www.palmknihy.cz

Kolobeh života

Viliam Búr

http://palmknihy.cz/index.php?x=120

Kolobeh života

Kapitola 1

Viliam Búr - Kolobeh života

Kontakt: http://www.abcd.sk/willy/

fantasy, vytvorená: 20.10.2000

Poviedka pochadza zo servera www.fandom.sk, prveho a jedineho slovenskeho dennika o fantastike, nie len v literature a filme.

Je čosi vznešené v kolobehu života. Je krása skrytá v každodennom rytme. Je harmónia vpletená do obrazu sveta. To sú pravdy, ktoré si zretene uvedomujem, keď stojím blízko vrcholca mohutnej hory, adový vietor mi sviští okolo hlavy a bokom sa dotýkam nehybnej skaly. Skala sa nikdy nehýbe, i ja teraz stojím bez pohybu. Neopieram sa o skalu, ani ona o mňa. Len tak veda seba stojíme, ako už mnohokrát, vo výške nad zelenými poliami a lesmi, hadíme na ne a uvažujeme o živote. Myslím, že si celkom rozumieme. Poznám to poda toho, že skala nikdy neprehovorí, ani sa neprestane pozerať. Vieme, že ani my nie sme z tohto kolobehu vylúčení. Dočasne stojíme na vrchole. Dnes. Zajtra niekto iný, ale na tom nezáleží, pretože rovnako ako sa zajtrajšok stane dneškom a potom včerajškom, aj my sa zmeníme. Niekto iný zažije niečo iné a to je iný príbeh. Premeriavam si strmé steny pod sebou, drobné stromčeky, ktoré sa snažia prežiť v nehostinných výškach. Patria sem, rovnako ako skala, alebo ja.

Táto hora nie je len taká obyčajná hora, ba dokonca tak ani nevyzerá. Hladké steny odrážajú slnečné svetlo v náhodných zábleskoch do diaky a priťahujú dobrodruhov. Ešte viac ich však priťahuje povesť o poklade, skrytom vo vnútri hory. Niektorí hovoria, že je tam najvčšia hromada zlata a diamantov na celom svete. Poda iných je tam ukrytá múdrosť a poznanie. Ďalší tvrdia, že úspešný hadač nájde šťastie, ktoré nemožno prepočítať na zlatky ani vysvetliť v učených zvitkoch. Bol som sa tam párkrát pozrieť a viem, že všetci majú pravdu. Kedysi som po týchto hodnotách skutočne túžil a dnes už mi to nepripadá ani len smiešne. Iba tu postávam a čakám na nádejných dobrodruhov.

V zemi sa plazí červ, ukrytý pred svetlom. Len tu, skrytý v temnote pod kameňmi a koreňmi stromov, sa mže skrývať pred predátormi. Každý tvor je preňho predátorom. Jeho život bude tvrdý a krátky. Každý zvuk, každý pohyb v okolí, mže znamenať jeho smrť. Je najslabší spomedzi úbohých a svet je preňho desivým kaleidoskopom hrzy. Hrzy, ktorá skončí až jeho posledným vydýchnutím a nikto, ani on sám, nedokáže povedať, či to bude večná záhuba, alebo konečné oslobodenie.

Zem sa otrasie dupotom nh, ťažké kroky sa približujú. Po okolí sa potuluje kompánia orkov, a hadajú si niečo pod zub. Zhrbené postavy sú odeté v zvieracej koži, ozbrojené kyjakmi a kovovými reťazami. Slnečné lúče sa odrážajú od kúskov kovu, ktoré žiaria ako roj svtojánskych mušiek. Orkovia musia byť poriadne hladní, keď sa opovažujú prísť takto blízko. Mal by som ich potrestať, ale zatia sa iba prizerám, ako odvaujú kamene a nazerajú pod ne. Chudák červ! Dnes má naozaj zlý deň.

“Grung, kukni koko je tu červov!” zachrochtá štastný nálezca. A Grung pribieha, pokrúti hlavou nad tokou dobrotou, po brade mu stečie slina a chytí červa. Prirodzene, toho najtučnejšieho.

“Nie, to je mj červ!” skríkne prvý ork, “Okamžite ho pusti!” a kopne ho do členku. Grung sa v bolesti predkloní a útočník sa mu pokúša vytrhnúť červa z ruky. Chvíku sa pasujú, až napokon červa roztrhnú. Každý si rýchlo strčí svoju časť koristi do úst a podozrievavo si premeriava súpera, akoby sa bál, že mu bude chcieť ukradnúť sústo spomedzi zubov. Napokon, u orkov by sa také čosi aj dalo čakať.

Keď sa orkovia zbehnú k vekému odvalenému balvanu vyplieniť zvyšky červej kolónie, prichádza moja chvía. Odrazím sa od skaly, rozbehnem sa k okraju strmého zrázu a skočím. Hukot vetra zosilnie, keď sa rútim dolu hlavou z útesu. Zem sa blíži a lesklé boky hory sa menia na hru svetiel a farieb. Žiarivé a trblietavé sťa vodopád sa blyštia pred mojím zrakom a ja dostávam chuť kričať, nadýchnuť sa z plných púc a revať, až by sa mj hlas odrážal od tých jagavých stien a rozliehal sa údolím. Nadychujem sa z plných púc, potom sa otrasiem, cítim, ako mi kŕč prechádza celým telom, napnem všetky svaly vo svojom tele a roztiahnem krídla. Studený vietor sa mi vrezáva pod kožu, zatínam zuby a znášam bolesť potichu, aby som predčasne nevyplašil korisť. Mj pád sa oblúkom mení na let, vzďaujem sa od hory, mierim k lúke, oči mám uprené na svoj cie a cítim, ako sa mi v ústach zbiehajú sliny, žalúdok sa zviera, srdce prudko bije a v nozdrách cítim horúčavu, z ktorej mi pri každom údere srdca takmer vyhŕknu slzy v očiach.

“Drak! Drak! Utekajme preč!” kričia orkovia. Zbadali ma príliš neskoro a les je ďaleko. Mohol by som ich všetkých pozabíjať. V tom zmtku už ani netuším, ktorý je Grung, tak si náhodne jedného tipnem. Jeho chrbát sa predo mnou zvčšuje, cítim jeho pot, jeho strach, dráždi ma v nozdrách, nadychujem sa, zadržiavam dych, naširoko otváram ústa, zatínam svaly na podnebí, už je blízko, vtom vychŕlim plameň, nič nevidím, letím iba po pamti a tak sa stáčam nahor. Vo vzduchu urobím salto a vidím na zemi spálené telo, nehýbe sa, vzrušenie z lovu opadá a v tej chvíli si s prekvapením uvedomujem, že som už bol skutočne hladný. Ale mŕtvy ork neutečie, zatia čo tí živí by mohli. Pomaly sa k nim pritáčam, kučkujem, zháňam ich dokopy a smerujem na miesto, ktoré som si vopred vyhliadol. Sú šialení od strachu, nevedia, čo sa deje. Po chvíke ich prestanem prenasledovať, o kúsok sa vraciam a sledujem ich z diaky. Kým si to však uvedomia, urobia, čo od nich potrebujem.

Po ceste sa blíži trojica dobrodruhov na koňoch. Prežili spolu mnohé nebezpečenstvá, vykonali pár hrdinských činov, miestni bardi o nich napísali piesne. Vpredu cvála svalnatý barbar a za pásom má priviazanú vekú sekeru, ktorej rúčka je zdobená drahými kameňmi, ale ostrie je poznačené ryhami po stovkách lebiek, ktoré rozťalo. Barbar odstraňuje z cesty drobné prekážky a v hostincoch psobí ako talizman proti krčmárom, ktorí by azda chceli nalievať pod čiaru. Za ním cvála dvojica, muž a žena. Chudý muž s lukom na pleci je poda potreby veliteom výpravy, stratégom, diplomatom, špiónom alebo zlodejom. Žena nemá okrem niekokých amuletov žiadne zbrane, pretože ona sama je nebezpečnou zbraňou. Ovláda živly a magické sily. Prehliadne všetky magické triky a svojou mocou si podrobí každého nepriateského mága. Na prvý pohad psobí iba vznešene a odmerane, ale keď sa rozhnevá, celé armády sa obracajú na útek a mestá zanikajú v plameňoch.

Zlodej dá svojim druhom znamenie, aby spomalili: “Počujem akési kvílenie a chrochtanie. To budú asi orkovia.” Barbar nastraží uši a skúmavo vdychuje lesný vzduch. Žena si zodvihne pred oči jeden z amuletov a neprítomne cezeň hadí. Potom prikývne. Barbar už drží sekeru v ruke. Zlodej má v ruke luk so založeným šípom a ďalšie dva drží v zuboch.

Potom sa spomedzi stromov vyrútia desiatky orkov. Bežia ozlomkrky, ledva stíhajú preskakovať korene stromov. Nevšímajú si, čo sa deje. Barbarova sekera sviští vzduchom a bezduché telá padajú. Niektorí orkovia sa prevalia okolo ako vlna, iní zastanú. Až vtedy si všimnú, že ich už nik neprenasleduje. Jeden z nich začne dávať rozkazy, ale vzáptí padne k zemi s hrdlom prestreleným šípom. Hneď nato padnú ďalší dvaja. Zlodej vyberie z tulca nové tri šípy a jeden z nich založí. Na chvíku celá scéna znehybnie, orkovia sa zmtene obzerajú a zvažujú riziko situácie.

Keďže stoja všade naokolo a majú početnú prevahu, orkovia napokon zaútočia. Zo všetkých strán zároveň. Žena dvíha magické kryštály a kričí slová moci. Pokúša sa vytvoriť ochranný štít, ktorý by orkom nedovolil preniknúť dnu, ale šípy a ohnivé strely by smerom von prepustil. Vzýva minerály a zarieka horniny, aby dali jej štítu pevnosť kameňa. Privoláva sily zeme, aby ju chránili.

Náhle skríkne celkom obyčajne, nemagicky. V jej výkriku je plno zlosti a malý zárodok strachu, čo bol pre ňu dosia takmer neznámy pocit. Tvár jej sčervenie od hnevu a pokúša sa zaklínadlo zopakovať. Nemá šancu. Usmievam sa. Horniny a minerály sú mojimi najlepšími spojencami. Pod ich pláštikom som sa votrel do jej mysle a tam jej uberám všetku magickú silu, hneď ako ju skoncentruje. Neberiem si ju však pre seba, ale rozpúšťam ju opť v skalách a v zemi. Nevidí moju prítomnosť a tak má pocit, akoby sa jej vzoprela celá príroda, akoby sa ju okolité hory snažili zbaviť síl. Kričí od zúfalstva a bezmocnosti. Vtom k nej zozadu pribieha ork, chytí ju za lakeť a prudko strhne z koňa. Cítim, že jej vykbil rameno a keďže netúžim po bolesti, ruším naše dočasné myšlienkové spojenie. Iný ork ju chytil za hlavu a pokúša sa jej ju odtrhnúť od tela. “Ellian!” kričí zlodej, zoskakuje z koňa, tasí dýku a beží k nej. Potkýňa sa o koreň a dýka mu padá z rúk. Jeden z orkov sa na neho vrhne a začne ho škrtiť reťazou. Barbar sa stále oháňa sekerou, ale orkovia vbodnú dlhý zahrotený konár jeho koňovi do boku, kň sa vymrští na zadné a strasie barbara na zem. Keď sa dvíha na nohy, dostane kyjakom úder do zátylku a zatmie sa mu pred očami. Tackavo vstáva a naslepo odráža rany. Teraz sa už s ním orkovia iba pohrávajú. O chvíku sú všetci traja dobrodruhovia mŕtvi a orkovia sa bijú o najlepšie sústa. To mi niečo pripomenulo a tak sa vraciam po svojho dobre prepečeného orka.

–

Deň za dňom odrážam útoky dobrodruhov. Niektorí padnú hneď, iní sa dostanú až k hore, niektorí sa prebojujú až dovnútra. Tam sa premením na človeka a dávam im ťažké hádanky. Keď neuhádnu, zabijem ich. No a niekedy ich zabijem, aj keď uhádnu. Záleží na tom, či si dávajú pozor. Chodby sú plné pascí a smrtiacej mágie. Nemusím na nich útočiť, stačí vhodne poradiť, jemne naznačiť, alebo nenápadne zakryť varovné znamenie a dobrodruh je utratený. Hora dáva každému dobrodruhovi šancu, ale takisto mi dáva možnosť túto šancu ubovone zmenšovať.

Teraz práve vediem do pasce temného rytiera, ktorý svojím magickým obojručným mečom sám vyhladil armádu obrov a odklonil nabok potčik lávy, ktorú som naňho vypustil zo zemského prameňa, čo som našiel už pred rokmi a šetril som si ho na zvláštnu príležitosť. Úmyselne som mu ukladám jednu z najstarších hádaniek, ktorá snáď ani nie je taká ťažká, iba plná dávno zabudnutých archaizmov. Tie sa už samozrejme neunúvam preložiť. Napriek tomu však odpovedá správne, čo zisťujem až keď si správne preložím všetky archaizmy z jeho odpovede. Temný rytier v tom čase už kráča chodbami k jadru hory. Presúvam sa tajnými chodbami a prichádzam tam tesne pred ním. V jadre hory sa opť premieňam na draka. V tejto podobe ma ešte nevidel.

Rytier stojí a hadí na mňa. Nie som príliš márnivý, ale rád by som sa v tej chvíli videl zvonka, jeho očami. Svalnaté telo pokryté tyrkysovými šupinami, krídla zložené na chrbte, pazúry dstojne zaryté do podlahy. Krvavočervené oči prísne uprené na votrelca. Tenký pásik dymu stúpajúci z nozdier. A za mnou žiara, omamný lesk zlata a drahých kameňov, aura bohatstva. Tak rozbehni sa, udský červ, a zhyň!

Rytier naďalej stojí a drží svoj temný meč. Potom ho náhle zodvihne, no stojí ďaleko odo mňa a hrotom mieri nadol. Priloží si hrot na brucho a prudko vbodne. Čo to robí? Klesá na kolená, prerývane dýcha. Temný rytier v temnom plášti sa skladá na zemi na beztvarú kpku plnú záhybov. Prečo netečie krv? Kpka sa stále chveje, záhyby sa vlnia, cítim pulzovať mágiu, ako sa jeho magický meč rozpúšťa a splýva s jeho telom. Aká to bola mágia v jeho meči? Náhle si spomínam na istú legendu a viem, že túto hádanku som prehral ja. Prudko vydýchnem plameň. Možno ešte nie je neskoro.

Neskoro. Záhyby temnej látky sa rozvinú v žiare zlata a drahokamov a odrazu sú to krídla. Mj plameň sa po nich neškodne skzne. Krídla sa dstojne zložia na chrbte a do očí mi prísne hadí čierny drak. Nevzdávam sa, bojujem až do konca. Blížim sa k nemu a švihám chvostom do stien. Zhadzujem prázdne rytierske brnenia, rozmetávam kpky zlatiek v snahe odpútať jeho pozornosť. Potom sa vymrštím a idem mu zubami po hrdle. Je rýchlejší a uhýba sa. Vzáptí mi sám stlačí čeusťami hrdlo a hryzie. To bolí! Kričal by som, ale nemám vzduch v púcach. Jeho železné zovretie mi uberá sily. Už sa ani nebránim a chcem to mať rýchlo za sebou. Je milosrdný a jediným prudkým trhnutím mi láme vzy.

Je čosi šialené v kolobehu života. Je hrza skrytá v každodennom rytme. Je chaos vpletený do obrazu sveta. Toto sú pravdy, ktoré si zretene uvedomujem, keď moja duša opúšťa hmotné telo a putuje éterom. Kolobeh života ma strháva a nemžem sa brániť. Dnešok sa stáva včerajškom a je navždy zabudnutý. Niekto niečo prežil, ale to je iný príbeh a ja už doňho nepatrím.

Som červ a plazím sa v zemi, ukrytý pred svetlom. Len tu, skrytý v temnote pod kameňmi a koreňmi stromov, sa mžem skrývať pred predátormi. Každý tvor je pre mňa predátorom. Mj život bude tvrdý a krátky. Každý zvuk, každý pohyb v okolí, mže znamenať moju smrť. Som najslabší spomedzi úbohých a svet je pre mňa desivým kaleidoskopom hrzy. Hrzy, ktorá skončí až mojím posledným vydýchnutím a nikto, ani ja sám, nedokáže povedať, či to bude večná záhuba, alebo konečné oslobodenie

Table of Contents

Kapitoral 1