Lípy, které jsme sázeli pro úlů bratrských včely,
chrámy, které jsme stavěli v ohni a mlčení, pro slávu tvou,
ruce, jež zimnicí žití se v práci a rozkoši chvěly,
na cestě tisíců dávno již v zářícím prachu smíšeny jsou: 
souhvězdí, kterým jsme dali nejsladší jména své touhy,
před zraky živých se míhají změněným rytmem a hrou. (…)

- báseň  Čas

Otokar Březina – jeden z největších českých básnických duchů - se narodil 13. září 1868 v Počátkách na Vysočině v rodině venkovského obuvníka Ignáce Jebavého. Otec, který byl třikrát ženat, měl celkem osm dětí, z nichž však pouze malý Vladislav (pseudonym Otokar Březina přijal až o mnoho později, roku 1893) přežil dětství. O mladých letech v  Počátkách vyprávěl Březina necelý rok před svou smrtí takto: “Měli jsme v Počátkách jednopatrovej dům. Dole byla dílna, tam pracoval otec se čtyřmi tovaryši. … Otec sám nepracoval obuv, pouze vykrajoval kůže a určoval tovaryšům práci. … Otec byl za mého dětství už stár. Měl bílé vlasy, které mu dělaly daleko po kraji reklamu. Neprovozoval totiž obuvnictví na zakázku, leda výjimkou; prodával v kraji od Cerekve až po Strmilov a Kunžak. … Jeho výrobky byly hlavně horský holinky, boty k nerozbití. Vozíval je na jarmarky v truhle. … Když bylo slyšet, že se vůz vrací, tovaryši vyběhli, uchopili zvědavě tatínkovu truhlu, a byla-li lehká, vyprodaná, nesli ji s jásotem do dílny a zpívali do noci. To býval tatínek hrd a spokojen, a celá rodina s ním, protože bylo na nějakou dobu živobytí. Ba k radosti nad úspěchem družila se i hrdost, že sousední švec prodal míň.” V dopise přítelkyni Anně Pammrové se Březina zase zamýšlí nad svým vztahem k matce: “…když vzpomenu si na svou matku, tak někdy vpodvečer, v němž kladu si účet ze svého života: Co mne poutalo k té ženě, která sotva znala číst a kterou jsem viděl tolikrát bledou a uštvanou potácet se ze dne do dne, štíhlou a hubenou, zničenou nemocí, jíž zaplatila život mého mladšího bratra, zemřelého v dětství? Nikdy jsem jí plně nerozuměl, jejím očím žhavým, v nichž dřímala náboženská extáze, jejímu hlasu sonornímu, v němž chvěla se zvláštní inteligence citová s bohatstvím modulací pro nesčíslné odstíny myšlenky, ironie, trpkosti, hněvu, předráždění, nesmělosti, teskna, že dnes, po letech, divím se, jak to bylo u ní možné, u ní, ženy z lidu, vychované tradicí vesnice a náboženstvím v oné primitivní formě, jak ho chápe lid.
(…) Šla žitím matka má jak kajícnice smutná,
den její neměl vůně, barev, květů, jasu:
plod čití suchý jen, jenž jako popel chutná,
bez osvěžení trhala se stromu času.
V Počátkách žil mladý Vladislav poměrně spokojeným dětským životem, chodil do místní měšťanské školy a ve dvanácti letech, poté co se sblížil s Aloisem Čermákem, zde také poznal první skutečné přátelství. Roku 1906 na něj vzpomíná: “Bylo příliš krásné mé mlčenlivé setkání s Tebou v letech našeho mládí, než abych mohl na tebe zapomenouti. Jdeš mými vzpomínkami, jako jsem Tě vídával před lety, jiný nežli všichni, sličný hoch, jehož zamlžený hlas slýchávám docela jasně šeptati z dálky i s jeho jemným, nám počáteckým poněkud cizím akcentem. Pamatuji na ten deštivý den – jak bylo tehdy kolem mne všechno silné v přírodě! – když jsem se s tebou loučil nesměle… Ubohé verše padaly z mých rukou jako slabá ptáčata, jichž křídla dosud nenaučila letu.”
Kraj, ve kterém Březina vyrůstal, rozhodně nebyl bohatý ani příliš kulturně vyspělý. Od doby, kdy Tomáš Štítný z nedalekého Štítného formuloval působivý program pravého křesťanství, se zde nic převratného nedělo. V těchto značně provinčních poměrech se veškerý kulturní život odehrával většinou pouze na úrovni všemožných – bezesporu úctyhodných – lidových spolků. Situace ve větším Jindřichově Hradci nebyla o mnoho jiná. Je jasné, že Březina svým dílem veškerou místní literární tvorbu jasně přesahuje, přesto však – ač to z jeho vysoce abstraktního díla nemusí být vždy zřejmé – z regionální tradice vychází a ke svému rodnému kraji se ve svém básnickém díle navrací. Není to návrat tak přímý a jednoznačný jako třeba u Antonína Sovy či Františka Halase, nicméně z mnohých básnických obrazů je krajina, v níž Březina vyrůstal; neomylně cítit.  
(…) na světla vyhaslých lilií a západů krvavý květ,
na hudbu pěnících vod, jak v ztlumených zachvění citer
v ruch růžových slavností zvonila za vyhaslých jiter,

a v zeleních niv na zářivé průvody slunečních dní,
jak v triumfech táhly a v šelestu barev a v šelestu žní
pod rozpjaté stany čekajících nocí, z nichž lila se jednou
na hlavy dávných národů vůně. A procitlé zvednou

se písně bývalých tužeb, pohledů doznělý smích
a rozkoší žár, jímž dýchal těl vonný a chvící se sníh,
a z dýmu vyhaslých věků a ve tmy zapadlých vodopádech
snad s lítostí ucítím vlastního života teplo a vůni zádech.
- báseň Snad potom…
Krajina okolo Počátek dokáže být přívětivá i velmi krutá. Slunečné letní dny s oblohou plnou masivních barokních mraků přímo vybízejí k radosti a rozletu, zatímco husté listopadové mlhy a kruté lednové mrazy přivedou člověka k pocitům, kdy:
“Na úpatí pohoří smrti , kde v ledovců závratný spád
se smývá Věčnosti příval, chci umdlený spát	
a iluzi, klam krve a šero vlastního žití
jak dusivý, jenž na prsa kleká chci sníti”.
Roku 1883 přešel “Březina” z počátecké měšťanské školy na reálné gymnázium do nepříliš vzdáleného Telče. S místním, nebývale vlasteneckým, prostředím se sžil docela rychle a v mnohém jej ovlivnilo. Během třetího roku studia se zde mimojiné seznámil s Františkem Bauerem, s nímž ho spojoval zájem o literaturu a o hudbu. V této době si také zvolil literární pseudonym Václav Danšovský, který měl být roku 1892, v době básníkova zásadního tvůrčího obratu, již definitivně změněn v dnes známé umělecké jméno. Na idylické doby studií vzpomíná v říjnu roku 1890 v dopise Anně Pammrové, přítelkyni, s níž sdílel zájem o literaturu, filosofii i okultní disciplíny, tímto úsměvným a lehce nostalgickým způsobem: “V dobách studentských těšívala mne neděle, že jsem mohl zahoditi na den své poznámky z deskriptivní geometrie, strašlivé poznámky o rovinách protínaných přímkami v určitých úhlech, o jehlancích a hranolech protínaných rovinami určitými směry, o hyperboloidech a elipsoidech, které se zatáčely příšerným, pekelným tancem v mé hlavě a já je musel protínat, půlit, přesekávat, štípat, ach ano, štípat! Tehdy, když vrátil jsem se ze své studentské mše, usedal jsem zamyšleně jako Lord Byron ke svému stolu a psal zvučnými jamby (míval jsem náramně rád jamby) idylické epopeje zkameněné hned v prvním úvodním zpěvu, o krásách vysněných a vyčtených dívčích profilů, vzdušných a eterických, s očima podobnýma broušeným safírům a turmalínům, se rty obligátně svěžími jako zralé jahody, maliny, s ňadry se dmoucími!… Byl to nesmysl.”
Na reálce v Telči také Březina roku 1877 maturoval a z rodného kraje na delší čas odešel. Do Počátek se ale vracel i nadále, především za starými rodiči. Ti bohužel o tři roky později zemřeli, nicméně vztah k místům, z nichž pocházel, byl natolik silný, že Březina do Počátek přijížděl i později. 
Procházíme-li se Počátkami na prahu milénia, cítíme, že se zde toho (aspoň co se historického centra týče) od doby Březinova života mnoho nezměnilo. V domech u rybníka jako by se zastavil čas, obchůdky v lehce prašných ulicích v sobě přes vytrvalou socialistickou devastaci stále nesou tradici rakouskouherského mocnářství stejně jako věčně vyschlá kašna na náměstí, stojící těsně pod legendárním hotelem Modrá hvězda, ve kterém mají pořád tvrdé postele a dobré jídlo. Louky a pole za městem jen s vypětím všech svých přírodních sil a pověstného bergsonovského životního elánu odolaly libovůli jednotných družstevníků a jsou plné všemožných barevných květů. A nedaleké lázně Svaté Kateřiny, za Březinova mládí častý cíl nedělního výletu spořádaných měšťanů, jsou stále místem, kde člověk nalezne příjemný chlad i za horkého letního dne, průzračnou pramenitou vodu a neobvyklý klid. Hustý les poskytuje téměř dokonalý stín a jen tu a tam prosvítá nějaký ten sluneční paprsek. 
Světlo umírá jenom příchodem ještě většího světla,
ještě většího, většího světla.
Už zde není tak rušno jako v dřívějších dobách, ale člověk tady znovu uvěří všem těm deterministickým teoriím, které tvrdí, že rozhodující vliv na osobnost i životní postoj člověka má prostředí, v němž dotyčný vyrůstal. To, co tehdy vnímal Březina svými “všeobjímajícími” smysly, zde je i dnes.
Možná právě v těchto místech můžeme nalézt mytickou krajinu Březinových básní, či aspoň její předobraz. Henri Bergson kdysi poznamenal, že člověk je tak veliký, kam až dosáhnou jeho smysly, tj. tedy i smysly prodloužené a zbystřené všemi přístroji, jež si vymyslil a zkonstruoval. Člověk tudíž v tomto významu sahá až k nejvzdálenější zjistitelné hvězdě, jeho “tělo” je de facto kosmických rozměrů. Březinův básnický mýtus o bohatství a slávě života zdá se blízký právě takovému náhledu, “tělo” jeho poezie jako by se fantazijně rozšiřovalo od klasů, polí, červánků a lesů jeho rodné Vysočiny až do hvězdného vesmíru.” 
Malé nahlédnutí do světa Březinova mládí může aspoň nepatrně pomoci mnohým, kterým dělá problém zorientovat se v nejednoduchém díle tohoto metafyzického básníka. Krajina okolo Počátek, ať už se to na první pohled jeví jak chce, je skryta někde velmi hluboko ve většině z Březinových skladeb. Věci přece nemusí být vždy vyslovovány explicitně.
Na černých loukách slzami jak setbou záře osetých
sní panny dvora našeho o sestrách vinou zakletých,
soucitnou rukou andělů v kající roucha oděných
a v samotách své bolesti žárlivým sluncem střežených.
báseň Zas ve vidění prorockém