polívku, Martino, aspoň tu sněz. Co tomu řekne máma, až se vrátí a uvidí tě takovou. Vždyť tě ani nepozná.“

Ani tebe jsme málem nepoznali. Vrátila ses z nemocnice přepadlá, s tmavými kruhy kolem očí a pažemi rozpíchanými od kapaček.

„Chtěli mě ještě hospitalizovat na psychiatrii, ale řekla jsem, že se musím postarat o dítě. Nakonec, když jsem souhlasila s ambulantní léčbou, mě pustili domů.“

„Řekli ti o tom rozbitým okně, mami?“ zeptala jsem se tě napjatě.

„Ty můj koblížku zlaťoučkej,“ řekla jsi a rozbrečela ses. „Víš vůbec, žes mi zachránila život? A já byla tak hrozně sobecká. Můžeš mi to odpustit, prosím tě?“

„Mami! Maminko moje zlatá, stříbrná, sladká...“

„Počkej, umačkáš mě! A já tebe. Jsi strašně hubená.“

Tehdy jsem ti odpustila, mami. Tehdy jo.

„Nikdy nesmíš být tlustá, Martino, slyšíš, nikdy,“ mumlalas mi do vlasů, když jsi mě večer ukládala k spánku.

Jako malou holčičku. Jako kdysi.

„Vidíš, kam až to se mnou dospělo. Jen proto, že jsem tlustá a nikdo mě nechce. Člověk by na to málem umřel.“

Jak je to možný, mami, že jsi na svou tloušťku sváděla všechny svoje problémy? A co jich bylo. Za tvou sobeckost, bezohlednost a lehkovážnost, za tvou lenost, malou ctižádost a rychle vybuchující vztek, za to všechno podle tebe mohlo těch pár (i když pěkných pár) kilo nadváhy. A nejhorší bylo, že sis to odmítala připustit. Vždyť ty ses za tu svoji tloušťku celá schovala. I přede mnou.

„Proč toužíte zrovna po tom, abyste věděla, jak bude vypadat váš vrásčitý obličej?“ zajímalo Šonku.

„Netoužím po tom.“

„Vždyť jste to napsala. Bod pět. Tady, podívejte.“

„Je to prostě jeden z důvodů,“ pokrčila Martina hubenými rameny. „Nebo by aspoň mohl být.“

„Žije ještě vaše babička?“ zeptal se Šonka opatrně.

„Žije.“

„A je vrásčitá?“

„Docela jo.“

„Myslíte si, že se jí jednou budete podobat? Nebo třeba své matce?“

„Nikdy se nebudu podobat své matce,“ odpověděla Martina ostře.

Nikdy se ti nebudu podobat, mami.

„Někdy nejde jen čekat, až člověk sám sebe pochopí,“ řekl Šonka zamyšleně. „Někdy je lepší pro to něco udělat.“

„Tak proto se chcete stát psychologem?“ zeptala se Martina.

„Přesně tak.“

„A ty tři důvody? Slíbil jste nám je.“

„Můj otec byl lékař. Při autonehodě zavinil smrt člověka a nikdy se s tím nedokázal vyrovnat. To je první důvod. Druhý je to, že dodneška nevím, jestli ta druhá autonehoda byla krutou náhodou, nebo krutě promyšleným činem, kterým táta potrestal sám sebe.“

„A vás,“ broukla Martina potichu.

„Ano, a mě. Třetí důvod je totiž ten, že se bojím řídit auto.“

11.

Bylo to zvláštní, ale v okamžiku, kdy se jim Šonka svěřil se svými třemi naprosto osobními důvody, proč se chce stát psychologem, získal si jejich důvěru. Pochopili, že má taky svoje noční můry a úzkostné pocity, že taky pochybuje, chybuje a selhává. Cítili, že za jistých okolností by mohl být jedním z nich. Viděli v něm pojítko mezi sebou a těmi „normálními tam venku“. Došlo jim, že nějaké problémy má vlastně každý. Záleží jen na tom, jak je dokáže zvládat. Přiznat si je, pochopit a ovládnout. A normálně žít.

Bez drog.

Bez hracích automatů.

Bez strachu, že se udusí ve výtahu.

Bez žiletky kdykoliv připravené rozříznout zápěstí.

Bez nezvladatelné chuti stále jíst a každé jídlo vyzvracet.

Už zase jsem musela zvracet, mami. Je to odporný. Dělá se mi zle už jenom, jak to píšu. Myslím, že došlo na slova doktora Vopěnky a už mám zkažený snad všechny zuby. Mám děsnej strach, že mi páchne z pusy. Znervózňuje mě to. Zvlášť, když mám sezení s tím mladým psychologem, s Michalem. On i doktor Bílek tvrděj, že je moc dobře, když pořád tolik píšu.

Píšu ráda. Je to taková čistá činnost. A očistná. Ester s Alicí to taky pochopily. Někdy sedíme každá v jednom koutě pokoje a smolíme do svých deníků ty svoje stesky. Alice si propiskou občas nervózně vrtá do zápěstí, snad jí to v tu chvíli připomíná injekční stříkačku, a Ester rukou s okousanými nehty věčně loví svýho bílýho Barnabáše z rukávů mikiny. A já...

„Strašně jsi zhubla za těch pár dní, co jsem byla v nemocnici, Martino,“ řeklas mi dojatě. „Sluší ti to.“

„Holky ve škole to taky říkaj,“ přiznala jsem pyšně.

Už jsem zapomněla, že jsem nemohla jíst strachy o tebe. (A z tebe, pochopitelně.) Důvod byl pryč. Zůstal jen výsledek. Usmíval se na mě ze zrcadla pohublými tvářemi a postavou, která se zdála být vyšší a hlavně štíhlejší.

„Ještě by to trochu chtělo, tady, koukni,“ ukazovala jsem ti špeky na břiše.

„Prosím tě, co bych měla říkat já? Podívej. Tady. A tady. A tady to.“

„Tak víš co, mami? Zkusíme to spolu. Budeme držet dietu společně. Zhubneme a ty si pak zase někoho najdeš. Nějakýho pána. Hele, a třeba by mohl mít taky nějaký svoje děti, co říkáš? To by bylo legrační, ne?“

„Radši ne,“ přeběhlo ti po čele zamračení. „To tak, ještě cizí fakany do bytu. Lepší bude, když si to, co si uvaříme, sníme samy.“

„Hele, neměl by ten Daniel na stromě zpívat?“ poznamenala Alice nespokojeně. „Vždyť to nahoře všechno sní sám.“

„Co kecáš, mám půlku košíku.“

„Jenom, jo? Za tu dobu? To jsem zvědavá, s čím ty meruňkový knedlíky budou, když kvůli tobě nakonec nebude dost meruněk.“

„Tak si to pojď vyměnit, ty chytrá,“ naštval se Daniel. „Vyhrň si rukávy a dej se do práce. Já budu klidně sedět dole na stoličce a obírat rybíz.“

Alice se poznámka o vyhrnutých rukávech dotkla na nejcitlivějším místě. Daniel, sám feťák, dobře věděl, kam míří.

„Seš hnusnej,“ křikla za ním na strom. „Nestojíš ani za zlámanou jehlu, abys věděl!“

„Hele, nehádejte se, jo?“ snažila se honem kudrnatá Magda zachránit situaci. „Kdyby ty meruňky už někde byly otrhaný a daly se ukrást, tak prosím, stačí říct, ale takhle? Fakt bude nejlepší, když sebou trochu hodíme.“

„Já bych sebou hodil hned... do trávy,“ přidal se otráveně Petr. „Panebože, jak já tyhle zahradnický činnosti nesnášim. Hrabat seno a okopávat záhonky, to je vážně za trest. Jediný štěstí je, že při tom nedostanu klaustrofobickej záchvat, když je všude kolem dost prostoru, ale jinak...“

„Copak vy, vy nadáváte jenom z lenosti,“ bručela si Martina pro sebe za jedním rybízovým keřem. „Ale co mám říkat já? To já bych u toho měla zpívat. Když člověk zpívá, vážně nemůže jíst. To je dokázaný. Kdyby ten Honza aspoň pořád nevejral.“

Nebylo jí do zpěvu. Spíš do pláče. Zase už cítila, jak ji při pohledu na lesklé kuličky červeného rybízu zaplavuje nezvladatelné nutkání jíst, jíst, jíst...

„Neblbni, Martino,“ okřikla ji Ester a nervózně si začala kousat jeden z posledních trochu slušných nehtů. „Nech toho, slyšíš! Zase budeš blejt!“

Už to nešlo zastavit. Cpala do sebe ten rybíz po celých hroznech. Bylo jí jedno, jestli jsou mezi nimi oschlé, nezralé, olepené pavučinami, ožrané od ptáků. Cpala se plnými hrstmi, funěla přitom a hekala, až se nejen jí, ale všem kolem dělalo zle.

„Zavolejte někdo Bílka!“ vykřikla Ester, když byl nehet z prostředníčku konečně pryč. „Nebo Šonku! Honzo, doběhni pro něj!“

Přiběhl právě v okamžiku, kdy se jí už červený proud zhltaného rybízu dral zase zpátky ven. Bylo to nechutné. Všichni se od ní s odporem odvraceli. Jako už tolikrát. Jen ona se od sebe neměla kam odvrátit.

Nikdo, vůbec nikdo nemůže tušit, jak strašně moc se nenávidím, mami, napadlo ji zoufale. Proboha, proč to muselo dojít až sem!

„Tak jo. Začnem držet dietu,“ řekla jsi, když sis týden po návratu z nemocnice uvědomila, že už zase nabíráš.

„Jasně, mami,“ nadchla jsem se pro společné hubnutí. Připadalo mi, že jsem ti nikdy nebyla blíž. Máma a její malá holčička. „Budem tým, mami, viď, že jo?“

Narýsovaly jsme si tabulky pro kalorické hodnoty jednotlivých jídel a vydaly se hladové, ale plné předsevzetí na nákup nízkoenergetických potravin.

„Začnem až zítra,“ rozhodla jsi a do košíku plného zeleniny jsi přihodila velkou tabulku oříškové čokolády. „No co? Je zlevněná. To by byl hřích ji tu nechat. A tyhle oplatky taky, podívej, jsou skoro za polovinu. Asi jim dochází záruční doba. Vem ještě jedny.“

„Ale mami...“

„Co, ale mami. Jen se, holka, uč hospodařit. Když je někde sleva, tak toho koukej využít.“

„No jo, ale chtěly jsme přece...“

„Mlč. Já vím, co jsme chtěly. Nemusíš mi to připomínat. Začnem zítra.“

Druhý den jsi měla výčitky svědomí a hned po snídani jsi začala držet hladovku. Do oběda. A po obědě zas až do vydatné večeře. Jedla jsem s tebou. Nemohla jsem tě přece podrazit. Byly jsme tým.

„Začneme od pondělka,“ prohlásila jsi. „To jdu do práce, tam na jídlo nebude čas.“

Přikývla jsem. Ještě jsem ti věřila, víš.

V pondělí jsem vydržela s třemi mrkvemi a jablkem.

„A cos měla ty, mami?“

„Ále,“ mávla jsi znechuceně rukou. „Jířa slavila čtyřicátiny. Přinesla chlebíčky a jednohubky, byly toho dva stoly. A na odpoledne ještě objednala dort. Harlekýna. Tomu já prostě neodolám, kdybych se zbláznila.“

„Hm.“

K večeři jsme měly rohlíky s paštikou a tys v mrazáku objevila nanukáč. Snědly jsme ho na posezení.

„To jsme to vyvedly, co?“ ozvala jsem se nespokojeně. Tlačilo mě břicho i černé svědomí.

„Smiř se s tím, holka,“ zahuhlalas. „Ty taky nikdy v životě ničeho nedosáhneš. Taky budeš vždycky jenom tlustá bečka, kterou nikdo nebude chtít.“

„A bude, abys věděla!“ vykřikla jsem. „A bude, a bude, a bude!“

Pláč mi stáhnul krk do bolestné křeče, takže jsem nemohla nejen dál křičet, ale málem ani dýchat.

Nebudu tlustá! Nebudu bečka! Nebudu jako ty!

Osvobozující nádech mi vrátil hlas a umožnil mi všechno to na tebe vykřičet.

„Ty jsi nikdy v životě nic nedokázala, ale já to dokážu! Když nic jinýho, tak budu hubená, uvidíš!“

Nebudu tlustá. Nebudu bečka. Nebudu jako ty, mami. Ale jaká teda vlastně budu? A jaká jsem? Pořád ještě mám chvíle, kdy tě nenávidím. Ale sebe nenávidím mnohem, mnohem víc.

„Proč jsi nepřišla na minulou skupinovou terapii?“ zeptal se Martiny doktor Bílek.

„Já... myslela jsem, že ji povede zase Michal, teda... asistent Šonka.“

„No a? Nemáš k němu snad důvěru?“

„Mám.“

„Tak co? V čem je problém?“

Nevěděla, jak mu říct, že ten problém je v ní. Myslela, že to odbyde mlčením, ale Bílka nešlo jen tak odbýt.

„Martino, měla bys mi říct, o co tu jde. Jak ti mám pomoct, když se mi nesvěříš? Moc dobře víš, že účast na skupinové terapii je jednou z tvých hlavních povinností, nemůžeš si prostě jen tak nepřijít.“

„Tak jo,“ vzdorně pohodila světlovlasou hlavou. „Jde o to, že mě Michal, teda asistent Šonka, minule viděl, jak to... no jak zvracím.“

„A dál?“

„Dál nic. Já se teď před ním prostě děsně stydím, copak to nechápete?“

12.

Asi je vážně mnohem snazší zvracet před starým doktorem, který by mohl být vaším dědečkem, než před asistentem, který by mohl být vaším klukem.

Martina přemýšlela, jak se teď má před tím Šonkou chovat. Určitě mu musí být odporná a nejlíp by udělala, kdyby mu vůbec nelezla na oči. No jo, jenže Bílek to nedovolí. Dost důrazně ji upozornil, že když nebude dodržovat svoje povinnosti a vnitřní řád, bude muset léčebnu opustit. A co by si počala, tam venku? Puštěná z vodítka, jak říká Ester. Poprvé si překvapeně uvědomila, že je vlastně ráda, že je tady.

Ještě to nevím úplně jistě, mami, ale začínám mít pocit, že to, žes mě přivezla sem do Bezděkova, bylo možná dobře. Začínám si uvědomovat, že venku bych asi nevydržela. Tady v léčebně je člověk přece jen schovanej, a navíc tu nikdo nikoho nesoudí.

Jak to vím, že tu nikdo nikoho nesoudí? zarazila se Martina. Co Michal? Ten mě určitě odsuzuje.

„Martino! Máš se Zbyněčkem a Beátou službu v kuchyni!“ vrazila do dveří Ester s nerozlučným Barnabášem vykukujícím jí z rukávu vytahané mikiny. „A bude bramborová kaše, to se naškrábete,“ dodala s lehkým náznakem škodolibosti.

„No jo, dyť už jdu,“ zabručela. To je děs, tahle pracovní terapie. A služba v kuchyni je úplně nejhorší. Aspoň pro Martinu určitě.

Kolem velkého škopku plného brambor vládlo stísněné ticho. Martina se nejdřív snažila najít nějaké téma k rozhovoru, ale Zbyněček ji očividně vůbec nevnímal a jen upínal zbožné pohledy na Beátu.

„Co na mě pořád tak vejrá?“ nevydržela to konečně Beáta a naprosto nelogicky se rozkřikla na Martinu. „Řekni mu, ať nečumí.“

„Nečum, Zbyněčku,“ tlumočila Martina pobaveně Beátino přání a vzpomněla si na Honzu.

Ten by taky zbožně zíral. Jenže ne na tu zrzku Beátu, ale na ni. I když vlastně... Beáta tvrdila, že Honza byl první kluk, kterýho tady v Bezděkově měla, uvědomila si Martina bez sebemenšího náznaku žárlivosti. Vlastně jo, trošku to přece jenom popíchlo její ješitnost. Tahle zrzavá, pihatá, prsatá tu přece postupně klofla úplně všechny. Dát jí tak do postele Esteřina bílého myšáka Barnabáše, uječela by se k smrti, potvora jedna, představila si Martina pobaveně.

Chvíli byl klid, ale pak Beáta znovu vylítla:

„Hele, dej mi už laskavě pokoj, jo?“ rozeřvala se na Zbyněčka. „To, že jsem se s tebou jednou vyspala, ještě neznamená, že si na mě můžeš dělat nějaký nároky, jasný? Já chci zase někoho jinýho, momentálně Mirka. A až to nebude Mirek, bude to zas někdo jinej. Ale i kdyby tu už nikdo jinej nebyl, s tebou už nic mít nechci, protože ty seš v posteli naprosto nemožnej, jasný?“

Martina jen seděla a lapala po dechu, ale Zbyněček se prudce vymrštil a odhodlal se k akci, která pro něj byla nejtypičtější. Skokem stál u dřevěného držáku na nože, a než se chudák kuchařka, paní Kleinová, vzpamatovala, už si ostrým dranžírákem šmiknul zápěstí.

„Ježíšikriste!“ zaúpěla paní Kleinová. „Co to ten kluk dělá?“ A děsem z prudce prýštící krve se skácela na černobíle vykachlíčkovanou podlahu.

„To je ale idiot,“ pištěla Beáta poděšeně. „Člověk tady vážně už nemůže vůbec nic říct.“

„Nemel a skoč pro pomoc,“ usadila ji Martina, která už klečela na zmítajícím se Zbyněčkovi, kterému naštěstí nůž vypadl z ruky, a zástěrou mu k zápěstí pevně přivazovala víčko od kečupu jako improvizovaný tlakový obvaz.

„Co je? Jak se to stalo?“ přiřítil se do kuchyně Michal Šonka a vyděšeně zíral na Martinu zacákanou Zbyněčkovou krví.

„Ale, zase se chytli, no,“ ukázala Martina na Beátu.

„Copak jsem mohla vědět, že udělá tohle?“ bránila se Beáta zaskočeně. „Já jen chtěla, aby mě neotravoval.“

„Už to přece udělal,“ podíval se na ni Šonka vyčítavě. „A ne jednou.“

Z hovoru je vytrhlo Zbyněčkovo zasténání a Martina se znovu rychle naklonila nad jeho bílou tváří.

„Vydrž, už je tu doktor. Zašijete mu to?“ obrátila se na Šonku.

„Já?“ vyjekl vyděšeně. „Ale já přece nejsem medik, já studuju psychologii.“

„No jo, vlastně,“ ťukla se Martina zkrvavenou rukou do čela. „Já zapomněla. A kde je Bílek? Nebo doktor Rychtář?“

„Rychtář má dovolenou a Bílek se sestrou Kuželákovou před hodinou odjeli do města, že mají nějaký jednání na radnici. Kvůli dotacím, nebo co. A sestra Anička to sama taky nezašije. Zkusím se Bílkovi dovolat na mobil,“ mumlal Michal Šonka. „A když ho nechytím, budem muset zavolat sanitku.“

„Jo, to asi jo,“ broukla Martina a z nedostatku čehokoli jiného se pokusila chudáka paní Kleinovou probudit z mdlob utěrkou namočenou do octa. Zabralo to.

„Tak. Paní Kleinová je fit a Zbyněček bude taky. Dala jsem mu hned tlakovej obvaz, jenže to už začíná pořádně prosakovat,“ zabručela starostlivě.

„Nechtělo by to zavolat tu záchranku?“ zeptala se Beáta nezvykle tichým hlasem. „No když tu není žádnej doktor...“ Ještě tady vykrvácí a řeknou, že za to můžu já, napadlo ji stísněně. To by mi tak ještě scházelo, mít toho pošuka na svědomí.

„Bílek už jede,“ hlásil Šonka rozjařeně. „Do čtvrt hodiny je zpátky. Myslíš, že to Zbyněček do tý doby vydrží?“ obrátil se starostlivě na Martinu.

„Ale jo. Viď, že to vydržíš, Zbyněčku?“ usmála se povzbudivě do jeho vyděšených očí. „Neboj, bude to dobrý.“

Poslední věta patřila oběma. Zbyněčkovi i Michalovi. Vyhýbala se sice jeho pohledu, ale to, že jí začal tykat, jí ani v tom zmatku neušlo.

„Dobrá práce, mládeži,“ pochválil je Bílek, když už byla Zbyněčkova ruka zašitá a jako velká bíle obalená bambule odpočívala vedle jeho těla vypodložená polštářem.

„To tady Martina,“ přiznal Šonka. „Kdyby tu nebyla, tak teda vážně nevím.“

„Ty studuješ zdravotní školu, že jo?“ obrátil se Bílek na Martinu. „To ti schvaluju, holka. A psychologům by nějakej ten kurz první pomoci taky neuškodil,“ mrkl s mírnou výtkou po Michalovi. „Ale díky, dobře to dopadlo. Jen si ještě budu muset promluvit s Beátou. Koukám, že díky ní je pro Zbyněčka i škrábání brambor vysoce riziková činnost.“

„Ty už ty brambory nebudeš?“ ozvala ses jako vždy naštvaně při pohledu na můj nedojedený talíř.

„Ne, mám dost.“

„Pořád necháváš jenom samý cinty. Pomalu abysme si na to pořídily psa.“

„To je skvělej nápad, mami. Pořídíme si psa. To bude fantastický.“

„Jo. A kdo se o něj bude starat, co?“

„Já.“

„Ale prosím tě,“ mávla jsi rukou. „Vždyť se nepostaráš ani sama o sebe.“

Tvůj tón byl nekompromisní. Bylo po psovi.

„Jo, přes víkend máme v práci výjezdní zasedání,“ vzpomněla sis. Najednou jsi předpokládala, že se o sebe dokážu postarat naprosto ve všem. „Nebudeš se tu sama bát, viď, že ne?“

„No, se psem by to bylo lepší, mami.“

„Hele, nevydírej, jo?“

Nevydírala jsem. Vlastně mě docela těšilo, že budu přes víkend sama doma. Aspoň to pořádně využiju a budu ty dva, vlastně skoro tři dny držet ostrou dietu. Jen ať se máma na tom svým zasedání nacpává k prasknutí, říkala jsem si. Máma doopravdy nic nedokáže. Ani dietu, ani nic jinýho. Ale já jí ukážu, jak se to dělá, když si někdo něco doopravdy vezme do hlavy.

Nepřeju nikomu nic zlýho. Ani Zbyněčkovi ne. Ale za tu jeho pořezanou ruku jsem mu vděčná. Je to špatný, mami? Copak je špatný to, že před někým chci vypadat jako správná holka do nepohody, a ne jako ta, co se málem po každým druhým jídle sesype až k zvracení? Dřív jsem přece bývala holka do nepohody. Říkalas to přece. Ne mně. Mně jsi to neřekla ani jednou. Ale kamarádkám do telefonu mockrát. Chlubila ses mou samostatností tak hlasitě, že se to nedalo neslyšet. Ale proč jsi mě za to nikdy nepochválila do očí, mami. Proč?

„Tak jak ses tu měla?“ zeptala ses mě po návratu z víkendu rozjařeně. „Neřádili tu duchové, strašidla nebo šílení vrahové malých slečen, co?“

„Ne,“ špitla jsem a nepřiznala, že tu páteční detektivku, ve které ten zrzavej se vztekle červenýma očima chtěl zabít tu blondýnu v minisukni, jsem raději nedokoukala do konce. „A jak ses měla ty?“

„Perfektně! Nemělo to chybu, dcero. Představ si, že jsme opejkali celý sele. Na rožni, chápeš? Umíš si to vůbec představit? Holka, žrali jsme snad celou noc, tos nezažila.“

„Hm, to teda ne.“

„A co ty? Mělas tu dost jídla? Jestlipak něco zbylo?“

„To víš, že jo, mami. Spousty.“

13.

„Hele, co je s tou holkou?“ zeptala se tě při jedné návštěvě babička starostlivě. „Není nemocná?“

„Ale ne, jen drží pořád nějakou dietu. Třikrát denně ji vidím, jak stojí na váze.“

„Prosím tě. Za poslední půlrok už přece zhubla dost. Teď už to nemá, na rozdíl od tebe, zapotřebí.“

„No jo, na rozdíl od tebe, na rozdíl od tebe,“ pošklebovala ses. „To mi to musíš pořád předhazovat?“

„Tak promiň, no,“ řekla babička trochu dotčeně. „Však já ti do toho už dávno nemluvím. Jsi na to stará dost, abys sama věděla, co se sebou dělat. Ale Martina... vždyť je to ještě dítě a je ve vývinu. Mám strach, aby si těma dietama nějak neublížila. Měla bys jí domluvit.“

„Prej se takhle cítí líp. Ostatně i líp vypadá, tak co?“ odsekla jsi. Celý tenhle rozhovor s babičkou ti očividně byl krajně nepříjemný. „A vůbec, jak by si mohla ublížit?“

Slyšela jsem, jak se bavíte, a byla jsem ti tehdy vděčná. Jasně, jak bych si mohla ublížit?

Ester s Alicí si šly zapinkat s míčem a Martina zůstala na pokoji sama. Umyla si vlasy a s ručníkem omotaným kolem hlavy se usadila před zrcadlem.

Zrcadlo, zrcadlo, řekni mi, kdo je v zemi zdejší nejkrásnější? Beáta, že jo? Určitě Beáta. Zrzavá, pihatá, prsatá. Jó, prsatou, prsatou, tu já mám nejradši... Teda, mně osobně se Beáta nelíbí ani trochu. Ale co Michalovi? Tomu se třeba zrzky líběj. A prsatky se prej líběj skoro všem klukům.

Martina se postavila k zrcadlu bokem, aby si svou postavu mohla prohlídnout z profilu. Nešlo jen o prsa.

Připadala si děsivě tlustá. A ten obličej. Neustálým zvracením jí otékají slinné žlázy pod čelistí. Ano, vážně je děsně oteklá. Vypadá tlustě. Ne. Je tlustá.

„Nemůžu se ani vidět,“ zabručela znechuceně a obrátila se k zrcadlu zády. Už to byl pokrok. Byly doby, kdy zrcadla, nešetrně zrcadlící její domnělou otylost, rozbíjela na tisíc kousků.

Nemůžu se na sebe ani podívat, mami. Nemám na to žaludek. A co ty? Dokázala by ses na svou dceru podívat bez zášti a výčitek? Radši to nebudeme zkoušet, co, mami?

„Fakt nevím, jak by si Martina tou dietou mohla ublížit,“ odporovalas babičce. „Střídmost v jídle je rozhodně zdravější než přejídání.“

„Že to říkáš zrovna ty,“ poznamenala babička a raději se začala soukat zpátky do kabátu. Asi se na to nemohla dívat, jak to vedeme.

Jasně že to myslím naprosto vážně, pane doktore. Jsem o tom naprosto přesvědčená. Prostě se nemůžu ani vidět. Každý máme něco, na co se nemůžeme podívat. Někdo strachy, někdo odporem. Ale nejhorší je, když to „něco“ je vlastní já.

Martina se právě chystala, že si vyfénuje vlasy ztmavlé nasáklou vodou, když se za dveřmi ozvalo nesmělé zaklepání.

Chvilku máme osobní volno a já dokonce šanci tady být sama, když šly holky ven, a zas někdo otravuje, pomyslela si roztrpčeně a neochotně vzala za kliku.

„Ahoj. Neruším? Řekli mi, že asi píšeš deník, a já jsem s tebou chtěl mluvit. Právě o tom psaní, víš,“ vysvětloval Michal Šonka poněkud tlumeným hlasem.

„My si tykáme?“ broukla Martina odměřeně. Byl to jediný tón, o kterém si myslela, že ji v téhle situaci uchrání rozpaků.

„Já... nevím,“ zakoktal Michal. „Myslel jsem... Asi ne. Omlouvám se.“

„Tak co jste potřeboval?“

„No, doktor Bílek mi řekl, že si nepřeješ, teda nepřejete, abych četl váš terapeutický deník...“

„Jo, to si nepřeju,“ skočila mu Martina do řeči a cítila, jak se jí do jindy bledého obličeje prudce vtírá červeň.

Však Šonkovi taky plály uši.

„To mě mrzí. Ostatním to totiž nevadí, tak jsem si myslel...“

„Co?“

„No, že se třeba taky domluvíme. Váš případ mě zajímá.“

„To věřím,“ odsekla Martina. „Na někom se přece musíte učit, že jo? Ale já nejsem žádnej pokusnej králík. Je mi líto.“

„Taky je mi líto. A... omlouvám se.“

Zapadly za ním dveře a Martina se rozčilením celá roztřásla.

On tady byl.

Přišel za mnou.

A já ho vyhodila. Odhodila jsem ho stranou, sotva se přiblížil.

Proboha, proč jsem s ním mluvila tak hrozně?

A jak to vypadám? Vlasy schovaný v ručníku a obličej jako merunu.

Jsem blbá. Šeredná a blbá.

Zrcadlo tentokrát nevydrželo a pod úderem fénu se rozsypalo na podlahu.

Tenkrát, jak sis vzala ty prášky, mami, tak jsem to okno musela rozbít. Ale za to zrcadlo u babičky se omlouvám. I za to dnešní se omlouvám. Neumím zabít sama sebe, ale svůj obraz v zrcadle zabít umím.

„Ty sis zase koupila čokoládu, mami?“ zeptala jsem se tě vyčítavě.

„Jo. A nekritizuj pořád. To se ti to hubne, když nemáš žádný starosti.“

Sjela jsem tě pohrdlivým pohledem. Máma to vážně nikdy nedokáže. Je úplně nemožná.

„Za měsíc jedu do lázní,“ vypadlo z tebe najednou. „Odtamtud přijedu fit, to teprve uvidíš.“

Jako bys mě slyšela. Jako bys cítila potřebu se přede mnou nějak ohradit. Ale stejně jsem usoudila, že jsi nemožná. A že ani v těch lázních určitě nic nedokážeš.

Odjelas do lázní. Údajně kvůli páteři nadměrně namáhané sto deseti kilogramy živé váhy. Ve skutečnosti ulovit nějakýho novýho chlapa.

Radovala jsem se, že budu moct po dobu tří týdnů nerušeně pokračovat ve své dietě, která mi už úspěšně odstranila nejen přebytečné špeky na břiše, ale zhubly mi i boky a zadek. A dokonce prsa. Z toho jsem měla největší radost. Postavit se několikrát denně na váhu se stalo mým velkým potěšením.

Žádná „užmálemženská“, říkala jsem si spokojeně. Teď by mě měl vidět ten blbeček Richard. Hned by mu došly ty jeho připitomělý poznámky.

Chtěla jsem vypadat jako dítě. Ne, já chtěla být dítětem. A přitom jsem byla ochotná se o sebe tři týdny beze zbytku postarat. Což o to, s tebou by snad i byla řeč, ale babička o podobném experimentu nechtěla ani slyšet.

„To tak, nechat tady holku napospas. Kdo by jí uvařil? Vždyť by se pořádně ani nenajedla. Jen ať se na těch pár dní nastěhuje ke mně. Já na ni aspoň pořádně dohlídnu.“

Babiččin byt mi vždycky připadal jak z minulého století. Všude samé dečky, sošky, zrcadla... Zrcadla mi pily krev nejvíc.

„To musím pořád koukat na to svoje špekama oplácaný tělo a naducanej obličej?“ zeptala jsem se babičky naštvaně.

„Jaký že tělo?“ nechápala babička.

„No moje. Čí jiný?“

„Teď doufám, že nemluvíš vážně, Martino,“ řekla babička přísně. „Podívej se na sebe. No schválně pojď a podívej se,“ táhla mě, vzpouzející se, za ruku před jedno ze zrcadel. „Vidíš se?“

„Jo. Jsem pěkně tlustá.“

„Možná že jsi dřív byla trochu víc při těle,“ připustila babička. „Ale teď... vždyť už jsi holka jako lunt.“

„Nevím, co je to lunt,“ pohodila jsem navztekaně hlavou. „Já jenom vím, že svoje tělo nesnáším. Slyšíš, nesnáším! A jestli ho pořád budu mít před očima, tak...“

„No tak, Martino, co je s tebou? Uklidni se přece. Vyvádíš jako nějaká hysterka.“

„Tak ať!“ vykřikla jsem a mrskla malou bronzovou sošku Venuše, na můj vkus až příliš dokonalé, přímo doprostřed zrcadla.

Prasklo. Tenké nitky se pavučinkovitě rozlezly do stran a v místě úderu zůstala díra.

„Promiň, babi. Já nevím, co to do mě vjelo.“

Nevím, co to do mě vjelo. Co když Michala Šonku ten můj případ doopravdy zajímá? Co když ho já zajímám?

„Co tu tak sedíš? Říkalas, že si umyješ vlasy a budeš psát,“ vběhla Alice do pokoje a ještě v chůzi si přetahovala přes tu svoji dvojbarevnou hlavu propocené tričko s jak jinak než dlouhými rukávy.

„Ježíši, zrcadlo!“ vykřikla Ester a polekaně si narvala do pusy nehty čtyř prstů najednou. „Jak se to stalo? Vsadím se, že to nespadlo jen tak samo od sebe.“

„Já to uklidím,“ zabručela Martina vyhasle. „A zaplatím. A... já jsem, holky, totálně blbá!“

14.

„Tak půjdeš už večeřet?“ ozvala se babička z kuchyně aspoň po páté. „Vždyť to filé bude úplně vysušený. To je taky práce s tebou.“

„Já se musím ještě učit, babi. A stejně nemám hlad. Klidně to sněz sama,“ řekla jsem a potichu šoupla váhu zpátky pod postel.

„Jo, to by se ti líbilo, abych to snědla sama. Cos dneska vůbec jedla, kromě tý syrový mrkve a jednoho jabka, co?“

„Vždyť víš, že jsem ve škole byla na obědě. Měli jsme svíčkovou.“

„A kolik knedlíků?“

„Asi tři.“

„No, jen jestli,“ houkla babička. „Připadáš mi čím dál hubenější, holka. Tak pojď aspoň na koláč, člověk si přece taky někdy potřebuje osladit život. Nejdeš? Tak nechoď. Proč já se s tím vším teda dělám.“

Silva slavila narozeniny. Sladkých sedmnáct, jak prohlásil Bílek. Celá bezděkovská léčebna ožila připravovaným večírkem. Jen Silva, před půl rokem znásilněná neznámým pachatelem v parku ležícím pět minut od jejího domova, se cítila stísněně.

„Co je? Ty se netěšíš?“ zeptala se jí Martina.

„Já... ani nevim. Nejsem ráda středem pozornosti. A taky... co když budu muset tancovat. S klukama, víš?“

„Neboj, přece víš, že naši kluci jsou v pohodě,“ chlácholila ji Martina.

Jasně že byli v pohodě. Tři narkomani, z toho jeden čichač toluenu, alkoholik s vodnatýma očima, klaustrofobik a nešťastník s neustálým sklonem řezat si zápěstí. Ale neznásilňovali. V tomhle ohledu měla Martina pravdu.

Jenže to přece jen byli kluci. Jak po týdny a měsíce neustále vystrašené Silvě vysvětlit, že těchhle kluků se vážně nemusí bát? Ten šílenej zvrhlík přece lítá někde venku, a ne uvnitř bezděkovské léčebny.

„To by mě zajímalo, proč tu oslavu teda děláme, když ty o ni očividně nestojíš,“ zaútočila Martina na rozpačitou Silvu.

A pak ji napadlo, že ten mejdan vlastně dělají pro sebe. Že Silviny narozeniny jsou jen záminka a nebýt jich, najdou si nějakou jinou.

Martina si zmateně uvědomila, že se na tenhle večírek těší. To kvůli němu. Ale přijde? Zaměstnanci léčebny na podobné akce většinou chodí. Ale přijde i Michal Šonka?

Možná už chápu ten tvůj strach, mami, že zůstaneš sama. Zazlívala jsem ti, že ti já a babička nestačíme. Hlavně já že ti nestačím. Ale možná... dneska bych ti možná už dokázala porozumět. Nevím to jistě, ale možná jo.

„Bude dort, paní Kleinová?“ vyzvídala Alice mlsně. „Víte, radši bych si šlehla do ruky perník, no ale takovej narozeninovej dort taky není k zahození,“ dodávala rychle, když postřehla kuchařčino poněkud nechápavé zaváhání.

„To víš, že bude dort. Ale... perník vám taky někdy upeču, když na něj máte chuť.“

„Radši ne, paní Kleinová, radši ne,“ ujala se rychle slova Ester. „Ono to s tím Aliciným perníkem není tak jednoduchý, víte?“ a snažila se jí výmluvnými posuňky naznačit, o jaký perník se vlastně jedná. „Perník, nebo vlastně spíš pervitin, chápete? Ta droga přece.“

„Jo ták, no jo. To né, děvčata,“ zablábolila paní Kleinová a zoufale se snažila vrátit k původnímu tématu. „Upeču dort. Na každý narozeninový oslavě přece musí bejt dort.“

„Čokoládovej?“

„Jo, to nevím. To záleží na Silvě, jakej si vybere.“

„Kdyby bylo po mým, tak nebude žádnej,“ zabručela Martina ponuře.

„I ty moje chudinko,“ pohladila ji paní Kleinová soucitným pohledem po pobledlé tváři.

„Máš strach?“ zeptala se Martiny patologická hráčka Ester. „Nesmíš mít strach. Říkej si, že to zvládneš, že je to jen hra.“

„To se ti řekne. Ale jak to mám krucinál asi tak udělat? Určitě tam zase bude děsnýho jídla,“ povzdychla si Martina. „Víš přece, jak to dopadlo tenkrát, když měl narozeniny Robin.“

Mám strach, mami. Už jednou se mi podařilo zdejší večírek úplně zkazit. Stoly byly plný jídla a já jsem si ho rvala do pusy jako zvíře. Tak, vestoje. Pak i v chůzi okolo stolů. Všechno jsem tehdy svýma rukama rozhrabala. Vůbec mě nedokázali zastavit. Bylo mi zle a já jedla a jedla. A oni jen zírali. Zničila jsem dort, chlebíčky, zákusky... Celou oslavu jsem zničila. A pak jsem půl hodiny všechny ty dobroty dávila do záchodový mísy. To jsou ty konce, mami. A začátky?

„Co hledáš v tý lékárničce?“ překvapila mě babička. „Je ti něco?“

„Ale ne. Jen nemůžu na záchod. Nemáš nějaký projímadlo, babi?“

„Tak to vidíš, to máš určitě z těch diet,“ zlobila se babička. „A tu lékárničku zavři, žádný projímadlo tam nemám. Stejně nejlíp uděláš, když si namažeš chleba pěkně tlustě máslem a navrch džemem. Uvidíš, že bude po problémech.“

„Brr,“ otřásla jsem se. „Chleba s máslem a džemem, jo? Víš, jak je to nezdravý? Takový věci už vůbec nejím.“

„To je právě ono. Tak mi řekni, co vlastně jíš? Co ti uvařím, to ti nechutná. Jo, a sousedka mi říkala, že prý chodíš krmit jejich psa. Nosíš mu svoje svačiny, že mám pravdu?“

„Ale houby.“

„Žádný houby. Pamatuj, že ještě rosteš a potřebuješ pro vývin svýho těla pořádný živiny.“

„Moje tělo skoro nic nepotřebuje, babi. Jen pohyb. Hodně pohybu na čerstvým vzduchu.“

„Jo, ze vzduchu ještě žádnej nepřibral, to je fakt,“ houkla babička nespokojeně.

Ale to už za mnou zapadly dveře, protože navlečená do dvojích tepláků, stehna obalená igelitem, jsem jako každý večer vyběhla na svou oblíbenou trať kolem plotu zimního stadionu.

Ze stropu visely lampiony a podlaha byla poházená barevnými konfetami.

„To je výzdoba jak na Silvestra,“ poznamenala sestra Vlasáková. „Jen aby na těch třpytivejch kolečkách někdo neuklouz. A kdo to bude uklízet?“

„Jen je nechte, paní Vlasáková,“ bránila výzdobu jídleny sestra Anička. „Však oni to ukliděj. A Silva potřebuje pořádně rozveselit.“

„To je pravda,“ přidala se k Aničce i stará Kuželáková, „ta holka tu je už celou věčnost a pořád ještě chodí jako boží umučení.“

Zdálo se, že je všechno připraveno. Jen holky ještě narychlo dokončovaly svoje účesy a make-upy a na poslední chvíli si měnily oblečení.

„Musíme bejt za dámy,“ vykřikovala kudrnatá Magda. „Zahlídla jsem kluky a myslela jsem, že padnu. Představte si, všichni do jednoho si vzali košili s kravatou a Honza s Bohdanem maj dokonce kvádro.“

Silva byla krásná a smutná. S rozpačitým úsměvem rozkrojila dort a pak se mlčky usadila v rohu. Jen nebýt na očích. Jen ať se ostatní baví, ale ona ne. Ona nechce. Jen ať ji nechají na pokoji.

Jenže jí to nevyšlo.

„Smím prosit?“ uklonil se před ní doktor Bílek s úsměvem a nesmlouvavě jí nabídl rámě. „Sólo pro oslavenkyni!“

Tančila. Opravdu tančila! Nejdřív s Bílkem, ale pak i s Mirkem, Bohdanem, Zbyněčkem a Honzou. A dokonce s Petrem, jehož zkoumavé pohledy jí dřív často naháněly strach.

I Martina tančila s Honzou. Upíral na ni zbožné pohledy, ale kdyby si mohla vybrat, tak...

Michal Šonka na oslavu nepřišel. Martina se marně ohlížela po dveřích tak dlouho, až to Alici bylo nápadné.

„Někoho čekáš?“ rýpla si rozpustile. „Honza sedí támhle v rohu, podívej.“

„S Honzou mi dej pokoj. A koho bych čekala, prosím tě?“

„Třeba Šonku,“ přidala se k Alici Ester, která se zaujetím krmila svého Barnabáše plátkem sýra z obloženého chlebíčku.

Martina taky sáhla po chlebíčku a bezmyšlenkovitě ho snědla. Otřela si prsty pečlivě do ubrousku a pak automaticky sáhla po kremroli plněné sněhem. A zase si pečlivě utřela prsty. Jenže v ruce se jí, ani nevěděla jak, octl kousek narozeninového dortu. A pak další a další. Už ty ruce nestačila utírat...

„Nepůjdem si radši zatancovat jako ostatní?“ ozvalo se za ní naléhavě.

Přišel! Tak on přišel! vykřiklo v Martině. Jak ráda by si teď s ním šla zatančit. Jenže to už nešlo. Už se dokázala jen zvednout a z posledních sil doběhnout na záchod.

„Co se v tom zas tak šťouráš?“ napomenula mě babička. „Nechutná ti to, nebo co?“

„Ale jo, babi, chutná. Jen nemám takovej hlad. Hele, víš kolik lidí na světě právě v tuhle chvíli umírá hlady?“ ožila jsem a začala babičku zahlcovat nepředstavitelnými čísly o hladomoru v Etiopii a jihovýchodní Asii. „No řekni, není to hrozný? Copak se člověk může přecpávat, když o tomhle všem ví?“

„A odkudpak to víš, co?“

„Náhodou, učili jsme se o tom ve škole, abys věděla. A myslím si, že nemáme právo se přejídat, když jinde lidi hladoví, nemyslíš?“

„Ano, to myslím. Jenže odkdy je kopeček těstovin se špenátem přejídání, co?“

„Ty tomu nerozumíš, babi,“ zabručela jsem nespokojeně. „Tohle je přece globální, celosvětovej problém, chápeš?“

„Jo, chápu, že se z té večeře zase snažíš vykroutit. Ale to ti povídám, dokud to nesníš, tak žádná televize. I kdyby tam mělo být deset zamilovaných filmů.“

15.

Vrátila ses z lázní domů. Tlustší, než jsi odjížděla, a s pláčem opuchlýma červenýma očima.

„Koukám, žes tam zrovna moc pozitivní energie nenasbírala,“ konstatovala babička unaveně. Naše problémy ji pomalu a jistě začínaly zmáhat.

Já jsem neřekla nic. Jen jsem tě sjela skrytě opovržlivým pohledem. To se přece dalo čekat, že v těch lázních nezhubneš. To já za tu dobu shodila nejmíň další tři kila. A přitom co to dalo práce při každým jídle oklamat podezřívavou babičku, která si usmyslela bdít nad mou takzvaně zdravou životosprávou.

„Nepřibralas náhodou?“ zeptala se tě babička kousavě.

„Přibrala,“ škytla jsi ublíženým hlasem. „No a co? Pořád mi říkal, jak mi to sluší, a že ty ženský, co vypadaj jako tintítka, by vedle sebe vůbec nesnesl.“

„Kdo?“ zeptaly jsme se s babičkou téměř jednohlasně.

„No Pepa. Každej den mě pozval do cukrárny nebo do restaurace na víno. Jenom těch lázeňskejch oplatek, co jsme společně snědli...“

„Kolik váží ten Pepa?“ zeptala jsem se se zájmem.

„Říkal sto šedesát osm, ale to se mi nezdá. Víc než sto padesát bych mu rozhodně nehádala.“

„No páni,“ hvízdla jsem udiveně. „To jste si určitě ani nemohli půjčit lodičku, co? A na tu rozhlednu lanovkou, jak jsi psala, jste museli jet každej zvlášť, protože jinak by určitě prasklo lano.“

„Hele, nebuď drzá,“ osopila ses na mě. „Ty si myslíš, že když se ti jednou náhodou podařilo zhubnout, tak že hned můžeš bejt na koni, viď!“

„Nejsem na koni,“ odsekla jsem. „Prostě jsem jenom dokázala to, co ty nikdy nedokážeš.“

„A... co ten Pepa?“ snažila se babička odvrátit vznikající hádku. „Je hodnej? Co dělá? A odkud je?“

„Je řezník. Z Prachatic. A hodnějšího člověka jsem snad ještě nepotkala,“ rozbrečela ses babičce na rameni.

„No vidíš,“ oddechla si babička. „Třeba se k sobě budete hodit. Tak toho hodnýho řezníka Pepu z Prachatic pozvi třeba na příští neděli. Já klepnu králíka, nebo radši dva,“ dodala zamyšleně, „a bude.“

„Nic nebude,“ zakvílela jsi zoufale. „Když jsem nastupovala do vlaku, tak mi přišel říct, že je ženatej.“

„No, hlavně že sis to tam hezky užila,“ prohodila babička zmateně, jen aby něco řekla a přerušila tím mámin rozjíždějící se nářek. Stejně to nepomohlo.

Koukla jsem na tebe a pomyslela jsem si, že moje máma je prostě naprosto beznadějnej případ.

Připadala jsem si nad tebou strašně nadřazená, mami. Ale řekni, neměla jsem na to snad právo? Já to přece byla, kdo ukázal, že má pevnou vůli. Tvoje další selhání mi dodalo sebejistotu. A sílu ti odporovat. To já byla na správné cestě, ne ty.

„Martino! No tak, Martino, otevři ty dveře. Jak ti je?“

„Špatně,“ zašeptala.

„Otevři, chce s tebou mluvit Bílek.“

„Já ale nechci.“

„Neblázni. Pošlou tě zpátky do špitálu, když to tady nezvládneš,“ naléhala za dveřmi Alice.

Zpátky do nemocnice. To ne. Ty nekonečné hodiny infuzí. To strašné krmení hadičkou, kterou člověku zasunou až do žaludku. Ne, to už ne.

Pomalu otevřela dveře.

Babička toho králíka přece jen klepla. Půlku udělala na česneku a půlku na smetaně, jen ať se holky pomějou.

Přikovaná k jídlu tvýma i babiččinýma číhavýma očima jsem bravurně předváděla jednu ze svých zastíracích etud. Za neustálého rychlého mluvení jsem pečlivě krájela maso a knedlíky na maličkaté kousky, přerovnávala jsem je na talíři, upíjela ze sklenice s minerálkou, ubrouskem jsem si otírala rty a pod nejrůznějšími záminkami odbíhala od stolu, abych mohla jednotlivá sousta někde v ústraní vyplivnout. Celkový dojem nakonec vypovídal o tom, že jsem aktivně a s velkou chutí snědla většinu toho, co mi bylo naloženo na talíř.

„Vidíš, přece jen jsi dneska něco snědla,“ pochvalovala si babička. „Však já vím, králík na smetaně je holt králík na smetaně. Už jako malá ses po něm mohla utlouct.“

Ty jsi po obědě bezostyšně postavila na stůl nanukový dort.

„Ne, díky, to už si vážně nedám,“ zavrtěla jsem hlavou a odběhla do svého pokoje spolknout tabletku diuretika na odvodnění a nějaké projímadlo. Hlavně aby i těch pár soust šlo zase brzy ven.

Když jsem se vrátila ke stolu, právě jsi dojídala svou porci a s obavou v hlase ses mě zeptala, jestli si to s tím nanukáčem přece jen nerozmyslím.

„Klidně si vem za mě,“ řekla jsem povýšeně. „Já to vážně nemusím mít. A i kdybych na to náhodou měla chuť, tak se umím ovládnout.“

Dívala jsem se, jak v tobě mizí i ta moje porce, a s notnou dávkou zadostiučinění mě napadlo, že máš strach, abych si to s tím dortem snad ještě na poslední chvíli nerozmyslela. To proto jsi tak hltala, nebo snad ne? Tak, už jenom tři sousta, Už jen dvě. A poslední. Je vyhráno. Teď už se Martina klidně může dožadovat svého dílu, má smůlu. Je pozdě. Měla si vzpomenout dřív.

Je to odporné, ta její závislost na jídle, pomyslela jsem si. Já před sebou klidně můžu mít talíř dobrot a odolám. Nechápu, jak se někdo může takhle nemožně spouštět.

Myslím, mami, že jsem tebou tehdy pohrdala. A víš, co ti ještě řeknu? Tím, že jsem dokázala odmítat jídlo, jídlo, který každej člověk potřebuje ke svýmu životu, jsem si připadala... výjimečná. Ano, výjimečná, to je to pravé slovo.

„A jak si připadáš teď?“ zeptal se jí Bílek.

„Nenávidím svoje tělo a stydím se za něj.“

„Nenávidíš svoje tělo? Takže nenávidíš sebe. Protože tvoje tělo jsi ty. Není to nic, co bys mohla svlíknout a pověsit na ramínko. Nebo odnést do čistírny.“

„To je právě škoda,“ zabručela Martina. „Moc ráda bych svoje tělo odnesla do čistírny. Nebo rovnou do popelnice.“

„A koupila si nový, viď?“ poznamenal Bílek ironicky. „Jenže to je právě ten omyl, Martino. Tvoje tělo je v pořádku. Je mladé, hezké a štíhlé. Ty jsi mladá, hezká a štíhlá. Jen si to nedokážeš přiznat. Připustit. Odpustit. V tom tkví tvoje onemocnění.“

„Takže jsem vážně cvok?“ zaútočila.

„Ne. Jen se nesmyslně trestáš za to, že chceš žít.“

„Jak to? To není pravda.“

„Jen si vzpomeň, jaký to bylo, když jsi trpěla anorexií. Tehdy jsi nezvracela jako teď. Tehdy jsi nejedla vůbec. Vzpomeň si na to. A pak přijď.“

Měla jsem tehdy ustavičný strach, pane doktore. Strach, že přiberu, a tedy selžu. Ručička na váze pro mě byla nejpřísnějším soudcem, který mi nic neodpustí. Bála jsem se tý ručičky. Fackovala mě za každý prohřešek. A za úspěchy nehladila. Dneska vím, že tu byl i jiný strach než ten, že selžu a přiberu. Ten na druhý straně. Strach, že zhubnu moc a... umřu.

„Nemůžeš si to rádio dát víc potichu?“ rozkřikla jsem se na tebe, ale i samotná intenzita mého vlastního hlasu mě přiváděla k nepříčetnosti. „Proč je tu všude tolik hluku, proboha! A zhasni to světlo. Tolik světla je tu, až z toho bolí oči.“

Nereagovalas a já vzteky bez sebe mrskla rozečtenou knihou po jediné rozsvícené lampičce. Pokojem se rázem rozlila tma a po chvilce tvého překvapení i ticho náhle vypnutého rádia. Nebylo nic. Ani komu se omlouvat. Aspoň mi to tak připadalo a se vzteklým dupáním jsem se vrátila do svého pokoje.

Tehdy přišla ta deprese. Cítila jsem, že ačkoliv jsem se nenajedla, pocit nadřazenosti selhal. Byla tu jen nekonečná, ale nedefinovatelná hanba. Ano, bylo třeba se potrestat. Tím, že budu jíst ještě míň než dosud. Pětkrát, desetkrát a třeba i dvacetkrát denně jsem stoupala na váhu. Když jsem byla doma, tak vlastně skoro pořád. Ale už jsem se ani nedívala, kolik vážím. Ze stoupání na váhu se prostě stal rituál. Bylo to něco jako nevědomé puzení. Potřeba. Tik. Myslím, že jsem už většinou ani nevěděla, že to dělám.

„No, ty si zase dáváš do nosu,“ poznamenala babička, když tě zastihla nad umaštěným papírem, z kterého rohlíkem vybíráš sousta bramborového salátu. „To si nemůžeš pořádně uvařit? A kde je Martina?“

„V pokoji,“ zamumlalas prý tehdy plnou pusou. „Včera ji popad amok, rozbila lampu a pak zajela do tý svý nory. Od tý doby nevylezla. Asi trucuje.“

„Já za ní zajdu,“ pokývala babička hlavou. „To víš, bude jí pomalu čtrnáct, to jsou nejhorší léta.“

„Všechny léta jsou nejhorší,“ poznamenala jsi a dál sis hleděla umaštěného papíru. Až do tý doby, kdy tě ze židle zdvihlo babiččino naléhavé volání.

Vběhlas do mého pokoje a viděla jsi, jak bez hnutí ležím na posteli.

„Co je? Co se stalo, koblížku? Tak mluv přece!“

16.

Houkačka mě za zbytek vědomí dotáhla až do nemocnice.

Naprostá vyčerpanost.

Dehydratace.

Hypotenze.

Pomalý tep.

Avitaminóza.

Chudokrevnost.

Okamžitě mi nasadili infuzi výživných a elektrolytických roztoků a podali léky posilující srdeční činnost a stabilizující krevní oběh.

Bylo mi jedno, co se mnou dělají. Nevnímala jsem všechny ty vpichy, sondy a hadičky. Moje mysl se pohybovala na samém okraji vědomí a i to bylo značně pokroucené. Jako bych požila drogu. Chvílemi mě dokonce zaplavoval jakýsi podivný euforický pocit, asi jak na mě působily biochemické změny nedostatečně vyživovaného těla. Byla jsem jinde. Vlastně až u samého srázu.

Všechno bylo jako pokryté průhledným závojem. Okraje předmětů bíle fosforeskovaly a lidé se pohybovali v zrychleném tempu. Chvílemi jsem měla pocit, že jsem na dvou místech současně. Ale nejhorší byly ty zvuky. Ostře hranaté, špičaté a zraňující. Děsivě jsem si přála je neslyšet, ale byly všude. Kolem mě i ve mně.

Bílek ji pod pohrůžkou, že bude z léčebné komunity vyloučena, donutil k účasti na sezení skupinové terapie. Bála se tam jít. Že ji budou soudit. Že nad ní všichni teatrálně zlomí hůl. Že demonstrativně pohřbí jeden z jejích oblíbených předmětů. Kterýpak asi? Tu pruhovanou šálu od babičky? Hřeben s doleskla ohlazenou dřevěnou rukojetí? Nebo snad její deník? Ten sotva, předmět doličný. Ale zatratí ji. A hlavně on... Michal Šonka, ji zatratí. Beznadějnej případ, řekne. Tak, jak to ona říkala o svý mámě.

Sedla si na tmavě fialový polštář, který nejlépe vyhovoval její dnešní náladě, a čekala, až se do ní všichni zakousnou. Jenže se probírala i spousta jiných věcí.

Petr už zase odmítl jet s doktorem Bílkem na nějaké oční vyšetření. Prostě se bál nasednout do malého prostoru jeho osobního auta.

Ester byla přistižena, jak Beátu přemlouvá k jakýmsi hazardním sázkám.

Honza se bez dovolení vetřel do skladu s kancelářskými potřebami a načal několik lepidel, aby vyzkoušel, jestli by se nedala čichat jako toluen.

Všichni selháváme, uvědomila si Martina. A to nás tu hlídají jako v ochranné atmosféře. Co by se stalo, kdyby nás doopravdy pustili ven? Martina si vybavila obchody plné jídla, stánky se zmrzlinou a pouliční prodavače párků v rohlíku a udělalo se jí mdlo.

„Copak? Je ti zle?“ zašeptal jí kdosi do ucha.

Michal. Ani nepostřehla, že vešel a usadil se do jejich houfu hned vedle ní. A už zase jí tyká, jen tak, jakoby nic. Líbilo se jí, že se tím jejím protivným chováním, co tehdy předvedla mezi dveřmi pokoje, nenechal odradit. Ani těmi jejími ustavičnými „žaludečními potížemi“. Byla mu za to vděčná.

„Tak co?“ zeptal se nejistě. „Jsi v pořádku?“

„Jsem,“ přikývla a začala přemýšlet, že momentální výraz jeho obličeje skutečně ladí s žlutým polštářkem, který si strčil pod kolena. Září. A hřeje, uvědomila si.

„No tak, Martino, dávej přece pozor,“ pronikl k ní konečně Bílkův hlas. „Zkus nám říct, jak vidíš samu sebe.“

„Jako medúzu,“ řekla první, co ji napadlo.

Několik dní jsem ležela jako v absťáku, protože mi vysadili všechny ty léky, co jsem do sebe už týdny rvala. Projímadla, diuretika, anorektika. Dostala jsem z toho křeče, ale řekli mi, že to je z nedostatku vápníku a hořčíku, a znovu mě přišpendlili ke kapačce.

Suchá přecitlivělá kůže na rukou mi div nepraskala pod všemi těmi jejich vpichy. Neustále mi něco odebírali a něco dodávali. Jako by mě chtěli zevnitř celou vyměnit nebo co.

Absolvovala jsem spousty vyšetření. Na jednom z nich se například provalilo, že jsem už před půlrokem ztratila menstruaci, při jiném zjistili chybnou funkci štítné žlázy, protože v mojí silně ochuzené stravě po dlouhou dobu chyběl jód. Nakonec přišli ještě na poruchu látkové přeměny a dva roztomilé žaludeční vředy, kvůli kterým jsem musela spolykat asi tři čtvrtě metru gumové hadice.

V zoufalství jsem jim řekla, že bych chtěla umřít, ale jakýsi mladý nafoukaný doktor mě usadil, že se to klidně může stát, protože z holek, které stejně tak jako já trpí anorexií, umírá celých deset procent. Jedna z deseti.

Zmlkla jsem, ale nevěřila mu.

„Medúza je hezkej tvor,“ řekl jí příští den Michal u oběda.

„Ve vodě možná,“ odpověděla Martina rozpačitě a už zase cítila, jak jí rudnou tváře a krk. „Ale jak se dostane na sucho, je z ní jen odpornej blivajz,“ dodala tiše.

„Máš... teda vlastně máte... pocit, že jste na suchu?“

„Momentálně jo. Z pohledu medúzy ovšem.“

„A z pohledu Martiny Semerádový?“

„Z pohledu Martiny Semerádový jsem spíš v pěkný louži. Chtěla... chtěla bych se omluvit... za minule. A nabídnout tykání, jestli to ještě...“

„Louže jsou teď úplně všude,“ poznamenal Michal neurčitě. „Prší. Nešla by ses se mnou projít po zahradě?“

„Teď v dešti?“ zeptala se šťastně vyjevená, jak nemohla uvěřit tomu, co slyší. Být slunečno, asi by se stejně vyjeveně zeptala teď za sluníčka?

Odnesl její talíř k okýnku a počkal, až si do pokoje dojde pro holínky a nepromokavou bundu.

„Jéje, ještě deštník,“ vykřikla a chtěla letět zase zpátky, ale stačil ji zastavit.

„Já mám. Velikej.“

Medúzy jsou mořské mnohobuněčné organismy...

Ale já vážně nemůžu psát nic jinýho, pane doktore. Teď nemůžu, fakt. Vy pořád chcete něco o mých pocitech, ale já díky tomu teď mám jedinej pocit, a sice pocit ztráty soukromí. Kdybych teď psala o tom, co doopravdy cítím, tak by to nebyly jen pocity, ale i city, a do nich fakt nikomu nic není. Ani vám, pane doktore, ani tobě, mami. Když je člověk zamilovanej, nechce se hrabat v nepříliš povedený minulosti. Já teď spíš přemýšlím, co bude zítra, za týden. Jasně že zase budu psát deník, ale dejte mi čas.

Tak jo, píšu. A musím přiznat – chybělo mi to.

V nemocnici se snažili pomalu mě zvykat na normální lehkou stravu, ale začala jsem se bránit.

„Já nepotřebuju jíst. Držím dietu. Copak nevidíte, jak jsem tlustá?“

S chápavou soustrastí pohlíželi na moje tehdy na kost vyhublé tělo bez náznaku podkožního tuku a s naprosto ochablým svalstvem a předepsali mi antidepresiva.

Po nich jsem zmalátněla, ale nezpokorněla. Až pohrůžka, že mě znovu budou krmit hadičkou, mě donutila otevřít vzdorovitě semknuté rty a spolknout první lžičku jakéhosi bylinkového čaje.

Já nechtěla umřít, mami. Vážně ne.

„Dostane se z toho, uvidíš,“ chlácholila tě babička, když tě viděla věčně plačící za sklem oddělujícím nemocniční chodbu od dětského psychiatrického oddělení. Vím, že tě chlácholila.

„Viď, že není blázen, viď, že ne?“ škemrala jsi mezi vzlyky. „To já. To všechno já. Mě si tam zavřete.“

„Dostanou ji z toho, uvidíš,“ opakovala babička. „Hlavně že neumře, když už začala jíst.“

Jedla jsem lžičku ovocné šťávy silně ředěné minerálkou. Tak, ještě jednu. A dost. Víc by můj žaludek zatím nesnesl.

Medúza je mořský mnohobuněčný organismus... Nevím, o čem je lepší psát, jestli o medúzách nebo...

Druhý den mi dali jakýsi kašovitý odvar z ovesných vloček. Střeva se mi prudce vzbouřila a sestry zas měly co převlíkat. Propadla jsem beznaději a jen antidepresiva mě zanášela na klidnou hladinu nevysilujícího spánku. Spala jsem ráda. Bylo lepší nevědět, co se kolem mě děje. Co se se mnou děje.

„Nejez už,“ ozval se Michal varovně. „Na chvíli přestaň a zjistíš, že máš dost.“

Třesoucími se prsty položila chleba zpátky do proutěného košíčku. Ale nevydržela to a znovu po něm vztáhla ruku. Půlkrajíc se křečovitě drobil na stůl a Martina neměla sílu se od něj odtrhnout. Prudce vstala a vyběhla z jídelny.

„Nedělej to,“ dohonil ji Michal skoro až u záchodů. „Vždyť nemusíš. Ještě ti není zle.“

„Je mi zle,“ zašeptala zoufale.

„Není. Najedla ses tak akorát. Nemusíš zvracet. Nepotřebuješ to.“

Jenže se už prsty tiskla do žaludku. Tenhle malý signál stačil, aby její žaludek pochopil, že jídlo musí ven. Vytrhla se Michalovi a zmizela za prudce přibouchnutými dveřmi.

17.

Mám strach, že dělám stejnou chybu jako ty, mami. Věčně ses bála, že tě někdo opustí, a oni tě taky věčně opouštěli. Namlouvala sis, že jsi tlustá a ošklivá, a oni tě přitom opouštěli z úplně jiných důvodů. Taky mám strach, že mě teď někdo opustí z úplně jinýho důvodu, než jak vypadám. Bojím se, i když vlastně nevím, jestli spolu chodíme. Nebo jestli spolu aspoň budeme chodit. Ale ten strach mám dopředu. Copak můžu uvěřit, když mi někdo říká, že jsem hezká holka? Kdybych se tak na sebe dokázala podívat cizíma očima, jak mi radí pan doktor Bílek...

Po dvou dnech opatrného „lžičkování“ mi tenkrát v nemocnici přinesli malou porci netučného bílého jogurtu. Následoval netučný tvaroh, neslazený kompot, kn‰ckebrot. Celkem šest miniaturních porcí za den. Příští den osm a za dva dny už dvanáct.

„Pořád jenom jím,“ odhodlala jsem se postěžovat si, ale jen sestrám. Z doktorů jsem měla strach, bála jsem se, aby mi zase nenaordinovali hadičku.

Pak jsem cítila, že se mi pomalu vracejí síly, ale zároveň mě popadla hrůza, že přiberu a všechno to snažení bude pryč. Neviděla jsem svoje kostnatě vychrtlé tělo, a že mám propadlé tváře a špičatý nos. Pořád ještě jsem si připadala tlustá.

Kůži jsem měla nepřirozeně suchou a přecitlivělou, změkly mi nehty a vlasy mi téměř přestaly růst. Hormonální změny v mém podvyživeném těle způsobily, že se celé moje tělo nadměrně ochmýřilo. Ale to všechno pro mě nebylo podstatné, snad jsem to ani neviděla. Byla jsem rozhodnutá bojovat s každou porcí jídla navíc.

Přece všechno to úsilí nezahodím. Mám vůli, víte?

Když pominulo akutní nebezpečí naprostého selhání těla, vrhli se na moji duši.

Proprali mi duši jako předtím střeva, mami. Měla jsem pocit, že všechno ve mně je nečisté. A když o tom tak přemýšlím, ten pocit mám pořád. Sedí to ve mně jak bahno.

Seděli s Michalem na stráni za hlavní budovou a on jí vyprávěl o svém tátovi.

„Měl jsi ho hodně rád?“ zeptala se.

„Strašně moc. Ani nevím, jestli to věděl. A co ty? Taky máš ráda svýho tátu?“

Vzpomněla si na hopsasa, hopsasa, Martinka se natřásá a na lesklé kovové brýle.

„Ani nevím,“ řekla nakonec po pravdě. „Možná tehdy, než tenkrát odešel, ale ani na to si nevzpomínám.“

„A maminku?“ chtěl vědět Michal.

„Mámu?Já... vlastně taky nevím. Dřív určitě. Hrozně jsem ji měla ráda. Teď... hodně věcí jí mám za zlý. Třeba, že mě zavřela sem. Ale... možná to už nešlo jinak.“

„Já jsem rád, že tě sem zavřela, jak ty říkáš,“ řekl Michal a polechtal ji stéblem na levém uchu.

Tázavě na něj pohlédla, ale nekomentovala to. Ani se nezeptala, co tím myslí. Měla strach, aby ji nějakou odpovědí nevyvedl z jejího krásného bludu.

„Koho máš vlastně ráda?“ zeptal se po chvíli.

„Babičku,“ odpověděla po pravdě.

„A pak už nikoho?“

„Ne,“ odsekla. „Vlastně jo, ale to je tajný.“

„Ještě pořád mi nechceš dovolit, abych si přečetl tvůj deník?“

„Ne. Nikdy ti to nedovolím.“

„A...“ pohladil ji po tváři, „pusu ti dát můžu?“

„Ne!“ vykřikla zmateně. Pak vyskočila a bez ohlédnutí utíkala ke vchodu léčebny.

„Počkej,“ volal za ní Michal udiveně. „Jen jsem se zeptal. Tak promiň, no.“

Musí to bejt hezký, když dá kluk holce pusu. V mým věku už ji dostala každá. Já ne. I když málem. Ale copak to jde, líbat se pusou páchnoucí věčně zkaženými zuby! Já vím, že mi to všichni říkali, že kyselost trávicích šťáv při zvracení moje zuby naleptává, že se mi zkazej, že si poškodím dásně a jícen. Já vím, říkali jste mi to.

V nemocnici jsem dělala pokroky. Už jsem jedla m¸sli s mlékem a medem, netučné sýry, dušenou rybu, kuře nebo telecí. Dokonce i pečivo s malým množstvím másla mi dali. Bála jsem se, že by se to prozradilo, kdybych nejedla. Jedla jsem. Všechno, co jsem snědla, bylo kontrolováno. Hlídali mě. A uhlídali.

Po několika měsících pobytu v nemocnici mě konečně pustili domů. Dál jsem měla ambulantně docházet na psychoterapii.

Vypadalas pohuble, mami.

„Snad se nedala zase na dietu?“ zeptala jsem se potichu babičky.

„To ani ne, holka,“ řekla babička. „Ale to víš, měla s tebou starosti. Sebralo ji to. Vždyť jsi nám málem umřela, holčičko.“

Věděla jsem, že mě jen tak nestrašili. Deset procent. Jedna z deseti, říkali. Za tu dobu, co jsem byla v nemocnici, tam skutečně jedna zemřela. Adriana. Taková vysoká, černovlasá. Prý radši umřít než přibrat jedno jediný kilo. A tak umřela. Jak jednoduše to zní, takhle, když se to člověka netýká. Ale co kdyby tou jednou z deseti bývala byla ona, Martina?

„Tak máma se o mě bála, babi?“

„Strašně, holčičko. Copak nevíš, jak moc tě má tvoje máma ráda? Měla o tebe hrozný strach.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem tě kdysi, bez sebe hrůzou, zachraňovala ze zamčeného pokoje, tehdy, když jsi spolykala ty prášky. Ještě dnes slyším třeskot rozbíjeného skla.

Já vážně nechtěla to okno rozbít, mami...

Nic jsem nechtěla rozbít. Ani ty křehký vlákýnka mezi tebou a mnou.

Tehdy po návratu z nemocnice to vážně vypadalo, že už všechno bude v pořádku. Milující matka a milující dcera. Chtělo se mi žít. Normálně žít. Tak, jak žily ostatní holky ve třídě. Měly kamarádky a plnou hlavu čtrnáctiletejch lásek. Chodily na balet, na klavír, na paličkování, na atletiku... Psaly si deníky (ony tehdy, já teď), zkoušely, jak sladká je první pusa a jak odporná je první cigareta. A o všem si spolu povídaly.

Já stála mimo, protože o mě nikdo nestál. Nikdy jsem s nima moc nekamarádila a teď jsme se odcizily úplně. Ale proč? Na první pohled jsem se od nich přece nijak nelišila. Přibrala jsem a znovu mi začaly růst prsa. Už jsem se s nimi smířila. Prostě jsem je vzala na milost. Upravily se mi hormony a po dlouhé době jsem opět dostala měsíčky. Jsem ženská jako vy, holky, tak...

Neměly zájem. Asi jsem jim připadala divná.

„Hele, víš, že ta zrzka Beáta vystartovala po Šonkovi?“ zeptala se Alice Martiny zkoumavě.

Ester poodešla k Barnabášově sklenici od okurek a zamyšleně si kousala nehet na pravém ukazováčku.

„Už zase? Vždyť už ji jednou vypoklonkoval do jistejch mezí.“

„To jo, ale znáš Beátu. Lépe řečeno její diagnózu. Vždyť ta holka má předepsanou antikoncepci snad od dvanácti.“

„Právě proto po ní Michal ani nevzdechne,“ ozvala se Martina s jistotou.

„To si jím seš tak jistá?“ dloubla si Ester a zamilovaně přiblížila svou tvář k Barnabášovi. „Teda já bych na něj tak úplně nesázela. Kluci jsou... nevyzpytatelný. I ten můj. A co mi z něj zbylo? Jen tady Barnabáš.“

„Ty, že bys nesázela, jo?“ vyjela na ni Martina. „Ty! Zrovna ty, pro kterou jsou sázky a hazard vrcholem všeho blaha! Vzali ti hrací automaty, tak se od rána do večera jen s někým sázíš. Aspoň v duchu, když to nejde jinak. Přiznej se. No jen se přiznej, že se ti při tom vždycky uleví!“

„Taky diagnóza,“ pokrčila Ester nevzrušeně rameny. „A jakou máš ty?“ zaútočila vzápětí vyzývavě na Martinu čerstvě okousaným ukazováčkem.

„Nechte toho, holky,“ vmísila se mezi ně Alice. „Každej tu máme něco. Já momentálně děsivou chuť narvat si buchnou něco pořádnýho do žíly. Prostě si píchnout. Cokoliv. Čímkoliv. A Šonka? Že já o něm vůbec začínala. Stejně jsem slyšela, že ho odtud asi vyhoděj.“

„Vyhoděj?“ zarazila se Martina. „Kdo by ho vyhazoval, když je Bílkova pravá ruka? A proč?“

„Pro nedovolený vztah s pacientkou. Tím myslím tebe, blonďatá bledulko. Pošlou ho domů a ty budeš ještě ráda, že máš aspoň Honzu.“

„Nemám žádnýho Honzu,“ okřikla ji vztekle Martina. „Nemám a nebudu mít. A Michala stejně nevyhoděj!“

„Vždyť mu to může bejt fuk, ne?“ ozvala se Ester a rozmarně pohodila hustočernou hřívou. „Stejně je tu jenom na praxi. Po prázdninách jde znovu do školy. A sbohem, léčebno!“

18.

Doma jakž takž všechno klapalo víceméně při starém. Tys znovu úspěšně nabírala kila a já se s hrůzou začala opět sledovat. Zpod postele jsem vytáhla zaprášenou váhu a trochu nespokojeně zjistila, že vážím tolik jako tehdy, když jsme spolu kdysi tak nezřízeně soustavně debužírovaly. Že mi tehdy bylo devět a dnes o pět let víc, jsem si neuvědomila.

Popadla mě děsivá hrůza, mami, že to všechno začne nanovo. Tloušťka, diety, hladovění, nemocnice s vyživovací hadičkou... Jenže pak jsem si vzpomněla na Kláru. V nemocnici ležela ve vedlejším pokoji, ale trochu jsme se znaly. Klára to dělala mazaně. Aspoň mi to tak tehdy připadalo. Neodmítala jídlo. Poslušně snědla a vypila všechno, co jí dali. Často i víc. A po jídle, pěkně hupky dupky, aby ji nikdo neviděl, šla všechno to, co snědla, vyzvracet na záchod. Nevím, jak to dělala dlouho, odvezli ji pak někam jinam, ale mně to tehdy připadalo naprosto geniální. Tehdy jo, mami. Tehdy. Já vážně netušila, do čeho to jdu.

„Ahoj. Proč jsi minule tak najednou utekla?“ zeptal se Michal vyčítavě Martiny. „Já jsem se tě nechtěl nijak dotknout. Vlastně chtěl jsem se tě dotknout... víš, jak to myslím.“

„Říkali, že tě prej vyhoděj,“ šeptla Martina.

„Kdo říkal?“

„No, holky.“

„Holky toho napovídaj,“ mávl rukou.

„Já taky?“ zeptala se.

„Jak kdy,“ usmál se. „Teď zrovna moc ne, když se vyhýbáš odpovědi. Tak proč jsi tak najednou utekla?“

„Já... nevím,“ vymlouvala se. Ale copak mu může říct, že se stydí za svůj příšerně zkaženej dech od zdecimovanejch zubů?

Snědla jsem velkou porci babiččiny svíčkové a navrch ještě borůvkový koláč.

„Tak vidíš, jak zase pěkně jíš,“ pochvalovala si babička. „Ještě štěstí, že jsi s těma bláznivejma dietama a hladověním už dala pokoj.“

Jenže já se moc dobře necítila. S funěním jsem si povolila knoflík na nových džínách, ale i pak jsem měla pocit, že se mi špatně dýchá.

Teda fuj, takhle to dál nejde, říkala jsem si a sotva jste s babičkou ulehly k své odpolední siestě, potichu jsem se zavřela na záchodě.

Nemůže na tom být nic těžkýho. Stačí strčit prst do krku a je to.

Jenže žaludek se vzpouzel. Prostě odmítal jídlo vydat. Vyzkoušela jsem prostředník i ukazovák, vzadu v krku mě to od nehtů bolestivě škrábalo a vydávala jsem dávivé zvuky. Ovšem naprázdno.

Asi to bude tím, že mi není špatně, napadlo mě. Přece tenkrát, jak jsem snědla tu divnou gulášovku, zvracela jsem sama od sebe. Nebo ten naplesnivělej štrúdl tehdy na dovolený. To šlo ven úplně samo. Ani jsem to nechtěla. A teď, když chci, tak...

Znovu jsem se předklonila a zkusila ještě jednou polechtat mandle prstem. V žaludku se mi zvedla mohutná vlna a pár kapek svíčkové smíchané s ostrými žaludečními šťávami se mi dostalo do úst.

Zmateně jsem polkla.

Tak, už to snad půjde. Znovu předklon, prst a dávení...

Něco ze mě opravdu vypadlo. Žaludek si trochu odlehčil, ale až do večera jsem cítila pálení jícnu a pach žaludečních šťáv na jazyku.

„Vážně potřebuješ k tomu zubaři, Martino? Nepočkalo by to ještě týden?“ zeptal se Bílek pro jistotu. „Sama vidíš, že teď nevím, kam dřív skočit. Ledaže by tě do města na polikliniku odvezl Michal.“

„Michal?“ zeptala se vyjeveně.

„A proč ne? Myslel jsem, že zrovna vy dva si velice dobře rozumíte. Nechápu sice, proč mu tak tvrdošíjně odmítáš...“

Martina myslela, že řekne dát pusu, ale to jen bujně povyskočila její představivost.

„...dát přečíst svůj deník, ale to je tvoje věc,“ dopověděl Bílek.

„A on o tom ví, Michal?“ zeptala se Martina.

„O čem?“

„No, že mě poveze.“

„Zatím ne, ale to už zařídím. Já, Martino, opravdu nemám čas lítat s tebou teď do města k zubaři. Vidím, že až zase někdy budu nabírat novou sestru, musím si dát do požadavků, aby vlastnila řidičský průkaz,“ dodal Bílek už spíš sám pro sebe.

Martina se potichu vytratila z jeho pracovny.

Michal se mnou nepojede, říkala si zmateně. Bylo by to sice krásný, kdyby mě tam odvezl zrovna on, ale on přece nemůže. Má sice řidičák, ale bojí se řídit. Sám jim to přece říkal, že od otcovy smrti má z řízení auta strach. Taková smůla. Mohli jet spolu... Ale ne, Michal nepojede.

Zprvu mi stačilo vyzvracet se tak jednou za čtrnáct dní. Ale brzy jsem zjistila, že je to vlastně docela pohodlné. Bylo příjemné se pořádně dosyta najíst a pak prostě jen s úsměvem odejít od stolu na onu místnost...

Jedla jsem a netloustla, mami. Bylo mi děsně fajn. Poprvé po dlouhý době jsem mohla jíst naprosto bez omezení. A nejlepší na tom bylo, že ty ani babička jste si vůbec ničeho nevšimly. Dneska ti to zazlívám, ale tenkrát jsem za tvou nevšímavost byla vděčná.

Brzy jsem se naučila, jak vyprazdňování svého žaludku ovládat téměř na povel. A protože to bylo jednoduché, dělala jsem to čím dál častěji. Prostě strč prst skrz krk a bylo to. Nepostřehla jsem, že čím víc zvracím, tím víc také jím. Začarovaný kruh se zvolna roztočil.

Možná že tehdy, na začátku, to ještě šlo zastavit. Ale nikdo jiný než já o tom zvracení neměl ani tušení a pro mě bylo strč prst skrz krk jako zaklínadlo.

„Martino, máš se rychle sbalit a jít na bránu,“ přiběhla za ní sestra Anička.

„A proč?“

„Jedeš k tomu zubaři,“ křikla Anička přes rameno.

„A kdo mě veze, sestři?“

Jenže Aničku už vcucly lítačky a Martině nezbývalo, než se v rychlosti oblíct.

Že by přece jenom Michal? napadlo ji radostně. Ba ne, to si jen Bílek vyšetřil dvě hodiny času. Asi si spočítal, že je přece jen lepší odvézt ji teď než v noci někam na pohotovost.

Ještě mezi dveřmi zauvažovala, jestli si přece jen nemá nalíčit oči, ale pak nad tím mávla rukou. Co se krášlit pro nějakýho doktora. A vůbec, u zubaře má každej normální člověk obě oči křečovitě zavřený.

„Tak nastup,“ usmál se na ni Michal od volantu.

„Jak to?“ vykřikla radostně.

„Co, jak to? Přece tě bolej zuby, ne?“

„No jo, ale ty přece to... neřídíš,“ namítla nechápavě.

„Tak radši nastup, než si to rozmyslím.“

Uvelebila se na přední sedadlo a nevěděla, co si o tom má myslet.

„Nevíš, co si o tom máš myslet, co?“ vytušil, sotva se rozjeli.

„Jo. To Bílek tě přinutil?“

„Ne. To ty.“

„Jak to já?“ naježila se. „Já přece...“

„Tak se zas hned tak nečil,“ přerušil ji honem. „Oba přece víme, že jsou strachy, úzkosti a nutkání. Že jsou kolem nás, ale hlavně v nás. Ale že jsou tu i lidi, kvůli kterejm stojí zato všechny tyhle těžko definovatelný a těžko zvládnutelný stavy překonávat.“

„Ale já...“

„Nechápeš? Pro mě jsi tím člověkem ty, Martino.“

„Ale...“

„Pořád ještě nechápeš? Prostě tě miluju.“

Chápala. Už nějakou chvíli to chápala. Jenže se už bála cokoliv říct.

„Proč mlčíš?“ zeptal se nejistě.

„Já... já mám jen strach, aby ses mi nevyboural. Protože... protože tě taky miluju.“

Zastavil u krajnice a naklonil se nad její krásně nenamalované oči.

„Neboj, trénoval jsem. Bílek mi půjčil auto už včera. Nemusíš mít strach.“

„Mám strach,“ špitla. „Že mi dáš pusu. Já bych radši, až mi spravěj ty kazy, víš?“

19.

Čím víc jsem zvracela, tím větší jsem měla potřebu jíst. Nakládala jsem si velké porce, přidávala si a veškeré kapesné utratila za jídlo.

Nejhorší byl pocit, mami, že se někde octnu nějaký čas bez jídla. Došlo to tak daleko, že jsem bez jídla už nevyšla ani na krok. Taky jsem si vypracovala seznam skrýší, v kterých jsem stále potřebovala mít něco dobrého. Náplní mých dnů se stalo pouze jídlo.

Takhle nějak museli žít naši prapředkové. Jen lovit a sbírat potravu. A jíst, dokud bylo co. Jenže, na rozdíl ode mě, oni určitě nezvraceli.

„Podívejte, Semerádová jde zase nakupovat!“ všimli si mě kluci ze třídy postávající před školní jídelnou. „Pojďte, budem ji stopovat, to bude hlína!“

K prasknutí nacpaná školním obědem jsem horečně přepočítávala stav svých financí. Moc toho nebylo. Přesto jsem zamířila do malého krámku hned vedle školy.

„Jednu koblihu, prosím.“

„Dneska jenom jednu?“ divila se prodavačka a určitě si říkala, že tahle děvenka je v jejím krámku pečená vařená. To je vidět, jak jim v těch školních jídelnách asi vařej, když jsou děti hned po obědě hladoví jako tahle.

Zaplatila jsem a ještě uvnitř krámku jsem se nenasytně zakousla do džemem plněné mastné koblihy. Jahodová náplň mi vytryskla na bundu, ale nevšímala jsem si toho.

Spolužáci schovaní za rohem, do sebe významně šťouchali:

„Vidíte, už začala.“

„Myslíte, kluci, že dojde až k sámošce, nebo se ještě zastaví v řeznictví na křižovatce?“ hádal kdosi.

Už už se chtěli sázet, ale mně právě došla kobliha a podvědomě jsem zrychlila krok. Zdálo se mi, že k dalšímu občerstvení je strašlivě daleko.

„Honem, kluci, za ní, ať nám nepláchne.“

Strašně, strašně moc jsem si přála projít kolem řeznického krámku bez povšimnutí. Tak, jen se pěkně dívat před sebe. Žádná výloha plná salámů, párků a šunky vpravo není. Hlavně se tam nepodívat.

Jenže koutkem neposlušného oka jsem část těch dobrot přece jen zahlédla. Nezbývalo než vstoupit a koupit si dvě nožičky párku s houskou.

K samoobsluze to bylo jen kousek. Zbytek housky jsem dojídala už mezi vstupními dveřmi. Třesoucí se rukou jsem vylovila pětikorunu na vozíček a zamířila k regálu plnému sladkostí. Tak, čokoládu a aspoň ještě tyhle bonbony.

Hotovost byla na dně. Ale domů ještě daleko. A navíc obtížnou cestou kolem cukrárny a lahůdkářství.

Nešťastně jsem postávala u vchodu, když na mě kdosi křikl:

„Snad nemáš ještě hlad, Semerádová!“

Zděšeně jsem se otočila a zahlédla houf šklebících se spolužáků.

„Co tu šmírujete, kreténi,“ rozkřikla jsem se na ně.

„My nešmírujeme, my jdeme na zmrzlinu.“

To tak, na zmrzlinu. A všech pět. Vysmívat se mi přišli. Ale nutkavá touha honem se do něčeho zakousnout byla silnější.

„Nechcete někdo koupit bezva propisku?“ ozvala jsem se nejistě.

„To víš, že nechceme.“

„Počkej, tu s vodováhou?“ chtěl vědět Marek.

„Jo.“

„A za kolik?“

„Já nevím...“ řekla jsem bezradně a v duchu horečně počítala, na kolik mě přijde dvacet deka bramborového salátu, rohlík a maková buchta. „Já nevím... kolik bys mi dal?“

„Na, tady máš. Naval propisku a jdi se nažrat,“ řekl mi Marek a ostatní se hýkavě rozesmáli.

Cítila jsem se ponížená a ublížená. Sebrala jsem peníze, co mi hodil k nohám, z penálu vytáhla propisku a podala mu ji. Pak jsem rychle zmizela v lahůdkách. Styděla jsem se. Nenáviděla jsem se. Jenže jsem věděla, že zítra to udělám zas.

Housku se salátem jsem hltavě snědla vevnitř. Když jsem vyšla ven, kluci tam nebyli. Už je to nebavilo. S ústy plnými makové buchty jsem se rozběhla domů vyzvracet.

Bylo marný volat o pomoc. Aspoň jsem si to myslela. Teď nevím, mami. Uměla bys mi pomoct, kdybych tě tehdy zavolala?

Martina seděla ve společenské místnosti a tupě zírala na televizi. Bylo jí nanic. Včera přece Michalovi slíbila, že se už nikdy schválně nevyzvrací, a teď... Připadala si odpornější než kdykoliv předtím.

Na obrazovce se míhaly k zbláznění známé reklamy.

Jsem Pamela Radostná a dnes vám prozradím, co máte udělat, abyste vypadali a cítili se lépe...

Z ledničky rovnou do zobáčku...

Toma svěží – čistě přírodní osvěžení....

Vaše čokoládová hvězda...

Jogurt Jemný od Danone...

Za půl roku jsem zhubla neuvěřitelných dvacet pět kilo...

„Na co to koukáš?“ ozvalo se za ní.

„Nevím. Na nic. Já... já jsem to nedokázala, Michale.“

„Já vím. To nevadí. Příště to třeba dokážeš.“

„Ty se nezlobíš?“

„Dokážu to pochopit. A vím, že ty se zlobíš sama na sebe. Kdybych se zlobil ještě já, nebylo by to už spravedlivý, nemyslíš?“

Nemyslela. Jen mu byla hrozitánsky vděčná. A to zavazovalo. A dávalo naději.

Jako tenkrát, když jsem dokončila základku a nastoupila na střední zdravotnickou školu. To taky byla naděje. Těšila jsem se, že začnu s čistým štítem. Znovu a jinak. Strašně ráda jsem se zbavila nekamarádek ze staré třídy a věčně se pošklebujících kluků. Jen toho děsnýho zvracení jsem se nezbavila.

Do školy jsem teď dojížděla přes půlku města a zprvu jsem od tebe, mami, dostávala i slušné kapesné. Ale časem mi připadalo, že mi dáváš peněz čím dál míň. Nebo se mi to jenom zdálo? Občas se mi sice podařilo prodat nějakou blbůstku, ale i tyhle peníze byly hned pryč. Do slova a do písmene se spláchly do záchodu.

Ani doma toho teď moc nebývalo. Tobě se zalíbil nový kolega a právě ses pokoušela o svou sto padesátou druhou dietu.

„Copak tu vůbec nic není?“ pobíhala jsem hystericky po bytě a třesoucíma se rukama nahlížela do všech svých skrýší.

Byly prázdné.

Nedalo se to vydržet, mami. Jednou mě to popadlo právě v okamžiku, kdy doma bylo úplně vymetýno. V hrůze, že vážně nemám nic, co bych mohla sníst, jsem třesoucíma se rukama roztrhla pytlík se směsí na buchty. Ten prášek chutnal odporně, mami, ale já ho snědla do posledního sousta. Myslím, že tehdy se mi zvracelo opravdu lehce.

„Představ si, že jsi v obchodě plném jídla. Voní tu čerstvý rohlíky a chleba. A o kus dál se na otočné vidlici kroutí grilovaný kuře. A jahodovej koláč. Čokoláda. Popkorn...“

„Přestaň,“ zaprosila Martina a dlaněmi si vjela do stále nějak pomalu houstnoucích vlasů.

„Ne,“ odbyl ji Michal nesmlouvavě. „Je tu spousta jídla. Spousta. Máš velkej vozík a peněženku plnou peněz...“

„Proč mě trápíš, Michale. Já nechci!“ Jak já tyhle nácviky zátěžových situací nenávidím!

Už zase jsem byla bez peněz a žaludek se mi svíral lechtivou křečí, ačkoliv jsem právě vyšla ze školní jídelny. Před školou jsem se nerozhodně rozhlédla a hnána nutkavou potřebou jíst jsem se téměř rozběhla k nepříliš vzdálenému supermarketu.

Neměla jsem ani minci na vozík, a tak jsem plaše prošla turniketem jen s batůžkem přes rameno.

Bylo tu plno. Aby taky ne, pátek odpoledne. Všichni nakupujou, jako by byl konec světa. Nacpou si auta jídlem a vyjedou na chaty a na chalupy, a tam to všechno nacpou do svých břich. Budou grilovat a opékat na ohni, rožnit v krbu a cpát se, až jim mastný brady budou na slunci házet prasátka.

Z té představy se mi roztřásly ruce. Semkla jsem rty a bez rozmýšlení nacpala do batůžku první balíček oříškočokoládových oplatek... O kus dál jsem si narvala do rukávu jakousi plněnou tyčinku, a právě když jsem se sápala po polomáčených sušenkách, tak mě drapli.

„Ukaž batoh! A kapsy! Co jsi ještě vzala? Ták, to je ale pěkný. Půjdeš s námi do kanceláře, ty malá zlodějko.“

Nebylo toho ani za stovku, ale policajta na mě zavolali. Musela jsem podepsat protokol a on mě pak div ne v želízkách odvedl domů.

A tehdy se to všechno konečně provalilo.

20.

Kupodivu jsi nic neřekla, mami. Proč? Nezmlátilas mě. Ani nevyčítala. Jen jsi mě začala hlídat.

Poprvé jsi mě přistihla, jak na záchodě zvracím babiččiny nedělní vdolky, podruhé halušky s brynzou, potřetí koprovku. To stačilo. Na nic ses už neptala a odvezlas mě sem, do bezděkovské léčebny.

Ještě nedávno jsem si myslela, mami, žes mě sem odvezla jen proto, abys ode mě konečně měla pokoj. Abys konečně byla volná. Pohledná čtyřicátnice hledá muže za účelem sňatku. Sice poněkud silnější postavy, ale zato bez závazků. Moje problémy, s kterými jsem se potýkala, přece mohly být vhodnou záminkou.

Dneska si myslím, že jsi o hodně dřív než já, i když ve skutečnosti taky na poslední chvíli, pochopila, do čeho se vlastně řítím. A protože sama sis se mnou nevěděla rady, vyhledalas pomoc. Pro sebe. Pro mě. Pro nás obě, mami, viď?

Problém je, že po tom všem, co jsem si o tobě dlouhou dobu myslela, teď nevím, jestli se ti ještě dokážu někdy podívat do očí.

Seděli v kruhu, pohodlně rozloženi na barevných polštářích, a dívali se na Martinu.

„Jak dlouho už jsi nezvracela, Martino?“ zeptal se jí Bílek.

„Dvacet pět dní,“ odpověděla pyšně. „Vlastně ne, dneska už to je dvacet šest!“

Zatleskali jí a ona se tetelila málem takovým blahem, jako když jí Michal tehdy před poliklinikou dal první pusu.

Tleskali jí a s různou mírou upřímnosti i závisti jí přáli štěstí. Tohle sezení patřilo jí.

„Kdes v sobě vzala tu sílu?“ zajímalo Alici, která pořád ještě bojovala se svými drogami prosáklými běsy.

Nejradši by jim řekla, že v lásce, ale připadalo jí to příliš intimní, a taky měla strach, aby to nebrali jako nějakou frázi.

„Jsou lidi, kvůli kterým stojí zato všechny ty úzkosti a nutkání překonat.“ Tak nějak jsi to přece řekl, viď? pohlédla mlčky na Michala.

„Kdy sis v životě připadala nejsilnější, Martino?“

„Asi... asi když slábla máma. Vždycky, když se pod tíhou svý vlastní povahy řítila ke dnu. Tehdy jsem podvědomě přebírala její roli. Získávala jsem sílu kvůli její slabosti. Někdo prostě musel... A když zrovna nemohla ona... Taky jsem s ní někdy pěkně bojovala,“ přiznala Martina po malém zaváhání. „Ale nejvíc jsem bojovala sama se sebou. A pokaždý, když jsem svoje tělo donutila, aby dělalo to, co chci já, cítila jsem se neuvěřitelně silná. Jako bych tím neovládala jen sama sebe, ale i celé okolí.“

„Proč okolí?“ zeptala se Ester. „Mělas potřebu někoho ovládat? Nebo dokonce vydírat? Vsadím se, že...“ Ester se zarazila a prudce se rukama s okousanými nehty chytila za pusu. „Nene, žádné sázení, omlouvám se.“

„Nikoho jsem nechtěla vydírat,“ zavrtěla Martina hlavou. „Jen jsem se vší silou snažila prosadit svou, protože okolí většinou nesouhlasilo s tím, co dělám se svým tělem. Říkala jsem jim: ale to je moje tělo a záleží jen na mně, jak s ním naložím. Nezabiju ho, ale dám mu takovou podobu, jakou budu sama chtít.“

„A dala?“

„Teď už si nejsem tak jistá.“

„Jakou barvu měl tvůj obraz v zrcadle, Martino?“

„Asi... černou. Nebo fialovou, ale takovou tu smutně fialovou,“ odpověděla zamyšleně. „Proto jsem svoje obrazy v zrcadle někdy zabíjela. Na tisíc kousků, chápete?“

„A teď?“

„Nevím,“ pohlédla na pozorně poslouchajícího Michala. „Učím se na sebe dívat cizíma očima.“

Kdosi v rohu zatleskal. Když se otočili, s údivem spatřili podivně dojatý obličej sestry Vlasákové.

„No, co je, co je?“ snažila se je rychle odradit obvyklou hrubou příkrostí svého hlasu, ale už jí ten tón tak úplně nevěřili. Tím malilinkým okamžikem, kterým vytrysklo ven její soucítění, se jim úplně odhalila.

Snažím se na sebe dívat milujícíma očima, mami. Je tu někdo, kdo mě miluje. A ty? Miluješ mě, mami? I přes to všechno, co... co jsme si... navzájem... udělaly?

Už je to měsíc, mami. Měsíc, co jím jako normální lidi. Sice si zatím pořád ještě všechno píšu, víš, každý rohlík i kolečko salámu. Každý jablko i švestku. To abych měla absolutní přehled o svém jídelníčku, protože až jednou odtud půjdu pryč, z týhle přestupní stanice, až mě pustěj z toho vodítka, jak říká Ester, nebude mě hlídat ani doktor Bílek, ani sestra Kuželáková. Budu se muset hlídat sama. A tohle mi pomůže. A Michal, kterýmu jsem konečně dala přečíst svůj deník. A ty? Tak ráda bych ti řekla, že na mě můžeš být hrdá.

„Proč tě sem máma nikdy nepřišla navštívit?“ zeptal se Michal Martiny.

„Přišla. Dokonce několikrát. To já ji nikdy nechtěla vidět,“ sklopila Martina hlavu.

„A teď?“

„Teď asi zase nechce vidět ona mě. Vlastně se jí nedivím.“

„Možná jí zase křivdíš. Jako celou tu dobu.“

„Možná,“ přikývla neurčitě.

„A nechceš to zjistit?“ zeptal se Michal opatrně.

„Mám strach,“ přiznala.

„Lidi! Kde jste kdo? No tak honem!“ ozvalo se na chodbě zděšeně.

„Co je?“ vyběhl Michal ze dveří.

„Rychle, je tam všude plno krve,“ vysoukala ze sebe Beáta bílá zděšením.

„Kde? Co se stalo?“

„Zby... Zbyněček.“

„Už zase? Martino, pomůžeš mi?“ křikl Michal už v běhu.

Zase už někdo selhal. Každým okamžikem někdo někde selhává. Nezvládne se poprat sám se sebou. Dneska Zbyněček a minulý týden Magda.

Bílek ji už málem pustil domů a najednou ji to zase popadlo a během vycházky do městečka sebrala v trafice čtyři fajfky. Fajfky! Fajfky, který vůbec nepotřebovala! Prostě jen tak. Protože je kleptomanka. Vlastně jí bylo úplně jedno, co bere. Stejně je za chviličku zahodila do křoví, ale nutkavá touha něco ukrást, cokoliv ukrást, ji zase jednou zmohla.

Včera jel Michal do města s Beátou. Se zrzavou, pihatou, prsatou. Tvrdila Bílkovi, že je v jiným stavu, ale ukázalo se, že má jen nějakou hormonální poruchu. To známe. Já teda určitě. Po těch děsnejch dietách mi tehdy dávali cyklus do pořádku snad půl roku. Ale o to nejde. Jde o to, že jsem měla hrozitánskej strach, že mi Beáta Michala cestou svede. Svedla tu všechny, tak proč ne jeho?

Zalezla jsem do toho křoví za jídelnou, aby mě nikdo neviděl, a ačkoliv to neumím, začala jsem se modlit. Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi lásku mýho Michala, protože když o ni přijdu, určitě se začnu znovu přejídat a zase zvracet a tak pořád dokola, vždyť víš...

Jenže pak mi to došlo. Že nesmím to kolo znovu roztočit, ať se děje co se děje. Uvědomila jsem si, jak tebe, mami, každej rozchod pokaždý rozhodil a zadupal do země, vždyť jsem to měla pořád na očích. A taky to tvoje věčný ty nesmíš bejt jako já, Martino. Teď teprve jsem to pochopila. Nesmím být jako ty a nechat se každým nezdarem zadupat do země, ani ztrátou, byť by byla sebevětší. To bylo to tvoje přání, mami. A teď je to i moje přání a já vím, že nám ho oběma splním.

Vylezla jsem z křoví a čekala u brány, až Michal s Beátou přijedou. Ona vyjela z auta jak švec. A nejen zrzavá, pihatá, prsatá, ale i rudá vzteky. Můj Michálek jí očividně dal co proto, erotomance jedný. A mně? Mně dal pusu, ačkoliv to mohl vidět Bílek, kterej se právě díval z okna, a Michal moc dobře ví, že milostný vztahy mezi pacienty a zaměstnanci jsou v léčebně zakázaný. I když se jedná o zaměstnance, který jsou tu jenom na praxi. A mně došla další věc. Že musím mít důvěru nejen v sebe, ale i v ty, které mám ráda. A... tebe, mami... mám ráda. Strašně moc.

„Nevidělas Michala, Martino?“ křikla na ni sestra Anička. „Potřebuju, aby podepsal nějaký karty.“

Jenže Martina o Michalovi nic neví. Jako by se na celý den někam propadl.

„Toho neshánějte, má dneska volno,“ křikla na ně Kuželáková.

Tak volno. A že jí ani nic neřekl... Jenže Martina už ví, že Michalovi může věřit. Jestli jí před odjezdem nic neřekl, měl pro to určitě nějaký důvod.

Obrátila se ke vchodu do budovy, když na příjezdové cestičce pod koly auta zaskřípal štěrk. Prudce se otočila a chvíli zůstala stát. Michal vystoupil, ale nehnal se k ní jako obvykle. Jen obešel auto a pomáhá někomu vystoupit.

„Babi!“ vykřikla Martina. „Tys za mnou přijela! A máma?“

Bolelo to. Máma se zlobí.

Jenže vzadu se taky otvírají dvířka.

„Martino!“

„Mami!“

Obálka a ilustrace Jozef Gertli Danglár

V Klubu mladých čtenářů vydal jako svou 9981. publikaci Albatros nakladatelství, a. s., právní nástupce,

Praha, 2007

Odpovědná redaktorka Zuzana Kovaříková

Výtvarná redaktorka Jolana Ryšavá

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

2. vydání

13-827-KMČ-007

14/75

© Ivona Březinová, 2003

Cover illustration © Jozef Gertli Danglár, 2003

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2018

www.albatros.cz

www.ivonabrezinova.cz

ISBN tištěné verze 978-80-00-01951-2

ISBN e-knihy 978-80-00-05194-9 (1. zveřejnění, 2018)

Pro čtenáře od 14 let

www.albatros.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz