Prichod noci

Asimov, Isaac

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Příběh o světě, kde nikdy není noc… Tedy nikdy – tento svět má šest sluncí a jednu neviditelnou planetu – tu která jednou za 2049 let připraví obyvatelům Kalgaše noc. Noc s velkým N.

Jednou za tuto dobu způsobí planeta zatmění posledního slunce v dané době na obloze, nastane noc a civilizace na Kalgaši zanikne – lidé se vrátí do věku barbarství…

A do dalšího zatmění zbývá posledních pár měsíců…

Isaac Asimov

Robert Silverberg

Příchod noci

Název originálu   NIGHTFALL

Ilustrace na obálce   Petr Bauer

Grafická úprava obálky  Jiří Světlík

Překlad   Luboš Makarský

Redakce   Helena Šebestová

Copyright (c)1990 by Nightfall, Inc., and Agberg, Ltd

All Rights Reserved

Copyright (c)1992 for the Czech Translation by L Makarský

Copyright (c)1992 for Cover by P. Bauer

Copyright (c)1993 for the Czech edition by Laser

S láskou a úctou památce Johna W Campbella, Jr. – od těch dvou vystrašených mladíků z Brooklynu, kteří s bázní a celí roztřesení, naplnění obdivem a strachem vykonali pouť do jeho kanceláře. Jeden v roce 1938 a druhý v roce 1952.

Kdyby hvězdy přicházely jedinou noc za tisíc let – jak by lidé věřili a uctívali a uchovávali po mnoho generací vzpomínky na město Boži!

EMERSON

Jiný svět! To není jiný svět! Tady nebo nikde je holá skutečnost.

EMERSON

ČTENÁŘŮM

Kalgaš je cizí svět a není naším úmyslem Vás přesvědčit, že je stejný jako Země, přestože popisujeme jeho obyvatele, jak hovoří jazykem, kterému můžete rozumět, a užívají pojmu, které jsou Vám známy. Těmto slovům rozumějte jako pouhým ekvivalentům cizích výrazů – což je tradiční soubor ekvivalentu téže třídy, které spisovatel používá, když chce ve svém vlastním jazyce použít cizí slova, ale nezná transkripci těchto slov do jazyka čtenáře. Takže když obyvatelé Kalgaše hovoří o „mílích“ nebo „rukách“ nebo „autech“ nebo „počítačích“, míní tím jejich vlastní jednotky vzdálenosti, jejich vlastní chápavé orgány, jejich vlastní pozemní transportní zařízení, jejich vlastní stroje na zpracování informací, atd. Počítače používané na Kalgaši nejsou nezbytně shodné s těmi, které se používají v New Yorku nebo Londýně nebo Stockholmu, a „míle“, kterou užíváme v této knize, není nutně americká jednotka rovnající se 5280 stopám. Ale cítíme, že je jednodušší a mnohem více žádoucí užít známé pojmy, když budeme popisovat události v tomto zcela cizím světě, než abychom si vymýšleli dlouhé skupiny zcela kalgašských termínů.

Jistě bychom mohli říci. že si připjal quondlishe, než se vydal na cestu sedm vorků dlouhou hlavním gleebishem jeho rodného znoobu, a další vypravování by mohlo vypadat ještě mnohem cizeji. Ale pravděpodobně by to bylo složitější k pochopení toho, co vám chceme říci, a nemyslíme si, že by to bylo užitečné. Jádro tohoto příběhu nespočívá v množství bizarních výrazů, které si vymyslíme; spočívá spíše v chování skupiny lidí nějak podobných nám, žijících ve světě, který je čímsi podobný našemu, ale s jedním významným detailem – jak reagují na náročné situace, které jsou úplně rozdílné od jakýchkoli, které se mohou přihodit lidem Země. Z tohoto důvodu cítíme, že bude mnohem lepší Vám říci. že si někdo obul boty, než se vydal na sedmimílovou cestu, než přeplnit knihu quondlishy, vorky a gleebishy.

Jestliže však tomu dáváte přednost, můžete si představovat „vorky“ všude, kde se hovoří o „mílích“, „gliizbiizy“ všude, kde se hovoří o „hodinách“, a „sleshtrapy“, kde se hovoří o „očích“. Nebo si můžete vytvořit své vlastní termíny. Vorky nebo míle, v tom nebude rozdíl, když přijdou Hvězdy.

ČÁST PRVNÍ

ŠÍRÁNÍ (TWILIGHT)

1

Bylo oslňující čtyřsluneční odpoledne. Velký zlatý Onos byl vysoko na západě a malý rudý Dovim pomalu stoupal na horizont pod ním. Když jste se podívali na druhou stranu, viděli jste, jak démantově bílé body Treye a Patry opět září na zrůžovělé jižní obloze. Vlnité planiny nejsevernějšího kalgašského kontinentu byly zaplaveny nádherným světlem. Pracovna Kelaritana 99, ředitele jonglorského Městského psychiatrického institutu, měla obrovská okna na všechny strany s výhledem na krásu celého panoramatu.

Sheerin 501 z Univerzity v Saru, který přijel do Jongloru před pěti hodinami na Kelaritariovu naléhavou žádost, se divil, proč není v lepší náladě. Sheerin byl především veselý člověk: a čtyřsluneční den obvykle dával jeho temperamentnímu duchu dostatečný impuls. Ale dnes byl nějak nervózní a bázlivý, i když se snažil, aby to především neovlivnilo další události. Byl povolán do Jongloru jako expert na duševní zdraví.

„Promluvil byste si rád s některou z obětí?“ zeptal se Kelaritan.

Ředitel psychiatrické kliniky byl bledý, vyzáblý, kostnatý mužík s propadlým hrudníkem. Sheerin. který byl ruměný a vyzáblosti značně vzdálený, většinou nedůvěřoval komukoli z dospělých, kdo měl váhu méně než poloviční jeho. Ovšem je na Kelaritanovi. aby mne přesvědčil, pomyslel si Sheerin. Je jako kráčející kostra.

,,Nebo si myslíte, že bude lepší vykonat nejdříve osobní návštěvu Tunelu záhad, doktore Sheerine?“

Sheerin se zasmál a doufal, že ne moc nahlas.

,,Možná by bylo lepší začít rozhovorem s jednou nebo s více oběťmi,“ odvětil. „To mi umožní lépe se připravit na hrůzy v Tunelu.“

Z Kelaritanových korálkových očí problesklo zoufalství. Byl to Cubello 54, vypasený a zdravím zářící právník z jonglorské Stoleté výstavy, kdo promluvil. „Ach, nyní přijel doktor Sheerin! ‚Hrůzy v Tunelu!‘ To je trochu přehnané, nemyslíte? Prozatím jsme nic nepochopili, ale noviny píší, jako by něco o téhle věci věděly. A nazývají pacienty ‚oběťmi‘. Těžko říci, co vlastně jsou.“

„To byl termín doktora Kelaritana.“ řekl Sheerin upjatě.

„Jsem si jist. že doktor Kelaritan použil toto slovo pouze v přeneseném smyslu. Ale v tomto případě je to troufalost, kterou shledávám neakceptovatelnou.“

Sheerin řekl, dávaje právníkovi najevo svoji částečnou nechuť a profesionální objektivitu: „Pochopil jsem. že mnoho lidí zemřelo na následky cesty Tunelem záhad. Je to tak nebo ne?“

„Ano, skutečně bylo pár úmrtí v Tunelu, ale není nezbytně nutné dávat do souvislosti, že tito lidé zemřeli následkem cesty přes Tunel, doktore.“

„Vím, jak to myslíte, pane poradce,“ řekl Sheerin řízně.

Cubello se uraženě podíval na ředitele nemocnice. „Doktore Kelaritane! Jestliže tohle má být způsob, jak vést vyšetřování, potom chci protestovat. Váš doktor Sheerin je zde jako nezaujatý odborník a ne jako svědek obžaloby!“

Sheerin se pousmál. „Vyjádřil jsem jen svůj obecný názor na právníky, Pane poradce, nikoli názor na to, co se mohlo či nemohlo stát v Tunelu záhad.“

„Doktore Kelaritane!“ okřikl opět Cubello, který začal rudnout.

„Pánové, prosím,“ řekl Kelaritan a jeho oči přeskakovaly z Cubella na Sheerina a z Sheerina na Cubella. „Nebuďme protivníky, ano? Všichni máme tentýž zájem na vyšetřování, pokud vím. Chceme nalézt pravdu o tom, co se stalo v tunelu záhad, abychom se vyhnuli opakování těchto – ehm – neobvyklých událostí.“

„Souhlasím.“ řekl Sheerin laskavě. „To byl promarněný čas, přít se s právníkem. Máme na práci mnohem důležitější věci.“

Obrátil se na Cubella s milým úsměvem. „Skutečně mne nijak moc nezajímá, kdo to zavinil, chci pouze přispět k objasnění celé situace. Lidé cítí. že musí převzít určitou zodpovědnost. Doufám, že mi nyní ukážete jednoho ze svých pacientů, doktore Kelaritane. A než se najíme a probereme tyto záležitosti o Tunelu, abychom problém pochopili, pak bych se samozřejmě po jídle rád podíval na dalšího nebo další…“

„Jídlo?“ řekl Kelaritan zastřeně, jako by tento návrh byl pro něj nepříjemný.

„Ano, jídlo. Polední svačina. Můj starý zvyk, doktore. Ale mohu ještě trochu počkat. Jistě můžeme navštívit jednoho pacienta.“

Kelaritan přikývl. Obrátil se k právníkovi: „Myslím, že začneme s Harrimem. Je dnes v docela dobré formě. V dost dobré, aby ho vyslechl někdo neznámý, samozřejmě.“

„A co Gistin 190?“ zeptal se Cubello.

,To je další možnost, ale není tak slibná jako Harrim. Nejprve si základní informace poslechneme od Harrima a pak můžeme vyslechnout Gistin, a třeba – hm – Chimmilita. Po jídle, ano.“

„Děkuji,“ odpověděl Sheerin.

„Půjdeme tudy, doktore Sheerine.“ Kelaritan ukázal na prosklenou chodbu, která vedla z konce jeho pracovny do nemocnice. Byl to vzdušný, otevřený průchod s výhledem na oblohu a nízké hnědozelené kopce, obklopující město Jouglor. Světlo čtyřslunečního dne přicházelo ze všech stran.

Ředitel nemocnice na chvíli zastavil. Podíval se nalevo, pak napravo, přehlédl celé panorama. Zarputilý a ztrhaný výraz malého muže se rozjasnil náhlým mládím a vitalitou, jak jej horké paprsky Onosu a strohé, ostře kontrastní paprsky Dovimu, Patry a Treye proměnily v zářící obrys.

„Jak skvostný den, ehm, pánové!“ vzrušeně pronesl Kelaritan s takovým entuziasmem, že se Sheerin až vylekal, ale ovládl se a vypadal prostě jako předtím. „Jak povznášející je vidět v ten samý okamžik na obloze čtyři slunce! Jak mi dělá dobře, když jejich světelné paprsky dopadají na moji tvář! Kladu si otázku, pánové, kde bychom byli bez našich podivuhodných sluncí?“

„Opravdu.“ odvětil Sheerin.

Cítil se skutečně o něco lépe, to byl fakt.

2

Na druhé straně světa jedna z kolegyň Sheerina 501 z Univerzity v Saru také pozorovala oblohu. Ale její jedinou emocí byl děs.

Byla to Siferra 89 z Archeologického oddělení, která po celý rok a půl prováděla výzkumy ve starověkém sídle Beklimot na vzdáleném poloostrově Sagikan. Nyní strnule stála a s obavami hleděla, jak se k ní valí katastrofa.

Obloha nevypadala pěkně. V této části světa bylo opravdu viditelné jen světlo Tana a Sithy a jejich chladné, tvrdé paprsky skutečně vypadaly neradostně: vyvolávaly v ní depresi. Utopena v pochmurné modři dvouslunečního dne byla obloha zlá, nesnesitelně zbarvená, hrála roztřesenými zlověstnými stíny. Stěží byla schopna zahlédnout vpravo na východním horizontu zvětšující se Dovim, v jehož blízkosti čněly hroty Horkkanských hor. Pravda, v kalných paprscích malého rudého slunce bylo těžké mít dobrou náladu.

Ale Siferra věděla, že žhavé žluté světlo Onosu přichází, šplhá z jihu a přináší s sebou dobrou náladu. Co jí působilo větší starosti než dočasná absence jejich hlavního slunce?

Přímo k Beklimotu směřovala smrtící písečná bouře. Za pár minut se přežene přes sídlo a všechno bude ztraceno. Všechno. Stany budou zničené; pečlivě roztříděné artefakty na podložkách budou rozmetány a jejich obsah rozptýlen; kamery, záznamová zařízení, namáhavě získané stratigrafické výkresy – všechno, co udělali za dlouhý čas, bude ve chvíli ztraceno.

Ještě hůř. Mohou zemřít.

A co je ještě horší, starověké ruiny Beklimotu – kolébka civilizace, nejstarší známé město Kalgaše – budou ohroženy.

Výkopy, které Siferra zařízla do okolní starověké planiny, zůstaly velmi otevřené. I ničivý vítr, přestože je velmi silný, bude muset přinést značné množství písku, než všechno zanese, a vrhne se s ohromnou silou na zbytky Beklimotu – všechno vyčistí, zarovná, znovu pohřbí; samozřejmě přitom roznese celou ztracenou základnu a rozmetá ji po vyprahlé planině.

Beklimot byl historickým pokladem, který patřil celému světu. Takže to, že Siferra byla vystavena nejrůznějšímu nebezpečí na vykopávkách, bylo riziko, s nímž se muselo počítat. Ještě nezažila žádné archeologické práce, aniž by se něco nezničilo: to byla realita této práce. Ale nesnese, že celé srdce planiny bude zničeno kvůli mizerné náhodě, která zrovna teď musela přijít v podobě nejhorší písečné bouře za století...

Ne. Ne, to stačí. Její jméno by bylo navěky prokleto, kdyby Beklimotské sídlo rozmetala bouře. A ještě jako důsledek její práce.

Možná to bylo prokletí tohoto místa, jak tvrdili někteří pověrčiví lidé. Siferra 89 však neměla nikdy pochopení pro pomatence jakéhokoliv druhu. Ale tyto vykopávky, které, jak doufala, by mohly být vyvrcholením její kariéry, nebudou nic, jestliže hned nevyrazí. Hrozí jí ztráta prestiže pro zbytek života – jestliže ji to nezabije společně s ostatními.

Přibíhal k ní Eilis 18, jeden z jejích asistentů. Byl to subtilní šlachovitý muž, který vypadal proti vysoké, atletické postavě Siferry nepatrně.

„Musíme přibít všechno, co budeme schopni!“ volal na ni napůl bez dechu. „To všechno bohové nahoře!“

Zamračeně opakovala: „Bohové? Jací bohové? Vidíš tu snad nějaké bohy, Eilisi?“

„Já tím jenom míním…“

„Vím, co tím míníš. Zapomeň na to.“

Z druhé strany přicházel Thuwik 443, předák dělníků. Oči měl divoké strachem. „Paní,“ řekl. „Paní, kde se můžeme schovat? Tady není žádný úkryt!“

„Už jsem ti to řekla, Thuwiku. Dole mezi útesy.“

„Pohřbí nás to! Zadusíme se!“

„Útesy vás ochrání, žádný strach,“ řekla mu Siferra tak přesvědčivě, jak nejlépe uměla. „Běžte tam! A ať tam všichni zůstanou!“

„A vy, paní? Proč tam nejdete?“

Vrhla na něj náhlý vylekaný pohled. Myslí si snad, že má soukromý úkryt, kde bude chráněna lépe než zbytek výpravy?

„Zůstanu zde, Thuwiku. Běžte! Neobtěžujte se se mnou!“

Přes cestu, blízko šestiboké cihlové budovy, kterou výzkumníci nazvali Svatyně sluncí, mohla Siferra spatřit sporou postavu Balika 338. Šilhaje očima zastíněnýma před chladným světlem Tana a Sithy, pokukoval směrem k severu, odkud přicházela písečná bouře. Výraz jeho tváře prozrazoval muka.

Balík byl jejich vedoucí stratigraf, ale víceméně byl také meteorologický expert výpravy. V náplni jeho práce bylo sledování záznamů o počasí a měl také dávat pozor na možné neobvyklé jevy.

Tohle zrovna nebylo obvyklé počasí na poloostrově Sagikan. Celé území bylo nesmyslně vyprahlé, s neobvykle malým množstvím srážek, které přicházely tak jednou za deset či dvacet let. Pouze klimatické poruchy, které se někdy vyskytly, změnily převládající model vzdušných proudů a poskytly možnost vzniku zběsilých sil. Tehdy přinesly písečnou bouři, ale to se nestalo častěji než pětkrát za století.

Byl Balikův sklíčený výraz přiznáním viny, kterou musel cítit pro svou neschopnost předvídat příchod bouře? Nebo byl tak vyděšený proto, že dokázal odhadnout plný rozsah té zuřivosti, která na ně útočila?

Všechno mohlo být jinak, řekla si Siferra pro sebe, kdyby měli trochu víc času připravit se na tento nápor. Kdyby byla dostatečně moudrá, všimla by si, že příroda jim ukazuje všechna neklamná znamení a vtipně jim napovídá – propukla nelítostná suchá vedra, krutá i na poměry poloostrova Sagikan, a náhlá umrtvující bezvětří, která nahradila obvykle vanoucí severní vánky, než začal z jihu vát ten podivný vlhký vítr. Ptáci khalla, kteří se podobají podivně výstředním hadrářům a vracejí se do stále stejné oblasti jako ghúlové, všichni odletěli, když tenhle vítr zavanul, zmizeli do západních dun pouště, jako kdyby měli za ocasy démony.

To by mohl být klíč, pomyslela si Siferra. Napodobit ptáky khalla a zmizet do země dun.

Ale oni byli všichni zaměstnaní kopáním a nedávali pozor na to, co se na ně řítí. Mnohem pravděpodobnější je, že v duchu všechny příznaky popřela. Předstírala, že nevidí znamení blížící se písečné bouře, jako by písečná bouře směřovala někam jinam.

A nechtěla si připustit tato malá šedá oblaka, zjevující se odnikud ze vzdáleného severu, tyto kalné skvrny na nelítostných polích pouštní oblohy, které pokaždé byly průhledné jako sklo…

Mraky? Ty jsi viděla mraky? Já jsem neviděla žádné mraky.

Opět popření.

Nyní byly mraky nesmírnými černými obludami pokrývajícími polovinu oblohy. Vítr ještě vál z jihu, ale nebyl už vlhký – – sálal nyní jako vysoká pec – a přidal se k němu další vítr, mnohem silnější. Nesl se dolů z protější strany. Jeden vítr spolkne druhý. A když se setkají…

„Siferro!“ řval Balik. „Už je to tady! Schovej se!“

„Schovám! Schovám!“

Ale nechtěla. Co chtěla dělat, bylo běžet z jedné zóny vykopávek do druhé, dívat se po všem najednou, držet cípy stanů u země, omotat ruce okolo svazků drahocenných fotografických desek, padnout na tvář před odkrytým Domem osmiúhelníků, ochránit senzační mozaiky, které objevili před měsícem. Ale Balik má pravdu. Siferra udělala všechno, co mohla, po celé toto horečné ráno utěsňovala sídlo. Nyní byly věci nakupeny tam dole pod útesy, které se vynořovaly na okraji sídla. Doufala, že by to mohl být val, který by odolal největším náporům bouře.

Běžela dolů. Její statné, silné nohy ji snadno přenesly přes vyprahlý šustící písek. Sifeřře nebylo ani čtyřicet let, vysoká žena na vrcholu fyzických sil, a do této chvíle necítila ve všech aspektech své existence nic jiného než optimismus. Teď náhle mělo být všechno zničeno: její akademická kariéra, její báječné zdraví, možná i život.

Ostatní byli společně namačkaní na úpatí útesů, za chvatně improvizovanou zástěnou z holých dřevěných tyčí, potažených nepromokavou plachtou. „Nehýbejte se,“ řekla Siferra a protlačila se mezi ně.

„Paní,“ reptal Thuwik. „Paní, přinuťte bouři, aby se otočila!“ Jako kdyby byla nějakým bohem a vládla magickou silou. Siferra se tvrdě zasmála. Parťák na ni dělal nějaká gesta – nějaká posvátná znamení, domnívala se.

Ostatní dělníci – všichni tito muži byli z vesničky směrem na jih od ruin – dělali stejná znamení a začali mručet. Modlitby? K ní? To byla strašidelná chvíle. Tito muži, stejně jako jejich otcové a dědové, celý svůj život prováděli vykopávky v Beklimotu, zaměstnávaní postupně jedním archeologem za druhým, trpělivě odhalovali starověké budovy a prosívali písek, aby nalezli drobné artefakty. Pravděpodobně mají špatné zkušenosti z předcházejících písečných bouří. Jsou proto tak vyděšení? Nebo byl tohle nějaký druh superbouře?

„Už je to tu,“ řekl Balik. „Už je to tu.“ A zakryl si rukama tvář.

Bouře okolo nich propukla plnou silou.

Siferra nejdříve zůstala stát, zírajíc otvorem v nepromokavé plachtě na monumentální kyklopské zdi města, jako by prostě tím, že udrží pohled upřený na sídlo, byla schopna ušetřit ho zkázy. Ale po chvíli už to bylo nemožné. Neuvěřitelně horké poryvy se přehnaly planinou, tak divoce, že si myslela, že jí vlasy a dokonce obočí vzplanou plamenem. Obrátila se a zdvihla paži, aby si ochránila tvář.

Pak přišel písek a zahalil celý výhled.

Vypadalo to jako prudký déšť, liják z pevných kapek. Ozýval se obrovský hromový zvuk, ne burácení, ale pouze bubnování myriád drobných pískových částeček do země. V tomto hrozivém hluku byly skryty další zvuky, rezavý šepot, zvuk, jako by se něco trhalo na kousky, jemné bubnování. A děsivé kvílení. Siferra si představovala laviny písku padajícího na zem, pohřbívajícího zdi, pohřbívajícího svatyně, pohřbívajícího obrovské rozlezlé základy v sídelní části, pohřbívajícího tábor.

A pohřbí je všechny.

Otočila se tváří ke zdem útesů a čekala, až přijde konec. Ke svému překvapení a zlosti zjistila, že hystericky vzlyká, hluboké vzlyky stoupaly ze samého jádra její bytosti. Nechtěla zemřít. Samozřejmě, že ne: kdo by chtěl? Ale až do tohoto okamžiku by nikdy nevěřila, že může být něco horšího než umírání.

Beklimot, nejvýznamnější archeologické naleziště na světě, nejstarší známé město lidí, kolébka civilizace, je ničen – čistě jako výsledek její nedbalosti. Generace velkých kalgašských archeologů zde pracovaly po jedno a půl století a objevily skoro polovinu Beklimotu: první byl Galdo 221, největší z nich, a pak Marpin, Stinnupad, Numoin, celá ta slavná plejáda – a teď Siferra, která hloupě nechala odhalit celé místo, zatímco se blížila písečná bouře.

Dlouho byl Beklimot pohřbený pod pískem, ruiny pokojně dřímaly tisíce let, uchovány od toho dne, kdy jejich poslední obyvatelé nakonec ustoupili drsné změně podnebí a opustili toto místo. Všichni archeologové, kteří zde pracovali po Galdovi, opatrně odkrývali pouze malé části sídla a stavěli zástěny a protipísečné bariéry k ochraně před nepravděpodobným, ale vážným nebezpečím písečné bouře. Až doposud.

Ona také stavěla obvyklé zástěny a bariéry, samozřejmě. Ale ne na straně nových vykopávek, ne v oblasti svatyně, kam soustředila své výzkumy. Tady ležely některé nejstarší a nejlepší beklimotské domy. A ona netrpělivě odkrývala, bez přestání hnána svým neodbytným opakovaným nutkáním dál, stále dál, a zapomínala na nejzákladnější bezpečnostní opatření. Takhle obvykle její jednání nevypadalo. Ale teď, s démonickým burácením písečné bouře v uších a oblohou černou ničením nad hlavou –

Tak dobře, pomyslela si Siferra, já to nechci přežít. A nechci číst, co bude o mně v každé knize o archeologii, která bude vydána v příštích padesáti letech. „Velké sídlo Beklimot, které poskytovalo nenahraditelné údaje o začátcích civilizace na Kalgaši až do své neuvěřitelné zkázy, která byla výsledkem nedbalých odkrývacích prací prováděných mladou, ambiciózní Siferrou 89 z University v Saru…“

„Myslím, že to končí,“ zašeptal Balik.

„Co je?“ odpověděla.

„Bouře. Poslouchej! Je kolem nás ticho.“

„Musíme být pohřbeni pod takovou spoustou písku, že nemůžeme nic slyšet, proto je ticho.“

„Ne. Nejsme pohřbeni, Siferro!“ Balik trhl plachtou na stranu a o malý kousek ji nadzvedl. Siferra civěla ven do otevřeného prostoru mezi útesy a zdmi města.

Nevěřila svým očím.

To, co viděla, byla jasná, hluboce modrá obloha. A svit slunečních paprsků. Byla to sice pouze pochmurná, chladná bílá zář dvou sluncí Tana a Sithy, ale jí se nyní zdála být nejkrásnějším světlem, které kdy viděla.

Bouře přešla. Opět všude vládl klid.

A kde je písek? Proč nebylo všechno utopeno v písku?

Město skutečně bylo vidět: velké bloky kamenné zdi, mihotající se třpyt mozaik, špičatá kamenná střecha Sluneční svatyně. Dokonce většina jejích stanů ještě stála, včetně všech nejdůležitějších. Pouze tábor, kde žili dělníci, byl úplně zničený, ale ten může být opraven za pár hodin.

Ohromeně, ještě se neodvažujíc tomu věřit, Siferra vystoupila z úkrytu a rozhlédla se kolem. Pozemek byl čistý, očištěný od písku. Tvrdě spečená, těsně namačkaná tmavá spraš, která tvořila povrch země v zóně vykopávek, byla jasně vidět. Teď vypadala jinak, obroušená v kuriózně vymetenou cestu, to byla jasně práce bouře.

Balik řekl užasle: „Nejdřív přišel písek a po něm vítr. A vítr odnesl všechen písek, než na nás mohl dopadnout. Odnesl ho daleko odtud, sesbíral ho a odvál někam na jih, kde spadne. Zázrak, Siferro. To je věc, po které jsme volali. Podívej – můžeš vidět, kde je země odhalená, kde celé mělké pískové podlaží vítr uvolnil, možná za pět minut místo padesátileté eroze, ale…“

Siferra stěží poslouchala. Vzala Balika za ruku a otočila ho na stranu protilehlou jejich vlastním vykopávkám v sídle.

„Podívej se tamhle,“ řekla.

„Kde? Co?“

Poznamenala: „Vrch Thombo.“

Širokoplecí stratigraf vykřikl: „Bohové! Je rozříznutý přesně uprostřed!“

Vrch Thombo byla nepravidelná kupa prostřední velikosti nějakých patnáct minut chůze na jih od hlavní části města. Nikdo na něm nepracoval dobrých padesát let, od druhé expedice velkého průkopníka Galda 221, a Galdo v něm nic významného nenalezl. Byl všeobecně považován za bezvýznamný, doprostřed něj obyvatelé starého Beklimotu odhazovali kuchyňské odpadky. Vůbec se o něj nezajímali, ve srovnání s divy, kterými oplývala ostatní místa, byl nedůležitý.

Zdálo se, že vrch Thombo dostal plný nápor bouře: co generace archeologů nemohly provést ani s potížemi, prudkost bouře uskutečnila za pouhý okamžik. Nepravidelný klikatý pruh byl stržený z tváře vršku, jako nějaké hrozné zranění vytažené z nitra na povrch a zcela obnažené. A zkušení praktici jako Siferra a Balik potřebovali jen letmý pohled, aby pochopili obrovskou důležitost toho, co se nyní před jejich očima odhalilo.

„Městské sídlo pod tímto městem,“ mumlal Balik.

„Víc než jedno, myslím. Pravděpodobně série,“ řekla Siferra.

„Myslíš?“

„Podívej. Podívej tam, nalevo.“

Balik hvízdl. „Není to zeď v mřížkovém stylu, pod rohem těch obrovských základů?“

„Myslím, že je.“

Siferru zamrazilo v zádech. Otočila se k Balikovi a viděla, že byl ohromený stejně jako ona. Oči měl rozšířené a tvář úplně bílou.

„Ve jménu Tmy!“ mumlal chraplavě. „Co budeme dělat, Siferro?“

„Nejsem si jista. Ale hned běžím, abych to prozkoumala a zjistila pravdu.“ Podívala se do úkrytu pod útesy, kde se Thuvvik a jeho muži ještě krčili hrůzou, dělali posvátná znamení a mručeli hlubokými ohromenými hlasy modlitby, jako kdyby byli neschopní porozumět, že byli před silou bouře zachráněni. „Thuvviku!“ vykřikla Siferra a divoce, skoro hněvivě na něj zamávala. „Ty a tvoji muži, pojďte odtamtud ven! Máme něco na práci!“

3

Harrim 682 byl velký svalnatý muž okolo padesátky s mohutnými pletenci svalů na pažích a hrudi, chráněnými ještě vrstvou tuku. Sheerin ho studoval oknem v nemocniční místnosti a správně tušil, že on a Harrim si porozumí.

„Vždycky pociťuji náklonnost k lidem, kteří jsou, nu, přerostlí,“ vysvětlil psycholog Kelaritanovi a Cubellovi. „Jsem takový člověk po většinu svého života, víte. Ale nikdy jsem nebyl takový svalovec, jako tenhle.“ zasmál se Sheerin příjemně. „Jsem skrz naskrz samý špek. S výjimkou tohohle, samozřejmě,“ dodal, poklepávaje si na hlavu. „Jaký druh práce vykonával tenhle Harrim?“

„Přístavní dělník,“ řekl Kelaritan. „Třicet pět let v jonglorských docích. Vyhrál lístek na den otevření Tunelu záhad v loterii. Vzal tam celou svoji rodinu. Byli ovlivněni všichni, ale on byl postižen nejvíce. Je to pro něj velice trapné, že takový velký silný muž jako on se mohl tak úplně zhroutit.“

„To si umím představit,“ řekl Sheerin. „Použiji to ve zprávě. Promluvíme s ním, že ano?“

Vešli do místnosti.

Harrim právě seděl, zíraje bez zájmu na rotující krychli, která vrhala mnohobarevné světlo na zeď proti jeho posteli. Vlídné se usmál, jakmile uviděl Kelaritana, ale ztuhl, když zaznamenal boku ředitele nemocnice advokáta Cubella a jeho tvář ztratila výraz, když uviděl Sheerina.

„Kdo to je?“ zeptal se Kelaritana. „Další právník?“

„Jistěže ne. To je Sherrin 501 z Univerzity v Saru. Je tu, aby vám pomohl.“

„Pf,“ odfrkl si Harrim. „Další chytrák! Co dobrého pro mě někdo z vás udělal?“

„Naprostá pravda,“ řekl Sheerin. „Jediný, kdo může skutečně Harrimovi pomoci, je Harrim, hm? Vy to víte a já to vím, a možná přesvědčím osazenstvo nemocnice, aby to také pochopilo.“ Posadil se na okraj postele. Ta pod psychologovým tělem zaskřípala. „Alespoň tady máte slušné postele. Musejí být skutečně kvalitní, když nás unesou oba dva najednou. – Nemáte rád právníky, jak soudím? To máme vy a já společné, příteli.“

„Všichni jsou jen zdrojem potíží,“ řekl Harrim. „Jsou samý trik. Vnucují vám věci, které nezamýšlíte, říkají vám, že vám mohou pomoci, když řeknete to a to, a nakonec to skončí tím, že používají vaše vlastní slova proti vám. Takhle to podle mého dopadá vždycky.“

Sheerin se podíval na Kelaritana. „Je absolutně nezbytné, aby Cubello byl přítomen tomuto rozhovoru? Myslím, že by bez něho proběhl mnohem hladčeji.“

„Jsem pověřen být přítomen u jakého…“ začal Cubello upjatě.

„Prosím,“ řekl Kelaritan a vyslovil to velmi důrazně, i když zdvořile. „Sheerin má pravdu. V každém případě po Harrimovi přijdou na řadu tři další oběti – ještě dnes. A vy jste jeho příběh už slyšel.“

„Dobrá…“ řekl Cubello a tvář mu potemněla. Ale během chvilky se otočil a opustil místnost.

Sheerin opatrně naznačoval Kelaritanovi, že by si měl sednout do vzdálenějšího rohu.

Pak se otočil k muži na posteli, usmál se svým nejpříjemnějším úsměvem a řekl: „To bylo dost drsné, že ano?“

„To jste řekl vy.“

„Jak dlouho jste tady?“

Harrim pokrčil rameny. „Odhaduji tak týden, dva. Nebo možná o něco víc. Nevím, hádám. Od té…“

Odmlčel se.

„Jonglorské výstavy?“ dokončil Sheerin.

„Od té doby se v tom vezu, ano.“

„To je o maličko víc než týden nebo dva,“ řekl Sheerin.

„Skutečně?“ Harrimovy oči měly skelný výraz. Nechtěl slyšet o tom, jak dlouho už je v nemocnici.

Sheerin změnil téma: „Domnívám se, že někdy sníte o dni, který by mohl přijít, když si říkáte ‚Byl bych raději zpátky v docích‘, hm?“

Se širokým úsměvem Harrim řekl: „Můžete to říct znova? Člověče, co já bych za to dal, kdybych mohl vázat bedny už zítra.“ Podíval se na své ruce. Velké ruce plné síly, zakončené silnými zploštělými prsty, jeden z nich zkřivený nějakým zraněním z minulosti. „Měknu, jak tady pořád ležím. Za čas se vrátím do práce a nebudu už ani šikovný ani silný.“

„Co vás tady tak drží? Proč nevstanete, nevezmete si svoje šaty a neodejdete odtud?“

Kelaritan sedící v koutě varovně zakašlal. Sheerin mu naznačil, aby byl stále zticha.

Harrim se na Sheerina vylekaně podíval. „Vstát a jít ven?“

„Proč ne? Nejste vězeň.“

„Ale když já to – když já to…“

Hlas dokaře se vytratil.

„Když já to – co?“ zeptal se Sheerin.

Dlouho byl Harrim zticha, skleslá tvář, čelo těžce zachmuřené. Několikrát začal větu, ale pokaždé se zarazil. Psycholog trpělivě čekal. Nakonec strohým, chraplavým, napůl seškrceným hlasem Harrim řekl: „Nemohu odtud odejít. Protože – protože – protože tam je,“ zápasil sám se sebou.

„Tma,“ dořekl.

„Tma,“ opakoval Sheerin.

To slovo mezi nimi viselo jako hmatatelná věc.

Harrim vypadal neklidně, nebo jako by byl v rozpacích. Sheerin si vzpomněl, že někteří lidé z Harrimovy vrstvy toto slovo užívají ve slušné společnosti zřídka. Pro Harrima bylo když ne přímo neslušné, pak spíše mělo význam svatokrádežný. Nikdo na Kalgaši rád nepřemýšlel o Tmě, ale nižší vzdělání, které Harrim měl, spíše připouštělo v jeho fantazii myšlenku na možnost, že všech šest přátelských sluncí může nějak úplně zmizet z oblohy tak, že převládne naprostá černota. Ten nápad byl nesmyslný – doslova nesmyslný.

„Ano, Tma,“ řekl Harrim. „Čeho se bojím, je, že když půjdu ven, octnu se znovu ve Tmě. To je to. Temno a všechno začne znovu.“

„Symptom se za minulé týdny úplně zvrátil,“ řekl Kelarin tichým hlasem. „Na začátku to bylo opačně. Nemohli jsme ho dostat dovnitř bez uklidňujících prostředků. Nejdříve to byl silný případ klaustrofobie a pak, za čas, se zcela přepóloval do klaustrofilie. Myslíme si, že to je znamení, že se vyléčí.“

„Možná,“ řekl Sheerin. „Ale jestliže si nebude dávat pozor na…“

Jemně řekl Harrimovi: „Projel jste Tunelem záhad jako jeden z prvních, že ano?“

„Úplně první den,“ sdělil s hrdostí v hlase Harrim. „Bylo to z městské loterie. Stovky lidí vyhrály volné jízdy. Musely se prodat milióny lístků a mých bylo těch pět nejlepších. Já, moje žena, můj syn, mé dvě dcery, všichni jsme tam šli. Úplně první den.“

„Mohl byste mi říct něco málo o tom, jaké to bylo?“

„Dobrá,“ řekl Harrim. „To bylo,“ zastavil se. „Ještě nikdy jsem nebyl ve Tmě, víte. Ani v temné místnosti. Ne, nikdy. To nebylo něco, co by mne zajímalo. Když jsem vyrůstal, vždy jsme měli boží světlo v ložnici, a když jsem se oženil a měli jsme vlastní dům, tak jsme ho tam přirozeně měli také. Má žena měla stejný pocit. Tma, to není přirozené. To není něco, nad čím bychom se zamýšleli.“

„Pak jste se zapojil do loterie.“

„No, to bylo jen jednou. A bylo to jako rozptýlení, rozumíte? Trošku zvláštní. Prázdninové překvapení. Velká výstava, pět set let města, rozumíte? Každý kupoval lístky. A já si myslel, to musí být něco neobvyklého, to musí být něco skutečně skvělého, protože proč by je jinak každý chtěl koupit? Tak jsem přinesl lístek. A když jsem vyhrál, každý v docích mi záviděl, všichni si přáli mít ten lístek, někteří ho chtěli ode mne koupit – ‚Ne, pane,‘ říkal jsem jim, ‚není na prodej, je můj a mé rodiny, tohle je náš lístek‘…“

„Takže jste byl vzrušený tím, že pojedete Tunelem?“

„Jo. Samozřejmě.“

„A když jste to měl skutečně provést? Když začala jízda. Jak jste se cítil?“

„No…“ začal Harrim. Sevřel rty a jeho oči vypadaly, jako by hleděly do dálky. „Byly tam takový malý autíčka, víte, nic, jenom lišty vevnitř na sezení a vozejčky byly nahoře otevřený. Vlezli jste tam, šest lidí najednou, výjimečně tam pustili jen nás pět společně, protože jsme byli jedna rodina a navíc bylo skoro plný celý autíčko i bez toho, že by tam mezi nás umístili někoho cizího. A pak jste uslyšeli hudbu a vozík vystartoval na cestu Tunelem. Jel velice pomalu, ne jako auta na dálnicích, jenom se plížil dopředu. A pak jste byli uvnitř Tunelu. A pak – pak…“

Sheerin opět čekal. „A dál,“ řekl po minutě, když Harrim nejevil žádné známky, že by chtěl pokračovat. „Vyprávějte mi o tom. Skutečně chci vědět, jaké to bylo.“

„Pak Tma,“ řekl Harrim ochraptěle. Jeho velké ruce se při té vzpomínce chvěly. „Spadlo to, jako kdyby přes vás hodili obrovský klobouk, víte? Najednou se všechno obrátilo v čerň.“ Harrim se roztřásl. „Slyšel jsem svého syna Trinita křičet. Trinit je rozumný chlapík. Myslel si, že Tma je něco nečistého, o to se s vámi vsadím. A jak tak křičel, já mu řekl ‚Sklapni‘ a pak jedna z mých dcer začala trochu plakat a já jí řekl, že je to v pořádku, že tady není nic, z čeho bychom si měli dělat starosti, že to bude trvat jenom patnáct minut, a měla by být proto ráda, a že je to sice překvapivé, ale nic, co by nás mohlo vyděsit. A pak – pak…“ Opět ticho. Tentokrát Sheerin nemusel napovídat. „Pak jsem cítil, jak se to do mne uzavírá. Všechno byla Tma – Tma – nedovedete si představit, že to bylo jako – neumíte si představit – jak černé to bylo – jak černé – Tma – Tma…“

Náhle se Harrim mohutně rozvzlykal, téměř jako v křečích. „Tma – ach, Bože, Tma… !“

„Utište se, člověče. Tady se nemusíte ničeho bát. Podívejte se, jaké je venku světlo! Dnes jsou tam čtyři slunce, Harrime. Utište se, člověče.“

„Vezmu si ho na starost,“ řekl Kelaritan, který rychle přistoupil k posteli, když Harrim začal vzlykat. V ruce se mu zaleskla jehla. Dotkl se jí Harrimovy mohutné ruky, ozvalo se krátké zavrčení. Harrim se téměř uklidnil. Klesl zpátky na polštář, tupě se usmívaje. „Ale vždyť jsme sotva začali s…“

„Teď nebude několik hodin při smyslech. Můžete se jít klidně najíst.“

„Jídlo, ano,“ řekl Sheerin vlažně. Ke svému vlastnímu údivu na něj skutečně neměl téměř žádnou chuť. Stěží si vzpomínal na chvíli předtím, kdy měl ještě hlad. „A on je jeden z vašich nejsilnějších?“

„Ano, jeden z nejstabilnějších.“

„A jak vypadají ti ostatní?“

„Někteří jsou zcela katatoničtí. Další potřebují každou půl hodinu sedativa. V první fázi, jak jsem řekl, nechtěli jít z volného prostranství dovnitř. Když se vynořili z Tunelu, vypadali, že jsou v naprostém pořádku, rozumíte, až na to, že se u nich objevila okamžitá klaustrofobie. Odmítli vstupovat do uzavřených prostor – jakýchkoliv uzavřených prostor – včetně paláců, zámečků, apartmá, činžáků, chat, chatrčí, boud a stanů.“

Sheerin se cítil hluboce otřesen. Ve své doktorské praxi řešil téma potíží navozených tmou. To byl důvod, proč ho požádali, aby přijel. Ale ani on nikdy neslyšel o něčem tak extrémním, jako bylo tohle. „Skutečně nemohou vejít dovnitř? Kde tedy spí?“

„Venku.“

„Pokusil se je někdo dostat dovnitř násilím?“

„Ach, zkusili, samozřejmě, že zkusili. Ti lidé okamžitě propadli silné hysterii. Někteří z nich se pokoušeli dokonce o sebevraždu – chtěli naběhnout na zeď a rozbít si o ni hlavu; takovéhle věci dělali. Jak je jednou dostanete dovnitř, nemůžete je odtamtud dostat bez svěrací kazajky a bez injekce velké dávky nějakého silného sedativa.“

Sheerin se podíval na mohutného přístavního dělníka, který nyní spal, a zatřepal mu rukou.

„Ubožák.“

„To byla první fáze. Harrim je nyní v druhé fázi, v klaustrofilní. Zvykl si na pobyt uvnitř a celý syndrom se otočil úplně naopak. Ví, že v nemocnici je v bezpečí: světla září celý čas. Ale i když ví, že může vidět slunce zářící skrz okna, obává se jít ven. Myslí si, že tam venku je tma.“

„To je absurdní,“ řekl Sheerin. „Venku přece není nikdy tma.“

V okamžiku, kdy to řekl, se cítil jako blázen.

„My všichni to chápeme, doktore Sheerine,“ připomněl Kelaritan. „A všichni duševně zdraví také. Ale problém s lidmi, kteří získali trauma v Tunelu záhad, spočívá v tom, že už nejsou duševně zdraví.“

„Ano. To jsem pochopil,“ řekl Sheerin zahanbeně.

„Během dneška se můžete střetnout ještě s našimi dalšími pacienty,“ řekl Kelaritan. „Snad vám poskytnou nějaké informace o perspektivách tohoto problému, než vás zítra vezmeme na prohlídku Tunelu. Samozřejmě jsme ho nyní zavřeli, než poznáme všechny problémy, ale městští radní dychtivě hledají nějakou cestu, aby ho mohli znovu otevřít. Investice, jak jsem porozuměl, byly nesmírné. Ale teď se naobědváme, ano, doktore?“

„Oběd, ano,“ řekl Sheerin bez nadšení.

4

Velká kopule observatoře Univerzity v Saru se zdvihala jako majestátní dominanta ze zalesněných svahů Hory pozorování, oslnivě zářící ve světle pozdního odpoledne. Malý rudý terč Dovimu už vklouzl za horizont, ale Onos byl ještě vysoko na západě, Trey a Patra putovaly příkře šikmo jižní částí oblohy po souběžných drahách a vyleptávaly blyštivou stopu jasu do obrovské tváře kupole.

Beenay 25, štíhlý, klidný mladý muž, který si rychle budoval kariéru, vběhl čile do malého apartmá pod Observatoří Saro City, které sdílel se svou manželkou Raisstou 717, která právě dávala dohromady jeho knihy a poznámky.

Raissta, spokojeně rozvalená na opotřebovaném zeleném čalounění jejich malé pohovky, k němu vzhlédla a zamračila se. „Jdeš někam, Beenayi?“

„Do Observatoře.“

„Vždyť je brzo. Obvykle tam nechodíš, dokud Onos nezapadne. A to by mělo být až za čtyři hodiny.“

„Mám tam dnes nějakou schůzku, Raissto.“

Vrhla na něj vroucí, svůdný pohled. Oba promovali v devětadvaceti, oba byli asistenti profesora, on astronom, ona bioložka, a vzali se před pouhými sedmi měsíci. Jejich vztah byl ještě v prvním rozpuku vzrušení. Ale už vyvstávaly problémy. On pracoval v pozdních hodinách, kdy na obloze bylo obvykle jen pár menších sluncí. Ona byla nejsvěžejší a v nejlepší kondici v době největšího světla, pod zlatou září paprsků Onosu.

Později trávil stále víc a víc času v Observatoři, a to způsobovalo, že téměř nikdy nebyli vzhůru ve stejnou dobu. Beenay věděl, jak je to pro ni úmorné. Bylo to úmorné i pro něj. Skutečně, práce, kterou dělal (byly to výpočty oběžné dráhy Kalgaše), byla náročné téma a on se dostával do stále obtížnějších oblastí, až zjistil, že je to pro oba čím dal složitější a neúnosnější. Kdyby byla Raissta jenom trochu trpělivá, dalších pár týdnů – měsíc nebo dva, možná…

„Nemůžeš tu dnes večer zůstat o chvíli déle?“ zeptala se.

Srdce mu pokleslo. Raissta na něj vrhla pohled typu ‚pojď – sem – a – hrejme si‘. Nebylo lehké odolat, ne, že by nechtěl. Ale Yimot a Faro čekají.

„Říkám ti. Mám nějakou…“

„… schůzku, ano. No, já také. S tebou.“

„Se mnou?“

„Včera jsi mi řekl, že máš tohle odpoledne volno. Já s tím počítala, víš. Celý svůj volný čas jsem strávila prací v laboratoři, pokud jde o tohle, a zrovna teď…“

Hůř a hůř, pomyslil si Beenay. Vzpomněl si, že něco říkal o dnešním odpoledni a úplně zapomněl, že si domluvil schůzku se dvěma mladými studenty.

Ohrnovala nos a zároveň se usmívala, což byl trik, který ovládala perfektně. Beenay by rád zapomněl na Fara a Yimota a padl jí do náruče. Ale jestliže to udělá, o hodinu se opozdí, a to by nebylo solidní. Možná o dvě hodiny.

A musel si připustit, že je zoufale zvědavý, zda jsou jejich výpočty totožné s jeho vlastními.

Bojoval v nitru velký zápas: silná přitažlivost Raissty na jedné straně a touha uklidnit svou mysl vyřešením zajímavého vědeckého problému na straně druhé. A navíc cítil povinnost přijít na schůzku včas. Beenay si neuvědomil, že si domluvil schůzku také s Raisstou – a to nebyla pouze povinnost, ale i potěšení.

„Podívej,“ řekl, šel k pohovce a vzal její ruku do své. „Nemůžu být na dvou místech zároveň, souhlasíš? A když jsem ti to včera říkal, úplně mi vypadlo z mysli, že Faro a Yimot mě přijdou navštívit do Observatoře. Ale udělám s tebou dohodu. Ty mě tam pustíš a já s nimi ty věci vyřídím za pár hodin a pak se sem hned vrátím. No, jak to zní?“

„Předpokládal jsi, že dnes večer budeš fotografovat asteroidy,“ řekla a ohrnula nos, tentokrát bez úsměvu.

„Sakra! No, tak řeknu Thilandě, aby to pro mě nafotila; nebo Hikkanovi. Nebo někomu jinému. Budu zpátky, než zapadne Onos, to ti slibuji.“

„Slibuješ?“

Stiskl jí ruku a rychle se záludně usmál. „Skutečně to dodržím. Můžeš na to vsadit. Souhlas? Nezlobíš se?“

„Dobrá…“

„Vyřídím Fara a Yimota, jak nejrychleji budu moci.“

„Buď tak hodný.“ Jak si bral své poznámky, zeptala se ho: „Co je to za práci s Farem a Yimotem, která je pro tebe pořád tak neuvěřitelně zajímavá?“

„Laboratorní práce. Gravitační studie.“

„Můžu říct, že pro mě to zajímavě nezní.“

„Nedělám si naděje, že by to zajímalo každého,“ opáčil Beenay. „Ale je to něco, co by nám mělo ukázat pravdu.“

„Přála bych si vědět, o čem to vlastně mluvíš.“

Podíval se na hodinky a zhluboka se nadechl. Předpokládal, že tady může zůstat ještě další minutu nebo dvě.

„Ty víš, že už dlouho pracuju na problému oběžné dráhy Kalgaše okolo Onosu, že ano?“

„Samozřejmě.“

„V pořádku. Před pár týdny jsem objevil určitou anomálii. Mé výpočty orbity nezapadaly přesně do rámce Univerzální gravitační teorie. Přirozeně, že jsem je ověřil, ale podruhé byly stejné. A potřetí. A počtvrté. Skutečně, ta samá anomálie, bylo jedno, jakou metodu výpočtu jsem použil.“

„Ach, Beenayi, je mi hrozně líto, když to slyším. S takovými obtížemi na tom pracuješ, jak vím, a objevíš, že tvé závěry nejsou správné.“

„A co když přesto jsou správné?“

„Ale ty jsi říkal…“

„Já nevím, jestli je to matematicky správné nebo nesprávné. Až sem ti to mohu vysvětlit, ale je i pro mne nepředstavitelné, že to může být jinak. Počítal jsem a počítal a počítal a pokaždé jsem dostal stejný výsledek. Podle všech těch propočtů usuzuji, že nemohu mít ve výpočtech chybu. Ale výsledek, který jsem dostal, je nemožný. Jediným vysvětlením, na které mohu přijít, je, že jsem vyšel z nesprávného předpokladu. Potom mohu všechno ostatní dělat správně ve všech případech a dospívám pokaždé k nesprávné odpovědi; a nezáleží na tom, jakou metodu výpočtu používám. A mohu se také mýlit v základním problému, na základě celé série předpokladů. Jestliže například začneš se špatnou hodnotou hmotnosti planety, dostaneš špatnou oběžnou dráhu té planety a nebude záležet na tom, jak přesný může být zbytek tvých výpočtů. Rozumíš mi?“

„Zatím ano.“

„Tak jsem zadal celý problém Farovi a Yimotovi, aniž bych jim řekl, oč tam jde, a řekl jsem jim, aby spočítali celou tu věc od začátku. Jsou to bystří mládenci. Počítám s tím, že slušně ovládají matematiku. A jestli skončí se stejným výsledkem, vím, když na to přijdou z jiného hlediska, že úplně vyloučí jakoukoliv chybu, kterou mohu mít ve svých vlastních výpočtech; pak ovšem budu moci předpokládat, že moje závěry jsou prese všechno správné.“

„Ale oni to nemohou spočítat správně, Beenayi. Neříkal jsi, že tvé závěry jsou v rozporu s Univerzálním gravitačním zákonem?“

„Co když je Univerzální zákon chybný, Raissto?“

„Cože? Cože?“

Vyskočila. Měla v očích naprostý úžas.

„Vidíš ten problém?“ zeptal se Beenay. „Proč musím znát výsledek, ke kterému Yimot a Faro došli?“

Ne,“ odpověděla. „Ne, nerozumím tomu všemu.“

„Můžeme si o tom pohovořit později. Slibuji.“

„Beenayi…“ napůl zoufale.

„Musím jít. Ale jakmile budu moci, co nejrychleji se vrátím. To slibuji, Raissto! Slibuji!“

5

Siferra se zastavila pouze na okamžik, aby popadla krumpáč a kartáč ze stanu s výstrojí, který písečná bouře posunula, ale byl ještě přiměřeně nedotčený. Pak se začala škrábat nahoru po svahu kopce Thombo. Balik se jí rozvážně vlekl po pravici. Mladý Eilis 18 vystoupil z úkrytu na úpatí útesů a stál a zíral na ně nahoru. Thuwik a skupina dělníků byli o něco pozadu. Zírali a škrábali se nad tou záhadou na hlavách.

„Podívej,“ zavolala Siferra na Balika, když dosáhla začátku otevřené vyhloubeniny, kterou vyřízla písečná bouře. „Začnu kopat tady.“

„Neměli bychom to nejdříve vyfotografovat a…“

„Říkám ti – podívej se sem,“ řekla ostře, pak rýpla krumpáčem do svahu a poslala mu na hlavu a ramena sprchu volně padajících částic.

Odskočil stranou, plivaje písek.

„Promiň,“ řekla, aniž by se podívala dolů. Znovu dloubla do svahu a ještě víc rozšířila trhlinu, kterou udělala bouře. Nebyla to zrovna nejlepší technika, to věděla, ještě více to rozvrtat. Její učitel, báječný starý Shelbik, se určitě otočil v hrobě. A zakladatel jejich vědy, ctihodný Galdo 221, nepochybně hleděl dolů ze svého nejvýše postaveného místa v panteonu archeologů, a smutně potřásal hlavou.

Na druhé straně, Shelbik a Galdo už dávno měli šanci odkrýt jakoukoliv vrstvu na vrchu Thombo a neudělali to. Jestliže teď byla trochu vzrušená a trochu moc chvátala s útokem na horu, nu, mohou jí pouze odpustit. Teď, když se očekávaná kalamita písečné bouře změnila v nečekaně dobrý obrat osudu, teď, když to, co mělo zruinovat její kariéru, bylo neuvěřitelně skvělým odrazovým můstkem k budování kariéry ještě větší, Siferra se nedokázala přimět ke klidu. Byla posedlá znovunalézat to, co zde bylo pohřbeno. Nemohla se držet zpátky. Absolutně nemohla.

„Podívej,“ mručela, odhodila velkou masu spečeniny stranou a pokračovala kartáčem. „Dostali jsme se na zuhelnatělou vrstvu základní roviny kyklopského města. To místo muselo být vypálené až dolů na kámen. Ale podívej se o něco níž na kopec a uvidíš město v mřížkovém slohu, které leží pod linií ohně. Kyklopští lidé pouze položili tyto celé monumentální základy na povrch staršího města…“

„Siferro…“ řekl Balik znepokojeně.

„Já vím, já vím. Ale nech mě alespoň se podívat! Ještě honem rychle zkusím, co tu je, než půjdeme dělat věci správným způsobem.“ Cítila se, jako by byla zpocená od hlavy k patě. V očích měla nelítostnou touhu, jak prahla po tom, hrát hlavní roli. „Podívej, vidíš? Vylezli jsme na vršek kopce a už jsme našli dvě místa. A odhaduji, že když rozkutáme tu kopu na ještě menší, můžeme předpokládat, že narazíme na základy mřížkových lidí, budeme – ano! Ano! Tady! Pro Tmu, podívej se na to, Balíku! Tak se podívej!“

Ukázala triumfálně špičkou krumpáče.

Další temná linie dřevěného uhlí byla zřejmě vidět pod základy budov v mřížkovém stylu. Druhá největší rovina byla také zničena ohněm, jako ta kyklopská nad ní. A jak to vypadalo, ležela na vrcholu ruin mnohem starší vesnice.

Balik se už také nakazil jejím zápalem. Společně pracovali na vrstvě holé otevřené tváře kopce, v polovině mezi úrovní planiny a rozbitým vrcholem. Eilis na ně nahoru volal a ptal se jich, co na Thombo dělají, ale ignorovali ho. Planuli nadšením, s dychtivostí a zvědavostí se rychle prokopávali vrstvami léty navátého písku. Postupovali tři palce dolů pod kopec, šest, osm…

„Vidíš to, co vidím já?“ vykřikla Siferra po nějakém čase.

„Další vesnice, ano. Ale jaký druh architektonického stylu to je, můžeš mi říct?“

Pokrčila rameny. „Podle mě je to něco nového.“

„Podle mě také. Něco velice archaického, to je jisté!“

„Nechme otázek. Ale myslím si, že to není nejstarší věc, kterou tady najdeme, určitě ne.“ Siferra mžourala dolů na vzdálený pozemek. „Víš, co tím myslím, Baliku? Můžeme tu nalézt pět měst, šest, sedm, možná osm, každé právě na vrcholku dalšího. Ty a já strávíme zbytek životů hloubením v tomhle kopci!“

Vypadali, že jsou úplně perplex. „Bylo by lepší jít teď dolů a udělat pár fotografií,“ řekl tiše.

„Ano. Ano, bylo by lepší to udělat.“ Cítila se konečně docela klidná. Dost toho bláznivého kopání a kutání, pomyslela si. Je čas jít zpátky a být zase profesionály. Je čas přistupovat k tomuto kopci jako učenec, ne jako hledač pokladů nebo novinář.

Ať to Balik nejdříve ze všech stran vyfotografuje. Pak vezmou vzorky půdy z povrchových vrstev a začnou vytyčovat kolíky a tak dál, přes zbývající obvyklé úvodní procedury.

Pak zkušební výkop, smělou šachtu skrz kopec, která nám nějak napoví, co tady skutečně budeme dělat.

A pak, říkala si pro sebe, budeme loupat tenhle kopec vrstvu po vrstvě. Budeme ho rozebírat, odkrývat město za městem a dívat se, co je pod ním, dokud se nedostaneme dolů na panenskou půdu. A za čas, až to uděláme, přísahala si, budeme vědět mnohem víc o prehistorii Kalgaše, než se byli všichni moji předchůdci schopni společně naučit od doby, kdy archeologové poprvé přišli sem do Beklimotu provádět vykopávky.

6

Kelaritan řekl: „Připravili jsme všechno na vaši prohlídku Tunelu záhad, doktore Sheerine. Jestliže budete dole před vaším hotelem asi za hodinu, naše auto vás odveze.“

„V pořádku,“ řekl Sheerin. „Uvidíme se za hodinu.“

Buclatý psycholog položil telefon a slavnostně přešel k zrcadlu naproti posteli.

Tvář, která se na něj odrážela, vypadala ustaraně. Cítil se tak marně a ztrhaně, že škubl tvářemi, aby se ujistil, že je to skutečně on. Ano, jsou to ony, jeho dobře známé masité tváře. Neztratil ani unci. Ale jeho mysl byla rozvrácená.

Sheerin spal špatně – po tom všem mohl sotva spát, to nyní jasně cítil a včera se sotva ponimral v jídle. Ani teď neměl vůbec hlad. Myšlenka jít dolu po schodech na snídani se mu nějak nezamlouvala. Bylo to pro něj neznámé – necítil hlad.

Byla jeho pochmurná nálada, jak tušil, výsledkem včerejších rozhovorů s Kelaritanovými nešťastnými pacienty?

Nebo se čistě bál projet Tunelem záhad?

Zhlédnout tyto tři pacienty určitě nebylo jednoduché. Bylo to už dávno, co dělal nějakou skutečnou klinickou práci a očividně jeho pobyt mezi akademiky Univerzity v Saru měl vliv na profesionální odolnost a vůli, kterou měli členové lékařských věd, když museli pracovat s nemocnými, aniž by byli zdrceni smutkem a soucitem. Sheerin o tom byl přesvědčen. Začal být soucitný a citlivý.

Ten první, Harrim, přístavní dělník – vypadal, že něco vydrží. A pak ho patnáct minut Tmy v Tunelu záhad tak ztraumatizuje, že jeho mysl propadne blábolivé hysterii. Jak neuvěřitelně smutné to bylo.

A pak ti další dva, odpoledne – byli v mnohem horším stavu. Gistin 190, učitelka, křehká žena s tmavýma, inteligentníma očima – nebyla schopná ani chvíli přestat vzlykat, nicméně mohla hovořit jasně a srozumitelně, alespoň na začátku. Její příběh ji změnil v pouhou nesouvisle žvanící ženu. A Chimmilit 97, středoškolský atlet, samozřejmě vzorek fyzické dokonalosti – Sheerin nebyl schopen zapomenout, jak ten chlapec reagoval na pohled na odpolední oblohu, když Sheerin vytáhl rolety v jeho pokoji. Onos plál téměř na západě a vše, co byl schopen tento velký pěkný chlapec říct, bylo „Tma – Tma…“, potom se s hrůzou otočil a pokusil se vlézt pod postel!

Tma – Tma…

A teď, pomyslel si smutně Sheerin, je na řadě má jízda Tunelem záhad.

Samozřejmě, mohl jednoduše odmítnout. V jeho poradenském kontraktu s Městskou nemocnicí v Jongloru nebylo žádné ustanovení, které požadovalo, aby riskoval své duševní zdraví. Byl schopen předložit dost pádný posudek bez toho, že by riskoval svůj krk. Ale něco v něm trochu plaše protestovalo. Jeho profesionální hrdost, když už nic jiného, ho nutila projít Tunelem. Mohl v něm studovat fenomén masové hysterie a mohl pomoci těmhle lidem nejen tím, že najde způsob vyléčení nynějších obětí, ale mohl by předejít opakování této tragédie. Jak mohl uspokojivě vysvětlit to, co se stalo s oběťmi Tunelu, když neprostudoval celý případ jejich poruchy? Mohl to vysvětlit. Zrovna tak mohla být maličkost se z toho vyzout.

Ale on tohle nějak nechtěl, ne, každý z těchto cizinců v Jongloru by jej pak mohl obvinit, že je zbabělcem. Vzpomněl si na posměšek ze svého dětství: „Tlusťoch je zbabělec! Tlusťoch je zbabělec!“ Jenom proto, že neuměl vylézt na strom, protože tam samozřejmě nemohl vytáhnout své těžké, nemotorné tělo.

Ale Tlusťoch nebyl zbabělec. To Sheerin věděl. Byl spokojený sám se sebou: rozumný, vyrovnaný muž. Prostě nechtěl, aby si další lidé o něm vytvářeli nesprávné představy, protože neměl vzhled hrdiny.

Navíc většina z těch desítek lidí, kteří prošli Tunelem záhad, vyšla ven, aniž by jevili nějaké symptomy mentální poruchy. Pacienti v nemocnici museli být nějakým zvláštním způsobem zranitelní. Správně, protože jsem tak rozumný, řekl si Sheerin, protože jsem tak vyrovnaný, nemusím se ničeho bát.

Ničeho…

Nemusím…

Bát…

Opakoval si tato slova tak dlouho, dokud se necítil téměř klidný.

Přesto v něm zůstalo něco, co neodpovídalo jeho obvykle veselé povaze, když sešel po schodech dolů a čekal na auto z nemocnice, aby ho nabralo.

Byl tam Kelaritan a Cubello a nápadně vypadající žena jménem Varitta 312, která mu byla představena jako jedna z inženýrů, kteří sestavili Tunel. Sheerin se se všemi přivítal srdečným potřesením rukou a širokým úsměvem, který, jak doufal, vypadal přesvědčivě.

„Hezký den na výlet do zábavního parku,“ řekl a snažil se, aby to znělo žoviálně.

Kelaritan se na něj podivně podíval. „Jsem rád, že to tak cítíte. Spal jste dobře, doktore Sheerine?“

„Velmi dobře, děkuji. – A kromě toho jsem netrpělivý, mohu říct. Po tom, co jsem včera viděl ty nešťastné lidi.“

Cubello řekl: „Nejste příliš optimistický, co se týká jejich šancí na uzdravení?“

„Rád bych byl,“ odpověděl dvojsmyslně Sheerin právníkovi.

Auto klidně sjíždělo ulicí.

„K pozemkům Stoleté výstavy je to asi dvacet minut jízdy,“ řekl Kelaritan. „Výstava bude přecpaná – to je každý den – ale můžeme velkou část výstavní plochy oddělit provazem, takže nebudeme rušeni. Tunel záhad, jak víte, je uzavřen, dokud se celý rozsah problémů neozřejmí.“

„Míníte ta úmrtí?“

„Skutečně nemůžeme po tomhle znovu dovolit jízdy,“ řekl Cubello. „Ale vy musíte pochopit, že jsme zamýšleli uzavřít to dříve. Determinující otázka je, zda lidé, kteří se zdáli rozrušení, byli rozrušeni výletem do Tunelu, skutečně tím utrpěli škodu nebo jen propadli obecné hysterii.“

„Samozřejmě,“ řekl Sheerin suše. „Městská rada, jak předpokládám, nemůže mít zájem na uzavření tak výnosné atrakce s výjimkou skutečně vážných důvodů, jako je hrstka zákazníků trochu vyděšených možností, že zemřou.“

Atmosféra v autě se nesmírně ochladila.

Po chvíli Kelaritan řekl: „Tunel nebyl pouze výnosnou atrakcí, ale také něčím, co každý, kdo navštívil Výstavu, chtěl za každou cenu zažít, doktore Sheerine. Já těm tisícům lidí, kteří by tudy chtěli každý den procházet, rozumím.“

„Přestože bylo zřejmé už prvního dne, že někteří z těch, kdo projeli Tunelem, jako Harrim a jeho rodina, vyšli ven jako psychotici?“

„Hlavně proto, doktore,“ řekl Cubello.

„Cože?“

„Odpusťte mi, vypadá to, že vám vysvětluji vaši vlastní specializaci,“ řekl právník nenucené. „Ale dovolte, abych vám připomněl, že právě to je fascinující, nechat se vyděsit, když je to součást hry. Dítě se narodí se třemi instinktivními strachy: z hlubokých zvuků, z klesání, a z úplné absence světla. To je to, proč považujete za tak zábavné skočit někam a křičet ‚Jé!‘ To je to, proč Tunel záhad byl něco, co každý chtěl vidět z první ruky. Lidé přicházejí ze Tmy šokovaní, pomatení, napůl mrtví strachy, ale akceptují tuto cenu. Fakt, že mnoho z těch, kteří prodělali tuto jízdu, vyšlo ven v dost intenzívním stavu šoku, tomu pouze přidal na zajímavosti.“

„Protože většina lidí předpokládá, že oni mohou být odolní proti čemukoli, co tolik šokovalo ty ostatní?“

„Přesně, doktore.“

„A když někteří lidé skutečně vyjedou ven ne napůl, ale skutečně mrtví strachy? A když manažeři Výstavy nevidí jinou možnost než tu věc uzavřít, dokážu si představit, že potencionální zákazníci prořídnou, jakmile k nim jednou dorazí zprávy o úmrtích.“

„Á, konec tvrdohlavosti,“ řekl Cubello s triumfálním úsměvem. „Funguje tentýž psychologický mechanismus, třebaže mnohem silnější. Nakonec, když lidé se slabým srdcem čekají na průchod Tunelem, je to jejich vlastní riziko – proč být překvapený tím, co se jim stane? Městská rada diskutovala o celé věci hodně dlouho a nakonec souhlasila s tím, že v každé pokladně bude lékař a každý zákazník se musí před nástupem do autíčka podrobit fyzickému vyšetření. Tohle skutečně zvedlo ceny lístků.“

„V tom případě,“ řekl Sheerin, „proč je teď Tunel zavřený? K čemu, můžete mi říci, jsem byl požádán, abych se zabýval tímhle úžasným problémem, když zatímco jsem cestoval z Khunabaru do Jongloru, stály davy lidí ve frontě na jízdu a pravidelný proud mrtvol byl vynášen zadem?“

„Doktore Sheerine!“

„No, proč není ještě otevřený, když všechna ta úmrtí nedělala nikomu starosti?“

„Problém povinného pojištění,“ řekl Cubello.

„Ach, ovšem.“

„Navzdory vaší právě teď překroucené formulaci bylo skutečných úmrtí velmi málo, něco mezi – myslím – třemi nebo možná pěti. Rodinám, kterým někdo zemřel, byla dána přiměřená odškodnění a případy byly uzavřeny. Co pro nás začalo být konečně problémem, nebyl počet úmrtí, ale počet přeživších, kteří podlehli traumatické poruše. Začalo být jasné, že možná bude nutná delší hospitalizace – pokračující výdaje, stálý odběr financí města a jeho poplatníků.“

„Chápu,“ řekl Sheerin zachmuřeně. „Když jednoduše padli mrtví, je to jedna platba. Vyplacení příbuzných a je to. Ale jestliže budou živořit měsíce nebo roky v obecních zařízeních, cena bude příliš vysoká.“

„Snad trochu tvrdé vyjádření,“ řekl Cubello. „Ale v podstatě tohle donutilo Městskou radu uzavřít Tunel.“

„Jak se zdá, doktor Sheerin je dnes ráno trochu podrážděný,“ řekl Kelaritan právníkovi. „Skutečně, myšlenka projít Tunelem je asi pro něj obtížná.“

„Vůbec ne,“ řekl Sheerin ihned.

„Samozřejmě chápete, že není pro vás nezbytně nutné projít…“

„Ale je,“ řekl Sheerin.

V autě nastalo ticho. Sheerin pochmurně zíral na měnící se krajinu, nezvykle hranaté stromy se šupinatou kůrou, keře s květy s kovovým zabarvením, bizarní vysoké a úzké domy se špičatými okapy. Zřídka se předtím ocitl tak daleko na severu. Bylo něco značně nepříjemného na vzhledu celé provincie – a na té bandě pokryteckých, cynických lidí také. Řekl si, že si oddychne, až bude opět doma v Saru.

Ale nejdřív – Tunel záhad…

Jonglorská Stoletá výstava byla rozložena na nesmírné ploše parku téměř na jihu města. Sheerin si pomyslel, že to bylo ve své podstatě miniměsto a opravdu svým vlastním způsobem působivé. Viděl fontány, podloubí, zářivě růžové a tyrkysové věže z měňavých, jako kámen tvrdých plastů. Velká výstavní hala nabízela umělecká díla ze všech provincií Kalgaše, ukázky průmyslu, nejnovější zázraky vědy. Kamkoliv se podíval, tam bylo něco neobvyklého a krásného, co zaměstnalo jeho oči. Tisíce lidí, snad stovky tisíc, se procházely třpytem elegantních bulvárů a tříd.

Sheerin často slyšel, že jonglorská Stoletá výstava je jedním ze zázraků světa a teď viděl, že je to pravda. Možnost ji navštívit byla vzácným privilegiem. Byla otevřena pouze jednou za sto let, po tříleté přípravě k oslavě založení města – a tohle byla pátá jonglorská Stoletá výstava, říkalo se, že je ze všech největší. Opravdu cítil náhlý příval vzrušení, který dosud nepoznal, i když cestoval přes krásně upravené pozemky. Doufal, že ji později během týdne sám prozkoumá.

Ale nálada se mu prudce změnila, jak se auto přehouplo přes obvod Výstavy a přivezlo ho k zadní bráně, která vedla do zábavní části. Zde, jak řekl Kelaritan, byla ohrazena velká část; a mrzuté davy civěly přes provazy se zřejmou zlostí, kdy pozorovaly, jak ho Cubello, Kelaritan a Varitta 312 vedou k Tunelu záhad. Sheerin slyšel jejich hněvivé mručení a hluboké drsné výkřiky, pak zjistil, že je vzrušený, třebaže trochu postrašený.

Pochopil, že mu právník říkal pravdu: ti lidé byli vzteklí, že je Tunel uzavřen.

To je závist, pomyslel si Sheerin užasle. Vědí, že pojede Tunelem a oni chtějí jet také. Navzdory tomu, co se tam stalo.

„Půjdeme tudy,“ řekla Varitta.

Průčelí Tunelu mělo vzhled obrovské pyramidální stavby, zužující se ze všech stran do tajemné závratné perspektivy. V jeho středu byla mohutná šestiboká brána, působila dramaticky svými obrysy v šarlatové a zlaté. Přes ni byly namalovány pruhy. Varitta vytáhla klíč, odemkla malá dvířka v levém průčelí a prošla jimi.

Uvnitř všechno vypadalo mnohem obvykleji. Sheerin viděl sérii kovových hrazení, nepochybně projektovaných pro řady lidí, čekajících, až na ně přijde řada. Za nimi bylo nástupiště, stejné jako v železniční stanici, se šňůrou připravených malých otevřených vozíčků. A za tím – Tma.

Cubello řekl: „Kdyby vám nevadilo nejdříve podepsat tohle, prosím, doktore…“

Sheerin pohlédl na papír, který mu právník podával. Byl plný slov. Viděl je zamlženě a houpala se mu před očima.

„Co to je?“

„Prohlášení. Obvyklý formulář.“

„Ano. Samozřejmě.“ Sheerin bezstarostně načmáral své jméno, aniž by si papír přečetl.

Nejsi poděšený, říkal si. Vůbec ničeho se neboj.

Varitta 312 mu dala malý přístroj. „Vypínač,“ poznamenala. „Celá jízda trvá patnáct minut, ale vy prostě stisknete tohle zelené políčko, jakmile budete uvnitř dost dlouho, abyste pochopil, co chcete vědět – nebo v případě, že vás něco znepokojí – a světla se rozsvítí. Váš vozík pojede rychle na druhý konec Tunelu a kruhem se vrátí do stanice.“

„Děkuji,“ řekl Sheerin. „Pochybuji, že to budu potřebovat.“

„Ale můžete to mít. Pro každý případ.“

„Mám v plánu zažít celou jízdu,“ řekl jí a těšil se ze své vlastní okázalosti.

Ale je to také otázka šílené odvahy, připomněl si. Nezamýšlel použít vypínač, ale pravděpodobně nebylo rozumné ho nevzít.

Pro případ.

Vstoupil na nástupiště. Kelaritan a Cubello se na něj ke všemu dívali dost průhledně. Prakticky je slyšel říkat: Tenhle tlustý starý blázen se tam změní v rosol. Dobře, ať si to myslí.

Varitta zmizela. Nepochybně šla spustit mechanismus Tunelu.

Ano: teď je támhle, v řídící kabině vpravo nahoře, a signalizuje, že je všechno v pořádku.

„Kdybyste nastoupil do vozíčku, doktore…“ řekl Kelaritan.

„Samozřejmě. Samozřejmě.“

Méně než jeden z deseti pocítil škodlivé efekty. Bylo velice pravděpodobné, že byli především neobvykle citliví k poruchám ze Tmy. Já ne. Já jsem velice vyrovnaný jedinec.

Vstoupil do autíčka. Byl tam bezpečnostní pás; zapjal si ho přes boky, s obtížemi ho upravil na obvod svého těla. Autíčko se začalo pomalu valit vpřed, pomalu, velice pomalu.

Tma na něj čekala.

Méně než jeden z deseti. Méně než jeden z deseti.

Porozuměl syndromu Tmy. To by ho mělo ochránit, byl si jist: rozuměl tomu. Třebaže celé lidstvo mělo instinktivní strach z nepřítomnosti světla, neznamenalo to, že nepřítomnost světla byla pro něj škodlivá.

Sheerin věděl, co škodilo. Byla to jeho reakce na nepřítomnost světla. Nejdůležitější je zůstat klidný. Tma není nic než tma, změna vnějších podmínek. Navykli jsme si ji ošklivit, protože žijeme ve světě, kde je nepřirozená, kde je stále světlo, světlo mnoha sluncí. Ve stejné době mohou svítit více než čtyři slunce najednou; obvykle jsou na obloze tři a nikdy jich nebylo méně než dvě – a světlo kteréhokoliv z nich bylo schopné potlačit Tmu.

Tma…

Tma…

Tma!

Sheerin byl v Tunelu. Poslední paprsky světla zmizely a on civěl do naprosté prázdnoty. Kolem nebylo nic. Nic. Jáma. Propast. Zóna úplně bez světla. A on do ní střemhlav spadl.

Cítil, jak ho celého polil pot.

Začala se mu třást kolena. Čelo se mu škubalo. Zvedl ruku a neviděl ji ani těsně u tváře.

Vypni vypni vypni vypni

Ne. Absolutně ne.

Sedl si rovně, ztuhl, oči široce otevřené, netečně zíral do nicoty, do níž se vnořil. Znovu a znovu, stále hlouběji. Prvotní strachy šuměly a syčely z hloubky jeho duše a on je nutil vrátit se zpátky.

Venku před Tunelem stále svítí slunce, říkal si.

Tohle je jen dočasné. Za čtrnáct minut a třicet sekund budu odsud venku.

Čtrnáct minut a dvacet sekund.

Čtrnáct minut a deset sekund.

Čtrnáct minut…

Pohybuje se vůbec? Nemůže říct. Možná ne. Mechanismus autíčka byl tichý; neměl žádný záchytný bod. Co když jsem uvázl? zeptal se v duchu. Jen tak sedím ve tmě, nemohu nijak říci, kde jsem, co se děje, jak dlouhý čas minul? Patnáct minut, dvacet, půl hodiny? Dokud neuplyne určitý limit, moje duševní zdraví se může zachovat, a pak…

Ačkoli, je tu pořád vypínač.

Ale co kdyby nefungoval? Co když ho zmáčknu a světlo se nerozsvítí?

Domnívám se, že to mohu zkusit. Jenom se podívám…

Tlusťoch je zbabělec! Tlusťoch je zbabělec!

Ne. Ne. Nedotýkej se ho. Jak jednou zapneš světla, už nebudeš schopen je znovu vypnout. Nesmíš použít vypínač, nebo budou vědět – nebo budou všichni vědět…

Tlusťoch je zbabělec, tlusťoch je zbabělec…

Náhle, udiven sám sebou, hodil vypínač do tmy. Ozval se slabý zvuk – někde. Pak bylo opět ticho. Jeho ruka se cítila děsivě prázdná.

Tma…

Tma…

Nemělo to konce. Padal nekonečnou propastí. Padal a padal a padal do noci, nekonečné noci, všepožírající černoty…

Dýchej zhluboka. Zůstaň klidný.

Co když je to stálé mentální poškození?

Zůstaň klidný, říkal si. Budeš v pořádku. Můžeš mít do konce možná jedenáct minut, možná pouze šest nebo sedm. Venku svítí slunce. Šest nebo sedm minut a už nikdy nebudeš ve Tmě, budeš šťastný jako tisíce ostatních.

Tma…

Ach, Bože, Tma…

Klid. Klid. Jsi velice vyrovnaný člověk, Sheerine. Jsi maximálně rozumný. Byl jsi duševně zdráv, když jsi vstoupil do téhle věci, a budeš zdráv, když z ní vyjdeš.

Tik. Tik. Tik. Každá sekunda tě posunuje k východu. Nebo ne? Tahle jízda nemusí nikdy skončit. Můžu tady být věčně. Tik. Tik. Tik. Hýbám se? Uplynulo pět minut nebo pět sekund nebo je to ještě první minuta?

Tik. Tik.

Proč mě odtud nevezmou? Copak nevědí, jak tady trpím?

Nechtějí tě dostat ven. Nikdy tě ven nedostanou. Oni šli do…

Náhle bodavá bolest mezi očima. Výbuch muk v lebce.

Co to je?

Světlo!

Může to být? Ano. Ano.

Díky Bohu. Světlo, ano. Díky Bohu, jestli nějaký existuje!

Byl na konci Tunelu! Přijíždí zpět do stanice! To musí být ono. Ano. Ano. Tlukot jeho srdce, které panicky bušilo, se začínal vracet k normálu. Oči se nyní přizpůsobovaly normálnímu stavu, začínaly se soustřeďovat na důvěrně známé věci, požehnané věci, sloupky, nástupiště, okénka v řídící kabině…

Cubello, Kelaritan, čekají na něj.

Cítil se zahanben svou zbabělostí.

Vzpamatuj se, Sheerine. Nebylo to tak zlé, skutečně. Jsi v pořádku. Neležíš na dně vozíku, necucáš si palec a nekňučíš. Bylo to strašné, bylo to děsivé, ale nezničilo tě to – nebylo to skutečně nic, nemusíš jednat…

„Tak jsme tady. Podejte nám ruku, doktore. Nahoru – nahoru…“

Vytáhli ho do stoje a pomohli mu, aby se vyšplhal z vozíku ven. Sheerin zhluboka nabral dech do plic. Přejel si rukou po čele, setřel si pramínek potu.

„Ten malý vypínač,“ mumlal, „domnívám se, že jsem ho musel někde ztratit…“

„Jak se cítíte, doktore?“ zeptal se Kelaritan. „Jaké to bylo?“

Sheerin se otřásl. Ředitel nemocnice ho vzal za ruku, aby ho uklidnil, ale Sheerin ho pobouřeně odstrčil. Nemohl uvěřit myšlence, že těch pár minut v Tunelu ho odrovnalo.

Ale nemohl popřít, že je rozrušený. Ať dělal co chtěl, nemohl to zakrýt. Dosud se s tím nevyrovnal.

Pochopil, že žádná síla na světě by ho už nedostala ani na sekundový výlet do Tunelu.

„Doktore? Doktore?“

„Jsem – v – pořádku…“ řekl s námahou.

„Řekl, že je v pořádku,“ pronesl právníkův hlas. „Ustupte. Nechte ho být.“

„Nohy se mu třesou,“ řekl Kelaritan. „Upadne.“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Bez šance. Je mi dobře, říkám vám!“

Naklonil se a zavrávoral, znovu získal rovnováhu, opět se naklonil. Pot mu proudil ze všech pórů po celém těle. Podíval se přes rameno, uviděl ústa Tunelu a zachvěl se. Odvrátil se od té tmavé jeskyně; vysunul ramena nahoru, jako kdyby chtěl mezi ně schovat tvář.

„Doktore?“ řekl Kelaritan nejistě.

Žádné předstírání. Byl pošetilý, tenhle marný a tvrdohlavý pokus o hrdinství. Ať si myslí, že je zbabělec. Ať si myslí cokoli. Těchto patnáct minut bylo nejstrašnější noční můrou jeho života. Účinek toho zážitku mu stále ještě pronikal do mysli. A pronikal a pronikal.

„Byl to – děsivý zážitek,“ řekl. „Velice děsivý. Velice rozrušující.“

„Ale jste v podstatě v pořádku, není to tak?“ řekl právník nedočkavě. „Trochu šokován, ano. Kdo by nebyl – průchodem Tmou? Ale v podstatě v pořádku. Jak jsme se přesvědčili, jste. Je jen málo, velmi málo těch, komu to nějak uškodí…“

„Ne,“ řekl Sheerin. Právníkova tvář byla zrovna jako tahle šklebící se obluda za ním. Jako tvář démona. Nemohl snést pohled na něj. Ale pěkná dávka pravdy může démona vymýtit. Nemusím být diplomat, nemyslel si Sheerin. Ne, když mluvím s démonem. „Pro kohokoli je nemožné projít touto věcí, aniž by vážně riskoval. Jsem si naprosto jist. Pouze psychicky nejodolnější mohou absolvovat tenhle děsivý flám, a slabší jedinci budou jednoduše tíhou tohoto zážitku rozdrceni. Jestliže znovu tyhle jízdy povolíte, budete mít ve čtyřech provinciích všechny nemocnice pro mentálně postižené plné během šesti měsíců.“

„Naopak, doktore…“

„Žádné naopak! Byl jste v Tunelu, Cubello? Ne, také jsem si to nemyslel. Ale já ano. Platíte za můj odborný posudek: můžete ho mít třeba hned teď. Tunel je smrtící. Je to jednoduše otázka lidské přirozenosti. Tma je víc, než mnozí z nás mohou snést, a tohle nikdy nezměníme, tak dlouho, dokud nějaké slunce bude hořet na obloze. Zavřete Tunel navždy, Cubello! Ve jménu duševního zdraví, člověče, zavřete tu věc! Zavřete to!“

7

Beenay zaparkoval skútr na fakultním parkovišti dole pod kupolí hvězdárny, vyběhl rychle nahoru pěšinou vedoucí k hlavnímu vchodu obrovské budovy. Jak stoupal širokým kamenným schodištěm, zaslechl shora někoho volat svoje jméno.

„Beenayi! Tak přece jen jsi tady.“ Astronom se podíval nahoru. Vysoká, mohutná postava jeho přítele Theremona 762 ze Saro City Chroniclu, plná síly, stála zarámovaná ve dveřích Observatoře.

„Theremone? Ty na mě čekáš?“

„Ano. Sice mi řekli, že tě neočekávají dříve než za několik hodin, ale pak, právě když jsem odcházel, jsi přišel. Mluv o vrozeném štěstí!“

Beenay vyklusal po posledních pár schodech a rychle se navzájem objali. Znal novináře nějaké tři nebo čtyři roky, od té doby, co Theremon přišel do Observatoře dělat rozhovory s několika vědci o posledním manifestu potřeštěné skupiny Apoštolů Plamene. Postupně se on a Theremon stali blízkými přáteli, přestože Theremon byl o pět let starší a pocházel z drsného dělnického prostředí. Beenay měl rád myšlenku, že má přítele, který není zapleten v univerzitní politice; a Theremon měl to potěšení, že zná někoho, kdo se nezajímá o všechno jen proto, aby využil jeho značný vliv žurnalisty.

„Něco se stalo?“ zeptal se Beenay.

„Vůbec ne. Ale chci s tebou zase jednou udělat obvyklý rozhovor pro Hlasy vědy. Mondiorovci sehráli další z jejich slavných projevů ‚Kajte se, kajte se, konec přichází‘. Teď říkají, že jsou připraveni vyjevit přesnou hodinu, kdy bude svět zničen. Pro případ, že by tě to zajímalo, má to nastat příští rok 19. theptaru – tak jsou věcní.“

„Ten šílenec! Je to promarněné místo, když se něco o něm vytiskne. Proč vůbec někdo věnuje sebemenší pozornost Apoštolům?“

Theremon pokrčil rameny. „Je fakt, že takoví lidé jsou. Mnoho lidí, Beenayi. A když Mondior říká ‚Konec je blízko‘, musím přimět někoho, jako jsi ty, vstát a říct: ‚Tak ne, bratři a sestry! Nemějte strach! Všechno je v pořádku!‘ Nebo slova se stejným účinkem. Mohu s tebou počítat, že ano, Beenayi?“

„Víš, že můžeš.“

„Dnes večer?“

„Dnes večer? Ach, Theremone, tenhle večer je skutečně zmatený. Kolik myslíš, že budeš potřebovat mého času?“

„Půl hodiny? Čtyřicet pět minut?“

„Podívej,“ řekl Beenay, „právě teď mám naléhavou schůzku – proto jsem tady dřív než obvykle. Potom, přísahal jsem Raisstě, že půjdu honem domů a věnuji jí, nu, hodinu nebo dvě. Máme poslední dobou rozdílné směny a dělá nám problémy se vůbec vidět. A později večer, jak předpokládám, budu zase tady v Observatoři dohlížet na hromadu fotografií z…“

„Dobře,“ řekl Theremon. „Vidím, že jsem si vybral špatnou dobu pro náš rozhovor. No, poslouchej, žádný problém, Beenayi. Mohu se na ten článek vrhnout během zítřejšího odpoledne. Co kdybychom si promluvili ráno?“

„Ráno?“ řekl Beenay nejistě.

„Já vím, že ráno je pro tebe nemyslitelná představa. Ale co tím míním, je to, že přijdu přesně před východem Onosu, právě když budeš končit s večerní prací. Kdybys mohl zvládnout malý rozhovor, než půjdeš spát…“

„No…“

„Pro přítele, Beenayi.“

Beenay se na Theremona unaveně podíval. „Samozřejmě, mohu. To není problém. Ten je spíš v tom, že možná budu po celovečerní práci tak unavený, že pro tebe budu nepoužitelný.“

Theremon se zazubil. „To mi starosti nedělá. Ujišťuji tě, že jsi schopen se úplně vzpamatovat pěkně rychle, když máš vyvracet nevědecké nesmysly. Takže zítra při východu Onosu? V tvé kanceláři nahoře?“

„Dobře.“

„Tisíceré díky, kamaráde. Jsem tvým dlužníkem.“

„Nemluv o tom.“

Theremon zasalutoval a vydal se po schodech dolů. „Pozdravuj ode mne svoji krásnou dámu,“ volal. „A uvidím tě zítra ráno.“

„Ano, uvidím tě zítra ráno,“ opakoval Beenay.

Jak to zní zvláštně. Nikdy nikoho – nebo něco – nechtěl ráno vidět. Ale pro Theremona udělá výjimku. To je vlastně to, co se nazývá přátelstvím, že ano?

Beenay se otočil a vstoupil do Observatoře.

Uvnitř bylo šero a klid, důvěrně známé ticho velké haly vědy, kde strávil tolik času ze svých dřívějších univerzitních dnů. Ale klid, jak věděl, byl klamný. Tato monumentální budova, stejně jako mnoho jiných míst na světě, neustále vřela konflikty různých druhů, od nejvznešenějších filozofických disputací až k nejmalichernějším triviálním svárům, záštím a pomlouvačným intrikám. Astronomové jako skupina lidí nebyli o nic víc ctnostní než kdokoli jiný.

Přesto byla Observatoř pro Beenaye svatyní a pro mnoho dalších, kteří zde pracovali, místo, kde mohli zapomenout na mnoho problémů venkovního světa a zasvětit se více či méně neustálému pokojnému zápasu o odpovědi na velké otázky, které jim kladl vesmír.

Rychle kráčel dlouhou hlavní halou; pokoušel se, bez úspěchu, tlumit klapot svých bot na mramorové podlaze.

Ze zvyku se za chůze rychle díval do vitrín podél zdi napravo i nalevo, kde byly neustále vystaveny posvátné artefakty z historie astronomie. Za sklem byl primitivní, skutečně směšný dalekohled; podobný mohli používat průkopníci jako Chekktor a Santa před čtyřmi nebo pěti sty lety. Byly zde roztavené černé hroudy meteoritů, které během staletí spadly z oblohy, tajemné připomínky záhad, které ležely za mraky. Visela tady první vydání velkých astronomických map oblohy a učebnic a časem zežloutlých rukopisů z doby. kdy myslitelé vytvářeli první teoretické práce.

Beenay se na chvíli zastavil před posledním z těchto rukopisů, který na rozdíl od ostatních vypadal svěží a téměř nový – byl pouze jednu generaci starý, klasická formulace Univerzální teorie gravitace Athora 77, vypracovaná nedlouho předtím, než se Beenay narodil. Přestože nebyl obzvlášť zbožný člověk, Beenay se díval na ten tenký svazek papírů s něčím, co se velice podobalo úctě a přistihl se, že nad tím uvažuje, jako by se chtěl modlit.

Univerzální teorie gravitace byla jedním z pilířů jeho vesmíru: snad nejzákladnějším pilířem. Nedokázal si představit, co by dělal, kdyby byl tento pilíř zničen. A nyní to podle něj vypadalo, že se tento pilíř kymácí.

Na konci haly za pěknými bronzovými dveřmi ležela vlastní Athorova pracovna. Beenay se na ni rychle podíval a proběhl kolem ní nahoru po schodech. Ctihodný a stále ještě hrozivý ředitel Observatoře byl tou poslední osobou na světě, absolutně poslední, kterou by chtěl Beenay v této chvíli vidět.

Faro a Yimot na něj čekali nahoře v Kartografickém kabinetu, kde si smluvili schůzku.

„Promiňte, že jsem se trochu opozdil,“ řekl Beenay. „Měl jsem skutečně složité odpoledne.“

Nervózně a zachmuřeně se na ně usmál. Jaký jsou rozdílný pár, pomyslel si, ne poprvé. Společně přišli z nějaké tiché zemědělské provincie – možná Sithinu nebo Gatamberu. Faro 24 byl nízký a podsaditý, s malátným, často pomalým způsobem uvažování. Jeho základním rysem byla lehkomyslnost a víra v náhodu. Jeho přítel Yimot 70 byl neuvěřitelně vytáhlý a tenký, vypadal jako přerostlý žebřík s rukama, nohama a obličejem, a prakticky jste potřebovali dalekohled, když jste se mu chtěli podívat do obličeje, který čněl až někde ve stratosféře. Yimot byl tak nervózní a zmatený, jako byl jeho přítel klidný. Přesto byli pořád nerozluční. Ze všech absolventů vysokých škol, kteří stáli o stupínek níž ve hvězdárenské hierarchii, než byla Beenayova úroveň, byli zdaleka nejbystřejší.

„Nečekali jsme dlouho,“ nakonec řekl Yimot.

„Jen minutu nebo dvě, doktore Beenayi,“ pokračoval Faro.

„Neříkejte mi pořád doktore, prosím vás,“ řekl Beenay. „Mám ještě co dělat, abych jím skutečně byl. Jak jste si poradili s tím výpočtem?“

S přešlapováním a šoupáním svýma neskutečně dlouhýma nohama Yimot řekl: „To je gravitační problém, že ano?“

Faro ho šťouchl loktem do žeber tak mohutně, že Beenay očekával, že uslyší zvuk praskající kosti.

„To je v pořádku,“ řekl Beenay. „Yimot má pravdu, je to fakt.“ Povzbudivě se na vytáhlého mladíka usmál. „Chtěl jsem, aby to pro vás byl čistě abstraktní matematický příklad. Ale neočekával jsem, že budete schopni pochopit souvislosti. Pochopili jste to, až když jste měli výsledky, že ano?“

„Ano, pane,“ řekli Yimot a Faro naráz. „Nejdřív jsme provedli celý výpočet,“ řekl Faro. „Pak jsme se na to znova podívali a souvislosti byly zřejmé,“ řekl Yimot.

„Hm. Ano,“ řekl Beenay. Tihle dva mladí ho občas trochu znervózňovali. Nebyli tak mladí – jen o šest nebo sedm let mladší než on, ale je fakt, že on byl asistentem a oni studenty a to mezi ním a jimi tvořilo obrovskou bariéru. Ačkoli byli mladí, měli tak mimořádné myšlení! Ve skutečnosti neměl moc radost z toho, že uhodli problém, o který šlo, ačkoliv počítali abstraktní matematické zadání. Za pár let budou tady na fakultě s ním a samozřejmě budou soutěžit o tutéž profesuru, kterou doufal, že získá, a to není moc příjemné. Ale zkusil na to nemyslet.

Natáhl se po jejich výpisu z tiskárny.

„Mohu se podívat?“ zeptal se.

S rukama roztřesenýma vzrušením mu ho Yimot podal.

Beenay přehlédl řady cifer, nejdříve klidně, pak se stoupajícím vzrušením.

Po dlouhá léta považoval za jisté, že řešení Univerzální teorie gravitace, které objevil jeho vzor Athor 77, je vrchol dokonalosti. Byl to Athorův obrovský triumf, který mu vybudoval velkou reputaci. Práce byla založena na výpočtu vlivu šesti sluncí na oběžnou dráhu Kalgaše v souladu s logickými principy přitažlivých sil.

Beenay s použitím moderní výpočetní techniky počítal některé aspekty oběžné dráhy Kalgaše okolo hlavního slunce Onosu, když ke své hrůze zaznamenal, že jeho výsledky nejsou zcela v souladu s podmínkami Univerzální teorie gravitace. Teorie říkala, že začátkem tohoto roku měl být Kalgaš zde vzhledem k Onosu, a přitom bylo nepopiratelným faktem, že tam Kalgaš nebyl.

Odchylka byla nepatrná – rozdíl se projevil až na dalších místech za desetinnou čárkou, ale co skutečně nebylo triviální, byl obecný náhled na celý princip. Univerzální teorie gravitace byla tak precizní, že mnoho lidí dávalo přednost tomu, že o ní hovořili jako o Univerzálním gravitačním zákonu. Její matematické zdůvodnění bylo považováno za neprůstřelné.

Ale v teorii, která vysvětluje pravděpodobné pohyby světa vesmírem, nemají místo ani nejmenší rozpory. Buď je úplná nebo není úplná: žádná střední cesta není ospravedlnitelná. A rozdíl na několika desetinných místech v krátkodobém propočtu se může rozšířit na obrovskou propast; to Beenay věděl, jakmile se pokusí o složitější výpočty. Co by pak bylo správného v celé Univerzální teorii gravitace, jestliže místo, které tvrdí, že Kalgaš se udrží ve stejné poloze vzhledem k Onosu i po příští staletí, nebude souhlasit s jeho současnou polohou?

Beenay studoval čísla, dokud jimi nebyl úplně znechucený. Výsledky byly naprosto stejné.

Ale předpokládal snad něco jiného?

Jeho výpočty – nebo Athorovo nejvyšší mistrovské schéma?

Jeho chabé znalosti astronomie nebo Athorovo hluboké proniknutí do základní struktury vesmíru?

Představil si sám sebe, jak stojí na vrcholku kupole Observatoře a volá: „Všichni mne poslouchejte! Athorova teorie je chybná! Mám správné výpočty, které ji vyvracejí!“ Co může přinést vichřice hlasů, kterou by rozpoutal na celém kontinentě? Kdo ho postaví výše než titánskeho Athora? Kdo bude považovat za pravděpodobné, že nezkušený asistent profesora může zpochybnit Univerzální zákon gravitace?

A tak dál – a tak dál…

Oči mu přebíhaly přes vytištěné listy, které Yimot a Faro připravili. Výpočty na prvních dvou stranách byly pro něj neznámé; vybral data pro tyto dva studenty takovým způsobem, aby nezdůraznil souvislosti, ze kterých údajů byly vybrány, aby vůbec nesouvisely, a oni evidentně vyřešili celý problém takovým způsobem, že by to jakýkoli astronom, kdyby zkoušel vypočítat oběžnou dráhu, považoval za velice neortodoxní. Přesně to Beenay chtěl. Tradiční způsob by ho pouze přivedl ke katastrofickým závěrům, ale on měl k dispozici tak mnoho údajů, že byl schopen pracovat jakýmkoli způsobem, ale tradičními postupy. Farovi a Yimotovi nemohlo nic takového překážet.

Ale jak se probíral řádkou jejich výsledků, Beenay začal mít potíže se srovnáváním čísel. Od třetí stránky pak už byly v souladu s jeho vlastními výpočty, které dosud znal nazpaměť.

A odtamtud následovalo vše spořádaným způsobem, krok za krokem, ke stejnému, nemožnému, otřesnému, nepředstavitelnému, zcela nepřijatelně vrcholícímu výsledku.

Beenay se zděšeně podíval na ty dva studenty.

„Tohle není možné, nezmýlili jste se někde? Tady – tahle šňůra integrálů, například – vypadá značně složitě…“

„Pane!“ vykřikl Yimot z hloubi duše otřesen. Tvář mu zrudla a ruce mávaly sem a tam, jako kdyby se pohybovaly vlastní vůlí.

Faro řekl mnohem klidněji: „Jsem si jist, že máme pravdu, pane. Jsou správné od začátku do konce.“

„Ano. Domnívám se, že jsou,“ řekl Beenay sklesle. Zmítal se skrývanými mukami. Ale ruce se mu tak silně třásly, že výpisy, které držel, se začaly chvět. Rychle je chtěl položit na stůl před ním, ale zápěstí se mu škubalo v gestu velmi podobném Yimotovu, takže je všechny rozházel po podlaze.

Faro si klekl a zvedl je. Podíval se ustaraně na Beenaye.

„Jestli jsme vás nějakým způsobem rozrušili, pane…“

„Ne. Ne, vůbec ne. Dnes jsem nespal dobře, to je ten problém. Ale tohle je vynikající práce, nesporně vynikající. Jsem na vás pyšný. Vyřešit problém, jako je tento, který se naprosto neshoduje s reálným světem, který je v protikladu skutečnému vědeckému poznání, postupovat tak metodicky k závěrům plynoucím ze zadaných údajů a úspěšně pomíjet fakta, že základní premisa je absurdní – proč, to je skvostná práce, obdivuhodná demonstrace vaší silné logiky, prvotřídní myšlenkový experiment…“

Těkal po nich očima. Doufal, že je alespoň trochu oklamal.

„A teď,“ pokračoval, „jestliže mě omluvíte, přátelé – mám další schůzku…“

Když sroloval usvědčující papíry do roličky, strčil si je Beenay do podpaždí a prospěchal kolem nich, dveřmi ven, dolů halou, prakticky běžel, směřoval do bezpečí a soukromí své malé pracovny.

Můj Bože, pomyslel si. Můj Bože, můj Bože, můj Bože, co mohu dělat? A co budu teď dělat?

Ukryl hlavu do dlaní a čekal, až ho přejde třas. Ale nebyl schopen to zastavit. Po chvíli se zvedl a dloubnul prstem do tlačítka telefonu na stole.

„Spojte mne se Saro City Chroniclem,“ řekl do přístroje. „S Theremonem 762.“

Z telefonu se ozval dlouhý, bláznivý výbuch praskotu a syčení. Pak náhle Theremonův hluboký hlas:

„Redaktorská místnost, Theremon 762.“

„Beenay.“

„Kdo je to? Neslyšel jsem, co jste říkal!“

Beenay zjistil, že ze sebe nevyrazí nic víc než skřehotání. „Tady je Beenay, povídám! Já – já chci změnit náš termín schůzky.“

„Změnit ho? Podívej, příteli, je mi jasné, jak se cítíš ráno, protože se tak obvykle cítím také. Ale musím si nezbytně s tebou promluvit, ne později než zítra brzo ráno, nebo nebudu mít žádný článek. Snad to mohu dát s tebou nějakým způsobem dohromady, ale …“

„Ty mi nerozumíš. Chci se s tebou setkat dřív, ne později, Theremone.“

„Cože?“

„Ted večer. Řekněme o půl desáté. Nebo v deset, kdybys v půl desáté nemohl.“

„Domníval jsem se, že musíš fotografovat v Observatoři.“

„K čertu s fotkama, člověče. Musím tě vidět.“

„Musíš? Beenayi, co se stalo? Je to něco s Raisstou?“

„To nemá ani v nejmenším nic společného s Raisstou. V půl desáté? U šesti sluncí?“

„U šesti sluncí, v půl desáté, ano,“ řekl Theremon. „Tam se sejdeme.“

Beenay přerušil spojení a dlouho seděl, zíral na ruličku papíru před sebou, potřásal hlavou. Cítil se teď částečně klidněji, ale pouze částečně. Důvěra v Theremona mu usnadnila nést břemeno svého objevu. Plně Theremonovi důvěřoval. Novinářům obvykle příliš nedůvěřoval, ale Beenay věděl, že Theremon je na prvním místě jeho přítel a teprve potom novinář. Nikdy nezklamal Beenayovu důvěru, ani jednou.

I tak neměl Beenay žádný nápad, co dál dělat. Možná bude Theremon schopen s něčím přijít. Možná.

Opustil Observatoř zadním schodištěm, vyplížil se únikovým východem jako zloděj. Neodvážil se riskovat možnost, že narazí na Athora, kdyby šel hlavním vchodem. Bylo pro něj otřesné jen pomyslet na možnost setkat se s Athorem nyní, stát mu tváří v tvář, muž proti muži.

Jízda domů na skútru byla jako zlý sen. Celou dobu se bál, že gravitační zákony přestanou platit, že se vznese vysoko do nebes. Ale nakonec Beenay dorazil do malého apartmá, které obýval s Raisstou 717.

Zalapala po dechu, když ho uviděla.

„Beenayi! Jsi bílý jako nějaký…“

„Duch, ano.“ Natáhl se k ní a přitáhl ji těsně k sobě. „Obejmi mne,“ řekl. „Obejmi mne.“

„Co je? Co se stalo?“

„Řeknu ti to později,“ pronesl. „Tak mne obejmi.“

8

Theremon byl v klubu U šesti sluncí něco po deváté. Pravděpodobně to byl od Beenaye dobrý nápad, rychle vypije drink nebo dva, to mu trochu vzpruží mozek. Astronomův hlas zněl hrozně – jako kdyby propadl hysterii, mluvil pouze s obrovským úsilím. Theremon si nedovedl představit, jaká neuvěřitelná věc se mu mohla stát, tam v soukromí a v tišinách Observatoře, že se za tak krátký čas změnil v trosku. Ale viditelně měl Beenay velké starosti a jasně potřeboval, aby mu Theremon poskytl co nejkvalitnější pomoc.

„Dejte mi Tano Speciál,“ řekl Theremon číšníkovi. „Ne, počkejte – udělejte ho dvojitý. Tano Sithu, O.K.?“

„Dvojité bílé světlo,“ řekl číšník. „Už se nese.“

Byl vlahý večer. Theremon, kterého tady dobře znali a dostávalo se mu zvláštního zacházení, dostal svůj obvyklý stůl na terase s výhledem na město. Světla centra vesele jiskřila. Onos zapadl před hodinou nebo dvěma a na obloze byly pouze Trey a Patra; zářivě hořely na jihu a vrhaly ostré dvojité stíny, jak postupovaly k ránu.

Theremon uvažoval, jaká slunce budou na obloze zítra. Pokaždé to byl jiný, věčně se měnící obraz. Onos, určitě – mohl si být jistý, že Onos bude vidět alespoň část dne po celý rok, to věděl jistě – a potom? Dovim, Tano a Sitha, že by byl zítra čtyřsluneční den? Nebyl si jistý. Možná se dá považovat za oprávněné, že Tano a Sitha se setkají s Onosem jen na pár hodin okolo poledního. To by bylo smutné. Ale pak, po druhém doušku, si uvědomil, že toto setkání se neuskuteční, protože Onos má nyní krátký oběh. Tak to by mohl být třísluneční den, a zřejmě na obloze nebudou Onos a Dovim.

Bylo tak těžké udržet všechno v náležitém pořádku.

No, může se podívat do kalendáře, jestli má o to skutečný zájem. Ale neudělal to. Někteří lidé vždycky věděli, jaká slunce budou další den na obloze – přirozeně, Beenay byl takovým člověkem – ale Theremon to všechno bral mnohem bezstarostněji. Pokud nějaké slunce tam nahoře příští den bude, Theremon se už vůbec nestaral, které. A na obloze skutečně vždycky bylo aspoň jedno – dvě nebo tři, někdy i čtyři. S tím mohl počítat. Případně pět, jednou za čas.

Postavili před něj drink. Vzal hlubokou baňatou skleničku a s potěšením si přičichl. Jaká příjemná věc je Tano Speciál! Vynikající silný bílý rum z Velkareenských ostrovů smíchaný s nějakým ještě silnějším alkoholem, čirým a ostrým, který destilují na pobřeží Bagilaru, a ještě s trochou sgarrinového džusu, který mu dává jemnost – ach, nádhera! Theremon nebyl obzvlášť silný piják, to skutečně nemohla být vlastnost novináře, který platil za legendárního, ale považoval by den za mizerný, kdyby si nedokázal najít čas na jeden nebo dva Tano Speciály a vypít si je v těchto klidných hodinách soumraku po západu Onosu.

„Vypadá to, že z toho máš požitek, Theremone,“ řekl za ním známý hlas.

„Beenay! Prišel‘s dřív!“

„O deset minut. Co piješ?“

„Jako obvykle. Tano Speciál.“

„Dobře. Myslím, že si také jeden dám.“

„Ty?“ Theremon vytřeštil na přítele oči. Jak věděl, Beenay obvykle pil ovocný džus. Nemohl si vzpomenout, že by viděl pít astronoma něco silnějšího.

Ale Beenay dnes večer vypadal nějak cize – strhaný, unavený, opotřebovaný. Oči mu žhnuly jako v horečce.

„Číšníku!“ zavolal Theremon.

Celý vyděšený pozoroval Beenaye, jak polyká nápoj. Po prvním doušku zalapal po dechu, jako kdyby pití bylo ostřejší, než očekával, ale pak se vzpamatoval a rychle se zhluboka napil podruhé a potřetí.

„Pomalu,“ nabádal ho Theremon. „Za pět minut se ti bude točit hlava.“

„Ta se už točí.“

„Ty jsi už něco pil, než jsi šel sem?“

„Ne, nic jsem nepil,“ řekl Beenay. „To je šok, vzrušení.“ Položil drink a zlověstně civěl na světla města. Za chvilku ho znovu zvedl, téměř roztržitě, a vypil, co zbývalo. – „Asi bych si neměl dát další, že, Theremone?“

„O tom nepochybuj.“ Theremon se natáhl a zlehka položil ruku na astronomovo zápěstí. „Co se stalo, příteli? Pověz mi o tom.“

„To je – těžko vysvětlovat.“

„No, tak. Mám už trochu zkušeností, to víš. Ty a Raissta…“

„Ne! Říkal jsem ti předtím, že to s ní nemá nic společného. Nic.“

„V pořádku. Věřím ti.“

Beenay řekl: „Možná bych si měl dát ten druhý drink.“

„Za chvilku. No tak, Beenayi. Co je s tebou?“

Beenay si povzdechl. „Ty víš, co je Univerzální teorie gravitace, že ano, Theremone?“

„Samozřejmě, vím. Myslím, že ti nemohu přesně říci, jaký je její smysl – je jenom asi dvacet lidí na Kalgaši, kteří jí opravdu rozumějí, je to tak? – ale jistě ti mohu říci, co to je – více či méně.“

„Tak ty také věříš těm nesmyslům,“ řekl Beenay se strnulým úsměvem. „Teorie gravitace je tak složitá, že jen dvanáct lidí rozumí jejímu matematickému vyjádření.“

„To je to, co jsem často slyšel.“

„To, co jsi často slyšel, je pouhá fáma,“ odsekl Beenay. „Mohu ti vysvětlit základní matematické axiomy a ty velmi pravděpodobně porozumíš, co ti říkám.“

„Ty mi to vysvětlíš? Já tomu porozumím?“

„Žádné otázky. Podívej, Theremone: Univerzální zákon gravitace – Univerzální teorie gravitace, myslím – vztahy, které existují mezi kohezními silami všech těles ve vesmíru, jsou, tak jako se rovnají síly mezi dvěma danými tělesy, úměrné součinu jejich hmotností dělenému čtvercem vzdálenosti mezi nimi. Je to jednoduché.“

„To je k tomu problému všechno?“

„A úplně to stačí! Abychom to definovali, potřebovali jsme čtyři sta let.“

„Proč tak dlouho? Jak jsi mi to přednesl, tak to vypadá dost jednoduše.“

„Protože velké zákony nevznikají záblesky inspirace, ať už si lidé od novin o tom myslí, co chtějí. Obvykle vznikají kombinací prací vědců z celého světa v průběhu třeba století. Od té doby, co Genovi 41 objevil, že Kalgaš obíhá kolem Onosu, spíše než naopak – a to bylo před čtyřmi stoletími – astronomové pracovali na problému, proč se na obloze objevuje a mizí všech šest sluncí, jak chtějí, a zda je jejich pohyb řízen nějakými zákony. Soustava pohybů těchto šesti těles byla zaznamenávána a analyzována a dlouho nerozluštěna. Teorii za teorií vědci zlepšovali a ověřovali a znovu ověřovali a modifikovali a opouštěli a oživovali a přeměňovali na něco jiného. Byla to pekelná práce.“

Theremon zamyšleně přikývl a dopil svůj drink. Dal znamení číšníkovi, aby přinesl dva další. Beenay vypadá dost klidně od chvíle, kdy se pustil do výkladu o vědě, napadlo ho.

„Bylo to před nějakými třiceti lety,“ pokračoval astronom, „tehdy Athor 77 předložil dokonalý model vztahů týkající se celé této záležitosti. Demonstroval na něm, že Univerzální teorie gravitace zevrubně rozebírá oběžné pohyby šesti sluncí. To byl úžasný úspěch. To byl největší úspěch čisté logiky, přitom kdokoli z vědců měl možnost přijít na totéž.“

„Vím, jak si vážíš toho muže,“ řekl Theremon. „Ale co má všechno tohle společného s…“

„Už se blížím k závěru.“ Beenay vstal a šel ke kraji terasy. Drink si nesl s sebou. Chvíli tam tiše stál, dívaje se na vzdálené Treye a Patru. Theremonovi připadalo, že v Beenayovi opět stoupá vzrušení. Ale novinář nic neřekl. Po chvíli se Beenay zhluboka napil nápoje. Ještě otočen zády k němu konečně řekl: „Problém je takový. Před několika měsíci jsem začal pracovat na přepočtu oběžné dráhy kolem Onosu, použil jsem při tom nový velký univerzitní počítač. Vložil jsem do počítače současná pozorování oběžné dráhy Kalgaše za posledních šest týdnů a zadal výpočet předpovědi oběžné dráhy na zbytek roku. Neočekával jsem žádné překvapení. Domnívám se, že jsem hlavně potřeboval nějakou výmluvu, abych si mohl zalaškovat s počítačem. Přirozeně, že jsem užil aplikace gravitačních zákonů – byly vložené v mých výpočtech.“ Náhle se otočil. Jeho tvář měla zachmuřený a strašidelný výraz. „Theremone, nevyšlo to správně.“

„Nerozumím.“

„Oběžná dráha vypočtená počítačem nesouhlasila s hypotetickou orbitou, jakou jsem očekával. Pochop, neznamená to, že práce na čistém základu soustavy Kalgaš – Onos byla jednoduchá. Vzal jsem v úvahu všechny poruchy, které způsobují ostatní slunce. A to, co jsem dostal – co počítač tvrdil, že je skutečná dráha Kalgaše, bylo něco velice odlišného od orbity, kterou naznačuje Athorova Univerzální teorie gravitace.“

„Ale ty jsi říkal, že jsi při zadání použil Athorovy gravitační zákony,“ řekl Theremon zmateně.

„Ano.“

„Jak tedy…“ Theremonovy oči se náhle rozzářily. „Dobrý bože, člověče! To je příběh! Ty mi tady vyprávíš, že zbrusu nový superpočítač Univerzity v Saru, instalovaný za cenu, nechci pomyslet jak moc miliónů kreditů, je nepřesný? To by mohlo být obrovsky ostudné mrhání penězi daňových poplatníků? Tohle…“

„S počítačem nic není, Theremone. Věř mi.“

„Můžeš si tím být jist?“

„Naprosto.“

„Pak – co…“

Možná jsem zadal do počítače chybné údaje, možná. Je to báječný počítač, ale nemůže dát správnou odpověď z chybných údajů.“

„Tak to je to, proč jsi tak rozrušený, Beenayi! Poslouchej, člověče, je jen lidské občas pochybovat. Nesmíš být na sebe tak tvrdý. Ty…“

„Především jsem si naprosto jist, že jsem do počítače vložil správná čísla a také, že jsem mu zadal správné teoretické postuláty na zpracování těchto hodnot,“ řekl Beenay, který zmáčkl svou sklenku tak silně, až se mu třásla ruka. Teď se ta sklenice rozlije, poznamenal si pro sebe Theremon. „Jak říkáš, je jen lidské dělat každou chvíli chybu. Tak jsem povolal pár mladých bystrých studentů a zadal jim práci na tomto problému. Dnes mi dali své výsledky. Theremone, oni potvrdili má zjištění. Měli tutéž odchylku v oběžné dráze jako já.“

„Ale jestli je počítač v pořádku, pak – pak…“ Theremon potřásl hlavou. „Pak co? Univerzální teorie gravitace je chybná? To je to, co tvrdíš?“

„Ano.“

To slovo Beenaye stálo nepředstavitelné úsilí. Vypadal rázem ohromeně, otupěle, otřeseně.

Theremon ho pozoroval. Asi to bylo pro Beenaye matoucí a pravděpodobně velice trapné. Ale novinář dosud nemohl pochopit, proč dopad celé věci na Beenaye tak zapůsobil.

Pak náhle všechno pochopil.

„Je v tom Athor! Ty se bojíš, že raníš Athora, viď?“

„To je přesně ono,“ řekl Beenay s ulehčením; byl rád, že Theremon odhalil skutečnou situaci. Klesl na židli, ramena schoulená, hlavu sklopenou. Tlumeným hlasem pravil: „Staříka by mohlo zabít, kdyby věděl, že někdo našel v jeho překrásné teorii díru. Proč já, ze všech lidí, jsem tu díru musel najít. Byl pro mě něco jako druhý otec, Theremone. Všechno, co jsem dokázal udělat během minulých deseti let, jsem udělal pod jeho vedením, s jeho povzbuzováním, s… s, nu, svým způsobem, jeho láskou. A teď se mu takhle odvděčím. Já prostě nemohu zničit jeho celoživotní dílo – mohl bych ho zničit, Theremone, jeho.“

„Zamýšlíš snad zamlčet svá zjištění?“

Beenay vypadal udiveně.

„Ty víš, že to nemohu!“

„Ano. Ano, já vím. Ale přistihl jsem tě, že na to myslíš.“

„Že pomýšlím na nemyslitelné? Ne, samozřejmě ne. To mě nikdy nenapadlo. Ale co mám dělat, Theremone? – Můžu třeba zahodit všechny poznámky a dělat, jako bych se na celý tento problém nikdy nepodíval. Ale to by bylo ohavné. Takže jsem dospěl k tomu, že musím volit mezi porušením svého vlastního vědeckého svědomí a zničením Athora. Zničením muže, na kterého se dívám nejen jako na hlavu své profese, ale i jako na svého duchovního vůdce.“

„Pak nemůže být tvým duchovním vůdcem.“

Astronomovy oči se rozšířily údivem a zuřivostí. „Co to říkáš, Theremone!“

„Klid. Klid.“ Theremon rozhodil ruce ve smířlivém gestu. „Podle mne to teď vypadá, že k němu nejsi moc laskavý, Beenayi. Jestliže je Athor skutečně tak velkým mužem, jak si myslíš, nedá přednost své vlastní reputaci před vědeckou pravdou. Víš, co tím míním? Athorova teorie není neměnná. To není žádná teorie a vždycky je v ní místo k vylepšení. Není to tak? Vědci řeší problémy tak, že se postupně přibližují k pravdě, to jsi mi řekl před delším časem a já jsem na to nikdy nezapomněl. Nu, to znamená, že teorie jsou subjektem neustálého zkoumání a modifikování, že ano? A když se eventuelně ukáže, že nejsou ještě docela pravdivé, musí být přepracovány v něco, co pravdě více odpovídá. Je to tak, Beenayi? Je to tak?“

Beenay se opět roztřásl. Byl velice bledý.

„Můžeš mi objednat další drink, Theremone?“

„Ne. Poslouchej mne: je toho víc. Říkal jsi, že máš strach o Athora – je starý. Předpokládám, že má dost křehké zdraví – proto nemáš to srdce říci mu, že jsi v jeho teorii nalezl vadu. Dobře. To se dá brát jako slušné a jemné stanovisko. Ale přemýšlel jsi o tom, co se stane dál? Jestliže je výpočet oběžné dráhy Kalgaše tak zajímavý, může kdokoli dříve či později narazit na tutéž chybu v Athorově teorii a pak jiná osoba nebude nijak taktní v tom, jak to Athorovi říci, jako ty. Může to být Athorův protivník z oboru, nějaký jeho otevřený nepřítel – každý vědec má nepřátele, to jsi mi říkal před časem. Nebude proto lepší jít k Athorovi a říci mu, jemně a opatrně, co jsi objevil, než když to jednoho rána najde v Chroniclu?“

„Ano,“ zašeptal Beenay. „Máš úplnou pravdu.“

„Půjdeš k němu, že?“

„Ano. Ano. Udělám to, domnívám se.“ Beenay stiskl rty. „Cítím se strašně uboze, Theremone. Cítím se jako vrah.“

„Vím, jak ti je. Ale není to Athor, koho budeš zabíjet, ale chybná teorie. Chybné teorie nemohou počítat s tím, že přetrvají. Dlužíš to Athorovi a kromě toho sám sobě, musíš dovolit pravdě, aby vyšla najevo.“ Theremon váhal. Náhle ho napadla nová myšlenka. „Jistě, to je jedna z dalších možností. Jsem pouze laik, jak víš, a ty se mi budeš pravděpodobně smát. – Existuje určitá šance, že Univerzální teorie gravitace může být navzdory všemu správná a že počítačové výsledky orbity Kalgaše jsou také správné a že může být odpovědný za rozpor ve tvých výsledcích nějaký další naprosto neznámý faktor?“

„Předpokládám, že může,“ pronesl Beenay plochým, deprimovaným tónem. „Ale jak jednou vytáhneš s mysteriózními neznámými faktory, začneš se pohybovat směrem k oblasti fantazie. Dám ti příklad. Řekněme, že tam je neviditelné sedmé slunce – je dáno hmotností, užitou gravitační silou, ale my ho prostě nemůžeme vidět. Dokud nevíme, že zde je, nemůžeme ho zahrnout do našich gravitačních výpočtů a tak rovnice, které dostáváme, jsou nesmyslné. Takhle to míníš?“

„Nu, proč ne?“

„Proč ne potom pět neviditelných sluncí? Proč ne padesát? Proč ne nějaký neviditelný obr, který strká planety sem tam podle svých vrtochů? Proč ne obrovský drak, jehož dech odchyluje Kalgaš stranou z jeho řádné cesty? Nemůžeme to vyvrátit, že ano? Když začneš s proč ne, Theremone, začne být možné cokoli a pak nic nedává smysl. Alespoň ne pro mne. Mohu používat jen to, co skutečně znám. Můžeš mít pravdu, že je zde nějaký neznámý faktor a že tedy gravitační zákony nejsou chybné. Skutečně v to doufám. Ale nemohu na tomto základě dělat seriózní práci. Vše, co mohu dělat, je jít k Athorovi, jak vím – a to ti slibuji – a říci mu, co mi sdělil počítač. Neodvážím se jemu nebo komukoli navrhnout, že dávám vinu za celý ten zmatek až dosud neobjevenému ‚neznámému faktoru‘. Jinak bych vypadal jako blázen stejně jako Apoštolova Plamenů, kteří se hlásí ke všem známým druhům mystických objevů. – Theremone, teď skutečně chci ten další drink.“

„Ano. V pořádku. A hovořme o Apoštolech Plamenů…“

„Vzpomínám si, že ode mne chceš stanovisko.“ Beenay si unaveně Přejel rukou přes obličej. „Ano. Ano. Nemohu tě zklamat. Dnes večer jsi mi obrovsky pomohl. – Co teď přesně říkají Apoštolově? Zapomněl jsem.“

„Byl to Mondior 71,“ řekl Theremon. „Jejich Velký vznešený Mumbo – Jumbo*[1]. Co řekl, bylo myslím, tohle – že je velice blízko čas, kdy bohové zamýšlejí očistit svět od hříchu a že může vypočítat přesný den, přesnou hodinu, kdy přijde konec.“

Beenay zaúpěl. „Tak co je na tomhle nového? Není to to, co hlásá už po léta?“

„Ano, ale teď začal zacházet do mnohem barvitějších detailů. Apoštolové zastávají názor, jak víš, že to nebude poprvé, co má být svět zničen. Oni učí, že bohové záměrně stvořili lidstvo nedokonalé, jako test, a že nám dávají jediný rok – jeden z jejich božích roků, ne jeden z našich krátkých – ve kterém se máme vyvinout. To údobí nazývají Rokem zbožnosti a je dlouhý přesně dva tisíce a čtyřicet devět našich let. Znova a znova, když končí Rok zbožnosti, bohové objeví, že jsme ještě špatní a hříšní a tak zničí svět tím, že sešlou ze svatých míst na obloze nebeské plameny, které jsou známy jako Hvězdy. Tak nějak to Apoštolově tvrdí.“

„Hvězdy?“ řekl Beenay. „Míní tím slunce?“

„Ne, Hvězdy. Mondior říká, že Hvězdy jsou něco výrazně rozdílného od šesti sluncí – nevíš snad o téhle látce něco, Beenayi?“

„Ne. Proč, pro všechno na světě, zrovna já?“

„No, v každém případě, když skončí Rok zbožnosti a na Kalgaši se nic nezlepší, řekněme morálně, tyhle Hvězdy na nás pustí nějaký druh svatého ohně a zničí nás. Ale po všechen čas jsou bohové milosrdní; nebo alespoň jejich část: pokaždé, když je svět zničen, boží laskavost převládne nad jejich přísností a lidstvu je dána další šance. A tak zbožnost přeživších je zachrání od vyhlazení a je stanoven nový konečný termín: lidstvu je dáno dalších dva tisíce a čtyřicet devět let, aby napravilo své špatné způsoby. Ten čas je opět blízko, říká Mondior. Již uplynulo dva tisíce a čtyřicet osm let od předešlého kataklyzmatu. Za nějakých čtrnáct měsíců všechna slunce zmizí a tyto škaredé Hvězdy, z nichž padne dolů plamen z černé oblohy, vymažou hříchy. Bude to přesně devatenáctého theptaru příštího roku.“

„Čtrnáct měsíců,“ řekl zadumaně Beenay. „Devatenáctého theptaru. Je velice přesný, že ano? Předpokládám, že také zná přesný čas v tom dni, kdy se to stane.“

„Ano, je to tak, jak říkáš. Proto chci stanovisko od někoho spojeného s Observatoří, přednostně od tebe. Mondiorovo poslední vyjádření je, že přesná doba katastrofy může být vědecky vypočtena – že to není jednoduše něco, co je pevně stanoveným dogmatem v Knize odhalení, ale že to je subjekt téhož druhu výpočtů, který zaměstnává astronomii když – když…“

Theremon zaváhal a odmlčel se.

„Když vypočítáváme oběžnou dráhu světa okolo sluncí?“ zeptal se kysele Beenay.

„No, ano,“ řekl Theremon v rozpacích.

„Pak možná přes všechno zlé, naděje pro svět existuje, nemohou-li Apoštolova odvést lepší práci, než děláme my.“

„Potřebuji tvé stanovisko, Beenayi.“

„Ano. Dostaneš ho.“ Přinesli jim další drinky. Beenay sevřel ruku okolo sklenky. „Zkusím tohle,“ řekl po chvíli. „Základním úkolem vědy je oddělit pravdu od nepravdy, s nadějí na odhalení způsobu, jak skutečně vesmír funguje. Dávat pravdy do souvislosti s nepravdami, to není to, co si my na Univerzitě představujeme jako vědecký způsob. Nyní jsme schopni předpovědět pohyby sluncí na nebesích, to ano – ale jen když použijeme náš nejlepší počítač. Nejsme žádní kouzelníci, a nikdy jsme nedokázali předpovědět příchod bohů. Ani nikdy nebudeme, obávám se. – Jaké to je?“

„Perfektní,“ řekl Theremon. „Podívej, jestli to dobře podám. ‚Hlavní úkol vědy je oddělit pravdu od nepravdy, s nadějí na – na… ‘ co přijde dál, Beenayi?“

Beenay opakoval celou myšlenku slovo po slovu, jako kdyby se ji učil hodiny předtím nazpaměť.

Pak vypil svůj třetí drink jediným dlouhým překvapivým douškem.

A pak se postavil, poprvé za celý večer se usmál a padl tváří k zemi.

9

Oči Athora 77 se zúžily a on zkoumal malý svazek výpisů ležících před na stole, jako kdyby to byly mapy kontinentů, o jejichž existenci neměl nikdo ponětí.

Byl úplně klidný. Byl sám překvapený, jak je klidný.

„Velmi zajímavé, Beenayi,“ řekl pomalu. „Velmi, velmi zajímavé.“

„Samozřejmě, pane, je tady ještě možnost, že jsem pouze udělal nějakou rozhodující chybu v základních předpokladech a pak Yimot a Faro také…“

„Všichni tři jste zadali své základní postuláty chybně? Ne, Beenayi. To si nemyslím.“

„Chtěl jsem jen naznačit, že taková možnost existuje.“

„Prosím,“ řekl Athor. „Nech mne přemýšlet.“

Bylo to v polovině odpoledne. Onos zářil na obloze v takové nádheře, že to bylo viditelné přes vysoká okna Observatoře. Dovim byl stěží zřetelný, malá rudá tvrdá tečka světla vysoko na severu meridiánu.

Athor se probíral papíry, pohyboval jimi zas a zas po desce stolu. A znovu je přemístil. Je těžké brát tohle lehce, pomyslel si. Beenay byl jedním z těch, kteří věděli, jak to pro něj bude těžké; sám se s tím vyrovnával velice těžko.

Snad jsem šokovaný, dohadoval se Athor.

„Navíc zde, pane, mám oběžnou dráhu Kalgaše, která souhlasí s obecně přijímaným kalendářním výpočtem. A tady, na výpisu, máme předpověď obecné dráhy, kterou nový počítač…“

„Prosím, Beenayi. Říkal jsem, že chci přemýšlet.“

Beenay přikývl. Athor se na něj usmál. Udělat to nebyla pro Athora nijak lehká věc. Strašlivý šéf Observatoře, vytáhlý, tenký, impozantně vyhlížející muž s hustými vlasy, který už předtím sám natolik vklouzl do role Prostého Giganta Vědy, že bylo pro něj obtížné se přemoci a ukázat obvyklou lidskou reakci. Ve skutečnosti to bylo pro něj těžké i proto, že byl tady v Observatoři, kde na něj kdekdo pohlížel jako na nějakého poloboha. Doma, se svou ženou, dětmi, obzvlášť s hlučným stádečkem vnoučat, to bylo jiné.

Tak Univerzální teorie gravitace není zcela správná?

Ne! Ne, to je nemožné! Každá částečka jeho zdravého rozumu proti této myšlence protestovala. Koncept Univerzální teorie gravitace byl základem k porozumění struktuře vesmíru, tím si byl Athor jist. To Athor věděl. Byla tak ryzí, tak logická, tak krásná – to je nespravedlivé.

Zrušit Univerzální teorii a celá logika vesmíru se změní v chaos.

Nepředstavitelné, nepředpokládané.

Ale tyhle cifry – tyhle zatracené výpisy Beenayových…

„Vidím, že jste rozzlobený, pane,“ zabrebentil znovu Beenay, „a mohu vám říci, že to umím pochopit – vím, jak vás to muselo zasáhnout – každý by byl rozčilený, kdyby jeho celoživotní dílo bylo takto ohroženo“

„Beenayi…“

„Teď mě nechte mluvit, pane, tohle jsem vám nemusel dnes ráno přinést. Vím, že jste na mne rozzuřený, že jsem s tím sem přišel, ale mohu říci, že jsem předtím o tom dlouho a těžce přemýšlel. Co jsem skutečně chtěl udělat, bylo, všechno zničit a zapomenout, že jsem někdy začal na tomhle pracovat. Zděsilo mne to, co jsem objevil, co dělám, a byl jsem nešťastný, že jsem někým, kdo…“

„Beenayi,“ řekl Athor svým nejzlověstnějším hlasem. „Ano, jsem na tebe rozzuřený. Ale ne z toho důvodu, který ty myslíš.“'

„Pane?“

„Za prvé, jsem rozzlobený proto, že tady takhle nesmyslně žvaníš, když všechno, co chci, je sedět a tiše pracovat na tom, co naznačují papíry, které jsi mi předložil. Za druhé, a to je důležitější, jsem naprosto uražený, že jsi mohl jen na moment váhat přinést mi svoje závěry. Proč jsi s tím čekal tak dlouho?“

„Včera jsem dokončil druhé přezkoumání.“

„Včera! Tak jsi tu měl být včera! Skutečně míníš vážně, Beenayi, že jsi skutečně pomýšlel tohle všechno zapřít? Že prostě někam své výsledky vyhodíš a nic neřekneš?“

„Ne, pane,“ řekl nešťastně Beenay. „Nikdy jsem na to nepomyslel vážně.“

„No, zaplať pánbůh. Řekni mi, člověče, ty jsi si myslel, že jsem tak nadšený svou vlastní krásnou teorií, že bych chtěl, aby jeden z mých nejnadanějších společníků přede mnou schoval nepříjemnou zprávu, že mám v teorii vadu?“

„Ne, pane. Samozřejmě, že ne.“

„Tak proč jsi sem nepřišel v tu chvíli, kdy jsi si byl už zcela jistý, že máš pravdu?“

„Protože – protože, pane…“ Beenay vypadal, jako kdyby se chtěl propadnout do koberce. „Protože jsem věděl, jak vás to rozruší. Protože jsem myslel, že můžete – že můžete být tak rozrušený, že to ovlivní vaše zdraví. Tak jsem se držel zpátky, promluvil jsem s přítelem, promyslel jsem svoji pozici v celé věci a přišel na to, že nemám jinou možnost, než vám říci, že Univerzální teo…“

„Tak ty jsi skutečně předpokládal, že mám raději svoji teorii než pravdu, ha?“

„Ach, ne, ne, pane!“

Athor se opět usmál a tentokrát na to nemusel vynaložit žádné úsilí. „Ale mám, ty to víš. Jsem člověk jako kdokoli jiný. Univerzální teorie gravitace mi přinesla všechny vědecké pocty, které může tato planeta nabídnout. To je můj pas na nesmrtelnost, Beenayi. Ty to víš. A mít před očima možnost, že teorie je špatná – och, to je silný otřes, Beenayi, to mě vrátilo zpět na zem. Nebuďme na omylu. Samozřejmě, stále si myslím, že moje teorie je správná.“

„Pane?“ řekl Beenay, zcela očividně vyděšený. „Ale já jsem to opět a opět a opět kontroloval, a…“

„Ach, tvoje závěry jsou také správné, tím jsem si jist. Že byste ty a Faro a Yimot mohli udělat stejnou chybu – ne, ne, už jsem jednou řekl, takovou možnost nevidím. Ale co tedy můžete nabídnout, aby to Univerzální teorii nesvrhlo?“

Beenay chvíli mrkal. „Nesvrhlo?“

„Ovšem,“ řekl Athor a pomalu začal zvládat situaci. Cítil se nyní mnohem radostněji. Když začal hledat pravdu, cítil klid, na rozdíl od neskutečného smrtícího chladu prvních momentů. „Co potom říká Univerzální teorie gravitace? Že všechna tělesa ve vesmíru se snaží působit na všechna další tělesa úměrně hmotnosti a vzdálenosti. A co jsi se pokusil dokázat užitím Univerzální teorie při výpočtu oběžné dráhy Kalgaše? Jak působí faktory gravitačního účinku, kterými nejrůznější astronomická tělesa působí na náš svět při jeho cestě okolo Onosu. Není to tak?“

„Ano, pane.“

„Nu, pak není nutno zamítnout Univerzální teorii gravitace, alespoň v tomto bodě. Co musíme udělat, můj příteli, je prostě znovu analyzovat naše znalosti o vesmíru a zjistit, zda jsme nepominuli něco, co mělo figurovat v našich výpočtech – nějaký záhadný faktor, který nám byl zcela neznámý, působí gravitační silou na Kalgaš a není vzat v úvahu.“

Beenayovo obočí se děsivě zvedlo. Civěl na Athora s výrazem naprostého údivu.

Pak se začal smát. Nejprve se snažil smích udusit sevřením čelistí, ale on mu neustále unikal, přinutil ho vydávat přidušený trhavý kašel; a pak si Beenay připlácí obě ruce na ústa, aby zadržel příval veselí.

Athor ohromeně zíral.

„Neznámý faktor!“ vyprskl Beenay po chvíli. „Drak na obloze! Neviditelný obr!“

„Draci? Obři? O čem to mluvíš, chlapče?“

„Včera večer – Theremon 762 – ach, pane, je mi to líto, skutečně líto.“ Beenay zápasil, aby získal znovu sebevládu. Svaly se mu v obličeji svíjely, silně mrkal a lapal po dechu; na chvíli se odvrátil a když se otočil zpět, byl to znovu on. Zahanbeně řekl: „Včera večer jsem si dal pár drinků s Theremonem 762 – víte, dělá úvodníky do novin – a řekl mu něco o tom, co jsem objevil a jak je pro mne nelehké přinést vám výsledky.“

„Ty ses setkal s novinářem?“

„Je velice důvěryhodný. Je to můj dlouholetý přítel.“

„Všichni jsou ničemové, Beenayi. Věř mi.“

„Tenhle ne, pane. Znám ho a vím, že by mi nikdy čímkoli neuškodil ani mne neurazil. Ve skutečnosti mi Theremon dal výbornou radu. Součástí té rady bylo, že nezbytně musím jít sem k vám, což jsem učinil. Ale také mi poskytl určitou naději, víte, určitou útěchu – řekl tutéž věc jako vy, že možná tady funguje nějaký ‚neznámý faktor‘ – to je jeho přesný výraz – který zmátl naše výpočty oběžné dráhy Kalgaše. Já se smál a řekl mu, že by bylo zbytečné vytasit se s neznámými faktory, to že by bylo snadné řešení. Navrhl jsem – samozřejmě sarkasticky – že jestli počítáme s takovouhle nějakou hypotézou, pak si můžeme rovnou říci, že to byl nějaký neviditelný obr, který vystrčil Kalgaš z jeho oběžné dráhy, nebo že to udělal dech obrovského draka. A teď vy, pane, použijete tentýž argument – ne laik jako Theremon, ale největší astronom světa! – Víte, jak směšně se cítím, pane?“

„Myslím, že vím,“ řekl Athor. Záležitost ho začala zmáhat. Prohrábl si rukou imponující bílou hřívu a podíval se na Beenaye se směsí podráždění a soucitu. „Měl jsi pravdu, když jsi svému příteli řekl, že vymýšlení fantazií k objasnění problému není příliš užitečné. Ale náhodné nápady laika občas bývají přínosem. Shrneme-li vše, co víme, je tady nějaký neznámý faktor, který působí na oběžné dráze Kalgaše. Musíme alespoň uvažovat o této možnosti, než hodíme teorii přes palubu. Myslím, že to, co musíme použít, je Thargolův meč. Víš, co to je, Beenayi?“

„Samozřejmě, pane. Princip ekonomiky myšlení*[2]. První ho předložil starověký filozof Thargola 14, který řekl: ‚Musíme prohnat meč jakoukoli hypotézou, která není nezbytně nutná,‘ nebo tak nějak.“

„Velmi dobře, Beenayi. Takovým způsobem jsem to vyučoval, přesné znění je: ‚Jestliže můžeme nabídnout několik hypotéz, musíme podrobit předmět úvah nejkomplexnějším úderům našeho meče.‘ Máme hypotézu, že Univerzální teorie gravitace je chybná, a proti ní hypotézu, že jsi mohl vynechat nějaký neznámý a snad nepoznatelný faktor, když jsi prováděl výpočty oběžné dráhy Kalgaše. Jestliže akceptujeme první hypotézu, pak se vše, co jsme si mysleli, že známe o uspořádání vesmíru, změní v chaos. Pokud budeme akceptovat druhou hypotézu, musíme udělat vše pro odhalení neznámého faktoru a základní řád věcí je zachován. Je trochu jednodušší nalézt něco, co může znamenat vyhlídku na to, že přijdeme s novým úplným zákonem ovládajícím pohyby velmi hmotných těles. Tak hypotéza, že gravitační teorie je chybná, padla před Thargolův meč a my můžeme začít naše zkoumání prací na jednodušším vysvětlení problému. Hm, Beenayi? Co tomu říkáš?“

Beenay jen zářil.

„Takže jsem nakonec Univerzální teorii nesvrhl!“

„V každém případě ještě ne. Skutečně jsi získal místo v historii vědy, ale ještě nevím, zda jako ničitel nebo jako objevitel. Modleme se, aby to bylo to druhé. A teď nás čeká velice obtížné přemýšlení, mladý muži.“ Athor 77 zavřel oči a otřel si čelo, které ho začínalo bolet. Pochopil, že už je to dost dlouho, co dělal skutečnou vědu. Po minulých osm nebo deset let byl zaměstnán převážně administrativními záležitostmi Observatoře. Ale mysl, která vyprodukovala Univerzální teorii gravitace, může ještě ukrývat myšlenku nebo dvě, které v ní zbývají, říkal si. – „Nejdříve se zblízka podívám na ty tvoje výpočty,“ řekl. „A pak, předpokládám, že se důkladně podívám na svoji vlastní teorii.“

10

Hlavním stanem Apoštolů Plamene byla štíhlá, ale nádherná věž z blýskavého zlatavého kamene, vyrůstající jako zářící oštěp blízko řeky Seppitan, v exkluzivní Birigamské čtvrti v Saro City. Tahle vysokánská věž, pomyslel si Theremon, musí být jednou z nejcennějších věcí skutečné zástavby v celém hlavním městě. Předtím to nikdy neměl na zřeteli, ale Apoštolově museli být nesmírně bohatá skupina. Měli vlastní rozhlasovou a televizní stanici, vydávali časopisy a noviny a vlastnili tuto obrovskou věž. A také zřejmě řídili všechny druhy dalších aktivit, které byly méně viditelné než jejich vlastní. Divil se, jak to bylo možné. Hrstka fanatických puritánských mnichů? Jak mohli soustředit do svých rukou kontrolu nad sty milióny kreditů?

Ale, jak si uvědomil, přímočarými stoupenci Mondiora a jeho Apoštolů byli takoví průmyslníci jako Bottiker 888 a Vivin 99. Nebylo by pro něj překvapením, kdyby se dozvěděl, že muži jako Bottiker a Vivin a ostatní jim podobní byli mocnými přispěvateli do pokladny Apoštolů.

A kdyby ta organizace byla jen z desetiny tak stará, jak prohlašovali, že je – deset tisíc let říkali! – a jestliže svoje peníze během staletí investovali rozumně, nelze ani přibližně odhadnout, čeho Apoštolové mohli spojením zájmů dosáhnout, pomyslel si Theremon. Mohou být bilionáři. Mohou tajně vlastnit polovinu Saro City.

Stálo by za to do toho proniknout, řekl si.

Vstoupil obrovskou vstupní halou s ozvěnou v přízemí velké věže a civěl dokola s bázlivou úctou. Nikdy předtím tady nebyl a slyšel, že je to mimořádně bohatá budova, jak zevnitř, tak zvenku. Ale nic z toho ho nepřipravilo na realitu této kultovní stavby.

Lesklá mramorová podlaha vykládaná tuctem zářících barev se rozkládala do nekonečna. Stěny byly pokryty třpytivě zlatými mozaikami v abstraktních vzorech. Zdvihaly se ke klenutému obloukovitému stropu. Svícny spletené ze zlata a stříbra vrhaly na všechno mihotavý déšť jasu.

Na opačném konci haly Theremon postřehl něco, co vypadalo jako model celého vesmíru. Byl elegantní a zdálo se, že je úplně celý z drahých kovů a klenotů: nesmírné vznášející se koule, které vypadaly, že představují šest sluncí, visely ze stropu na neviditelných drátech. Každá vrhala jiné tajuplné světlo: zlatavý paprsek největší z nich, která musela představovat Onos, kalné rudé žhnutí z koule Dovimu, studené tvrdé modrobílé ze dvojice Tana a Sithy a jemné bílé světlo z Patry a Treye. Sedmá koule musí být Kalgaš. Obíhala kolem ostatních jako volně plovoucí balón, barvy se měnily, jak se měnilo světlo sluncí, dopadající na jeho povrch.

Jak tak Theremon stál a civěl, celý udivený, hlas, přicházející jakoby odnikud, řekl: „Mohli bychom znát vaše jméno?“

„Jsem Theremon 762. Mám schůzku s Mondiorem,“

„Ano. Prosím, vejděte do místnosti přímo po vaší levici, Theremone 762.“

Žádnou místnost po své levici neviděl. Ale pak se část mozaikou zdobené zdi nehlučně odsunula a odhalila malý oválný pokoj, spíše předpokoj než místnost. Zelené sametové závěsy kryly zdi a jednoduchá jantarová deska poskytovala osvětlení.

Pokrčil rameny a vešel. Najednou se za ním dveře zavřely a on cítil jasný vjem pohybu. To nebyl pokoj, to byl výtah! Stoupá. Tím si je jist. Velmi pomalu stoupá výš a výš a výš. Trvalo snad polovinu věčnosti, než se výtah zastavil a dveře se ještě jednou odsunuly.

Čekala na něj černě zahalená postava. „Šel byste tudy, prosím?“ Krátká úzká chodba vedla do něčeho, co připomínalo čekárnu, kde rozměrný portrét Mondiora 71 zabíral většinu celé jedné stěny. Jak Theremon vstoupil, obraz vypadal jako prozářený a podivně živý, takže Mondiorovy tmavé, hluboké oči na něj cize hleděly a přísná tvář Velkého Apoštola nabývala světélkující vnitřní zář, která ho činila téměř krásným, ovšem poněkud nelítostným způsobem.

Theremon se cítil výrazem portrétu téměř zmrazený. Odolná mysl novináře nebyla ještě nikdy vystavena tak denervujícímu zážitku. Za chvilku bude hovořit s velmi mocnou osobou. Mondior v rádiu nebo v televizi, to byla jedna věc – jen nějaký bláznivý kazatel hlásající absurdní poselství – ale Mondior ve skutečnosti – tento portrét naznačoval, že budí obdiv a strach, hypnotizuje, je mystikem – to bude zcela jiná osobnost. Theremon sám sebe varoval, aby byl na stráži.

Černě oděný mnich řekl: „Kdybyste vstoupil dovnitř, prosím.“

Zeď nalevo od portrétu se otevřela. Pracovna vypadala prázdná, bez výzdoby, jako cela, nic v ní, jen holý stůl s jednoduchou deskou z leštěného kamene a nízkým křeslem, vyřezaným z kusu nějakého neobvyklého červeného dřeva se šedými stříkanci po celé ploše. Za stolem seděl muž se zřejmou silou a autoritou, oblečený v černém apoštolském hávu s rudým lemováním kolem kápě.

Byl velice působivý. Ale nebyl to Mondior 71.

Mondior, podle jeho fotografií a podle televizních relací, byl pětašedesátiletý nebo sedmdesátiletý muž, s intenzívní aureolou mužnosti. Jeho vlasy byly husté a zvlněné, černé, místy bíle prokvetlé a měl plnou, masitou tvář, široká ústa, velký nos, husté obočí černé jako uhel, tmavé, neúprosné oči. Ale tento člověk byl mladý, ještě ani ne čtyřicetiletý a také vypadal mužný a plný síly, ale zcela jiným způsobem: byl velmi hubený, s ostrou úzkou tváří a s přísnými, pevně semknutými rty. Vlasy, vlnící se mu přes ramena na kápi, byly podivně cihlově rudé, oči studené, neskutečně modré.

Nepochybně byl tento muž v jejich organizaci nějaký vysoký funkcionář. Ale Theremon měl schůzku s Mondiorem.

Ještě dnes ráno byl rozhodnut, jakmile dopsal článek o posledním vystoupení Apoštolů, že musí tento mystický kult poznat blíž. Všechno, co kdy řekli, mu připadalo jako nesmysl, samozřejmě, ale začínalo to vypadat jako zajímavý nesmysl, o kterém stojí za to napsat nějaké podrobnosti. Jak nejlépe se o nich něco dozvědět, než jít přímo za nejvyšší osobou? Nepředpokládal, že je to možné. Ale k jeho překvapení mu řekli, když zatelefonoval, že může mít audienci u Mondiora týž den. Vypadalo to příliš jednoduše.

Teď začínal chápat, že to bylo příliš jednoduché.

„Jsem Folimun 66,“ řekl muž s ostře řezanou tváří příjemným měkkým hlasem bez jakéhokoliv Mondiorova podmanivého burácení. Přesto to byl, jak Theremon okamžitě pochopil, hlas někoho, kdo byl zvyklý poroučet. „Jsem pobočník pro styk s veřejností pro zdejší oblast naší organizace. Bude mi potěšením odpovědět na jakékoliv otázky, které mi můžete položit.“

„Měl jsem schůzku s Mondiorem osobně,“ řekl Theremon.

Oči Folimuna 66 neprozrazovaly žádnou známku překvapení. „Můžete o mně uvažovat jako o hlasu Mondiora.“

„Pochopil jsem, že to bude osobní audience.“

„To také je. Cokoli mi řeknete, je sdíleno Mondiorem; cokoli přichází ode mne, jsou slova Mondiorova. Tak to musíte pochopit.“

„Nicméně, bylo mi slíbeno, že mohu počítat s rozhovorem s Mondiorem. Mohu nepochybně přijmout to, co mi řeknete, za směrodatné, ale není to právě informace, na kterou jsem čekal. Chtěl jsem si vytvořit nějaký názor, jakým člověkem je Mondior, jaká jsou jeho stanoviska na další věci kromě proroctví zkázy světa, co si myslí o…“

„Mohu pouze opakovat, co jsem již řekl,“ prohlásil Folimun, skoče mu klidně do řeči. „Můžete o mně uvažovat jako o hlasu Mondiora. Jeho Jasnost nebude schopna se dnes s vámi osobně setkat.“

„Pak bych dal raději přednost jinému dni, kdy Jeho Jasnost bude…“

„Dovolte mi vás informovat, že Mondior vám nikdy neposkytne osobní rozhovor. Nikdy. Práce Jeho Svatosti je velice naléhavá, nyní, když mezi námi a Dobou Plamenů stojí jen pár měsíců.“ Folimun se náhle usmál neočekávaným vřelým úsměvem, snad zamýšlel trochu smazat dojem z melodramatického znění fráze „Doba Plamenů.“ Téměř jemně řekl:

„Mohu soudit, že je to nedorozumění, že jste nepochopil, že budete mít schůzku s Mondiorovým mluvčím, nikoli osobně s Nejvyšším Apoštolem. Ale jinak to nejde. Ale pokud nechcete mluvit se mnou, nu, lituji, že jste sem dnes šel marně. Já jsem ale ten nejužitečnější zdroj informací, který zde můžete najít, teď nebo kdykoli jindy.“

Opět se usmál. Byl to úsměv muže, který by klidně a bez omluvy zavřel Theremonovi dveře před nosem.

„No, dobrá,“ řekl Theremon po minutě nebo dvou uvažování. „Vidím, že nemám jinou volbu. Buď dostanu vás nebo nikoho. V pořádku: hovořme. Kolik času mám?“

„Tak mnoho, kolik chcete, nicméně toto první setkání bude stejně dost krátké. A také,“ – neočekávaně se usmál, téměř zlomyslně – „musíte mít na paměti, že máme dohromady pouze čtrnáct měsíců. A já mám na práci během této doby mnoho dalších věcí.“

„To si dovedu představit. Čtrnáct měsíců, říkáte? A co pak?“

„Pak předpokládám, že jste nečetl Knihu Odhalení.“

„Skutečně nikdy.“

„Dovolte mi tedy.“ Folimun vytáhl tenký načervenalý svazek z nějakého šuplíku jeho zdánlivě prázdného stolu a přisunul ho před Theremona. „To je pro vás. Doufám, že v něm naleznete mnoho poučení. Zatím mohu stručně shrnout téma, které, jak se zdá, vás velice zajímá. Přesně čtyři sta osmnáct dní ode dneška – abychom byli úplně přesní, příštího devatenáctého theptaru – dojde k velké změně našeho pohodlného, známého světa. Šest sluncí vstoupí do Jeskyně Tmy a zmizí, Hvězdy nám přinesou poselství a celý Kalgaš bude pokryt plameny.“

Řekl to jakoby nic. Jako by hovořil o tom, že zítra přijde déšť, nebo jako kdyby předpokládal, že v Městské botanické zahradě příští týden rozkvete vzácná rostlina. Šest sluncí vstoupí do Jeskyně Tmy. Celý Kalgaš se pokryje plameny. Hvězdy.

„Hvězdy,“ řekl nahlas Theremon. „A čím by mohly být ve skutečnosti?“

„Jsou nástroji božími.“

„Mohl byste upřesnit, co tím myslíte?“

„Povaha Hvězd nám bude více než bohatě jasná,“ řekl Folimun 66, „až uplyne čtyři sta osmnáct dní.“

„Až skončí nynější Rok zbožnosti,“ řekl Theremon. „Příští rok, devatenáctého theptaru.“

Folimun vypadal potěšeně. „Tak přece jste studoval naše učení.“

„Do určité míry. Poslechl jsem si pár Mondiorových projevů. Vím o cyklu dvou tisíc a čtyřiceti devíti let – a o události, kterou nazýváte Dobou Plamenů. Domnívám se, že mi nemůžete poskytnout jakýkoliv druh popisu tohoto děje.“

„Můžete nalézt popis v počátečních řádcích páté kapitoly Knihy Odhalení. Ne, nemusíte to hledat: budu vám to citovat. ‚Z Hvězd sem poté sestoupily Nebeské Plameny, byly posly příchodu božího, a kde se plameny dotkly měst kalgašských, ta byla strávena do úplného zničení, tak, že z člověka a práce člověčí nezbylo naprosto nic.‘ “

Theremon přikývl. „Náhlé děsivé kataklyzma. Proč?“

„To vědí bohové. Opět nás varovali před naší špatností a dali nám rozpětí let, ve kterém se můžeme vykoupit. Toto rozpětí je to, co nazýváme Rokem zbožnosti, ‚rok‘ dva tisíce a čtyřicet devět lidských let dlouhý, to už víte. Nynější Rok zbožnosti je skoro u konce.“

A pak budeme všichni vymazáni z povrchu Kalgaše, myslíte?“

„Všichni ne. Ale většina ano: a naše civilizace bude zničena. Těch pár, kteří přežijí, bude stát před nesmírným úkolem obnovy. To je, jak jste byl již informován, smutný a stále se opakující cyklus lidských událostí. To co bude způsobeno, nebude poprvé; lidstvo opět neuspěje ve zkoušce boží. Už jsme byli svrženi do propasti více než jednou a nyní jsme na okraji opětného zničení.“

Je zvláštní, pomyslel si Theremon, že Folimun nevypadá jako naprostý blázen.

Až na tu zvláštní róbu mohl být pokládán za nějakou odrůdu mladého obchodníka, sedícího v pěkné kanceláři – za úředníka, který má na starosti žádosti a půjčky nebo za investičního bankéře. Byl očividně inteligentní. Hovořil jasně a dobře, rázným přímým tónem. Nikdy nekřičel ani neblouznil. Ale věci, které svým rázným, přímým způsobem říkal, byly šíleným a nesmyslným žvaněním. Kontrast mezi tím, co Folimun říkal, a způsobem, jakým to říkal, bylo těžké přijmout.

Nyní tiše seděl a vypadal uvolněně. Čekal, až novinář vysloví další otázku.

„Budu upřímný,“ řekl Theremon po chvilce. „Jako mnoho lidí mohu jen obtížně přijmout vaše názory, které jsou mi zcela prostě předkládány jako objev. Potřebuji solidní důkazy. Ale vy nám žádné neukážete. Říkáte, že musíme věřit. To není žádný skutečný důkaz, samozřejmě, to je jen to, co tvrdíte. My všichni máme věřit tomu, co nám nabízíte, protože jste to všechno slyšeli od bohů a vy víte, že vám bohové nelžou. Nicméně, můžete mi říci, proč bych vám měl věřit? Samotná víra lidem jako já nestačí.“

„Proč myslíte, že to není důkaz?“ zeptal se Folimun.

„A je? Kromě vlastní Knihy Odhalení; a i ta je jen nepřímý důkaz, a ten nemohu přijmout.“

„Víte, že jsme velice stará organizace.“

„Deset tisíc let, jak praví pověst.“

Krátký úsměv pronikl přes Folimunovy tenké rty.

„To je svévolná cifra, snad trochu zveličená pro větší efekt. Ve skutečnosti můžeme, mezi námi, tvrdit, že nás lze vystopovat až do starověku.“

„Pak tedy je vaše skupina dva tisíce let stará.“

„Minimálně o něco víc. Můžeme naši historii sledovat zpět do času před minulým kataklyzmatem – takže jsme určitě starší než dva tisíce a čtyřicet devět let. Pravděpodobně mnohem víc, ale nemáme o tom žádný důkaz, respektive žádný druh důkazu, který byste byl schopen přijmout. Myslíme, že Apoštolově mohli existovat mnoho cyklů katastrof zpět, což možná naznačuje stáří více než šest tisíc let. Ve skutečnosti to všechno napovídá, že jsme předkataklyzmatičtí. Jako organizace tiše vyvíjíme aktivitu víc než jeden Rok zbožnosti. A tak jsou naším majetkem informace, podávající tak vysoce specifické detaily z katastrofy, že si ten příběh raději necháváme pro sebe. Víme, co se stane, protože jsme informováni o tom, co se stalo před dlouhým časem.“

„Ale vy nemůžete dokázat žádnou informaci, máte jen tvrzení. Důkazy, důkazy.“

„Kniha Odhalení je tím, co světu nabízíme.“

Dokola a dokola a dokola. To nikam nevede. Theremon začal být netrpělivý. Byl to všechno samozřejmě velký bluf. Cynický padělek, snad vymyšlený k získání tučných kontribucí od naivních lidí jako Bottiker a Vivin a ostatních bohatých občanů odhodlaných koupit si únikovou cestu před smrtí. Navzdory očividně upřímnému vzhledu a inteligenci mohl být Folimun buď ochotným spoluspiklencem v tomto obrovském podniku falešné fantazie, nebo jen jedním z mnoha Mondiorem oklamaných.

„V pořádku,“ řekl novinář. „Předpokládejme pro tuto chvíli, že příštího roku bude nějaký druh celosvětové katastrofy, o které má vaše skupina předem podrobné znalosti. Co chcete, abychom skutečně dělali? Máme se shromáždit do vašich kaplí a prosit bohy, aby s námi měli slitování?“

„Na to už je také příliš pozdě.“

„Je pak v co doufat? V tom případě, proč se ještě obtěžujete nás varovat?“

Folimun se znovu usmál, tentokrát bez ironie. „Ze dvou důvodů. Ano, jedním je, že chceme, aby lidé přišli do našich kaplí, ne ovšem proto, že by mohli změnit boží úmysly, ale proto, aby se zabývali věcmi morálky a každodenní slušnosti. Myslíme, že máme poselství, které je pro svět v této době důležité! Ale druhý a důležitější je tento: chceme přesvědčit lidi o realitě toho, co přichází, takže se budou moci chránit. Nejhorší katastrofa může být odvrácena. Naše kroky mohou předejít úplné destrukci civilizace. Plameny jsou nevyhnutelné, ano, lidská povaha je taková, jaká je – bohové hovoří, čas jejich pomsty nastal – ale bez úplného šílenství a hrůzy budeme mezi těmi, kdo přežijí. Jsem si jist, že my Apoštolově rozhodně budeme. Budeme zde, jako jsme mohli být předtím, abychom vedli lidstvo do nového cyklu znovuzrození. A nabízíme naši ruku – s láskou, s pomocí, komukoli, kdo ji chce přijmout. Kdo se s námi spojí k ochraně před zmatkem, který opět přichází. Možná vám to zní bláznivě, Theremone? Zní to, jako kdybychom byli nebezpeční blázni?“

„Kdybych jen mohl přijmout vaše základní předpoklady…“

„Že Plameny přijdou příští rok? Přijmete. Přijmete. Co vám zbude? Jen se musíte rozhodnout, zda to přijmout dlouho předtím, v případě, že to zvýší vaše naděje stát se jedním z přeživších, jedním z ochraňovaných naším dědictvím, nebo jen zjistit v okamžiku destrukce, v okamžiku vaší vlastní agónie, že jsme celou dobu mluvili pravdu.“

„Jsem zvědavý, co bude,“ řekl Theremon.

„Dovolte, abych doufal, že budete na naší straně ve dni, ve kterém přijde závěr tohoto Roku zbožnosti,“ řekl Folimun. Náhle vstal a nabídl Theremonovi ruku. „Měl bych nyní jít. Jeho Jasnost Nejvyšší Apoštol mne očekává za pár minut. Ale jsem si jist, že spolu ještě budeme hovořit. Za pár dní, nebo tak nějak, snad – pokusím se pro vás dosáhnout dalšího setkání. Těším se opět na rozhovor s vámi. Zvláštní, je to podivné, cítím, že vy a já jsme předurčeni k velmi blízké spolupráci. Víte, máme mnoho společného.“

„Skutečně?“

„Ve věci víry ne. Ve věci touhy přežít – a pomoci přežít ostatním – ano, samozřejmě to myslím takhle. Přichází čas, kdy vy a já se budeme snažit navzájem se potřít, obávám se, a svoje síly spojíme k boji, až přijde Tma. Jsem si tím jistý, skutečně.“

Má pravdu, pomyslel si Theremon. Bude lepší zmizet, než mě ta černá róba obrátí na pravou cestu.

Ale nemělo cenu urazit Folimuna jakoukoli hrubostí. Jak se zdálo, tenhle kult Apoštolů den ode dne narůstal. Theremon měl svůj velký příběh, a Folimun byl zřejmě člověkem, na kterého se mohl v tomto případě spolehnout.

Theremon vsunul kopii Knihy Odhalení do své diplomatky a vstal.

„Zavolám vám za pár týdnů,“ řekl. „Až budu mít příležitost důkladně si tohle prostudovat. Budu mít další otázky, na které se pak budu chtít zeptat. – A třeba postoupíme dál, až zavolám, s mojí audiencí u Mondiora 71?“

Folimun se nenechal tak snadno nachytat. „Jak jsem vám už vysvětlil, práce Jeho Jasnosti do Doby Plamenů je tak kritická, že nebude schopen být přístupný takovým věcem, jako jsou osobní rozhovory. Je mi opravdu líto. Není způsob, jak bych to mohl změnit.“ Folimun napřáhl ruku. „Bylo mi potěšením.“

„A mně také,“ řekl Theremon.

Folimun se pousmál. „Ano, skutečně? Strávit půl hodiny rozhovorem s bláznem? Šílencem? Fanatikem? Kultistou?“

„Nevzpomínám si, že bych užil tato slova.“

„Ovšem nijak by mne neudivilo, kdybyste řekl, že jste na ně myslel.“ Apoštol se na Theremona znova usmál svým zvláštním odzbrojujícím úsměvem. „V každém případě byste měl napůl pravdu. Já jsem fanatik. Předpokládám, že i kultista. Ale ne blázen. Ne šílenec. A přeji si, abych nebyl. A vy také.“

Vyprovodil Theremona ven. Mnich, který mu dělal průvodce, čekal za dveřmi a přivolal mu výtah.

Podivná půlhodina, pomyslel si novinář. A skutečně nebyla moc plodná. Nicméně nějakým způsobem věděl o Apoštolech víc, než když sem přišel.

Theremonovi už bylo jasné, že jsou to ztřeštění a pověrčiví mniši. Prostě nemají ani co by se za nehet vešlo skutečného důkazu, že svět očekává brzy nějaká obrovská katastrofa. Zda pouze bláznivě klamou sami sebe nebo otevřeně podvádí ve snaze naplnit si vlastní kapsu, to bylo něco, co ještě nedokázal rozhodnout.

Bylo to všechno pěkně zamotané. Cítil prvky fanatismu, puritánství, záliby Apoštolů mu nebyly po chuti. A tak dál, a tak dál… tenhle Folimun, ten jejich mluvčí, neočekávaně vypadal jako zajímavá osoba. Byl inteligentní, výřečný – ještě svým způsobem racionální. Faktem je, že se zdálo, že má smysl pro humor, kterým příjemně překvapoval, a okamžiky laskavosti. Theremon nikdy neslyšel o maniakovi – nebo o fanatikovi – který byl schopen se v nejmenším sám sobě posmívat. Tohle byla pravděpodobně celá role Folimunova působení ve styku s veřejností: pokud Folimun toto jednání neplánoval pro osoby jako byl Theremon, o kterých se dalo předvídat, že by se jim zamlouvalo.

Buď opatrný, říkal si. Folimun tě chce využít.

Ale to bylo v pořádku. Měl v novinách vlivné postavení. Každý ho chtěl využít.

No, pomyslel si Theremon, uvidíme, kdo koho využije.

Jeho kroky se ostře rozléhaly, jak rychle kráčel přes nesmírnou halu hlavního stanu Apoštolů ven do jiskřivého tříslunečního odpoledne.

A teď zpátky do kanceláře v Chroniclu. Hromadu zbožných hodin zasvětí studiu Knihy Odhalení; a pak bude čas začít přemýšlet o zítřejším úvodníku.

11

Letní deštivé období bylo v plném proudu, když se Sheerin 501 odpoledne vrátil do Saro City. Buclatý psycholog přidal do kroku, aby se dostal z dosahu ohromného lijáku, který změnil letiště bezmála v jezero. Divoké poryvy větru horizontálně proháněly šedé přívaly deště.

Šedé – šedé – všechno je šedé…

Slunce někde nahoře vypadala jako skvrny. To slabé mihotání na západě byl zřejmě Onos a na druhé straně jsou náznaky studeného světla Tana a Sithy. Ale oblačná pokrývka byla tak hustá, že den byl nepříjemně tmavý. Znepokojivě tmavý pro Sheerina, který byl ještě – navzdory tomu, co říkal svým hostitelům v Jongloru – neklidný přetrvávajícími účinky své patnáctiminutové jízdy Tunelem záhad.

Mohl odjet o deset dní dříve, než připustil Kelaritanovi a Cubellovi, a mít od těchto lidí pokoj. Ale připadalo mu riskantní uzavřít se před tímto nebezpečným problémem.

Asi tak po tři nebo čtyři dni Sheerin zakoušel dotyky, pouze dotyky klaustrofobie, která poslala tolik obyvatel Jongloru do psychiatrické léčebny. Byl v hotelovém pokoji, pracoval na zprávě, když náhle pocítil Tmu uzavřenou ve svém nitru a musel nutně v sobě nalézt sílu vstát a vyjít na terasu nebo úplně opustit budovu a procházet se hotelovou zahradou. Nutně? No, možná ne. Ale bylo to lepší. Skutečně lepší. A často se potom cítil lépe.

Nebo usínal a pak k němu přicházela Tma. Přirozeně, v jeho místnosti bylo světlo, když spal – nikdy bez něj nespal, neznal nikoho, kdo by spal bez něj – a od jízdy Tunelem si ještě vypomáhal vlastním světlem, poprvé se mu nedostávalo baterií, přestože indikátor ukazoval, že je v něm energie na šest měsíců. Takže si Sheerin před spaním dával pozor, aby se přesvědčil, že jeho pokoj se nevrhne do hlubiny beze světla, naprosté černě, skutečné a úplné Tmy. Probouzel se, třesoucí se, zpocený, přesvědčený, že byl ve Tmě, i když přátelská záře světel plála po obou stranách jeho lůžka a naznačovala mu, že je vše v pořádku.

Teď tedy vystoupil z letadla do této ponuré soumračné krajiny – no, byl rád, že je doma, ale dal by přednost slunečnějšímu návratu. Musel zahnat lehké rozrušení – nebo snad ne tak lehké – když vstoupil do plexisklového, odporně ošlehaného průchodu, který byl natažen od jeho letadla k letištní budově. Přál si, aby nemusel průchod použít. Lepší je být volný, jako teď, pomyslel si Sheerin, i když jsem úplně promočený. Lepší je být pod volnou oblohou, pod příjemným světlem (jakkoli je teď slabé, jakkoli skryté za mraky) přátelských sluncí.

Ale malátnost přecházela. Po chvíli se domáhal svých zavazadel, rozradostněný skutečností, že je opět doma v Saro City a bude moci triumfovat nad přetrvávajícími efekty jeho dotyku s Tmou.

Liliath 221 na něj čekala s vyzvednutými zavazadly poblíž jejího auta. To také přispělo k tomu, že se cítil lépe. Byla to štíhlá, příjemně vypadající žena na sklonku čtyřicítky, kolegyně z Psychologického oddělení. Ačkoli její práce byla experimentální (zvířata v bludištích), neodcizovalo ji to od něho. Znali se už deset nebo patnáct let. Dlouho předtím se jí Sheerin zeptal, zda si ho vezme, dokud ještě byl typ na ženění. Ale nechtěla, ani po té dlouhé době mu nechtěla dát odpověď. Přesto jejich vztahy vypadaly, jako by byli zasnoubeni.

„Ke všemu jsem si vybral pěkně ubohý den k návratu domů…“ řekl, když vklouzl vedle ní, natáhl se a dal jí přátelský polibek.

„Trvá to už tři dny. A říkali, že tím budeme postižení víc než tři dny, až do příštího Dne Onosu. Předpokládám, že se dřív všichni utopíme. – Propána, jak jsi v Jongloru zhubl, Sheerine!“

„Ano? No, víš, seveřanské jídlo – opravdu nic pro můj jazyk…“

Neočekával, že to bude tak nápadné. Muž jeho objemu by měl být schopen shodit deset nebo patnáct liber, aniž by to bylo na první pohled viditelné. Ale Liliath měla vždycky ostrý zrak. A možná shodil víc než deset nebo patnáct liber. Od Tunelu jídlo pouze zobe. On! Bylo pro něj neuvěřitelné, jak málo jí.

„Vypadáš dobře,“ řekla. „Zdravě. Silně.“

„,Ano?“

„Ne, že bych si myslela, že musíš být hubený, teď už ne. Ale vůbec ti to nemůže uškodit. Tak jak jsi se bavil v Jongloru?“

„Dobře…“

„Viděl jsi Výstavu?“

„Ano. Báječná.“ Nedokázal vydolovat ani trochu nadšení. „Můj bože, tenhle déšť, Liliath!“

„V Jongloru nepršelo?“

„Celou dobu bylo jasno a sucho. Bylo pěkně i cestou, když jsem opustil Saro.“

„No, časy se mění, Sheerine. Víš, že nemůžeš doufat, že po celé období šesti měsíců bude stejné počasí. S rozdílnou polohou sluncí v bodě ekliptiky, který je v daném okamžiku nad východním obzorem, a při způsobu, jak se polohy sluncí denně mění, nemůžeme předpokládat, že se jednotlivé vzorky klimatu udrží delší dobu.“

„Nemůžu říct, jestli mluvíš spíš jako meteorolog nebo jako astrolog,“ řekl Sheerin.

„Ani jeden ani druhý. Mluvím jako psycholog. – Nechceš mi říct něco o svém výletě, Sheerine?“

Zaváhal.

„Výstava byla moc pěkná. Je mi líto, že jsi ji propásla. Ale většinu času jsem tvrdě pracoval. Na severu to tou věcí, Tunelem záhad, skutečně obrátili vzhůru nohama.“

„Je skutečně pravda, že v něm lidé umírali?“

„Pár. Ale většina byla traumatizovaná a dezorientovaná. Klaustrofobie. Hovořil jsem s několika oběťmi. Budou se měsíce zotavovat. Pro některé to bude znamenat trvalou invaliditu. A přesto zůstal Tunel týdny otevřený.“

„I když začaly problémy?“

„Nikdo se o to nestaral. Nejméně lidé, kteří řídili Výstavu. Ti se hlavně starali o prodej lístků. A návštěvníci byli zvědaví na Tmu. Zvědaví na Tmu, můžeš si to představit, Liliath? Nedočkavě se řadit, aby mohli vystavit svůj rozum nebezpečí! Samozřejmě, všichni si mysleli, že zrovna jim se nic špatného stát nemůže. A většině se také nic špatného nestalo. Ale ne všem. – Prodělal jsem jízdu Tunelem.“

„Ty?“ řekla udiveně. „Jaké to bylo?“

„Nebezpečná věc. Mohli by mi zaplatit, kolik by chtěli, ale znovu bych to neudělal.“

„Ale samozřejmě jsi vyšel v pořádku.“

„Samozřejmě,“ řekl pečlivě. „Můžu být také v pořádku, když spolykám půl tuctu živých ryb. Ale není to nic, co bych si chtěl rád zopakovat. Řekl jsem jim, aby ten svůj čertovský Tunel zavřeli. To byl můj odborný posudek a myslím, že ho dodrží. My prostě nejsme disponováni snést tmu tak dlouhou dobu, Liliath. Minutu, dvě, možná – pak se začneme psychicky lámat. Je to vrozená věc, jsem o tom přesvědčen, milióny let evoluce nás tvarovaly takové, jací jsme. Tma je v našem světě nepřirozenou věcí. A myšlenka prodávat ji lidem jako zábavu…“ pokrčil rameny. „Nu, takový jsem měl výlet do Jongloru a teď jsem zpátky. Co se dělo na univerzitě?“

„Nic moc,“ odvětila Liliath. „Obvyklá drobná stupidní hašteření, obvyklé fakultní schůze, povýšená prohlášení uražených a také palčivé sociální otázky – vždyť víš.“ Na chvíli utichla, obě ruce na volantu, jak řídila auto přes hluboké louže, které zaplavily dálnici. „V Observatoři je zřejmě nějaký zmatek. Tvůj přítel Beenay 25 na tebe netrpělivě čeká. Moc mi toho neřekl, ale vypadá to, že provádějí velké přepočítávání jedné z jejich klíčových teorií. Všichni zmatkují. Starý Athor osobně vede výzkum, umíš si to představit? Myslela jsem, že jeho myšlení zkostnatělo už v minulém století. S Beenayem byl nějaký novinář, někdo, kdo píše populární úvodníky. Myslím, že se jmenoval Theremon. Theremon 762. Moc jsem se o něj nezajímala.“

„Je velice známý. Má v sobě něco z buřiče, myslím, ačkoli si nejsem zcela jist o jaké druhy problémů se zajímá. On a Beenay strávili společně mnoho času.“

Sheerin si vryl do paměti, že má zavolat mladého astronoma hned jak si vybalí. Beenay žil necelý rok s dcerou Sheerinovy sestry, Raisstou 717, a Sheerin s ním navázal těsné přátelství, tak těsné, jak bylo možné s ohledem na věkový rozdíl dvaceti let. Sheerin se amatérsky zajímal o astronomii: to bylo jedno z pout, které je k sobě vázalo. Athor se vrátil k teoretické práci! Představte si to! Na čem mohl pracovat? Zaútočil nějaký kariérista na Univerzální zákon gravitace? Ne, Sheerin si pomyslel – nikdo by se toho neodvážil.

„A ty?“ zeptal se Sheerin. „Ty mi neřekneš ani slovo o tom, co jsi dělala celý ten čas, kdy jsem byl pryč.“

„Co si myslíš, že jsem dělala, Sheerine? Lezla po horách? Účastnila se mítinků Apoštolů Plamenů? Navštěvovala kursy politologie? Četla jsem knihy. Vyučovala svoje třídy. Prováděla experimenty. Čekala na tebe, až se vrátíš domů. Plánovala večeři, kterou uvařím, až se vrátíš domů. – Jsi si jistý, že teď nebudeš držet dietu?“

,Samozřejmě ne.“ Na chvilku s láskou spočinul svou rukou na její. „Celou dobu jsem na tebe myslel, Liliath.“

„Jsem si tím jistá.“

„A stěží se dočkám večeře.“

„Alespoň tohle zní mnohem přijatelněji.“

Déšť ještě zhoustl. Obrovskou rozvodněnou masu vrhaly poryvy větru proti vozu a Liliath měla co dělat, aby udržela auto na silnici, nicméně to zvládla. Právě míjeli Pantheon, nádhernou katedrálu Všech Božstev. Teď nevypadala moc nádherně, když proudy deště klouzaly po její cihlové fasádě.

Obloha ztmavla o další odstín nebo dva, bouře se zhoršila. Sheerin se krčil pod náporem šera a pro útěchu se díval na zářící světélka kontrolek na palubní desce automobilu.

Už nechtěl být v uzavřeném prostoru auta. Chtěl být venku, v otevřeném prostoru, bouře nebouře. Ale to bylo bláznovství. Venku by byl okamžitě promočený. Mohl by se ještě utopit, louže byly tak hluboké.

Mysli na příjemné věci, říkal si. Mysli na horké zářící věci. Mysli na sluneční svit, zlatý svit Onosu, horké světlo Patry a Treye, na ostré světlo Sithy a Tana, slabé rudé světlo Dovimu. Mysli na dnešní večeři. Liliath ti připravila na uvítanou hostinu. Liliath je tak dobrá kuchařka.

Uvědomil si, že ke všemu nemá hlad. Ne v takovém ubohém šedém dni jako dnešní – tak tmavém – tak tmavém…

Ale Liliath je velmi citlivá na své vaření. Zvlášť, když vaří pro něj. Musí sníst všechno, co mu naloží, rozhodl se, i když se bude muset přinutit. Zábavná představa, pomyslel si: on, Sheerin, velký gurmán, přemýšlí o tom, že se bude nutit do jídla!

Liliath se na něj poohlédla, když se rozesmál.

„Čemu se směješ?“

„Já – ehm – že se Athor vrátil opět k výzkumu,“ řekl chvatně. „Vždyť byl dlouho spokojený s tím, že je Velký Lord Imperátor v astronomii a zabýval se jen administrativními záležitostmi. Budu muset skutečně Beenayovi zavolat. Co se jenom v té Observatoři mohlo stát?“

12

Byl to třetí den od návratu Siferry 89 zpět na Univerzitu v Saru a dosud nepřestalo pršet. Byl to dost osvěžující kontrast proti vyprahlému pouštnímu prostředí poloostrova Sagikan. Neviděla déšť tak dlouho, že celou myšlenku, že voda může padat z oblohy, považovala za úžasnou.

Na Sagikanu byla každá kapka vody nesmírně vzácná. Její užívání kontrolovali s velkou pečlivostí a znovu používali vše, co šlo znovu použít. Tady proudila z nebes jako z gigantické nádrže, která nemůže nikdy vyschnout. Siferra cítila silné nutkání strhat ze sebe šaty a běžet přes velký zelený trávník univerzitního areálu, dovolit dešti stékat po těle v nekonečném lahodném proudu smývajícím z její kůže dočista poslední zbytky nepříjemného pouštního prachu. To by něco viděli. Chladná, rezervovaná, neromantická profesorka archeologie, Siferra 89, lítá nahá v dešti! Mohlo by stát za to to udělat, už jen proto, aby se pobavila pohledem na jejich udivené tváře, zírající ze všech oken Univerzity, jak venku poletuje „bez“.

Ačkoli, nic moc příjemného, pomyslela si Siferra.

Vůbec ne v mém stylu.

A také měla mnoho práce, skutečně. Nemohla plýtvat časem, musí se pustit do práce. Většina artefaktů, které objevila v Beklimotském sídle, byla poslána nákladní lodí a nemůže zde být dříve než za pár týdnů. Ale mohla dokončit úpravy map a náčrtů, provést analýzu Balikových stratigrafických fotografií, připravit vzorky půdy do radiografické laboratoře a další milión a jednu věc. – A také Thombské tabulky, o kterých si musí pohovořit s Mudrinem 505 z oddělení paleografie.

Thombské tabulky! Nález nálezů, první objev za celý rok a půl! Tak to cítila. Samozřejmě, bude to všechno záviset na tom, zda někdo odhalí jejich smysl. V každém případě by neměla plýtvat časem a dát je Mudrinovi do práce. Přinejmenším byly tabulky fascinující věcí; a mohou být mnohem více než to. Znamenaly možnost, že způsobí revoluci v celém zkoumání prehistorie světa. To byl důvod, proč je nemohla svěřit nákladní lodní dopravě, ale přivezla je ze Sagikanu ve vlastních rukách.

Někdo zaklepal na dveře.

„Siferro? Siferro, jsi tam?“

„Pojď dál, Baliku.“

Širokoplecí stratigraf byl celý mokrý. „Ten odporný ohavný déšť,“ mručel, otřásaje se. „Nebudeš mi věřit, jak jsem promočený, a to jsem sem šel jenom přes dvůr z Ulandské knihovny!“

„Miluji déšť,“ řekla Siferra. „Doufám, že nikdy nepřestane. Navíc ty měsíce pobytu v poušti – písek v očích, prach v krku, horko, sucho – ne, ať prší, Baliku!“

„Ale vidím, že se sama schováváš uvnitř. Je docela prima milovat déšť, když se na něj díváš okny pěkné suché pracovny. – Hraješ si opět se svými tabulkami, viď?“

Ukázal na šest drsných odřených plátů z tmavě červené hlíny, které Siferra rozložila na svůj stůl do dvou skupin po třech. Půlku do jedné linie a druhou proti ní do obdélníku.

„Nejsou nádherné?“ řekla Siferra jásavě. „Nemohu je opustit. Pořád se na ně dívám, jako kdyby se mohly náhle stát srozumitelnými jenom tím, že se na ně budu dlouho dívat.“

Balik se naklonil dopředu a potřásl hlavou. „Nesmyslná čmáranice. Tak to vypadá podle mne.“

„Pojď sem! Dokonce i já mohu zřetelně identifikovat znaky,“ řekla Siferra. „A to nejsem paleograf. Tady – podívej – vidíš tuhle skupinu šesti znaků? A tady se opakuje, a podívej, tyhle tři s klínovým pozadím.“

„Už je viděl Mudrin?“

„Dosud ne. Řekla jsem mu, aby se tu později zastavil.“

„Víš, že už pronikly na veřejnost zprávy o tom, co jsme objevili? Následná městská sídla v kopci Thombo?“

Siferra na něj hleděla s údivem. „Cože? Kdo…?“

„Jeden ze studentů,“ řekl Balik. „Nevím, kdo z nich to byl – já typuji, že Veloran, ačkoli Eilis myslí, že to byl Sten. Předpokládal jsem, že se tomu nevyhneme.“

„Varovala jsem je, aby o ničem nemluvili…“

„Ano, ale jsou to odrostlejší děti, Siferro, jenom devatenáctiletá děcka, a tohle byly jejich první důležité vykopávky! A expedice zakopne o něco ohromujícího – sedm dosud neznámých starověkých měst, jedno na druhém, a vrací se na světlo boží kdoví po kolika tisících let…“

„Devět měst, Baliku.“

„Sedm, devět, to je úplně jedno. A já si myslím, že je jich sedm.“ Balik se usmál.

„Vím, jak to myslíš. Nemáš pravdu. – Ale kdo o tom mluvil? Myslím na oddělení.“

„Hilliko. A Brandin. Slyšel jsem je dnes ráno v hale fakulty. Můžu ti říct, že byli nesmírně skeptičtí. Vášnivě skeptičtí. Oba si myslí, že je jen nepatrná možnost, že může být v tomto sídle ještě nějaké starší osídlení než Beklimot, nemluvě o devíti nebo sedmi nebo kolik jich tam je.“

„Neviděli fotografie. Neviděli mapy. Neviděli tabulky. Neviděli nic. A už dělají závěry.“ Sifeřřiny oči se blýskaly zuřivostí. „Co vědí? Byli snad někdy na poloostrově Sagikan? Byli snad v Beklimotu aspoň jako turisté? A už se odvažují dělat závěry o vykopávkách, které nebyly publikovány, které nebyly ani neoficiálně prodiskutovány uvnitř oddělení!“

„Siferro…“

„Nejraději bych je oba vyhodila! A Veloranu se Stenem také. Věděli, že jsou povinni držet jazyk za zuby! Kde se těm dvěma podařilo porušit slovní příkaz? Já jim ukážu! Chci je tu mít a zjistit, kdo z nich je odpovědný za prozrazení celé historie Hilliko a Brandinovi a jestliže si on nebo ona, nebo kdo to byl, myslí, že získají na téhle univerzitě doktorát…“

„Prosím tě, Siferro,“ řekl konejšivě Balik. „Nerozčiluj se kvůli takové maličkosti.“

„Maličkosti! Mé prvenství mizí, a…“

„Nikdo tě o nic nechce připravit. Všechno zůstanou jen drby, dokud ty nevydáš vlastní předběžné prohlášení. A co se týká Velorany a Stena, skutečně nevím, kdo z nich to vlastně prozradil a jestliže to někdo z nich opravdu byl, nu, připomeň si, že jsi byla také mladá.“

„Ano,“ řekla Siferra. „Před třemi geologickými věky.“

„Nehloupni. Jsi mladší než já a já jsem skoro starověký, jak víš.“

Siferra lhostejně přikývla. Dívala se oknem. Náhle déšť nevypadal tak půvabně. Venku bylo všechno tmavé, nepříjemně tmavé.

„Ještě uslyším, že naše nálezy jsou sporné a nebudu publikovat vůbec nic…“

„Musí být sporné, Siferro. Vědomosti všech budou vyvrácené tím, co jsme v tom kopci nalezli – nejen v našem oddělení, ale i v historii, filosofii, dokonce teologii, všichni budou ovlivnění. A můžeš se vsadit, že budou divoce zápasit o své vžité názory na způsob rozvoje civilizace. Nemyslíš si snad, že když někdo přijde s novou radikální teorií, která všechno ohrožuje, že mu uvěří? – Buď realistická, Siferro. Víme, že to, co jsme odstartovali, způsobí bouři.“

„To předpokládám. Nečekala jsem jenom, že to začne tak brzo. Sotva jsem vybalila.“

„To je skutečně problém. Byli jsme vrženi do víru dění, aniž jsme měli čas na oddych. – Podívej, mám nápad. Máme právo si oddechnout, než se vrátíme na plný úvazek do akademických záležitostí. Proč bychom se ty a já neschovali před deštěm a neudělali si společně malé prázdniny? Nahoře v Jongloru, řekněme, podívat se na Výstavu. Včera jsem mluvil se Sheerinem – nedávno tam byl, víš, a říkal…“

Podívala se na Balika s nedůvěrou. „Cože?“

„Prázdniny jsem říkal. Ty a já.“

„Ty se o mne ucházíš, Baliku?“

„Myslím, že to tak můžeš nazvat. Ale je to tak neuvěřitelné? Nejsme si úplně cizí. Známe se zhruba od té doby, co jsme absolvovali. Navíc jsme se vrátili po roce a půl, který jsme společně strávili v poušti.“

„Společně? Ano, byli jsme na stejných vykopávkách. Ty jsi měl svůj stan a já také. Mezi námi nikdy nic nebylo. A teď, z čistého…“

Balikovy netečné rysy prozradily úlek a rozmrzelost. „To není, jako kdybych se tě zeptal, zda se za mne vdáš, Siferro. Skutečně jsem navrhoval rychlý malý výlet na jonglorskou Výstavu, pět nebo šest dní, sluníčko, příjemný výletní hotel namísto stanu postaveného uprostřed pouště, pár klidných večeří, nějaké dobré víno…“ Otočil k ní dlaně v podrážděném gestu. „Teď se cítím jako hloupý školák, Siferro.“

„Chováš se, jako bys byl,“ řekla. „Náš vztah byl vždycky čistě profesionální, Baliku. Ponecháme ho tak?“

Chtěl odpovědět, ale patrně si pomyslel, že bude lepší mlčet a tak jen sevřel těsně rty.

Dlouhou chvíli vypadali oba znepokojeně.

Sifeřře bušila krev v hlavě. Tohle všechno bylo neočekávané a nepříjemné – zprávy, že ostatní členové oddělení už vydávají stanoviska k nálezům na Thombu a teď ještě Balikův nemotorný pokus o svedení. Svedení? No, v každém případě dokazoval, že s ní má nějaké romantické záměry. Však taky vypadá naprosto udiveně, že byl odmítnut.

Divila se, že by na něj někdy náhodně zapůsobila, třeba jen náznakem citů, které nikdy neexistovaly.

Ne. Ne. Nemohla tomu uvěřit. Neměla nejmenší chuť jet do severních letovisek a srkat víno v romanticky osvětlených restauracích, s Balikem nebo s kýmkoliv jiným. Měla svoji práci. To bylo vše. V minulých dvaceti letech, od doby, kdy dospěla, se jí muži sami nabízeli; říkali, jak je krásná, Jak je skvělá, jak je fascinující. Domnívala se, že jsou to lichotky. Bylo lepší, když si mysleli, že je krásná a okouzlující než ošklivá a otravná. Ale ji to nezajímalo. Nikdy. Ani náhodou. Jak obtížně budou s Balikem překonávat tuhle trapnost teď, když musí ještě společně zorganizovat v laboratoři všechen materiál z Beklimotu – pracovat bok po boku…

Ozvalo se další zaklepání na dveře. Byla za to vyrušení nesmírně vděčná.

„Kdo je?“

„Mudrin 505,“ odvětil chvějící se hlas.

„Vstupte. Prosím.“

„Já teď odejdu,“ řekl Balik.

„Ne. Přišel sis prohlédnout tabulky. Jsou to tvoje tabulky stejně jako moje, nebo nejsou?“

„Siferro, je mi líto, jestli…“

„Zapomeň na to. Zapomeň na to!“

Mudrin se vbelhal dovnitř. Ve své pozdní sedmdesátce to byl slabý, vysušený muž, hodně za důchodovým věkem, ale ještě platný člen fakulty. Už nevyučoval, takže mohl pokračovat ve svých paleografických pracích. Jeho mírné, šedozelené oči, slzící z celoživotního hloubání nad starými vybledlými rukopisy, mžouraly zpoza silných brýlí. Přesto Siferra věděla, že jejich vzhled je klamný: byly to nejostřejší oči, které kdy znala, alespoň co se týkalo starověkých nápisů.

„Tak tohle jsou ty slavné tabulky,“ řekl Mudrin. „Víte, nemohl jsem myslet na nic jiného, od té chvíle, co jste mi o nich řekla.“ Nedělalo to bezprostřední dojem, že je zkouší. – „Můžete mi podat malou informaci o souvislostech, o základu?“

„Zde je Balikova mistrovská fotografie,“ řekla Siferra a podávala mu obrovskou lesklou zvětšeninu. „Vrch Thombo, stará prostřední hromada na jih od velkého Beklimotu. Když ho rozřízla písečná bouře, tohle jsme uviděli. A pak jsme spustili sem dolů náš výkop – a další sem dolů – otevřeli jsme celou tu věc. Můžete rozeznat tuto tmavou linii?“

„Dřevěné uhlí?“ zeptal se Mudrin.

„Přesně. Tady je hranice ohně, pod níž je pohřbeno celé město. Pak jsme seskočili sem dolů a viděli druhou skupinu základů a druhou ohnivou linii. A když se podíváte sem – a sem…“

Mudrin dlouho studoval fotografii. „Co jste to tedy našli? Osm následných obydlených stanovišť?“

„Sedm,“ vyhrkl Balik.

„Myslím, že devět,“ řekla úsečně Siferra.

„Ale souhlasím, že je dost obtížné říci, co je dole vůči základům kopce. To nám musí vyjasnit chemická analýza a radiologické testy. Ale očividně zde proběhla celá série požárů. Lidé z Thomba pokračovali ve stavění a znovuvystavění období za obdobím.“

„Ale tohle sídliště musí být neuvěřitelně starověké, jestliže je tomu tak,“ řekl Mudrin.

„Domnívám se, že obývací perioda měla rozpětí alespoň pět tisíc let. Snad mnohem víc. Snad deset nebo patnáct. Nebudeme to vědět, dokud neodhalíme nejspodnější vrstvu a to čeká na příští expedici. Nebo na tu po ní.“

„Pět tisíc let, říkáte? Je to možné?“

„Stavěli a znovu stavěli a opět stavěli. Minimálně pět tisíc let.“

„Ale žádné sídlo, které jsme kdy odhalili, nebylo ani zdaleka tak staré jako toto,“ řekl Mudrin s vylekaným pohledem. „Sám Beklimot je méně než dva tisíce let starý, že ano? A my ho považujeme za nejstarší lidské sídlo na Kalgaši.“

„Nejstarší známé sídlo,“ řekla Siferra. „Ale co dokazuje, že zde nejsou starší? Mnohem starší? Mudrine, tato fotografie vám dává odpověď. Zde je sídlo, které může být starší než Beklimot – jsou zde artefakty v beklimotském slohu v nejvyšších vrstvách a odtud to pokračuje dolů velmi dlouhou cestou. Beklimot musí být velice starým osídlením, jak ubíhala lidská historie. Sídliště Thombo bylo starověké už před tím, než existoval Beklimot, muselo být pohřbíváno a pohřbíváno a znovu pohřbíváno a pokaždé bylo znovu postaveno, muselo to trvat stovky generací.“

„Pak je to velice nešťastné místo,“ poznamenal Mudrin. „Skoro miláček bohů, že ano?“

„Nakonec je to muselo napadnout,“ řekl Balik.

Siferra přikývla. „Ano. Nakonec museli získat dojem, že je to prokleté místo. A tak namísto, aby po posledním požáru začali znovu stavět, přesunuli se o kousek dál a postavili Beklimot. Ale před tím museli obývat Thombo dlouhý, dlouhý čas. Jsme schopni poznat architektonické styly dvou nejhořejších sídlišť – podívejte, tady je kyklopský styl středního Beklimotu a zde pod ním protobeklimotský mřížkový. Ale třetí město odshora, které leží nalevo, to už je něco, co identifikovat nemůžeme. Čtvrté je zcela odlišné a velmi primitivní. Ve srovnání s pátým je však čtvrté kultivované. Pod ním je všechno tak primitivní směsice, že není lehké říct, které město je které. Ale každé je odděleno od dalšího Opálenou linií – nebo si to aspoň myslíme. A tabulky…“

„Ano, tabulky,“ Mudrin se chvěl vzrušením.

„Našli jsme tuto sadu, ty čtvercové, ve třetí vrstvě. Obdélníkové jsou z páté vrstvy. Neudělala jsem si o nich zatím žádný názor, přirozeně, ale také nejsem paleograf.“

„Jak by bylo krásné,“ začal Balík, „kdyby tyto tabulky obsahovaly nějaký druh popisu zničení a znovuvystavění měst na Thombu, a…“

Siferra na něj vrhla jedovatý pohled. „Jak by bylo krásné, Baliku, kdybys nespřádal taková zbožná přání, jako je tohle!“

„Omlouvám se, Siferro,“ řekl ledově. „Promiň, že jsem to vyslovil.“

Mudrin si jejich hašteření nevšímal. Byl za Sifeřřiným stolem, hlavu celou dobu skloněnou ke čtvercovým tabulkám, pak se naklonil k obdélníkovým.

Nakonec paleograf řekl: „Udivující! Absolutně udivující!“

„Vy je dokážete číst?“ zeptala se Siferra.

Stařec se dušeně zasmál. „Číst? Samozřejmě, že ne. Chcete snad zázraky? Ale vidím zde slovní seskupení.“

„Ano. Já také,“ řekla Siferra.

„A téměř mohu poznat písmena. Ne na starších tabulkách – jsou provedeny ve zcela neznámém textu, dost podobném slabikovému, příliš mnoho různých znaků je alfabetických. Ale čtvercové tabulky vypadají, že jsou napsány ve velmi primitivní formě beklimotského písma. Podívejte, tohle zde je ‚quhas‘, jsem téměř ochoten na to vsadit, a tohle se jeví být nějakou deformovanou formou písmena ‚tifjak‘ – to je tifjak, co říkáte? – Musím na nich pracovat, Siferro. Se svým osvětlením, kamerami, snímači obrazu. Mohu je vzít s sebou?“

„Vzít je?“ řekla, jako kdyby se ptal, zda si může vzít nějaké její prsty.

„To je jediný způsob, jak je mohu začít rozšifrovávat.“

„Vy si myslíte, že je můžete rozšifrovat?“ zeptal se Balik.

„Zcela jistě to netvrdím. Ale je-li toto písmeno tifjak a toto quhas, pak bych mohl nalézt další písmena, která byla předky beklimotských písmen, a nakonec provést transkripci. Zda pochopíme jejich jazyk, až přečteme text, je těžké říci. A pochybuji, že se dostaneme daleko s obdélníkovými tabulkami, dokud neobjevíme dvojjazyčnou, která bude znamenat jakousi možnost rozluštit toto mnohem starší písmo. Ale nechte mi je zkoumat, Siferro. Nechte mi je zkoumat.“

„Ano. Zde jsou.“

S láskou zdvihla tabulky a vložila je zpět do kontejneru, ve kterém je vezla celou cestu ze Sagikanu. Trápilo ji, že se s nimi musí rozloučit. Ale Mudrin měl pravdu. Na první pohled s nimi nemohl nic udělat; musel je podrobit laboratorní analýze.

Žalostně koukala, dokud se paleograf nevyšoural z místnosti, drahocenný balík sevřený na propadlé hrudi. Teď byli ona a Balik opět sami.

„Siferro – k tomu, co jsem říkal před tím…“

„Řekla jsem ti, zapomeň na to. Já už zapomněla. Co řekneš tomu, kdybych se konečně dala do práce, Baliku?“

13

„No, jak to vzal?“ zeptal se Theremon. „Domnívám se, že lépe, než jsi předpokládal.“

„Byl úplně skvělý,“ řekl Beenay. Byli na terase v klubu U šesti sluncí. Zrovna přestávalo pršet a večer byl skvostný s nezvykle průzračnou atmosférou, která často přicházela po delší periodě deště: Táno a Sitha byly na západě, vrhaly tvrdé bílé přízračné světlo s více než obvyklou intenzitou a rudý Dovim v protějším sektoru temné oblohy hořel jako drobný klenot. „Stěží ho to rozrušilo, až do chvíle, kdy jsem naznačil, že jsem téměř byl v pokušení zamlčet celou věc v zájmu ochrany jeho citů. Pak byl vyvedený z míry. Opravdu mě seřval – jak jsem zasloužil. Ale nejzábavnější věc byla – Číšníku! Číšníku! Jeden Tano Speciál pro mne, prosím! A jeden pro mého přítele. Udělejte je dvojité!“

„Ty jsi se opravdu změnil v pijáka, že ano?“ poznamenal Theremon.

Beenay pokrčil rameny. „Jenom když jsem tady. Něco je tady na té terase, v pohledu na město, v celé atmosféře…“

„Takhle to začíná. Ponenáhlu dosáhneš toho, že si osvojíš příjemnou asociaci mezi příjemným místem a pitím, pak za chvíli začneš experimentovat s tím, že si dáš pití někde jinde a pak jeden nebo tři drinky…“

„Theremone! Mluvíš jako Apoštol Plamenů. Oni si také myslí, že pití je ďábelské, ne?“

„Oni myslí, že všechno je ďábelské. Ale pití určitě je. To je ale to, co je na něm báječné, že, můj příteli?“ usmál se Theremon. „Povídal jsi mi o Athorovi.“

„Ano. Skutečně komická věc. Vzpomínáš si na ten tvůj divoký názor, že nějaký neznámý faktor může vychýlit Kalgaš z oběžné dráhy, aniž bychom to předpokládali?“

„Ano, neviditelný obr. Drak, hřmící a funící na obloze.“

„Nu, Athor přijal přesně stejné stanovisko!“

„Myslel si, že je na obloze drak?“

Beenay se zachechtal. „Neblbni. Ale nějaký neznámý faktor ano. Možná temné slunce nebo nějaký další svět, který se pohybuje na takové pozici, že jej nemůžeme vidět, ale který nicméně působí na Kalgaš určitou gravitační silou…“

„Není to trochu fantastické hledisko?“ zeptal se Theremon.

„Přirozeně, že je. Ale Athor mi připomenul starý filosofický vtip s Thargolovým mečem, který jsme – v přeneseném významu – použili k rozhodnutí o složitějších premisách, když jsme se pokusili rozhodnout se mezi dvěma hypotézami. To jednoduše rozhodlo o tom, že se zaměříme na temné slunce, což může vyprodukovat úplně novou Univerzální teorii gravitace. A pak…“

„Temné slunce? Ale není to rozpor v termínech? Slunce je zdroj světla. Jestliže je temné, jak může být sluncem?“

„To je jen jedna z možností, kterou mezi nás hodil Athor. Neznamená to nutně, že to myslel vážně. Co jsme posledních pár dnů dělali, bylo to, že jsme převraceli všechny druhy astronomických představ a doufali, že některá z nich bude dostatečně smysluplná, takže budeme moci začít dávat dohromady vysvětlení pro – Podívej, tamhle je Sheerin.“ Beenay zamával na zaobleného psychologa, který právě vstoupil do klubu. „Sheerine! Sheerine! Půjdeš sem a napiješ se s námi, ano?“

Sheerin opatrně prošel úzkým průchodem.

„Tak ty jsi si osvojil novou neřest, že, Beenayi?“

„Ani trochu. Ale Theremon mi objednal Tano Speciál a obávám se, že mi zachutnal. Znáš Theremona, že ano? Píše úvodníky do Chroniclu.“

„Nemyslím, že jsme se opravdu setkali,“ řekl Sheerin. Nabídl mu ruku. „Myslím, že jsem o vás něco málo slyšel. Já jsem strýc Raissty 717.“

„Profesor psychologie,“ řekl Theremon. „Vy jste byl na jonglorské Výstavě, že?“

Sheerin vypadal vylekaně. „Vy postřehnete všechno!“

„Pokouším se.“ Objevil se číšník. „Mohu vám něco nabídnout? Tano Speciál?“

„Příliš silné pro mne,“ řekl Sheerin. „A trochu moc sladké. Nemáte náhodou neltigir?“

„Jonglorské brandy? Nejsem si jist. Jaké byste chtěl, kdybych nějaké našel?“

„Čisté,“ řekl Sheerin. „Prosím.“

Theremonovi a   Beenayovi řekl: „Oblíbil jsem si ho, když jsem byl na severu. Jídlo je v Jongloru hrozné, ale umějí destilovat skutečně jemné brandy.“

„Slyšel jsem, že měli na Výstavě trochu potíže,“ řekl Theremon. Nějaké problémy v zábavním parku – jízda skrz Tmu, která dělala z lidí blázny, doslova jim vyprázdnila hlavy…“

Ano, Tunel záhad. To byl důvod, proč jsem tam jel: jako konzultant povolaný městem a jeho právníky k provedení posudku.“

„Je pravda, že lidé umírali na následky šoku v Tunelu a oni ho přesto za každou cenu chtěli udržet otevřený?“

„Každý se mě na to ptá,“ opáčil Sheerin. „Ano, pár úmrtí tam bylo. Ale nevypadalo to, že by to popularitě Tunelu ublížilo. V každém případě se lidé tohoto rizika dožadovali. Pár jich vyšlo ven s velmi těžkou duševní poruchou. Také jsem projel Tunelem záhad,“ řekl a otřásl se. „No, teď tu věc zavřeli. Řekl jsem jim, že jinak promrhají milióny kreditů v procesech, že je absurdní předpokládat, že lidé budou schopni snášet tak intenzívní tmu po tak dlouhou dobu. Viděli to jako logické.“

„Přece jen máme neltigir, pane,“ přerušil je číšník a postavil sklenku tmavého nahnědlého brandy na stůl před Sheerina. „Jen jednu láhev, tak bude lepší s ním šetřit.“ Psycholog pokývl a zvedl svůj drink a půlku ho hodil do sebe, ještě než číšník stačil opustit stůl.

„Pane, já jsem říkal…“

Sheerin se na něj usmál. „Slyšel jsem, co jste říkal, nebudu s ním pospíchat.“ Otočil se k Beenayovi. „Dozvěděl jsem se, že v Observatoři bylo nějaké vzrušení, zatímco jsem byl na severu. Řekla mi to Liliath. Ale ona přesně nevěděla, o co šlo. Nějaká nová teorie. Myslím, že říkala…“

Beenay se zazubil a řekl: „Theremon a já jsme už o tom hovořili. Ne, žádná nová teorie. Pouze zpochybnění vžitého. Provedl jsem nějaké výpočty oběžné dráhy Kalgaše a…“

Sheerin vyslechl příběh se vzrůstajícím údivem. „Univerzální teorie gravitace neplatí?“ vykřikl, když byl Beenay v půlce. „Dobrý Bože, člověče! Je tím míněno, že když upustím sklenici, tak pravděpodobně popluje nahoru k obloze? Pak bude lepší co nejdříve dopít neltigir!“ A udělal to.

Beenay se smál. „Teorie ještě platí. Co jsme se pokusili udělat – co se Athor pokusil udělat; je v čele práce a je úžasné ho přitom pozorovat – přijít s matematickými vysvětleními, proč naše výpočty nesouhlasí, tak jak jsme předpokládali.“

„Myslím, že se to jmenuje analýza dat,“ přidal se Theremon.

„Mně to zní podezřele,“ řekl Sheerin. „Nemáš dobré výsledky, tak znovu uspořádáš své závěry, není to tak, Beenayi? Chcete to dokázat za každou cenu?“

„No, ne tak přesně…“

„Připusť to!“ burácel Sheerin se smíchem. „Číšníku! Další neltigir! A další Tano Speciál pro mého amorálního mladého přítele! – Theremone, dáte si také drink?“

„Prosím.“

Sheerin pokračoval uvolněným tónem jako předtím. „Celé je to naprosto kouzelné, Beenayi. Myslel jsem, že jsme to jen my, psychologové, kdo zachází s daty, jak se nám hodí, a nazývá výsledky ‚vědou‘. Něco takového mohou dělat Apoštolové Plamene!“

„Sheerine! Přestaň s tím!“

„Apoštolově také prohlašují, že jsou vědci,“ vložil se do hovoru Theremon. Beenay a Sheerin se otočili a podívali se na něj. „Minulý týden, ještě než začalo pršet, jsem dělal rozhovor s jedním z jejich šéfů,“ pokračoval. „Doufal jsem, že uvidím Mondiora, ale místo toho jsem hovořil pouze s Folimunem 66, jejich člověkem pro styk s veřejností, velmi mazaným, velmi bystrým, velmi osobitým. Strávil půl hodiny tím, že mi vysvětloval, že Apoštolově mají spolehlivý vědecký důkaz, že příští rok, devatenáctého theptaru, zajdou všechna slunce, všichni budeme ponořeni do Tmy a všichni zešílíme.“

„Celý svět se změní v jeden velký Tunel záhad, je to tak?“ řekl Sheerin žoviálně. „Nebudeme mít dost psychiatrických nemocnic, které by obsáhly celou populaci, víš. Nebo dost psychiatrů na jejich léčení. Nehledě na to, že psychiatři budou také blázni.“

„Oni ještě nejsou?“ zeptal se Beenay.

„Dobrá poznámka,“ řekl Sheerin.

„Šílenství není to nejhorší,“ řekl Theremon. „Podle Folimuna bude obloha pokryta něčím, co nazývá Hvězdy, které na nás svrhnou oheň a všechno pohltí plameny. A tak budeme svět plný breptajících šílenců bloudících městy, která budou hořet před našima očima. Díky nebesům, že to není nic než Mondiorův špatný sen.“

„A co když ne?“ řekl Sheerin, téměř vystřízlivělý. Jeho kulatá tvář se protáhla a zahloubala.

„Co když na tom něco je?“

„Jaký otřesný nápad,“ řekl Beenay. „Myslím, že objednám další pití.“

„Ty když jednou začneš, tak nevíš, kdy přestat,“ připomněl Sheerin mladému astronomovi.

„No, co z toho? To volá o další drink. Číšníku! Číšníku!“

14

Athor 77 cítil únavu, která na něj padala v proměnlivých vlnách. Ředitel Observatoře ztratil pojem o čase. Mohl by skutečně být za stolem celých šestnáct hodin? A včera totéž. A předevčírem…

V každém případě, Nyilda tohle tvrdila. Před chvílí s ní hovořil. Tvář jeho ženy byla na obrazovce napjatá, vyčerpaná, nepochybně ustaraná.

„Přijdeš si domů odpočinout, Athore? Jsi tam prakticky ve dne v noci.“

„Skutečně?“

„Víš, že nejsi žádný mladík.“

„Také nejsem senilní, Nyildo. A tohle je osvěžující práce. Po desetiletí podepisování rozpočtových zpráv a čtení výzkumných prací ostatních lidí konečně opět dělám skutečnou práci. Miluji to.“

Vypadala ještě víc znepokojená. „Ale ve svém věku nemusíš dělat výzkumy. Tvoje postavení je pevné, Athore!“

„Ach, skutečně?“

„Tvé jméno bude v historii astronomie navždy slavné.“

„Nebo hanebné,“ řekl zlověstně.

„Athore, nerozumím, co tím…“

„Nech mě být, Nyildo. Nechystám se padnout na stůl, věř mi. Cítím se omlazený tím, co teď dělám. A je to práce, kterou mohu dělat jen já. Jestliže ti to zní tvrdohlavě, tak ať, ale je absolutně nezbytné, že já…“

Povzdychla si. „Ano, samozřejmě. Ale nepřeháněj to, Athore. To je všechno, co žádám.“

Přehání to? položil si otázku. Ano, Ano, samozřejmě, že přehání. Ale nebylo jiné cesty. Nemohl se nenamočit do téhle záležitosti. Musel se mezi ně nadšeně vrhnout. Když dokončoval Univerzální teorii gravitace, pracoval nakonec šestnáct, osmnáct, dvacet hodin denně celé týdny, spal pouze, když se spánku nedalo vyhnout, kradl si krátká zdřímnutí a probouzel se čilý a chtivý práce, s myslí bublající rovnicemi, že najednou mohl dokončit to, co nedokončil chvíli předtím.

Ale tehdy mu bylo pouze třicet pět.

Teď bude brzy sedmdesátník. Nemohl popřít rozdíl mezi svým věkem předtím a nyní. Hlava ho bolela, hrdlo měl vyschlé, protivně ho píchalo v hrudi. Navzdory teplu v jeho pracovně měl konečky prstů studené. Kolena se mu třásla. Každá část jeho těla protestovala proti vypětí, kterému ho podroboval.

Dnes ještě chvilku, sliboval si, a pak půjdu domů.

Ještě chvilku.

Postulát osm…

„Pane?“

„Co je?“ zeptal se.

Ale jeho hlasivky musely změnit otázku v nějaký druh nelítostného zavrčení, protože když stočil pohled, viděl mladého Yimota, jak stojí ve dveřích a provádí bizarní sérii divokých záškubů a otřesů, jako kdyby tancoval na žhavých uhlících. V chlapcových očích byla hrůza. Ovšem, Yimot se vždycky bál ředitele Observatoře – jako každý, kdo zde byl, nejen studenti – a Athor toho využíval. Athor budil úctu a strach a věděl to. Ale to platilo za normální. Yimot na něj zíral s neskrývaným strachem promíseným s něčím, co vypadalo jako údiv.

Yimot viditelně zápasil, aby získal zpět dech a hlas a řekl chraplavě: „Výpočty, na které jste čekal, pane.“

„Ach. Ano. Ano. Dej mi je sem.“

Athorova ruka se prudce třásla, jak se natáhl pro výpisy, které mu Yimot přinesl. Společně na ni zděšeně zírali. Dlouhé kostnaté prsty mu zbledly jako smrt a třásly se s takovou vehemencí, že ani Yimot, proslavený svými nervózními reakcemi, se mu nemohl rovnat. Athor chtěl ruku zklidnit, ale nepodařilo se mu to. Bylo to, jako kdyby chtěl otočit dráhu Onosu. S úsilím chňapl po papírech a plácnul s nimi o stůl.

Yimot řekl: „Jestli je něco, co bych vám mohl dát, pane…“

„Mínil jsi léky? Jak se odvažuješ naznačit…“

„Já jen mínil něco k jídlu nebo studeného k pití,“ řekl Yimot sotva slyšitelným šepotem. Pomalu couval chodbou, jako kdyby očekával, že Athor zavrčí a skočí mu po krku.

„Hm. Hm. Chápu. Ne, je mi dobře, Yimote. Dobře!“

„Ano, pane.“

Student odešel. Athor na moment zavřel oči, třikrát nebo čtyřikrát se zhluboka nadechl, zápasil o klid. Byl blízko dokončení svého úkolu, tím si byl jist. Tyto výpočty, o které požádal Yimota, aby je pro něj vypracoval, byly téměř jistě poslední potvrzení, které potřeboval. Ale nyní bylo otázkou, zda práce to s ním neskončí dřív, než skončí on s ní.

Díval se na Yimotovy cifry.

Před ním na stole svítily tři obrazovky. Na levé byla oběžná dráha Kalgaše, vypočtená v souladu s konvenčními propočty Univerzální teorie gravitace, načrtnutá zářivou červení. Na pravé obrazovce byla v ostré žluti zrevidovaná oběžná dráha, kterou vypočítal Beenay použitím nového univerzitního počítače a nejčerstvějších pozorování aktuální polohy Kalgaše. Prostřední obrazovka ukazovala obě oběžné dráhy zakreslené přes sebe. V minulých pěti dnech Athor vyprodukoval sedm rozdílných postulátů k popisu odchylky mezi teoretickou oběžnou dráhou a dráhou zaznamenanou a mohl vyvolat některý z těchto sedmi postulátů na obrazovku jediným stiskem klávesy. Problém byl v tom, že všech sedm bylo nesmyslných a on to věděl. Ve svém jádru měl každý osudovou chybu – předpoklad, který zde byl ne proto, že to ospravedlňovaly výpočty, ale pouze proto, že situace volala po takovém řešení, aby obrátila čísla správným směrem. Nic nebylo dokazatelné, nic nebylo potvrditelné. Bylo to v každém případě jeho rozhodnutí, okamžik jeho železné logiky, kterým jakoby zakročila pohádková boží matka a upravila gravitační interakce k vysvětlení odchylky. Ve skutečnosti to bylo přesně ono, co Athor věděl, že musí nalézt. Ale to měla být skutečná boží matka.

Nyní Postulát osm…

Začal počítači zadávat Yimotovy výpočty. Každou chvíli ho zradily třesoucí se prsty a udělal chybu; ale jeho mysl byla ještě natolik bystrá, aby mu ihned řekla, že stiskl špatnou klávesu a on se pokaždé vrátil a škodu napravil. Dvakrát, jak pracoval, skoro ztratil vědomí z intenzity svého úsilí. Ale vůlí se přinutil pokračovat.

Jsi jediný člověk na světě, který to snad může udělat, říkal si, jak pracoval. A tak musíš.

Znělo mu to hloupě a bláznivě egoisticky a snad trochu nesmyslně. Pravděpodobně to nebyla zcela pravda. Ale v tomto stádiu vyčerpání si nemohl dovolit uvažovat nějakým jiným způsobem, než že je nepostradatelný. Všechny základní koncepce svého projektu držel ve své mysli a ta byla jediná. Pokračoval vpřed, dokud neuzavřel poslední článek v řetězu. Dokud…

Tak.

Poslední Yimotova číslice byla zadána v počítači.

Athor stiskl klávesu, která přenášela dvě oběžné dráhy v simulačním pohledu na prostřední obrazovku a stiskl klávesu, která včleňovala nová čísla do existujících modelů.

Zářivě rudá elipsa, která byla původní teoretickou oběžnou dráhou, se vlnila a přemísťovala a pak zmizela. Totéž se stalo se žlutou, vypozorovanou elipsou oběžné dráhy. Nyní byla na obrazovce pouze čára v syté, intenzívní oranžové, dvě simulace oběžné dráhy, srovnávající poslední dvě desetinná místa.

Athor těžce dýchal. Dlouho studoval obrazovku a pak znovu zavřel oči a sklonil hlavu k okraji stolu. Když znovu otevřel oči, oranžová elipsa zářila jako prstenec plamenů.

Cítil kuriózní vjem jásotu promíchaného s hrůzou.

Teď měl odpověď; měl hypotézu, která mohla jistě vzdorovat nejpřísnějšímu zkoumání. Univerzální teorie gravitace byla přece jen platná: epochální řetězec úvah, na kterém byla založena jeho sláva, nebyl rozerván.

Ale zároveň teď věděl, že model slunečního systému, který mu byl tak známý, byl ve skutečnosti chybný. Neznámý faktor, který hledal, ten neviditelný obr, ten drak na obloze, byl skutečný. Athor cítil, že je hluboce rozrušen tím, že zachrání svoji famózní teorii. Po léta si myslel, že plně rozumí rytmu nebes a teď si byl jistý, že jeho znalosti nebyly úplné, že velké neznámé existují i uprostřed známého vesmíru, že věci nejsou takové, jak často věřil, že mohou být. V jeho věku bylo těžké toto poznání spolknout.

Po chvíli Athor pohlédl nahoru. Na obrazovce se nic nezměnilo. Zadal pár dotazových rovnic a přesto se nic nezměnilo. Viděl jednu oběžnou dráhu, ne dvě.

Velmi dobře, řekl si. Tak vesmír není úplný, jak sis myslel, že je. Pak budeš muset změnit své názory. Protože skutečně nemůžeš změnit vesmír.

„Yimote!“ volal. „Faro! Beenayi! Vy všichni!“

Pohyblivý malý Faro byl ve dveřích první s vyčouhlým Yimotem za sebou a pak zbytkem astronomického oddělení, Beenayem, Thilandou, Kletem, Simbronem a ostatními. Nakupili se hned za dveřmi do pracovny. Athor viděl na jejich tvářích výraz úleku, takže musel vypadat opravdu hrozně, nepochybně divoce a strhané; bílé vlasy mu určitě trčely na všechny strany, tváře mu hořely. Musel vypadat jako těsně před kolapsem.

Jejich obavy bylo potřeba uklidnit. Tohle nebyla chvíle pro melodram. „Ano, jsem velice unavený a vím to. A pravděpodobně vypadám jako nějaký démon z podzemního království. Ale konečně jsem k něčemu dospěl, a že to byla pořádná práce.“

„Myšlenka gravitační čočky?“ řekl Beenay.

„Gravitační čočka je zcela beznadějný koncept,“ řekl Athor mrazivě. „Totéž platí o vyhaslém slunci, záhybu vesmíru, zóně antihmoty a ostatních fantastických názorech, se kterými jsme si hráli celý týden. Byly to velice půvabné teorie, ale nemohly vzdorovat přísnému zkoumání. Myslím, že tady je jedna, která může.“

Dívali se na něj široce otevřenýma očima.

Otočil se k obrazovce, začal opět zadávat hodnoty do Postulátu osm. Jak pracoval, únava ho opustila: tentokrát nestiskl žádnou špatnou klávesu, necítil žádnou bolest a trápení. Opouštěl oblast úplného vyčerpání.

„V tomto postulátu předpokládáme,“ řekl, „nesvítivé planetární těleso podobné Kalgaši, které neobíhá okolo Onosu, ale kolem Kalgaše. Jeho hmotnost je značná, ve skutečnosti je možná stejná jako u Kalgaše: na náš svět působí značnou gravitační silou, takže je příčinou nepravidelnosti naší oběžné dráhy, na kterou Beenay obrátil naši pozornost.“

Athor stiskl tlačítko na klávesnici a sluneční systém se objevil na obrazovce ve stylizované formě: šest sluncí, Kalgaš a předpokládaný satelit Kalgaše.

Otočil se tváří k ostatním. Všichni vypadali nějak znepokojeně. Ačkoli byli o polovic mladší než on, nebo ještě víc, museli mít velké problémy přijmout intelektuálně a emociálně ideu dalšího velkého nebeského tělesa – stejně jako je měl on. Nebo si pouze museli myslet, že se stává senilním a nějak se ve svých výpočtech zmýlil.

„Čísla podporující Postulát osm jsou správná,“ řekl Athor. „Dokážu vám to. A Postulát odolal všem testům, které jsem mohl aplikovat.“

Hleděl na ně se zlobou a vzdorem, divoce si prohlížel každého z nich, jako kdyby jim chtěl připomenout, že on je Athor 77, který dal světu Univerzální teorii gravitace a který se ještě nerozloučil se svými schopnostmi.

Beenay tiše řekl: „A důvod, proč nejsme schopni vidět tento satelit, pane…?“

„Dva důvody,“ odvětil Athor klidně. „Tak jako Kalgaš, toto planetární těleso může zářit jen odraženým světlem. Kdybychom předpokládali, že jeho povrch je z velké části tvořen namodralými skalami – pravděpodobně nic geologicky nepřijatelného – pak jím odrážené světlo může mít spektrum posunuté takovým způsobem, že věčná záře šesti sluncí v kombinaci s rozptylovými vlastnostmi naší atmosféry může úplně maskovat jeho přítomnost. Každý satelit pro nás musí být neviditelný, když na obloze neustále září nějaké slunce.“

Faro řekl: „Pokud je jeho oběžná dráha extrémně dlouhá, je to tak, pane?“

„Správně.“ Athor vyvolal druhý pohled. „Tady je podrobnější pohled. Jak vidíte, náš neznámý a neviditelný satelit putuje kolem nás po ohromné elipse, takže kolem nás prolétne jen jednou za mnoho let. Ne tak daleko, abychom nezaznamenali vliv jeho přítomnosti na oběžnou dráhu – ale tak daleko, že běžně nemáme možnost pouhýma očima vidět na obloze jeho matnou skalnatou hmotu a velice malou možnost objevit ho našimi teleskopy. Zatím při běžném pozorování neznáme způsob, jak poznat, že je zde, máme jen divokou šanci, že ho zjistíme astronomicky.“

„Můžeme se ho ale samozřejmě od nynějška pokusit zachytit,“ řekla Thilanda 191, jejíž specializací byla astrofotografie.

„A ovšem, že se také pokusíme,“ řekl jí Athor. Nyní budou přicházet s nápady, řekl si. Všichni. Znal je dost dobře, aby věděl, že to nebudou žádné skryté posměšky. „Nicméně můžete shledat hledání těžší, než se obáváte, rozhodně horší, než hledání jehly v kupce sena. Ale to bezprostředně patří k práci, kterou jsem vám dal.“

Beenay řekl: „Jednu otázku, pane.“

„Pokračuj.“

„Jestliže je oběžná dráha tak excentrická, jak váš postulát předpokládá, a pokud tento náš satelit, tento – Kalgaš Dvě, nazývejme ho nyní tak – Kalgaš Dvě je od nás během jisté části svého oběžného cyklu nesmírně vzdálený, pak vyvstávají důvody pro to, že v dalších částech svého cyklu je v takové pozici, že je k nám o mnoho blíže. Musí tu být nějaký rozsah variací nejdokonalejší oběžné dráhy a satelit putující po dlouhé eliptické oběžné dráze musí mít nesmírný rozsah mezi nejvzdálenějším a nejbližším bodem základního přiblížení.“

„Ano, to je logické,“ řekl Athor.

„Ale pak, pane,“ pokračoval Beenay, „jestliže předpokládáme, že Kalgaš Dvě může být od nás tak daleko, že jsme během celé doby moderní astronomie nebyli schopni objevit jeho existenci – s výjimkou nepřímých prostředků ukazujících jeho vliv na naši oběžnou dráhu – nemůžete nesouhlasit s myšlenkou, že právě teď pravděpodobné probíhá jeho návrat z nejvzdálenější polohy? Že se v současné době musí k nám blížit?“

„To nutně neplatí,“ řekl Yimot a mohutně rozhodil ruce. „Nemáme žádnou představu, na jakém místě oběžné dráhy je právě teď nebo za jak dlouho učiní úplný oběh kolem Kalgaše. Může to být deset tisíc let a Kalgaš Dvě může ještě směřovat pryč od nás po přiblížení v prehistorické době, která nemá pamětníky.“

„Pravda,“ připustil Beenay. „Skutečně nemůžeme říci v dané chvíli, zda se přibližuje nebo vzdaluje. V každém případě, dosud ne.“

„Ale můžeme se pokusit ho nalézt,“ řekl Faro. „Thilanda má dobrý nápad. Třebaže všechna čísla jsou ověřena, musíme vědět, zda se Kalgaš Dvě skutečně vzdaluje nebo přibližuje. Jakmile ho jednou nalezneme, můžeme začít počítat jeho oběžnou dráhu.“

„Jeho oběžnou dráhu jsme schopni vypočítat pouze z vlivů, kterými na nás působí,“ řekl Klet, který byl na oddělení nejlepším matematikem.

„Ano,“ přitakala Simbron – byla kosmografkou – „a také můžeme pochopit, zda se přibližuje nebo vzdaluje. Bohové! Co když se vzdaluje? Jaká by to mohla být úžasná událost! Temné planetární těleso protínající oblohu – procházející mezi námi a slunci! Možnost zakrýt světlo některého z nich na pár hodin!“

„Jak podivné to musí být,“ dumal Beenay. „Myslím, že to můžeme nazývat zatměním. Víte: optický efekt, který nastane, když je nějaký objekt dán mezi pozorovatele a věc, kterou sleduje. Ale může se to stát? Slunce jsou tak obrovská – jak by mohl Kalgaš Dvě skutečně skrýt před pohledem jedno z nich?“

„Jestliže se k nám dostatečně přiblíží,“ řekl Faro. „No, já si umím představit situaci, ve které…“

„Ano, pracujte dál na všech možných scénářích, proč ne?“ poznamenal náhle Athor, který přerušil Fara s tak brutální příkrostí, že všichni v místnosti se otočili a zírali na něj. „Pohřejte si se všemi vašimi nápady. Pokračujte tímto způsobem a uvidíme, co dostanete.“

Najednou už zde nemohl dál sedět. Chtěl uniknout. Rozjařenost, kterou cítil, dokud dával kamínky mozaiky na správná místa, ho náhle opustila. Cítil strašnou, olověnou únavu, jako kdyby byl tisíc let starý. Chlad mu pronikal pažemi do konečků prstů a freneticky mu škubalo v zádových svalech. Věděl, že navíc už vyčerpal všechnu svoji vytrvalost. Teď nastal čas mladších pracovníků, aby ho vystřídali.

Athor opustil své křeslo před obrazovkami a udělal vratký a nejistý krok směrem ke středu místnosti, vzpamatoval se, protože nechtěl zakopnout, a pomalu kráčel se vší důstojností, kterou mohl soustředit, okolo osazenstva Observatoře. „Jdu domů,“ řekl. „Potřebuji se vyspat.“

15

Beenay se zeptal: „Pochopil jsem správně, že vesnice byly ohněm zničeny devětkrát za sebou, Siferro? A oni je pokaždé znovu postavili?“

„Můj kolega Balik si myslí, že ve vrchu Thombo bylo na sebe naskládáno jen sedm vesnic,“ odpověděla archeoložka. „A skutečně může mít pravdu. Dole ve spodních vrstvách jsou věci dost pomíchané. Ale sedm vesnic, devět vesnic – nezáleží na tom, kolik jich skutečně je, to nemění základní pojetí. Tady: podívej se na mapy. Sestavili jsme je podle mých záznamů o vykopávkách. Ovšem, udělali jsme jen předběžný výkop, rychlý řez celým vrchem, skutečná puntičkářská práce čeká na další expedici. Objevili jsme vrch v závěru našich prací, ve kterých jsme dělali něco jiného. Ale podle map si můžeme udělat určitou představu. – Nenudí tě to? Zajímá tě vůbec tahle záležitost?“

„Úplně mě to fascinuje. Ty si myslíš, že jsem tak úplně zaujatý astronomií, že nevěnuju žádnou pozornost ostatním disciplínám? – Navíc, archeologie a astronomie často jdou ruku v ruce. Dost jsme se naučili o pohybech sluncí na nebesích studováním starověkých astronomických monumentů, které tví lidé tu a tam po celém světě vykopali. To ti mohu říct.“

Byli v Sifeřřině pracovně. Pozvala sem Beenaye k prodiskutování problému, který neočekávaně vyvstal během jejích výzkumů. Což ho zmátlo, protože bezprostředně neviděl, jak může astronom pomoci archeologovi v jeho práci, nehledě na to, co řekl, že astronomie a archeologie kráčí často stejnými cestami. Ale vždycky byl rád, když měl možnost navštívit Siferru.

Poprvé se setkali před pěti lety, když společně pracovali v mezioborovém fakultním výboru, který plánoval rozvoj univerzitní knihovny. Ačkoli Siferra byla většinu svého času mimo zemi na pracech v terénu, ona a Beenay se vždycky těšili ze svého setkání. Shledal, že je náročná, vysoce inteligentní a drsná osvěžujícím způsobem. O tom, co mu řekla, neměl žádnou ideu: snad jen stimulovala mladého muže, který nebyl zapleten do jedovatých rivalit a svárů jejího oboru a neměl zřejmě zájem o její tělo.

Siferra rozložila mapy, obrovské listy z tenkého pergamenového papíru, na jejichž ploše byly tužkou narýsovány elegantní diagramy, a ona a Beenay se nad nimi sklonili, aby je v celém rozsahu prozkoumali.

Mluvil pravdu, když jí řekl, že je fascinován archeologií. Dokud byl chlapec, měl požitek ze čtení knih velkých výzkumníků starověku, takových mužů jako byl Marpin, Shelbik, a ovšem Galdo 221. Zdálo se mu to stejně vzrušující jako vzdálené výzkumy mezihvězdného prostoru.

Jeho manželka Raissta nebyla moc potěšena jeho přátelstvím se Siferrou. Mnohokrát se snažila naznačit, že je to sama Siferra, která ho přitahuje, ne její oblast výzkumů. Ale Beenay považoval Raisstinu žárlivost za absurdní. Siferra byla skutečně atraktivní žena – a bylo by neupřímné předstírat něco jiného – ale byla neoblomně neromantická a každý muž ve školním areálu to věděl. Navíc byla o nějakých deset let starší než Beenay. Ať byla jakkoliv pěkná, Beenay si nikdy nedokázal představit, že by s ní mohl mít jakýkoli druh intimních záměrů.

„Za prvé, tohle je příčný řez celým vrškem,“ vysvětlovala mu Siferra. „Schematicky jsem zachytila každou oddělenou vrstvu osídlení. Nejnovější osídlení na vrcholku, přirozeně – má velké kamenné zdi, které nazýváme kyklopským architektonickým stylem, typickým pro beklimotskou kulturu v její vyzrálé periodě vývoje. Tahle linie, zde ve vrstvě kyklopských zdí, představuje lože zbytků dřevěného uhlí; jinak řečeno, dřevěné uhlí indikuje rozsáhlý požár, který musel naprosto smazat celé město z povrchu země. A zde, pod kyklopskou vrstvou a linií požáru je další, starší sídliště.“

„Které je postaveno v jiném stylu.“

„Přesně. Vidíš, jak jsem zakreslila kameny ve zdech? Tohle my nazýváme mřížkovým slohem, charakteristickým pro rannou beklimotskou kulturu, nebo snad kulturu, která se rozvinula v beklimotskou. Oba tyto slohy je možno vidět v ruinách Beklimotu, které obklopují vrch Thombo. Základní zříceniny jsou kyklopské a tu a tam jsme nalezli malé mřížkové prvky, pouhý náznak nebo dva, které nazýváme proto-Beklimot. Teď se podívej sem, na hranici mezi mřížkovým sídlištěm a kyklopskými zříceninami nad ním.“

„Další ohnivá linie?“ řekl Beenay.

„Ano, další ohnivá linie. Tenhle vrch je jako sendvič – vrstva lidského osídlení, vrstva dřevěného uhlí, další lidské osídlení, další dřevěné uhlí. Já si myslím, že se stalo zhruba tohle. Během času byli mřížkoví lidé, které zpustošil oheň, který spálil značnou část poloostrova Sagikan, donuceni opustit vesnici na Thombu a ostatní sousední mřížkové vesnice. Později, když se obyvatelé vrátili a začali stavět znovu, použili zbrusu nový a pečlivěji promyšlený architektonický sloh, který nazýváme kyklopský, pro jeho obrovské stavební kameny. Ale pak přišel další oheň a vymazal i kyklopské sídliště. A v této chvíli se lidé zřekli úmyslů stavět města na vrchu Thombo a tak postavili v sousedství své nové město, které nazýváme Hlavní Beklimot. Dlouho jsme věřili, že Hlavní Beklimot je první skutečné lidské město, vzniklé ze všech menších proto-beklimotských sídlišť rozptýlených okolo. Thombo nám alespoň řekl, že bylo ještě jedno důležité kyklopské město v době, kdy Hlavní Beklimot ještě neexistoval.“

„A Hlavní Beklimot nenese žádnou stopu poškození ohněm?“

„Ne. To jen města na vrcholku Thomba byla vypálena. Možná se celá beklimotská kultura zhroutila a celý Hlavní Beklimot byl opuštěn, ale to bylo z jiných důvodů, souvisejících s klimatickými změnami. Oheň s tím nemá nic společného. To bylo snad před dvěma tisíci lety. Ale oheň, který zničil horní vesnici na Thombu, vypadal, že mohl být mnohem starší. Předpokládám, že o takových dva tisíce let. Radiokarbonová analýza vzorků dřevěného uhlí nám dá mnohem přesnější datum, až dostaneme z laboratoře výsledky.“

„A mřížkové sídliště – jak to je staré?“

„Ortodoxní archeologové věří, že fragmenty mřížkové kultury, které jsme tu a tam nalezli na poloostrově Sagikan, mohou být jen o pár generací starší než Hlavní Beklimot. Po vykopávkách na Thombu si to nemyslím. Domnívám se, že mřížkové sídliště na tomto vrchu je o dva tisíce let starší než kyklopské budovy na jeho povrchu.“

„Dva tisíce? A říkáš, že pod ním jsou další sídliště?“

„Podívej se na mapu,“ řekla Siferra. „Zde je číslo tři – druh architektury, kterou jsme předtím nikdy neviděli, nic, co by připomínalo mřížkové provedení. Pak je další spálená linie. Sídliště číslo čtyři. A spálená linie. Číslo pět. A spálená linie. Pak číslo šest, sedm, osm a devět, nebo jestliže jsou Balikovy postřehy správné, jen číslo šest a sedm.“

„A všechna zničena velkým ohněm! Mně to připadá dost pozoruhodné. Smrtící cyklus destrukce, útočící znovu a znovu a znovu na to samé místo.“

„Nejpodivnější věc,“ řekla Siferra zvláštním ponurým tónem, „je, že se zdá, že všechna tato sídliště vzkvétala přibližně stejně dlouhý čas, než byla zničena ohněm. Obývané vrstvy si jsou zcela mimořádně podobné svou tloušťkou. Ještě čekáme na zprávu z laboratoře, rozumíš. Ale nemyslím, že bych se ve svém odhadu příliš mýlila. A Balikovy odhady jsou stejné jako moje. Pokud se zcela nemýlíme, vidíme nejméně do čtrnácti tisíc let prehistorie vrchu Thombo. A během těchto čtrnácti tisíc let se přes vrch periodicky přehnaly těžké požáry, které jeho obyvatelstvo přinutily opustit ho s hodinovou přesností – jeden oheň naprosto přesně za dva tisíce let!“

„Co?“

Beenayovi běhal mráz po zádech. Jeho mysl začala probírat všechny možné nepravděpodobné a vzrušující závěry.

„Počkej,“ řekla Siferra. „Je toho víc.“

Otevřela zásuvku a vytáhla stoh lesklých fotografií.

„To jsou fotografie Thombských tabulek. Originály má Mudrin 505 – ten paleograf, víš. Pokouší se je rozšifrovat. Jsou vyrobeny z vysušené hlíny. Tyto tři jsme nalezli ve Vrstvě tři a tyto ve Vrstvě pět. Oba druhy jsou napsány krajně primitivním písmem a nápis na starších je tak archaický, že Mudrin s ním nemohl ani začít. Ale prozatím je schopen vyřešit skupiny slov z tabulek Vrstvy tři, které jsou napsány raným beklimotským písmem. Doposud, jak řekl, je tam popis zkázy města ohněm – což byla práce rozezlených bohů, kteří shledávají nezbytným periodicky trestat lidstvo za jeho hříchy.“

„Periodicky?“

„Správně. Začíná ti to znít známě?“

„Apoštolově Plamene! Můj bože, Siferro, o co jste to zakopli?“

„To je to, nač se ptám od chvíle, kdy mi Mudrin přinesl první nástin překladu.“

Archeoložka se otočila tváří k Beenayovi a poprvé Beenay viděl, jak zakalené má oči, jak napjatou a vyčerpanou má tvář. Vypadala téměř rozrušená. „Teď víš, proč jsem tě sem pozvala? O tom jsem nemohla mluvit s nikým z oddělení. Beenayi, co mám dělat? Jestliže něco z těchto nálezů publikuji, Mondior 71 a jeho celá bláznivá banda to prohlásí za potvrzení, které jsem objevila, za jasný archeologický důkaz jejich praštěné teorie!“

„Myslíš?“

„Co jiného?“ Siferra poklepala na mapy. „Zde se evidentně opakuje ničení měst ohněm v intervalu dvou tisíc let, zhruba přes periody mnoha tisíc let. A tyto tabulky – vypadají na to, že mohou být skutečně jakýmsi druhem prehistorické Knihy Odhalení. Když to shrnu, opatří, jestliže ne skutečné potvrzení křiku Apoštolů, pak alespoň solidní racionální zcelení celé jejich mytologie.“

„Ale opakující se požáry v jednom sídle nedokazují celosvětovou katastrofu,“ namítal Beenay.

„Je to ta periodičnost, která mi dělá starosti,“ řekla Siferra. „Je to příliš šikovné, příliš podobné tomu, co říká Mondior. Dívala jsem se do Knihy Odhalení. Poloostrov Sagikan je pro Apoštoly posvátným místem, víš o tom? Posvátné sídlo, kde se bohové dříve zjevovali lidem, jak říkají. A tedy stojí za argumentem – poslouchej mě, stojí za argumentem,“ řekla s trpkým smíchem – „že bohové uchovali Sagikan jako varování lidstvu před zámkem, který opět a opět přijde, jestli nezměníme naše hříšné způsoby.“

Beenay na ni ohromeně zíral.

O Apoštolech a jejich učení věděl skutečně málo. Takové patologické fantazírování nikdy neudrželo jeho zájem a také byl příliš zaneprázdněn vědeckou prací, než aby dbal Mondiorových bouřlivých apokalyptických proroctví.

Ale nyní vzpomínka na rozhovor, který měl před pár týdny s Theremonem 762 v klubu U šesti sluncí, vybuchla se zuřivým nárazem v jeho vědomí, „...nebude to poprvé, co bude svět zničen... bohové záměrně udělali lidstvo nedokonalé a dali nám jeden rok – jeden z jejich božích let, ne tak krátkých jako jsou naše – ve kterém se máme vyvíjet. To nazýváme Rokem zbožnosti a je přesně dva tisíce a čtyřicet devět našich let dlouhý.“

Ne. Ne. Ne. Ne. Idiotství! Podvod! Hysterické bláznění!

Bylo toho víc.

,,Opět a opět, když končí Rok zbožnosti, bohové zjišťují, že jsme stále hříšní a špatní a tak zničí svět tím, že sešlou dolů nebeské plameny… Tak v každém případě mluví Apoštolové.“

Ne! Ne!

„Beenayi?“ řekla Siferra. „Jsi v pořádku?“

„Pouze přemýšlím,“ pronesl k ní. „Pro Tmu! Je to tak! Můžeš Apoštoly úplně potvrdit!“

„Nezbytně ne. Ještě je možné, že lidé, kteří jsou schopni jasně myslet, odmítnou Mondiorovy ideje. Zničení Thomba ohněm – zvláště opakované ničení Thomba zřejmými pravidelnými intervaly po dvou tisících letech – ještě neznamená důkaz, že celý svět byl zničen ohněm. Nebo že by takový obrovský požár musel přijít znovu. Proč by měla být minulost nezbytně opakována v budoucnosti? Ale lidé, kteří jsou schopni jasně myslet, jsou ovšem v menšině. Jejich zbytky budou ovlivněny, když Mondior použije mých nálezů, a okamžitě propadnou panice. Víš, že Apoštolové tvrdí, že příští očekávaný velký zánik světa ohněm nás postihne příští rok?“

„Ano,“ řekl Beenay chraplavě. „Theremon mi řekl, že označili přesný den. Je to skutečně dva tisíce čtyřiceti devítiletý cyklus a za nějakých jedenáct nebo dvanáct měsíců, jestliže věříš Mondiorovi, se obloha pokryje černí a na nás se snese oheň. Myslím, že předpokládají, že se to stane devatenáctého theptaru.“

„Theremon? Ten novinář?“

„Ano. Je to můj skutečný přítel. Zajímal se o celou záležitost s Apoštoly. Měl rozhovor s jedním z jejich vysokých kněží nebo někým takovým. Theremon mi řekl…“

Sifeřřina ruka vystřelila nahoru a chytila Beenaye za paži, její prsty ho sevřely s udivující silou.

„Musíš mi slíbit, že mu o tom neřekneš ani slovo, Beenayi!“

„Theremonovi? Ne, ovšem, že ne! Dosud jsi své nálezy nepublikovala. Je mi úplně jasné, že nesmím nikomu nic říct! – Ale on je ovšem velice čestný člověk.“

Její železný stisk povolil, ale jen o trošku.

„Některé věci jdou neoficiálně říct mezi přáteli – ale ty víš, Beenayi, že nic nelze říct ‚neoficiálně‘, když mluvíš s někým, jako je Theremon. Jestliže uvidí důvod, že to může použít, použije to bez ohledu na to, co ti slíbil. Nebo jakkoli si myslíš, že je ‚čestný‘.“

„No – snad…“

„Věř mi. A kdyby Theremon přišel na to, co jsem sem přivezla, můžeš vsadit obě uši na to, že by to bylo v Chroniclu během půl dne. To by mne profesionálně zničilo, Beenayi. Byla bych známá jako vědec, který poskytl Apoštolům důkaz pro jejich absurdní prohlášení. Apoštolové jsou pro mne naprosto nepřijatelní, Beenayi. Nechci jim nabídnout žádný druh pomoci a pohodlí a skutečně nemíním veřejně podpořit jejich bláznivé myšlenky.“

„Neboj se,“ řekl Beenay. „Nevyzradím ani slovo.“

„Nesmíš. Jak říkám, to by mne zničilo. Vrátila jsem se na univerzitu, abych sehnala prodloužení mého stipendia na výzkumy. Mé thombské nálezy vyvolávají na oddělení kontraverze, protože zpochybnily vžitý pohled na Beklimot jako nejstarší urbanistické centrum. Ale kdyby Theremon nějak upozornil Apoštoly Plamene na mé výzkumy, bylo by všechno jinak…“

Ale Beenay stěží poslouchal. Sympatizoval se Sifeřřinými problémy a skutečně nechtěl udělat nic, co by jí problémy způsobilo. Theremon od něj neuslyší ani slovo o jejích výzkumech.

Jeho mysl se už zabývala jinými věcmi, nesmírně obtížnými věcmi. Fráze z Theremonova popisu učení Apoštolů znovu začínaly zaplavovat jeho paměť.

„… Za nějakých čtrnáct měsíců zmizí všechna slunce…“

„… Hvězdy svrhnou z černé oblohy plameny…“

„… přesný čas katastrofy byl vypočten vědecky…“

„… černá obloha…“

„… všechna slunce zmizí…“

„Tma!“ mručel drsně Beenay. „Může to být možné?“

Siferra přestala mluvit. Kvůli jeho výbuchu se zastavila v polovině věty.

„Ty mi nevěnuješ žádnou pozornost, Beenayi!“

„Já – co? Ach. Ach. Ano, ovšem, dávám pozor! Říkala jsi, že se Theremon nesmí o tom nic dozvědět, protože by to poškodilo tvoji reputaci, a – a – poslouchej Siferro, myslíš, že bychom mohli pokračovat v diskusi někdy jindy? Dnes večer, nebo zítra odpoledne, nebo kdykoli? Musím jít hned zpátky do Observatoře.“

„Pak tě nebudu zdržovat,“ řekla chladně.

„Ne. Takhle jsem to nemyslel. To, co jsi mi říkala, bylo pro mne obrovsky zajímavé – a důležité, strašně důležité, víc, než ti mohu v této chvíli říct. Ale musím si jít něco ověřit. Něco přímo z toho, o čem jsme diskutovali.“

Přísně na něj pohlédla. „Máš zrudlou tvář. Tvoje oči jsou divoké, Beenayi. Vypadáš náhle tak podivně. Myslí jsi milióny mil daleko. Co se stalo?“

„Řeknu ti to později,“ řekl napůl ve dveřích. „Později! Slibuji!“

16

V tuto hodinu byla Observatoř prakticky opuštěna. Kromě Fara a Thilandy zde nikdo nebyl. K Beenayově úlevě nebyl Athor 77 nikde vidět. Fajn, pomyslel si Beenay. Stařík se dost vyčerpal svým úsilím, které zasvětil práci nad koncepcí Kalgaše Dva. Tenhle večer by už další vypětí nesnesl.

A je skutečně dobře, že jsou tu jen Faro s Thilandou. Faro má přesně ten druh bystré neznavené mysli, kterou Beenay právě potřeboval. A Thilanda, která strávila mnoho let snímáním mnoha míst oblohy svým teleskopem s kamerou, mohla snadno doplnit některé konceptuální materiály.

Thilanda ihned řekla:

„Vyvolávala jsem celý den desky, Beenayi. Ale nic tam není. Vsadím na to svůj život: nahoře na obloze mimo šesti sluncí není nic. Nemyslíš si, že se velký šéf nakonec zmýlil, že ano?“

„Myslím, že jeho myšlení je ostré jako vždy.“

„Ale ty fotografie – namátkově jsem dnes nasnímala každý kvadrant vesmíru, program obsahuje všechno. Snímek, pohyb o pár stupňů, snímek, pohyb, snímek. Metodicky probírá celou oblohu. A podívej, co jsem dostala, Beenayi. Hromadu fotek, na kterých není nic!“

„Jestliže je neznámý satelit neviditelný, Thilando, pak nemůže být vidět. To je jednoduché.“

„Možná neviditelný pro oči. Ale kamera by měla zvládnout…“

„Poslouchej, tohle teď nevadí. Potřebuji od vás dvou pomoc, čistě teoretickou věc. Týká se Athorovy nové teorie.“

„Ale co když je neznámý satelit jen vzdušným zámkem…“ protestovala Thilanda.

„Neviditelná věc může být skutečná věc,“ vyštěkl Beenay. „A nemáme rádi, když odnikud přijde urážka a uhodí nás do tváře. Pomůžete mi nebo ne?“

„Dobrá…“

„Výborně. Budu po vás chtít, abyste připravili počítačovou projekci pohybů šesti sluncí během čtyřiceti dvou století.“

Thilanda nevěřícně zalapala po dechu. „ Čtyři tisíce dvě stě, jsi říkal, Beenayi?“

„Já vím, že nemůžete úplně zaznamenat hvězdné pohyby v takovém časovém rozpětí. Ale řekl jsem, počítačovou projekci, Thilando. Můžete alespoň získat spolehlivé záznamy vždy po stu letech, že?“

„Víc než to.“

„Ještě lépe. Připravte to a naplánujte to na projíždění dopředu i dozadu časem. Počítač nám sdělí, jaká v minulých jednadvaceti stoletích byla každodenní kombinace sluncí a jaká bude v příštích jednadvaceti stoletích. Jestliže to nezvládneš, jsem si jistý, že Faro bude rád, když ti pomůže napsat program.“

„Myslím, že to dokážu sama,“ řekla Thilanda ledovým tónem. „A mohl bys mi říct, na co to všechno je? Děláme teď do kalendářů? Vždyť kalendář obsahuje údaje o sluncích pro příštích pár let. Tak na co to děláš?“

„Řeknu ti to později,“ řekl Beenay. „To slibuji.“

Opustil ji celou rozvzteklenou a prošel Observatoří do Athorovy pracovny, kde se posadil před obrazovky počítače, na kterých Athor vypočítal teorii Kalgaše Dvě. Chvíli zamyšleně zíral na střední obrazovku, ukazující oběžnou dráhu Kalgaše, porušenou hypotetickým Kalgašem Dvě.

Pak se dotkl klávesy a navržená orbitální linie Kalgaše Dva se zobrazila výraznou zelení, obrovská excentrická elipsa protínala mnohem kompaktnější a spíše kruhovou oběžnou dráhu Kalgaše. Chvíli to studoval; pak stiskl klávesy, které na obrazovku vyvolávaly slunce a zadumaně na ně civěl snad hodinu, vyvolávaje je ve všech jejich proměnných konfiguracích; teď je na obloze Onos s Tanem a Sithou, Onos s Treyem a Fatrou, Onos a Dovim s Treyem a Fatrou, Dovim s Treyem a Fatrou, Dovim s Tanem a Sithou, Patra a Trey sami –

Normální kombinace, ano.

Ale co nenormální kombinace?

Tano a Sitha sami?

Ne, to by se nemohlo stát. Souvislost polohy těchto dvojsluncí s umístěním blízkých sluncí byla taková, že Táno a Sitha se nemohou nikdy objevit na této hemisféře oblohy bez Onosu nebo Dovimu, nebo bez obou najednou, vždy jsou vidět společně. Možná to bylo možné před stovkami a tisíci let, pomyslel si, ačkoli o tom pochyboval. Ale nyní skutečně ne.

Trey s Fatrou a Tano se Sithou?

Znovu ne.

Tyto skupiny dvojsluncí jsou na opačných stranách Kalgaše; kdykoli je jeden z párů na obloze, druhý je většinou ukryt za tělem planety. A co tyto čtyři umístit společně na oblohu. Jistě, ale Onos bude pořád vidět, když tyto dva páry budou v konjunkci. To by byl famózní pětisluneční den – který vznikne, když je na druhé polokouli stejně přízračný den jen s Dovimem. To se přihodí pouze jen jednou za mnoho let.

Trey bez Patry? Táno bez Sithy?

No, technicky, ano. Když jeden pár dvojsluncí bude zapadat za horizont, jedno slunce bude pod horizontem a druhé po krátkou periodu nad ním. Ale tohle není skutečná významná sluneční událost, jen dočasná odchylka. Dvojslunce jsou stále spolu, jen dočasně oddělena linií horizontu.

Všech šest sluncí najednou na obloze?

Nemožné!

Víc než to – nepředstavitelné!

Presto o tom přemýšlel. Beenay se nad tou myšlenkou otřásl. Jestliže všech šest sluncí bude společně nad horizontem, pak část druhé polokoule může být beze světla, nic nebude vidět. Tma! Tma! Ale nikde na Kalgaši nebyla Tma známa, s výjimkou abstraktního pojetí. Ještě nikdy nenastal takový čas, kdy by se všech šest sluncí pohybovalo společně a hlavní část světa byla vržena do naprosté temnoty. Mohlo by to být?

Mohlo by?

Beenay chladně nad touto možností rozvažoval. Znovu uslyšel Theremonův hluboký hlas vysvětlující teorii Apoštolů:

„… všechna slunce zmizí…“

„… Hvězdy na nás svrhnou plameny z černé oblohy…“

Chytil se za hlavu. Vše, co věděl o pohybech sluncí na nebesích, se znovu bouřilo proti myšlence, že všech šest bude nahloučeno ve stejnou dobu na jedné straně Kalgaše. To se prostě nemůže stát, byl by to zkrátka zázrak. Beenay na zázraky nevěřil. Způsob, jakým se slunce na obloze objevovala, byl takový, že v dané chvíli alespoň jedno nebo dvě ozařovalo každou část Kalgaše.

Zapomeň na šest sluncí tady a hypotézu Tmy na druhé straně.

Co jsem přehlédl?

Dovim samotný, pomyslel si. Malé rudé slunce samo na obloze? No, už se to stalo, ačkoli ne často. V tomto případě by byl pětisluneční den, když by Tano, Sitha, Trey, Patra a Onos byly v konjunkci na stejné polokouli: na opačné straně světa by byl pouze Dovim. Beenay si představil, zda to může být moment, kdy přijde Tma.

Může být? Dovim samotný může vrhat tak slabé světlo, navíc má Jen chladný narudlý svit, takže si ho lidé mohou splést s Tmou.

Ale tak se to skutečně nedá vykládat. Malý Dovim by nebyl schopen způsobit, aby jeho světlo uvrhlo lidi do stavu hrůzy. Navíc se jednou za pár let stávalo, že na obloze byl jen Dovim. Bylo to vzácné, ale vůbec ne mimořádné. Přece kdyby následky vidění ničeho, kromě malého kalného slunce na obloze, mohly být příčinou obrovského psychologického pozdvižení, pak by si každý dělal starosti s očekávaným Dnem Dovimu, který, jak si Beenay vzpomněl, měl být příští rok nebo tak nějak. A ve skutečnosti na to nikdo nemyslel.

Ale kdyby byl Dovim na obloze sám a něco se stalo, nějaká speciální věc, nějaká opravdu vzácná věc, která by způsobila zahalení tohoto malého světla…

Thilanda mu stála za zády a kysele řekla: „Hotovo, Beenayi, zadala jsem celou tvoji sluneční projekci. Nejen čtyřicet dvě století, ale nekonečnou regresi. Faro mi poskytl matematický nápad a oba jsme sestavili program, který až spustíme, může dosáhnout na konec času, když budeš chtít, nebo na začátek vesmíru.“

„Výborně. Zadali jste ho do počítače, abych ho mohl použít, ano? Půjdeš sem, Faro?“

Malý zavalitý student pomalu kráčel na druhou stranu. Jeho tmavé oči svítily zvědavostí. Očividně byl plný otázek, co Beenay dělá; ale dodržel protokol student – profesor a nic neříkal, jen čekal, aby uslyšel, co mu Beenay řekne.

„To, co mám zde na obrazovce,“ začal Beenay, „je Athorem navržená oběžná dráha hypotetického Kalgaše Dvě. Předpokládám, že je správná, potom, co nám Athor řekl, že to přesně vysvětluje všechny odchylky naší oběžné dráhy, a věřím, že Athor ví, co dělá. Já to také vím, nebo budu v tomto případě vědět, až Thilanda dokončí přenos dat do programu slunečního pohybu během dlouhého časového období, který jste ty a ona vypracovali. Nyní se pokusím vypracovat korelaci mezi jedním sluncem přítomným na obloze a těsným přiblížením se Kalgaše Dvě k této planetě tak, že…“

„Takže budete moci spočítat četnost a dobu zatmění?“ vyhrkl Faro. „Je to tak, pane?“

Chlapcova rychlost byla zábavná a také trochu rušivá. „Skutečně je to tak. Máš také na mysli zatmění?“

„Myslel jsem na to, když nám všem Athor poprvé řekl o Kalgaši Dva. Simbron, vzpomínáte, uvažovala o tom, že neznámý satelit může zakrýt na chvíli světlo některého ze sluncí a řekla, že by se to mohlo nazývat zatmění a pak jsem začal hovořit o této možnosti. Ale Athor mě přerušil, ještě než jsem stačil něco říci, protože byl unavený a chtěl jít domů.“

„A ty jsi dosud o tom nic neřekl?“

„Nikdo se mě nezeptal,“ řekl Faro.

„Dobrá, tady je tvá chvíle. Přenesl jsem tohle všechno do počítače a teď si spolu sedneme odděleně v této místnosti a začneme zadávat hodnoty. Já hledám velice speciální případ, ve kterém je Kalgaš Dvě v nejtěsnějším přiblížení ke Kalgaši a na obloze je pouze jedno slunce.“

Faro přikývl. Přiskočil k počítači tak rychle, že Beenaye překvapil. Ještě nikdy ho neviděl pohybovat se tak hbitě.

Beenay si nemyslel, že bude první hotov s výpočty. Faro byl znám svou rychlostí v těchto věcech. Důležité ale bylo, že budou pracovat na tomto problému nezávisle, že dospějí odlišně ke srovnatelným výsledkům. Takže když Faro za malou chvíli triumfálně odfrkl a vyskočil a chtěl něco říci, Beenay na něj podrážděně zamával, aby byl zticha a on mohl pokračovat v práci. Poskytl mu těžkých a nekonečných deset minut.

Čísla začala naskakovat na obrazovku.

Jestliže jsou všechny předpoklady, které do počítače zadali, správné – Athorovy výpočty pravděpodobné hmotnosti a oběžné dráhy neznámého satelitu, Thilandiny výpočty pohybů sluncí na obloze – pak není příliš pravděpodobné, že může nastat Tma. Je jen jediná možnost, která přinese Tmu. Dovimův den. Ale nevypadá to, že by měl Kalgaš Dvě příliš šancí zatmít Dovim.

Beenay věděl, že Dovimův den je taková vzácnost, že pravděpodobnost, že Dovim bude na obloze právě v době, kdy Kalgaš Dvě bude někde blízko Kalgaše na své oběžné dráze, je nekonečně malá.

Nebo není?

Ne. Není nekonečně malá.

Vůbec ne. Důkladně se podíval na sestavy na obrazovce. Vypadalo to, že existují slabé možnosti konvergence. Výpočty nebyly úplné, ale údaje se doplňovaly, jak počítač pracoval na konjunkcích Kalgaš – Kalgaš Dvě ve vyšetřovací periodě čtyřiceti dvou století. Pokaždé, když se Kalgaš Dvě na své orbitě přiblížil, dosahoval v blízkosti Kalgaše blíže a blíže K Dovimovu dni. Počítač propočítával všechny astronomické možnosti, Beenay je sledoval strnulý bázní a nedůvěrou.

Konečně je to tady. Všechna tři tělesa správným způsobem v zákrytu. Kalgaš – Kalgaš Dvě – Dovim!

Ano!

Bylo možné, že Kalgaš Dvě způsobí úplné zatmění Dovimu, když Dovim bude jediným viditelným sluncem na obloze.

Ale tato konfigurace byla extrémně vzácná. Dovim by musel být zcela sám nad touto polokoulí a v maximální vzdálenosti od Kalgaše a Kalgaš Dvě by musel být ve vzdálenosti minimální. Kalgaš Dvě by pak měl zdánlivě sedmkrát větší průměr než Dovim. To bylo dostatečné k zakrytí Dovimova světla na více než půl dne, takže by žádné místo na planetě neuniklo efektu Tmy. Počítač ukázal, že toto vysoce speciální postavení se může vyskytnout pouze jednou za…

Beenay zalapal po dechu. Nechtěl tomu věřit.

Otočil se k Farovi. Tvář mladého studenta byla bledá šokem.

Beenay řekl chraplavě: „V pořádku. Já jsem hotov a mám hodnoty. Ale nejdříve mi řekni svoje.“

„Zatmění Dovimu Kalgašem Dvě má periodu dva tisíce a čtyřicet devět let.“

„Ano,“ řekl Beenay těžce. „Moje čísla jsou stejná. Jednou za dva tisíce a čtyřicet devět let.“

Cítil závrať. Vypadalo to, jako kdyby se kolem něj točil celý vesmír.

Jednou za dva tisíce a čtyřicet devět let. Přesná délka Roku zbožnosti poskytnutá podle Apoštolů Plamene. Naprosto stejná hodnota, jako v Knize Odhalení.

„… všechna slunce zmizí…“

„… Hvězdy na nás z černé oblohy svrhnou plameny…“

Nevěděl, co jsou to Hvězdy. Ale Siferra na poloostrově Sagikan objevila vrch, kde města byla ničena ohněm s udivující pravidelností, přibližně po dvou tisících letech. Co když jí prozradí test radioaktivním uhlíkem 14 přesnou hodnotu mezi jednotlivými katastrofami na vrchu Thombo, která bude – dva tisíce a čtyřicet devět let?

„… černá obloha…“

Beenay zíral bezmocně přes místnost na Fara.

„Kdy nastane příští Dovimův den?“ zeptal se.

„Za jedenáct měsíců a čtyři dni,“ řekl Faro ponuře. „Devatenáctého theptaru.“

„Ano,“ řekl Beenay. „Týž den, kdy nám Mondior 71 předpověděl, že se obloha pokryje černí a na nás sestoupí boží plameny a zničí naši civilizaci.“

17

„Poprvé ve svém živote,“ řekl Athor, „si z celého srdce přeji, aby mé výpočty byly chybné. Ale obávám se, že bohové ke mě nebudou tak milosrdní. Společně shledáváme objektivní skutečnosti a dospíváme k nepřemrštěným závěrům. Ale je děsivé o tom uvažovat.“

Rozhlédl se po místnosti a zastavil na chvíli svůj pohled na každém z lidí, které svolal. Mladý Beenay 25, ovšem. Sheerin 501 z Psychologického oddělení. Siferra 89, archeoložka.

Ze vší síly Athor bojoval o utajení obrovské únavy, kterou cítil, s pocitem rostoucího zoufalství, s drtivým dopadem všeho, co se v minulých týdnech dozvěděl. Bojoval o utajení všech svých problémů i před sebou. Nyní a později znovu sám pomýšlel na to, že žil snad příliš dlouho, nalezl v sobě přání, že si měl dovolit odejít na odpočinek před rokem nebo dvěma. Ale vymetl nemilosrdně takové myšlenky ze své mysli. Železná a neúnavná síla ducha byla vždy Athorovým základním znakem. Teď nedovolil, s roky energické práce za sebou, aby ho tyto rysy opustily.

Obrátil se k Sheerinovi: „Vaším polem, jak jsem pochopil, je studium Tmy?“

Buclatý psycholog vypadal pobaveně. „Domnívám se, že to je jedna možnost, jak to vyjádřit. Mé doktorské teze se týkaly duševních potíží souvisejících smírnou. Ale výzkum Tmy byl jen jednou stranou mé práce. Zajímám se o masové hysterie všech druhů – iracionální reakce lidské mysli na drtivé podněty. To, co mne živí, je celá škála lidských potrhlostí.“

„Velmi dobře,“ řekl Athor klidně. „To by mohlo být. Beenay 25 říká, že jste na univerzitě řazen mezi autority na Tmu. Teď uvidíte naši malou astronomickou demonstraci na obrazovce počítače. Předpokládám, že pochopíte základní náznaky toho, co jsme objevili.“

Starý astronom nenalezl žádný způsob, aby to nevyznělo blahosklonně. Ale Sheerin nevypadal, že by byl obzvlášť uražený.

Řekl klidně: „Myslím, že jsem to docela dobře pochopil. Tvrdíte, že je na orbitě kolem Kalgaše mysteriózní neviditelné velké astronomické těleso s takovou a takovou hmotností, v takové a takové vzdálenosti a s takovými a takovými vlastnostmi, jehož přitažlivá síla přesně vysvětluje jisté odchylky teorie od oběžné dráhy Kalgaše, které objevil zde můj přítel Beenay. Říkám to dosud správně?“

„Ano,“ řekl Athor. „Zcela správně.“

„Nu,“ pokračoval Sheerin, „vypadá to, že za nějaký čas toto těleso vstoupí mezi nás a naše slunce. Úkaz jste nazvali zatmění. Ale pouze jedno slunce zůstane v jeho plánovaném oběhu takovým způsobem, že může být zatměno, a toto slunce je Dovim. To může ukazovat, že zatmění nastane jen když,“ – Sheerin přestal mluvit a zamračil se – „když je Dovim jediným sluncem na obloze a oba dva a tento takzvaný Kalgaš Dvě se seřadí takovým způsobem, že Kalgaš Dva úplně překryje kotouč Dovimu a na nás všechny nebude dopadat žádné světlo. Říkám to ještě pořád správně?“

Athor přikývl. „Pochopil jste to perfektně.“

„Bál jsem se toho. Doufal jsem, že jsem tomu rozuměl špatně.“

„Teď, pokud jde o efekty zatmění…“ řekl Athor.

Sheerin se zhluboka nadechl. „Dobře. Zatmění – které nastane pouze jednou za dva tisíce a čtyřicet devět let, děkujme Bohům! – bude příčinou rozsáhlé skvrny Tmy na Kalgaši. Jak se svět bude otáčet, každý kontinent propadne úplně temnotě na určitou dobu v rozpětí, od – jak jste to říkali? – devíti do čtrnácti hodin, v závislosti na zeměpisné šířce.“

„Nyní: jestliže budete tak laskav,“ řekl Athor, „jaký je váš názor, jako profesionálního psychologa, na následky, které se vytvoří v myslích lidských bytostí?“

„Tímto následkem,“ řekl Sheerin bez váhání, „bude šílenství.“

V místnosti bylo náhle úplné ticho.

Konečně Athor promluvil: „Všeobecné šílenství, to je to, co předpovídáte?“

„Velmi správně. Všeobecná Tma, všeobecné šílenství. Předpokládám, že lidé budou ovlivněni různou měrou, v rozpětí od krátkodobé dezorientace a deprese k úplné a trvalé destrukci duševních sil. Větší psychologická stabilita může ovšem zprvu člověka ochránit, ale je mnohem pravděpodobnější, že člověk bude úplně otřesen úderem absence světla. Ale nikdo, myslím, nezůstane úplně nedotčen.“

„To nechápu,“ řekl Beenay. „Co v té Tmě je, že vžene lidi do šílenství?“

Sheerin se usmál. „Prostě na ni nejsme adaptováni. Představ si, jestli můžeš, svět, který má pouze jedno slunce. Jak se tento svět otáčí kolem osy, každá polokoule bude polovinu dne přijímat světlo a druhou polovinu dne bude v úplné temnotě.“

Beenay udělal bezděčné gesto hrůzy.

„Vidíš?“ vykřikl Sheerin. „Nemůžeš to ani slyšet! Ale obyvatelé této planety budou naprosto zvyklí na denní dávku Tmy. Je velice pravděpodobné, že denní hodiny budou považovat za veselejší a přirozené jejich zálibám, ale Tmu budou ignorovat jako obvyklou každodenní událost, nic vzrušujícího, jen něco, co prospí, když čekají na příchod rána. Nicméně, my ne. My jsme se vyvinuli v podmínkách věčného slunečního světla, každou hodinu dne, po celý rok. Jestliže na obloze není Onos, jsou tam Tano a Sitha a Dovim nebo Patra a Trey, a tak dále. Naše mysli, naše fyziologie jsou přivyklé na stálé světlo. Nelíbí se nám ani okamžik bez něj. Mám za to, že spíš se světlem v místnosti?“

„Samozřejmě,“ řekl Beenay.

„Samozřejmě? Proč ‚samozřejmě‘?“

„Proč…? Ale všichni spí se světlem!“

„Přesně tam mířím. Řekni mi tohle: zažil jsi někdy Tmu, příteli Beenayi?“

Beenay se naklonil ke zdi skoro celé z velké okenní tabule a rozvažoval.

„Ne. Nemohu říci, že zažil. Ale vím, co to je. Naprostá… uf…“ Nejistě zapohyboval prsty a pak oživl – „Naprostá nepřítomnost světla, jako v jeskyních.“

„Byl jsi někdy v jeskyni?“

„V jeskyni! Samozřejmě, nebyl jsem v jeskyni.“

„Myslel jsem si, že ne. Já jsem se o to pokusil. Je to dlouho, když jsem začal provádět své studie poruch zapříčiněných Tmou. Ale rychle jsem z ní vyběhl. Šel jsem dovnitř, dokud byl vstup jeskyně viditelný jako rozmazané světlo s černotou všude kolem.“ Sheerin se příjemně pochechtával. „Nikdy jsem si nemyslel, že osoba mé váhy může běžet tak rychle.“

Téměř vzdorně řekl Beenay: „No, když na to přijde, domnívám se, že bych neutekl, kdybych tam byl.“

Psycholog se laskavě na mladého astronoma usmál.

„Statečně řečeno! Obdivuji tvoji odvahu, příteli!“ Otočil se k Athorovi: „Mohu dostat vaše svolení, pane, k provedení malého psychologického experimentu?“

„K jakémukoliv, jaký si přejete.“

„Děkuji vám.“ Sheerin se opět podíval na Beenaye. „Mohl bys zatáhnout závěs vedle sebe, příteli Beenayi?“

Beenay vypadal překvapeně. „Cože?“

„Jenom zatáhni závěs. Pak přijď sem a sedni si vedle mne.“

„No, když na tom trváš…“

U okna visely těžké rudé závěsy. Athor si nemohl vzpomenout, že by někdy byly zataženy, a to tato místnost byla jeho pracovnou nějakých čtyřicet let. Beenay, s pokrčením ramen, natáhl ruku ke šňůře se střapcem a trhl s ní. Rudý závěs se zatáhl přes široké okno, mosazné kroužky zachrastily cestou po konzoli. Na chvíli ještě bylo vidět kalné rudé světlo Dovimu. Pak se všechno vnořilo do stínů a ty se staly nezřetelnými.

V tichu zněly Beenayovy kroky dutě, jak hledal cestu ke stolu, pak se zastavil v půli cesty.

„Nevidím tě, Sheerine,“ zašeptal smutně.

„Tápej dál,“ nařídil Sheerin nuceně.

„Ale já tě nevidím!“ Mladý astronom ostře dýchal. „Nevidím nic!“

„Co jsi si myslel? To je Tma.“ Sheerin chvilku čekal. „Pojď sem. Musíš přece znát cestu touto místností i se zavřenýma očima. Tak pojď sem a sedni si.“

Opět zněly kroky, váhavě. Bylo slyšet, jak někdo šátrá po židli. Beenayův hlas zazněl slabě: „Jsem tu.“

„Jak se cítíš?“

„Jsem – uch – v pořádku.“

„Líbilo se ti to, ano?“

Dlouhá pauza.

„Ne.“

„Ne, Beenayi?“

„Vůbec ne. Je to strašné. Je to, jako kdyby zdi byly…“ znovu se odmlčel. „Vypadaly, jako by mne svíraly. Chtěl jsem je odstrčit pryč. – Ale vůbec nezačínám bláznit. Ve skutečnosti si myslím, že jsem si na to zvykl.“

„Dobrá. Siferro? Co vy?“

„Mohu to pociťovat jako malou Tmu. Jako když jdu občas nějakým podzemním průchodem. Ale nemohu říci, že bych to měla moc ráda.“

„Athore?“

„Také ještě dosud žiji. Ale myslím, že můžete vyslovit váš závěr, doktore Sheerine,“ řekla ostře hlava Observatoře.

„Dobrá. Beenayi, roztáhni znovu závěsy.“

Byly slyšet opatrné kroky temnotou, šelest Beenayova těla o závěsy, jak hmatal po střapci a pak osvobozující hluk závěsů, jak se roztahovaly. Rudé světlo Dovimu zaplavilo místnost. S výkřikem radosti se Beenay díval na nejmenší ze šesti sluncí.

Sheerin si rukou otřel pot z čela a třaslavě řekl: „A to bylo jen pár minut v temné místnosti.“

„Dalo se to snést,“ řekl Beenay lehce.

„Ano, v temné místnosti dalo. Alespoň na chvilku. Ale ty něco víš o jonglorské Stoleté výstavě, že ano? Skandál s Tunelem záhad? Beenayi, vyprávěl jsem ti ten příběh poslední letní večer v klubu U šesti sluncí, když jsi tam byl s novinářem Theremonem.“

„Ano. Vzpomínám si. Lidé, kteří projeli Tmou v zábavním parku a vyšli ven choří.“

„Jen míli dlouhý tunel – beze světla. Dostali jste malý otevřený vozík a drkotali patnáct minut Tmou. Někteří, kteří projeli, zemřeli zděšením. Další vyšli ven trvale vyšinutí.“

„A proč to? Co z nich udělalo blázny?“

„V podstatě tatáž věc, která na vás nyní působila, když jsme zatáhli závěsy a vy jste si mysleli, že vás ve Tmě rozdrtí zdi místnosti. Pro instinktivní lidský strach z absence světla máme psychologický termín. Nazýváme to ‚klaustrofobií‘, protože nedostatek světla je vždy spojován s obehnanými místy tak, že strach jednoho je strachem dalšího. Rozumíte?“

„A ti lidé z Tunelu, kteří ze zbláznili?“

„Tito lidé z Tunelu, kteří se – nu – zbláznili, užiji-li vaše slova, byli těmi nešťastníky, kteří neměli dost psychické odolnosti, aby přemohli klaustrofobii, která je zaplavila ve Tmě. Byl to nesmírně silný pocit. Věřte mi. Také jsem jel Tunelem. Teď jste byli jen pár minut beze světla a věřím, že jste pěkně rozrušení. Nyní si představte patnáct minut.“

„Ale nevzpamatovali se později?“

„Někteří ano. Ale někteří budou roky, nebo třeba po zbytek svého života, trpět utkvělou představou klaustrofobie. Jejich latentní strach ze Tmy a uzavřených míst krystalizoval a přicházel, pokud to můžeme říci, trvale. A někteří, jak jsem řekl, zemřeli šokem. Ti se nevzpamatují, eh? Tohle může udělat patnáct minut v temnotě.“

„Některým lidem,“ řekl tvrdohlavě Beenay. Čelo se mu pomalu zkrabatělo, jak se zamračil. „Ještě nevěřím, že by to mohlo být pro nás tak špatné. Určitě ne pro mne.“

Sheerin na něj rozzlobeně pohlédl. „Představ si Tmu – všude. Žádné světlo, pokud si to můžeš představit. Domy, lesy, pole, země, obloha – černé! A přidej navíc Hvězdy, jestliže jsi poslouchal kázání Apoštolů – Hvězdy, cokoliv jsou. Umíš si to představit?“

„Ano, umím,“ prohlásil Beenay ještě agresivněji.

„Ne! Ne, neumíš!“ Sheerin s náhlou vášní uhodil pěstí do stolu. „Klameš sám sebe! Ty si to neumíš představit. Tvůj mozek není na takové pojetí připraven. Podívej, Beenayi, ty jsi matematik, že ano? Může si tvůj mozek skutečně a opravdu představit pojetí nekonečna? Věčnosti? Můžeš o tom pouze hovořit. Redukuješ to do rovnic a předstíráš, že abstraktní čísla jsou realitou, když ve skutečnosti jsou jen značkami na papíru. Ale když se skutečně pokusíš zvládnout ideu nekonečna svou myslí, dostaneš pěkně rychle závrať, jsem si tím jist. Zlomek skutečnosti tě rozruší. Stejně jako kousíček Tmy, kterou jsi právě okusil. A když přijde skutečná Tma, tvůj mozek to označí jako vnější jev mimo hranice jeho chápání. Budeš duševně chorý. Úplně a trvale. Vůbec o tom nepochybuj!“

V místnosti opět nastalo náhlé děsivé ticho.

Nakonec Athor řekl: „To je váš konečný závěr, doktore Sheerine? Všeobecné šílenství?“

„Nejméně sedmdesát pět procent populace zůstane do určité míry invalidní. Snad osmdesát pět procent. Možná dokonce sto procent.“

Athor potřásl hlavou. „Monstrózní. Odporné. Katastrofa. Přesto vám musím říci, že cítím něco na způsob toho, co Beenay – že to nějak přežijeme, že důsledky nebudou tak katastrofální, jak naznačuje váš názor. Jsem sice starý, ale nemohu si pomoci, cítím určitý optimismus, určitý pocit naděje…“

Siferra náhle řekla: „Mohla bych promluvit, doktore Athore?“

„Samozřejmě. Samozřejmě! Proto jste zde.“

Archeoložka vstala a šla doprostřed místnosti. „Určitým způsobem mě překvapilo, že jsem vůbec tady. Když jsem poprvé diskutovala s Beenayem o mých objevech na poloostrově Sagikan, naléhavě jsem ho žádala, aby je držel v úplné tajnosti. Bála jsem se o svou vědeckou reputaci, protože jsem věděla, že údaje, které jsem odhalila, mohou být velmi lehce interpretovány jako příliš iracionální, příliš děsivé, příliš nebezpečné, hlavně kvůli náboženskému hnutí existujícímu uvnitř naší společnosti. Hovořím, přirozeně, o Apoštolech Plamene. Ale pak, když se ke mně za chvíli vrátil Beenay s jeho novými objevy, objevem periodičnosti těchto zatmění Dovimu, věděla jsem, že musím odhalit, co vím. Mám zde fotografie a mapy svých vykopávek na vrchu Thombo, blízko beklimotského sídla na poloostrově Sagikan. Beenayi, ty už jsi je viděl, ale kdybys byl tak hodný a podal je doktoru Athorovi a doktoru Sheerinovi…“

Siferra počkala, aby měli možnost si materiály prohlédnout. Pak pokračovala:

„Mapy lehce pochopíte, jestliže budete myslet na vrch Thombo jako na obrovský vrstvený dort ze starověkých sídlišť, každé postavené nad bezprostředním předchůdcem – přirozeně, nejmladší na vrcholu kopce. To jediné je městem, které nazýváme Beklimotskou kulturou. Pod ním je jedno postavené týmiž lidmi, myslíme, v rannější fázi jejich civilizace, a pak níž a níž a níž, celkem alespoň sedm odlišných period osídlení, nebo snad ještě více.

Každé z těchto sídlišť, pánové, dospělo k zániku, protože bylo zničeno ohněm. Můžete vidět, prosím, temná rozmezí mezi vrstvami. To jsou linie požáru – zbytky dřevěného uhlí. Můj původní odhad, založený ryze na intuici, jak dlouho mohla tato města vznikat, vzkvétat, hnít a rozpadat se, byl, že každý z těchto obrovských požárů nastal po nějakých dvou tisících letech, s tím, že nejmladší z nich bylo postaveno před dvěma tisíci lety, před rozložením Beklimotské kultury, kterou považujeme za počátek historické epochy.

Ale dřevěné uhlí zvlášť dobře vyhovuje radiouhlíkovému datování, které nám dává dost přesné označení věku sídla. Od té doby, co jsou mé materiály z Thomba v Saro City, naše laboratoř je zaměstnána radiouhlíkovými analýzami a nyní jsme dostali výsledky. Mohu vám je říci zpaměti. Nejmladší sídliště na Thombu bylo zničeno ohněm před dvěma tisíci a padesáti lety se statistickou odchylkou plus mínus dvacet let. Dřevěné uhlí ze sídliště pod ním je čtyři tisíce sto let staré s odchylkou plus mínus čtyřicet let. Třetí sídliště odshora bylo zničeno ohněm před šesti tisíci dvěma sty lety s odchylkou plus mínus osmdesát let. Čtvrté sídliště vykazuje podle radiouhlíkové metody věk osm tisíc tři sta let plus mínus sto let. Páté…“

„Velcí bohové!“ vykřikl Sheerin. „Jsou všechna rozmístěna tak pravidelně jako tato?“

„Všechna. Požáry se vyskytovaly v intervalech o něco větších než dvacet století. Vezmeme-li v úvahu malé nepřesnosti, kterým se v radiouhlíkovém datování nevyhneme, je možno celkem oprávněně předpokládat, ze ve skutečnosti byla stavěna v rozmezí přesné dva tisíce čtyřicet devět let. Což, jak Beenay demonstroval, je přesná frekvence, ve které nastává zatmění Dovimu. – A také,“ Siferra dodala pochmurným hlasem, „délkou toho, co Apoštolově Plamene nazývají Rokem zbožnosti, na jehož konci se předpokládá zničení světa ohněm.“

„Důsledkem masového šílenství, ano,“ řekl Sheerin dutě. „Když přijde Trna, lidé budou chtít světlo – jakéhokoliv druhu. Pochodní. Táboráků. Zapálí cokoliv! Zapálí nábytek. Zapálí domy.“

„Ne,“ mručel Beenay.

„Vzpomeň si,“ řekl Sheerin, „tito lidé nebudou duševně zdraví. Budou jako malé děti – ale budou mít těla dospělých a zbytky myšlení dospělých. Budou vědět, jak použít zápalky. Nezapomenou na důležitost osvětlení všech míst mnoha ohni.“

„Ne,“ řekl znovu beznadějně Beenay. „Ne. Ne. To stále nic neznamená.“

Siferra řekla: „Skutečně je možno polemizovat. Požáry na Thombu mohly být čistě místní událostí – zvláštní náhodou, jako strnulý vzor události za nesmírné rozpětí času, ale omezené pouze na toto místo, snad nějaký podivný rituál zdejší očisty. Dosud nebyla nalezena nikde na Kalgaši starší sídla než tato na Sagikanu, jinak to nemůžeme říci. Ale Beenayovy výpočty vše změnily. Nyní vidíme, že každých dva tisíce čtyřicet devět let je svět – zřejmě – vržen do Tmy. Jak říká Sheerin, ohně budou hořet. A vymknou se kontrole. Jakákoliv další sídliště existující v době požárů na Thombu a kdekoliv na světě, byla zničena, tak jako byla zničena thombská města, a z téhož důvodu. Ale Thombo je vše, co nám zbylo z prehistorické éry. Jak o tom říkají Apoštolové, je to svaté místo, místo, kde bohové prokázali své milosrdenství.“

„A snad ho projeví ještě jednou,“ řekl Athor temně. „Dokazují nám to požáry v minulých epochách.“

Beenay se na něj podíval. „Tak vy jste uvěřil učení ‚Apoštolů‘, pane?“

Athorovi připadalo Beenayovo prohlášení téměř jako neomalená bláznivá obžaloba. Trvalo chvíli, než odpověděl.

Ale pak řekl nejchladněji, jak mohl: „Věřit jim? Ne. Ne, ani trochu. Ale zajímají mne, Beenayi. Jsem zděšený, protože teď došlo k nastolení otázky: Co kdyby měli Apoštolové pravdu? Nyní máme jasné náznaky, že Tma přichází právě v intervalu dva tisíce čtyřicet devět let, o kterém se zmiňují v jejich Knize Odhalení. Zde Sheerin říkal, že se svět zblázní, jestliže to nastane, a máme Sifeřřiny záznamy o tom, že jedna malá část světa znova a znova propadala šílenství, že její domy byly smeteny požárem v intervalu dva tisíce čtyřicet devět let, k jehož konci spějeme.“

„Co potom navrhujete?“ zeptal se Beenay. „Že se máme připojit k Apoštolům?“

Athor znovu zápasil se vztekem. „Ne, Beenayi. Pouze, že nahlédneme do jejich náboženství a uvidíme, jaký užitek z nich můžeme mít!“

„Užitek?“ vykřikli Sheerin a Siferra téměř ve stejný okamžik.

„Ano! Užitek!“ Athor sepjal své velké vyzáblé ruce a otočil se k nim všem tváří. „Nevidíte, že přežití lidské civilizace může úplně záviset na nás čtyřech? Dospělo to patrně až sem, že ano? Jak melodramaticky to zní, my čtyři jsme v pozici, v které získáváme nesporný důkaz, že se na nás řítí konec světa. Úplná Tma – úplné šílenství – všesvětový požár – naše města v plamenech – naše společnost rozbita. A přitom zde už existuje jiná skupina, která předpovídá, na základě kdovíjakých důkazů, naprosto stejnou katastrofu na rok, na den.“

„Devatenáctého theptaru. Na den, kdy bude na obloze zářit jenom Dovim – a jestliže máme pravdu, přiblíží se Kalgaš Dvě, vstoupí na naši oblohu svým neviditelným tělesem, zaplní ji a zahalí všechno světlo. Tento den, říkají nám Apoštolové, oheň zaplaví naše města. Jak to ví? Šťastný odhad? Pouhá mytologie?“

„Něco, co říkají, nedává vůbec smysl,“ upozornil Beenay. „Například říkají: Hvězdy se objeví na nebesích. Co jsou to Hvězdy? Odkud přijdou?“

Athor pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Tato část učení Apoštolů může být třeba legendou. Ale zdá se, že mají nějaké záznamy z minulého zatmění, na kterých postavili jejich nynější strašnou předpověď. Musíme o těch záznamech vědět víc.“

„Proč my?“ zeptal se Beenay.

„Protože my – jako vědci – můžeme posloužit jako vůdci, jako osobnosti s autoritou v zápase o záchranu civilizace, která je na nejvyšším stupni,“ řekl Athor. „Pouze kdyby povaha nebezpečí byla přesně známa, měla by společnost jakous takous naději, že ochrání sama sebe před tím, co nastane. Ale pokud jde o to, pouze naivky a nevědomí dbají Apoštolů. Inteligentní a racionální lidé na ně pohlížejí stejným způsobem jako my. Jako na ztřeštěnce, blázny, šílence, snad jako na podvodníky. To, co musíme udělat, je přesvědčit Apoštoly, aby se s námi rozdělili o své astronomické a archeologické údaje, jestliže nějaké mají. A pak je publikujeme. Odhalíme naše objevy a podpoříme je materiály, které jsme získali od Apoštolů, když budeme chtít. V podstatě s nimi navážeme spojenectví proti chaosu, o kterém si, my i oni, společně myslíme, že přijde. Tímto způsobem můžeme získat pozornost všech vrstev společnosti, od nejdůvěřivějších po nejkritičtější.“

„Takže vy po nás chcete, abychom přestali být vědci a vstoupili do světa politiků?“ zeptala se Siferra. „To se mi nelíbí. To není vůbec naše práce. Hlasovala bych pro to, abychom se s našimi materiály obrátili na vládu a oznámili jí…“

„Na vládu!“ odfrkl si Beenay.

„Beenay má pravdu,“ řekl Sheerin. „Já vím, co je podobné lidem z vlády. Sestaví výbor a vydají zprávu, potom zprávu odsunou stranou a pak, později, sestaví další výbor, aby objasnil, co asi první výbor objevil a pak budou hlasovat a – ne, na tohle všechno nemáme čas. Je naším úkolem mluvit otevřeně. Vím z první ruky, co Tma provede s myslí lidí. Athore a Beenayi, vy máte matematický důkaz, že brzy přijde Tma. Vy, Siferro, jste mohla vidět, co Tma udělala s minulými civilizacemi.“

„Ale odvážíme se vyhledat Apoštoly?“ zeptal se Beenay. „Neohrozíme naši vlastní reputaci pro vědeckou odpovědnost, jestliže s nimi budeme mít cokoliv společného?“

„Dobrá poznámka,“ řekla Siferra. „Musíme se od nich držet stranou!“

Athor se zamračil. „Snad máte pravdu. Možná bylo ode mne naivní představovat si, že můžeme s těmito lidmi vytvořit nějaký druh pracovního společenství. Beru svůj návrh zpět.“

„Počkejte,“ řekl Beenay. „Mám přítele – ty ho znáš, Sheerine, je to novinář Theremon. Je ještě ve styku s nějakým vysokým úředníkem Apoštolů. Mohl by uspořádat tajné setkání mezi Athorem a tímto vysoko postaveným Apoštolem. Mohl byste Apoštoly prosondovat, pane, a uvidíte, jestli vědí něco, co má pro nás cenu – snad něco, co by ještě více potvrdilo naše vlastní důkazy – a vždycky můžeme setkání popřít, kdyby se ukázalo, že nemají nic.“

„To je možnost,“ řekl Athor. „Jakkoli to může být ohavné, jsem ochoten se s nimi setkat. – Pak předpokládám, že nikdo z vás nyní nemá zásadní námitky proti mým základním návrhům. Souhlasíte se mnou, že je nezbytné, abychom my čtyři něco podnikli, jako reakci na to, co jsme objevili?“

„Já to teď tedy udělám,“ řekl Beenay s letmým pohledem na Sheerina. „Přesto si myslím, že já Tmu přežiji. Ale všechno, co zde bylo řečeno, způsobilo, že chápu, že mnozí nemusí. Ani samotná civilizace – pokud něco neuděláme.“

Athor přikývl. „Správně. Promluv se svým přítelem novinářem. Nicméně opatrně. Víš, co cítím k tisku. Žurnalisté mi nejsou o nic milejší než Apoštolově. Ale velmi důkladně vysvětli tvému Theremonovi, tak, aby to pochopil, že se chci s tímto Apoštolem setkat soukromě, víš.“

„Řeknu, pane.“

„Vy, Sheerine: shromážděte všechnu literaturu, kterou můžete najít, zabývající se následky vystavení lidské psychiky dlouhotrvající Tmě, a pošlete mi ji.“

„To není problém, doktore.“

,A vy, Siferro – mohu mít zprávu z vašich thombských vykopávek, kterou by pochopil i laik? Se všemi částmi důkazů, které jste schopna poskytnout o záležitosti těchto opakujících se požárů.“

„Něco z toho není dosud připraveno, doktore Athore. Tento materiál jsem dnes neprodiskutovala.“

Athor svraštil obočí. „Co tím myslíte?“

„Popsané hliněné tabulky,“ řekla. „Nalezené ve třetí a páté vrstvě odshora. Doktor Mudrin se pokouší o velice obtížný úkol, totiž přeložit je. Jeho předběžným názorem je, že jsou nějakým druhem kněžského varování před příchodem ohně.“

„První vydání Knihy Odhalení!“ vykřikl Beenay.

„Nu, ano, snad tím jsou,“ řekla Siferra a usmála se bez známky pobavení. „V každém případě doufám, že brzy budu mít texty z tabulek. A pak vám dám všechny materiály najednou, doktore Athore.“

„Dobře,“ řekl Athor. „Budeme muset udělat všechno, co můžeme. Tohle bude naše životní práce.“ Pohlédl znovu na každého z nich. „Ještě jednu důležitou věc k zapamatování: má ochota pokusit se o sblížení s Apoštoly není míněna tak, že jim chci poskytnout všestrannou vážnost. Jenom doufám, že najdu to, co nám pomůže přesvědčit svět o tom, co se stane. Jinak bych se od nich držel dál. Nechci sem zaplést mystiku. Jejich Mumbo-Jumbovi ani trochu nevěřím – pouze chci vědět, jak přišli na své katastrofické závěry. A chci po vás ostatních, abyste byli podobně ve střehu při jednání s nimi. Rozuměli jste?“

„Celé je to jako sen,“ řekl tiše Beenay.

„Velmi špatný sen,“ řekl Athor. „Každý atom mé duše křičí, že to není možné, že je to naprostá fantazie, že svět bude v pořádku, až nastane devatenáctý theptar, že se nestane nic hrozného. Bohužel, údaje jsou neúprosné.“ Podíval se z okna. Onos nyní opouštěl oblohu a Dovim byl jen tečkou nad horizontem. Nastával soumrak a skutečně viditelným osvětlením bylo pouze přízračné, bezútěšné světlo Patry a Treye. „Zanedlouho o tom nebudeme pochybovat. Přijde Tma. Snad Hvězdy, cokoli mohou být, budou opravdu zářit. Ohně budou plát. Konec světa, jak teď víme, je na dosah. Konec světa!“

ČÁST DRUHÁ

PŘÍCHOD TMY (NIGHTFALL)

18

„Bylo by lépe, kdybys byl opatrnější,“ řekl Beenay. Začal pociťovat napětí. Nadcházel večer – večer zatmění, tak dlouho očekávaný se strachem a chvěním. „Athorova zuřivost s tebou, Theremone. Nemohu uvěřit, že jsi tady. Víš, že tady v areálu nejsi vítaný host. Zvláště ne tento večer, vůbec nejhorší z celého období. Měl bys to pochopit, když si vzpomeneš na všechno, co jsi o něm poslední dobou napsal…“

Novinář se pochechtával. „Řekl jsem ti. Můžu ho hned uklidnit.“

„Nebuď si tím příliš jistý, Theremone. Ve svém článku jsi ho v podstatě nazval potrhlým důchodcem, vzpomínáš? Stařík byl většinu času chladný a klidný, ale když to dospělo příliš daleko, dostal hroznou zlost.“

Theremon pokrčil rameny a řekl: „Podívej, Beenayi, předtím, než jsem se stal proslulým sloupkařem, byl jsem mladým reportérem, který se specializoval na všechny druhy nemožných interview, a míním tím nemožných. Každý večer jsem chodil domů s modřinami, monokly, někdy s jedním či dvěma zlomenými žebry, ale vždycky jsem měl svůj příběh. Po tom, co jsi strávil pár let vyváděním lidí z míry kvůli získání dobrého příběhu, můžeš si osvojit jistý stupeň sebedůvěry. Budu schopen se o Athora postarat.“

„Vyváděním lidí z míry?“ řekl Beenay. Podíval se významně na kalendář vysoko na zdi chodby. Blýskavé zelené číslice oznamovaly datum: 19. THEPTAR. Den všech dní, den, který se vypaloval do všech myslí tady v Observatoři měsíc po měsíci. Poslední den příčetnosti, o kterém to mnoho, snad většina lidí Kalgaše věděla. „Dnes večer to nejsou nejlépe zvolená slova, co říkáš?“

Theremon se usmál. „Možná máš pravdu, uvidíme.“ Ukázal na zavřené dveře Athorovy pracovny. „Kdo je tam v této chvíli skutečně?“

„Athor, samozřejmě. A Thilanda – je jedním z astronomů. Davnit, Simbron, Hikkinan, celý personál Observatoře. A to je tak všechno.“

„Co Siferra? Říkala, že tu bude.“

„Nu, zatím není.“

Na Theremonově tváři se objevil výraz údivu. „Skutečně? Když jsem se jí minule ptal, jestli bude ve Svatyni, prakticky se mi vysmála do tváře. Úplně se třásla na to, pozorovat zatmění odtud. Nevěřím, že by změnila rozhodnutí. Tahle žena se nebojí ničeho, Beenay. No, možná uklízí pár posledních věcí ve své pracovně.“

„Nejspíše.“

„A náš buclatý přítel Sheerin? Ten tu také není?“

„Ne, Sheerin ne. Ten je ve Svatyni.“

„Není z nejstatečnějších, náš Sheerin, že?“

„Alespoň má dobrý vkus, připusťme to. Ve Svatyni je také Raissta a Athorova žena Nyilda a také všichni, které znám; s výjimkou nás pár z Observatoře. Kdybys byl mazaný, byl bys tam také, Theremone. Pokud v této noci sestoupí Tma, budeš si přát, abys tam byl.“

„Apoštol Folimun 66 mi řekl před rokem víceméně to samé, pouze mne očekával ve své Svatyni, ne ve vaší. Ale jsem plně připraven čelit tváří v tvář té nejhorší hrůze, kterou na mne mohou bohové seslat, můj příteli. Dnešní noc mám šanci napsat skvělý příběh, a nemohl bych o něm referovat, kdybych byl zahrabaný v nějaké malé útulné podzemní skrýši, to uznáš?“

„Zítra nemusí být žádné noviny, pro které bys napsal svůj příběh, Theremone.“

„To si myslíš?“ Theremon chytil Beenaye za ruku a přitáhl ho těsně k sobě, téměř nos k nosu. Hlubokým, naléhavým tónem ho oslovil: „Řekni mi tohle, Beenayi. Jenom mezi přáteli. Skutečně a opravdu si myslíš, že se dnes večer stane nějaká taková neuvěřitelná věc, jako je příchod Temnoty?“

„Ano, myslím.“

„Bohové! Myslíš to vážně, člověče?“

„Tak vážně, jako nikdy v životě, Theremone.“

„Nemohu tomu uvěřit. Vypadáš tak vyrovnaný, Beenayi. Tak solidní, tak zodpovědný. A přesto přijímáš za bernou minci hromadu nesporně spekulativních astronomických propočtů, pár kousků dřevěného uhlí vykopaného v poušti tisíce mil odtud a divokých výmyslů z úst bandy divoce zírajících sektářů a hrneš se společně s nimi do zatraceně bláznivého zmatku apokalyptických nesmyslů. Já nikdy…“

„To není bláznivé,“ naléhal tiše Beenay. „To není nesmysl.“

„Tak svět se skutečně dnes večer blíží ke svému konci.“

„Ano, svět, který my známe a milujeme.“

Theremon uvolnil stisk Beenayovy paže a ve vzteku rozhodil rukama. „Bohové! Dokonce i ty! Pro Tmu, Beenayi, pokoušel jsem se více než rok uvěřit v celou tuhle záležitost a nemohu, absolutně nemohu. Nehledě na to, co říkáš ty nebo Athor nebo Siferra nebo Folimun 66 nebo Mondior, nebo…“

„Jenom počkej,“ řekl Beenay. „Jen dalších pár hodin.“

„Jsi skutečně upřímný!“ řekl Theremon s úžasem. „Pro všechny bohy, jsi stejně velký pomatenec jako Mondior. Bah! To je všechno, co řeknu, Beenay. Bah! – Odvedeš mne na návštěvu k Athorovi, prosím?“

„Varoval jsem tě, že tě nechce ani vidět.“

„To už jsi mi říkal. V každém případě mne tam uveď.“

19

Theremon nikdy skutečně nepředpokládal, že bude stát jako nepřítel proti vědcům z Observatoře. Avšak v měsících, které vedly k devatenáctému theptaru, se věci utvářely tak, že postupně vyústily do této situace.

Byla to v podstatě záležitost novinářské bezúhonnosti, říkal si. Ano, Beenay byl jeho dlouholetý přítel; Dr. Athor byl nesporně velký astronom; Sheerin byl geniální, přímý a sympatický; a Siferra byla – nu, atraktivní a zajímavá žena a důležitá archeoložka. Vůbec si nepřál dostat se do pozice nepřítele takových lidí.

Ale musel psát to, čemu věřil. A to, čemu z hloubky duše věřil, bylo, že skupina v Observatoři se do detailů točí ve stejné smyčce jako Apoštolové Plamene a je stejně nebezpečná pro stabilitu společnosti.

Opravdu nebyl jiný způsob, jak by mohl podat to, co říkal. Spoustu času strávil v Observatoři; bylo to potrhlejší, než se zdálo všem ostatním.

Neviditelná a zřejmě neidentifikovatelná planeta, která letí napříč oblohou po stálé oběžné dráze a která přinese Kalgaši na pěkných pár desetiletí barbarství? Kombinace slunečních postavení, která ponechají v nadhlavníku pouze Dovim, v době, kdy přichází neviditelná planeta? Světlo Dovimu zahalí oběžnice a vrhne svět do Tmy? A následkem toho se všichni zblázní? Ne, ne, na to nemůže přistoupit.

Theremonovi to všechno připadalo příliš divoké. Jako něco, co Apoštolové Plamene po mnoho let prodávali jako podomní obchodníci. Věc, kterou Apoštolové přidali navíc, byl mysteriózní příchod fenoménu, známého jako Hvězdy. Lidé z Observatoře mají ještě dost slušnosti, aby připustili, že si nedokáží představit, co to jsou Hvězdy. Nějaký další druh neviditelných nebeských těles, zřejmě, které je vidět pouze, když končí Rok zbožnosti a hněv boží sestoupí na Kalgaš – tak naznačují Apoštolově.

„To nemůže být,“ řekl mu Beenay jednoho večera v klubu U šesti sluncí. Bylo to ještě šest měsíců před datem zatmění. „Zatmění a Tma ano. Hvězdy ne. Ve vesmíru není nic vyjma našeho světa a šesti sluncí a nějakých bezvýznamných asteroidů – a Kalgaše Dvě. Kdyby tam byly také Hvězdy, proč jsme nezachytili jejich přítomnost? Proč jsme je nezjistili z odchylek oběžné dráhy, stejným způsobem, jako jsme zjistili přítomnost Kalgaše Dvě? Ne, Theremone, jestliže tam nahoře jsou Hvězdy, pak by musela být nějaká chyba v Univerzální teorii gravitace. A my víme, že teorie je v pořádku.“

„My víme, že teorie je v pořádku,“ to bylo to, co Beenay řekl. Ale nebylo to totéž, jako když Folimun říkal: „Víme, že Kniha Odhalení je knihou pravdy?“

Na začátku, když mu Beenay a Sheerin poprvé řekli o objevu skutečnosti, že se na celý svět řítí ničivé období Tmy, Theremon chtěl napůl skepticky a napůl s úctou a pod dojmem jejich apokalyptických vizí pro ně být co nejvíce užitečný. „Athor se chce setkat s Folimunem,“ řekl Beenay. „Pokouší se zjistit, jestli Apoštolově nemají nějaký druh starověkých astronomických záznamů, které by mohly potvrdit to, co jsme objevili. Mohl bys to nějak zařídit?“

„Podivná představa,“ řekl Theremon. „Popudlivý starý vědec žádá o setkání s mluvčím antivědeckých a nevědeckých sil. Ale uvidím, co mohu udělat.“

Zařídit toto setkání se ukázalo kupodivu lehkým. Theremon v každém případě znovu zamýšlel Folimuna navštívit. Apoštol s ostře řezanou tváří přislíbil Theremonovi audienci na následující den.

„Athor?“ řekl Folimun, když novinář přednesl Beenayovo poselství. „Proč by mne chtěl vidět?“

„Snad plánuje, že se stane Apoštolem,“ navrhl ironicky Theremon.

Folimun se usmál. „To není pravděpodobné. Podle toho, co o něm vím, by se raději natřel na červeno a šel nahý na procházku po Sarském Bulváru.“

„Nu, možná podstoupil konverzi,“ řekl Theremon. Po působivé pauze opatrně pokračoval: „Ve skutečnosti vím, že on a jeho lidé získali nějaké údaje, které ještě mohou přinést podporu vaší víře, že Tma přichází a příštího devatenáctého theptaru se přežene přes náš svět.“

Folimun si povolil maličký, pečlivě kontrolovaný výraz zájmu, téměř nepostřehnutelné zvednutí jednoho obočí. „Jak fascinující, je-li to pravda,“ řekl klidně.

„Setkáte-li se s ním, přijdete na to.“

„Možná to udělám,“ řekl Apoštol.

A opravdu to udělal. Co přesně bylo podstatou setkání mezi Athorem a Folimunem, Theremon nikdy neodhalil, navzdory všem svým snahám. Athor a Folimun jednali beze svědků a nikdo z nich neřekl později nikomu ani slovo, jak později Theremon zjistil. Beenay, Theremonův hlavní spojenec v Observatoři, byl schopen nabídnout pouze nejisté dohady.

„Mělo to něco společného se starověkými astronomickými záznamy, o kterých šéf věřil, že jsou ve vlastnictví Apoštolů, to je všechno, co ti mohu říct,“ referoval Beenay. „Athor je podezříval, že si po staletí předávají tyto vědomosti, možná už od doby před minulým zatměním. Některé pasáže z Knihy Odhalení jsou ve starém zapomenutém jazyce, jak víš.“

„Myslíš ve starém zapomenutém plácání. Nikdo ještě tyhle krámy nedokázal vyložit.“

„Nu, já samozřejmě také nemohu,“ řekl Beenay. „Ale existuje názor některých dost vážených filologů, že tyto pasáže mohou být skutečně prehistorickými texty. Co když Apoštolově skutečně znají způsob rozluštění tohoto jazyka? Ale nechávají si ho pro sebe. Takto skrývaná mohou být zaznamenána v Knize Odhalení jakákoli astronomická data. To by mohlo být klíčem k Athorovu hledání.“

Theremon byl udiven. „Chceš tím říci, že nejvěhlasnější astronom naší doby, snad všech dob, cítí nezbytnost konzultace o vědeckých otázkách se stádem hysterických sektářů?“

Beenay pokrčil rameny: „Všechno, co vím, je, že Athor nemá rád Apoštoly a jejich učení o nic víc než ty, ale myslí si, že by mohl něco důležitého získat setkáním s tvým přítelem Folimunem.“

„On není můj přítel! To je přísně profesionální známost.“

„Nu, není důležité, jak to chceš nazývat…“

Theremon ho přerušil. Cítil, jak v něm stoupá skutečný vztek, trochu k jeho vlastnímu překvapení. „Příliš mi nesedí, dovol mi to říct, když se ukazuje, že tvoji lidé a Apoštolové mají společný jistý druh jednání. Co se mne týká, Apoštolově reprezentují samu Tmu – nejčernější, nejodpornější druh reakčních ideí. Dejme jim šanci a budeme všichni žít ve středověku. V půstech a cudnosti a sebemrskačství. Je dost špatné, že psychotikům jako oni dovolíme dál pronášet dementní blouznivá proroctví a rušit jimi pohodu každodenního života, ale jestliže muž Athorovy proslulosti poctil tyto naprosto směšné poděsy tím, že zahrnul některé z jejich blábolu do svých vlastních objevů, pak začínám být velmi, velmi nedůvěřivý, můj příteli, ke všemu, co od tohoto okamžiku vyjde z vaší Observatoře.“

Na Beenayově tváři se zrcadlil úlek.

„Kdybys jen věděl, Theremone, jak pohrdavě hovoří Athor o Apoštolech, jak malý zájem má na čemkoliv, co by je mohlo obhájit…“

„Tak proč se uráčil s nimi promluvit?“

„Ty sám jsi s Folimunem hovořil!“

„To je něco jiného. Ať se to líbí nebo ne, Folimun pomáhá v těchto dnech tvořit zprávy. Je mojí prací objevovat, co mu prochází myslí.“

„No,“ řekl Beenay rozhořčeně, „možná Athor také potřebuje jejich stanoviska.“

V tu chvíli raději diskusi přerušili. Začínalo se to měnit z diskuse v hádku, a to nikdo z nich nechtěl. Protože Beenay skutečně nevěděl, jestli se Athor a Folimun společně propracovali k určitému porozumění. A pokud nějaké bylo, Theremon viděl, že nemá velký smysl to donekonečna omílat.

Ale Theremon později pochopil, že rozhovor s Beenayem proběhl přesně v tom okamžiku zlomu, kdy se jeho stanovisko k Beenayovi a k Sheerinovi a zbytku Observatoře začalo měnit – když začalo ustupovat od sympatie a zvědavosti diváka k posměšné, pohrdavé kritice. Třebaže to sám částečně způsobil, Theremonovi teď připadalo setkání ředitele Observatoře a Apoštola jako nejkatastrofálnější zrada, naivní kapitulace Athorovy skupiny před silami reakce a slepé nevědomosti.

Ačkoli nebyl nikdy skutečně schopen věřit vědeckým teoriím – navzdory všem takzvaným „důkazům“, které mu předkládali k prozkoumání – Theremon ve svých sloupcích zaujal celkově neutrální stanovisko, když se poprvé ve Chroniclu začaly objevovat historky o hrozbě zatmění.

„Vylekaná prohlášení,“ to nazýval; „a velice děsivá – jsou-li pravdou.“ Jak Athor 77 naprosto správně řekl, delší období náhlé celosvětové Tmy může být takovou katastrofou, jakou svět nikdy nepoznal. Ale tohoto rána přišel z druhé strany světa nesouhlasný názor. ‚Se vším patřičným respektem k Athorovi 77‘, prohlašoval Heranian 1104, královský astronom z Říšské Observatoře v Kanipilitiniuku, ‚ještě není rozhodně jisté, že takzvaný satelit Kalgaš Dvě vůbec existuje, nemluvě o tom, zda je schopen způsobit zatmění, jak předpovídá Sarská skupina. Musíme mít na zřeteli, že slunce – i malé slunce jako takový Dovim – jsou rozhodně větší než nějaký toulavý vesmírný satelit snad může být a zdá se nám jako vysoce nepravděpodobné, že by takový satelit mohl vstoupit přesně do takové pozice na nebi, nezbytné pro zachycení všeho slunečního záření, které může dosáhnout povrchu našeho světa…“

Ale pak přišla Mondiorova řeč ze třináctého umilitharu, ve které nejvyšší Apoštol domýšlivě prohlašoval, že největší světový vědec potvrdil slova Knihy Odhalení. „Hlas vědy je nyní zajedno s hlasem nebes,“ křičel Mondior. „Nyní vás nabádám: nedoufejte v zázraky a sny. Co musí přijít, přijde. Nic nemůže ochránit svět od božího hněvu, nic až na ochotu opustit hřích, zanechat zla, zasvětit se cestě ctnosti a spravedlnosti.“

Mondiorovo prohlášení vytrhlo Theremona z jeho neutrality. V loajalitě k Beenayovu přátelství považoval hypotézu zatmění za více či méně seriózní, na chvíli. Ale nyní ji začal pokládat za úplnou hloupost – hromady vážných vědců, propadlých sebeklamu, zaslepených vlastním entusiasmem pro trochu indicií a zcela náhodných úvah, ochotných se zesměšnit vírou v nejnesmyslnější šílenství za století.

Příští den hlásal Theremonův sloupek: „Divíte se, jak Apoštolova Plamene vlastně dokázali získat Athora 77 jako konvertitu? Ze všech lidí vypadal tento velkolepý starý astronom jako nejméně vhodná osoba, aby podporoval tyto zahalené a zakuklené představitele podvodů a zaříkadel. Očaroval některý ze zlatoústých Apoštolů ducha velkého vědce? Nebo je důvodem pouze to, co se šeptá za břečťanem porostlými zdmi sarské Univerzity, že totiž věk stanovený pro odchod z fakult do důchodu byl stanoven jako příliš vysoký?“

A to byl jen začátek.

Theremon viděl, jakou úlohu musí nyní hrát. Jestliže lidé začnou brát zatmění vážně, může nastat celkové mentální zhroucení, aniž by tyto potíže přinesl příchod Tmy.

Řekněme, že všichni skutečně uvěří, že zánik přijde devatenáctého theptaru. Dlouho před tím by mohla v ulicích nastat panika, všeobecná hysterie, kolaps zákona a řádu, dlouhá perioda všeobecné nestability a znepokojujících obav – pak by jen bohové věděli, jaký druh emocionálního pozdvižení by nastal, když by ten hrůzný den přišel, a zda by proběhl neškodně. Jeho úkolem pak mohlo být splasknout bublinu strachu z příchodu Soumraku, ze Tmy, ze Dne posledního soudu tím, že do toho šťouchne ostrým kopím jazyka.

Takže když Mondior divoce hřměl, že pomsta boží nadchází, Theremon 762 odpovídal bezstarostnými črtami, jaký by byl svět, kdyby Apoštolově měli úspěch v reformování společnosti tak, jak chtěli – lidé na pláži zabalení až po kotníky do dlouhých plavek, dlouhé pořady modlení mezi každým kolem sportovních her, všechny velké knihy a klasické hry a show přepsány, aby se odstranily sebemenší náznaky bezbožnosti.

A když Athor a jeho skupina zveřejnili diagramy pohybů po obloze neviděného a zřejmě neviditelného Kalgaše Dvě na pochmurné schůzce se sinalým rudým světlem Dovimu, Theremon trousil laskavé poznámky o dracích, neviditelných obrech a dalších mytologických monstrech, skotačících po nebesích.

Když se Mondior oháněl vědeckou autoritou Athora 77, jako argumentem demonstrujícím světskou podporu učení Apoštolů, reagoval Theremon otázkou, jak může někdo brát vážně vědeckou autoritu Athora 77 nyní, když je očividně zrovna tak vyšinutý jako sám Mondior.

Když Athor volal po krizovém programu uskladnění zásob jídla, vědeckých a technických informací a všeho ostatního, co by lidstvo potřebovalo, aby uniklo následkům úplného šílenství, Theremon navrhoval, jakým směrem by mohlo obecné šílenství mířit a poskytoval svůj vlastní seznam nezbytných věcí uložených ve sklepě („otvíráky na konzervy, připínáčky, hrací karty… Nezapomeňte napsat své jméno na štítek a uvázat si ho na pravé zápěstí, to pro případ, že byste si na něj po příchodu Tmy nevzpomněli… Dejte si na levé zápěstí visačku, která vám bude říkat: Abys nalezl své jméno, podívej se na druhé zápěstí .. .“)

Po čase, když Theremon přestal psát tyto články, bylo pro jeho čtenáře těžké se rozhodnout, která skupina je absurdnější – běsnící hlasatelé zániku, Apoštolově Plamene, nebo patetičtí, naivní hvězdáři ze sarské Univerzity. Ale jedna věc byla jistá: díky Theremonovi těžko nějaký řadový občan věřil, že se devatenáctého theptaru stane něco významného.

20

Athor útočně sevřel rty a zuřivě pohlédl na muže z Chroniclu. Byl schopen se krotit jen s nejvyšším úsilím.

„Vy tady? Navzdory všemu, co jste napsal? Vy máte odvahu!“ Theremon mu podával ruku, jako by skutečně očekával, že ji Athor přijme. Ale po chvíli ji spustil a stál, pozoruje ředitele Observatoře s udivujícím klidem.

Hlasem, třesoucím se jen taktak kontrolovaným vztekem, Athor pravil: „Projevil jste pekelnou drzost, pane, že jste sem dnes večer přišel. Udivuje mne, že jste se odvážil ukázat nám svoji tvář.“

V rohu místnosti si Beenay přejížděl špičkou jazyka nervózně po rtech. Pronesl nejistě: „Teď, pane, konec konců…“

„Ty jsi ho sem pozval? Když jsi věděl, že jsem výslovně zakázal…“

„Pane, já…“

„To byla Siferra,“ řekl Theremon. „Velice energicky mne přesvědčovala, abych přišel. Jsem zde na její pozvání.“

„Siferra? Siferra? Příliš tomu nevěřím. Ještě před pár týdny mi říkala, že si myslí, že jste neodpovědný blázen. Hovořila o vás nejtvrdším možným způsobem.“ Athor vypadal nepřítomně. „Mimochodem, kde je? Předpokládala, že bude zde, je to tak?“ Athor se otočil k Beenayovi a řekl: „Ty jsi osoba, která sem přivedla tohohle novináře. Jsem naprosto ohromený, že jsi udělal takovou věc. Teď není chvíle na nekázeň. Dnes večer je Observatoř pro novináře uzavřena. A na dlouhý čas je uzavřena zvláště tomuto novináři. Ihned ho vyveď.“

„Řediteli Athore,“ řekl Theremon, „kdybyste mi jen dovolil vysvětlit, co bylo důvodem pro…“

„Nevěřím, mladíku, že cokoliv, co byste nyní mohl říci, by ospravedlnilo vaše každodenní nechutné sloupky minulých dvou měsíců. Vedl jste obrovskou kampaň proti úsilí mých kolegů a mému úsilí zorganizovat svět a postavit se ohrožení, které se na nás valí. Vašimi vysoce osobními útoky jste dokonale zesměšnil osazenstvo Observatoře.“

Zvedl na stůl kopii Saro City Chroniclu a zuřivě jí třepal před Theremonem. „I člověk vaší dobře známé nestoudnosti by měl váhat, než ke mně přijde s žádostí, aby mohl tady sepsat referát k dnešním událostem pro tyto noviny. Ze všech novinářů – vy!“

Athor mrštil novinami na zem, kráčel k oknu a sepnul ruce za zády.

„Okamžitě odejděte,“ vyštěkl přes rameno. „Beenayi, vyveď ho odtud.“

Athorovi bušila krev v hlavě. Bylo důležité, jak věděl, aby dostal svůj vztek pod kontrolu. Nemohl si dovolit nic, co by ho vyrušovalo od obrovských kataklyzmatických událostí, které nadcházely.

Mrzutě hleděl na obrysy Saro City a usiloval získat zpět klid, takový klid, jaký pravděpodobně bude dnes v noci velmi potřebovat.

Onos začínal klesat za obzor. Za chvilku vybledne a zmizí ve vzdálených mlhách. Athor se díval, jak sestupuje.

Věděl, že už nikdy to neuvidí jako příčetný člověk.

Nad městem, na druhé straně horizontu, byly vidět chladné bílé záblesky Sithy. Sithino dvojče, Tano, nebylo nikde vidět – už zapadlo, nyní září na obloze protější polokoule, která se bude brzo těšit z mimořádného fenoménu pětislunečního dne – a sama Sitha už rychle mizela z pohledu. Za další chvíli také zmizí.

Za sebou slyšel Beenayův a Theremonův šepot.

„Ten člověk je ještě tady?“ zeptal se Athor zlověstně.

Beenay se odvážil: „Pane, myslím, že byste si měl poslechnout, co vám chce říci.“

„Myslíš? Ty si myslíš, že bych ho měl vyslechnout?“ Athor se prudce otočil, oči mu divoce plály. „Ach, ne, Beenayi. Ne, bude poslouchat mne!“ Mávnutím přivolal novináře, který se naprosto nechystal k odchodu. „Pojďte sem mladíku! Dám vám vaši historku.“

Theremon k nim pomalu přešel.

Athor ukázal ven. „Sitha se blíží k západu – ne, už zapadá. Onos za chvíli nebo dvě také zapadne. Na obloze ze šesti sluncí zbude pouze Dovim. Vidíte to?“

Otázka nepotřebovala odpověď. Toho večera vypadalo rudé trpasličí slunce ještě menší než obvykle, menší, než se po desetiletí jevilo. Ale bylo téměř v zenitu a jeho narudlé světlo hrůzostrašně proudilo dolů a zaplavovalo krajinu zvláštní krvavě rudou iluminací. Třpytivé paprsky Onosu odumíraly.

Athorova otočená tvář byla ve světle Dovimu zarudlá. „Za méně než čtyři hodiny,“ řekl, „civilizace, jak ji známe, dospěje ke svému konci. Stane se to, protože, jak vidíte, Dovim bude jediným sluncem na obloze.“ Přimhouřil oči a pohlédl k obzoru. Poslední žluté záblesky Onosu zmizely. „Tak, Dovim je sám! Od této chvíle máme čtyři hodiny do absolutního konce. Napište to! Ale nebude tady nikdo, kdo by to četl.“

„Ale když uběhnou tyto čtyři hodiny – a další čtyři hodiny – a nic se nestane?“ zeptal se Theremon tiše.

„Nedělejte si s tím starosti. Ujišťuji vás, že se to jistě stane.“

„Snad. Ale když ne?“

Athor opět bojoval se stoupajícím vztekem.

„Jestliže neodejdete, pane, a Beenay vás odmítne vyvést, pak zavolám univerzitní stráž a… Ne. Poslední večer civilizace tady nedovolím žádné výtržnosti. Máte pět minut, mladíku, abyste řekl to, co jste sem přišel říci. A na konci tohoto limitu buď svolím, abyste tu zůstal a přihlížel s námi zatmění, nebo z vlastní vůle odejdete. Je to srozumitelné?“

Theremon váhal jen chvíli. „To je poctivé.“

Athor vyndal kapesní hodinky.

„Pak máte pět minut.“

„Dobře! V pořádku, za prvé: jaký by to mělo význam, kdybyste mi dovolil zaznamenat očité svědectví toho, co přichází? Jestliže bude vaše předpověď pravdivá, má přítomnost nebude mít vůbec význam – svět bude zničen, zítra nebudou žádné noviny. Na druhé straně, co když nebude žádné zatmění? Vaši lidé budou předmětem takového posměchu, jaký svět nikdy nepoznal. Nemyslíte si, že by bylo rozumné nechat tento výsměch v přátelských rukou?“

Athor odfrkl. „Míníte vaše ruce?“

„Jistě!“ Theremon se rozvalil do náhodou nejpohodlnějšího křesla v místnosti a zkřížil nohy. „Moje sloupky mohly být občas trochu hrubé, ale říkám vám, že lidem pokaždé přináší pochybnosti užitek. Koneckonců, Beenay je můj přítel. On byl člověkem, který mi jako první přinesl tušení toho, co přijde, a můžete si vzpomenout, že ze začátku jsem souhlasil s vaším bádáním. Ale – ptám se vás, doktore Athore – jak se můžete vy, jeden z největších vědců v celé historii, vrátit zpět ve vědomostech přítomného století, které je dobou triumfu výzkumu nad pověrou, faktů nad fantazií, vědění nad slepým strachem? Apoštolové Plamene jsou absurdní anachronismus. Kniha Odhalení je směsice hloupostí. Každý inteligentní, každý moderní člověk tohle ví. A tak jsou lidé otrávení, téměř rozzlobení, jak mohli vědci obrátit jako na obrtlíku a říkat nám, že tito kultisté káží pravdu. Oni…“

„Tak to není, mladíku,“ přerušil ho Athor. „Ačkoli nám některé údaje Apoštolova opravdu poskytli, naše rezultáty neobsahují nic z mysticismu Apoštolů. Fakta jsou fakta a nelze popřít, že takzvaná ‚pošetilost‘ Apoštolů je podložena jistými fakty. Objevili jsme to k naší vlastní zlosti, o tom vás mohu ujistit. Ale pohrdáme jejich fanatismem a děláme všechno, co můžeme, abychom oddělili opravdu upřímné varování před hrozící katastrofou od jejich skutečně směšného a nemožného programu transformace a ‚reformy‘ společnosti. Ujišťuji vás, že Apoštolově nás nyní nenávidí mnohem víc než vy.“

„Nelze říci, že vás nenávidím. Jen se vám pokouším říci, že veřejnost je značně pobouřena. Zlobí se.“

Athor zkřivil výsměšně ústa. „Ať se zlobí!“

„Ano, ale co zítra?“

„Nebude žádné zítra!“

„Ale jestliže bude. Řekněme, že bude – jen v zájmu polemiky. Tento hněv může nabýt tvaru čehosi vážného. Koneckonců, jak víte, celý finanční svět letěl v minulých měsících prudce dolů. Burza akcií se zhroutila ve třech oddělených obdobích, nebo jste si toho nevšiml? Rozumní investoři skutečně nevěří, že svět spěje ke svému konci, ale domnívají se, že jiní investoři mohou přemýšlet a tak ti mazanější se vyprodali ještě dřív, než začne panika – tak ji ovšem vyvolali. A později své akcie koupí zpět a znovu je prodají, hned jak se trh zotaví, a začnou tím opět celý cyklus inflace. A co myslíte, že se stalo s obchodem? Řadový občan vám také nevěří, ale právě teď nemá smysl kupovat nový nábytek na verandu, že ano? Lepší je držet svoje peníze, jen pro případ, nebo je vrazit do konzerv a munice a s nábytkem počkat. Pochopte to, doktore Athore. Jakmile to skončí, obchod bude mít zájem o vaši kůži. Budou říkat, že když pomatenci – promiňte, prosím – pomatenci převlečení za vážné vědce mohli úplně zvrátit světovou ekonomiku tím, že vypracovali nějakou nesmyslnou předpověď, pak je pro svět nutné udržet je pro podruhé stranou. Budou létat jiskry, doktore.“

Athor lhostejně pohlížel na novináře. Pět minut téměř uplynulo.

„A jak nám hodláte v této situaci pomoci?“

„No,“ řekl Theremon a zazubil se, „to, co mám na mysli, je tohle: počínaje zítřkem vám budu sloužit jako neoficiální zástupce pro styk s veřejností. Tím míním, že se mohu pokusit uklidnit hněv, který proti vám povstane, tím samým způsobem, kterým jsem se pokoušel utišit napětí, které národ cítil – pomocí humoru, pomocí výsměchu – pokud to bude nutné. Vím – vím – bude těžké to snést, připouštím, protože možná budu muset z vás všech udělat skupinu ubreptaných idiotů. Ale když lidem budete k smíchu, mohou zapomenout na hněv. Výměnou za to: vše, oč vás žádám, je výhradní právo na popis prostředí Observatoře dnes večer.“

Athor byl zticha. Beenay ze sebe vyrazil: „Pane, to stojí za uváženou. Já vím, že jsme přešetřili každou možnost, ale ještě je tu šance miliónu k jedné, miliardu k jedné, že někde v naší teorii nebo našich výpočtech je chyba. Ale jestli tam je…ď“

Ostatní v místnosti se nyní rozšuměli a Athorovi to znělo jako souhlasný šum. Pro bohy, bylo opět celé oddělení proti němu? Athorovi se zdálo, že mu někdo naplnil ústa něčím kyselým a nemohl se toho zbavit.

„Říkáte, že nám nezbývá nic jiného, než nechat se vámi zítra co nejlépe zesměšnit? Vy si musíte myslet, že jsem senilní, mladíku!“

„Snažil jsem se vám vysvětlit, že mezi tím, jestli tady budu nebo ne, není žádný rozdíl. Pokud zatmění bude, jestli přijde Tma, nemusíte ode mne očekávat nic, než nejuctivější jednání a všechnu pomoc, kterou vám mohu poskytnout v krizi, která bude následovat. A kdyby se nakonec nic neobvyklého nestalo, jsem ochoten vám nabídnout svoji službu v naději, že vás ochráním, doktore Athore, před hněvem rozezlených obyvatel města, kteří…“

„Prosím,“ řekl nový hlas. „Ať zůstane, doktore Athore.“

Athor se podíval dozadu. Přišla Siferra, aniž by ji zaznamenal.

„Omlouvám se, že jsem se opozdila. Na poslední chvíli jsme měli na Archeologii malý problém, který vnesl do věcí trochu zmatku, a…“ Ona a Theremon si vyměnili pohledy. Řekla Athorovi: „Prosím, nezlobte se. Já vím, jak krutě se nám vysmíval. Ale požádala jsem ho, aby sem dnes večer přišel, takže z první ruky zjistí, že jsme měli skutečně pravdu. On je – můj host, doktore.“

Athor na okamžik zavřel oči. Sifeřřin host? To už bylo moc. Proč také nepozvala Folimuna. Proč nepozvala Mondiora!

Ale ztratil chuť na další polemiku. Čas rychle ubíhal. A očividně nikdo jiný nedbal na to, zda tady Theremon během zatmění bude nebo nebude.

Co dělat?

Co jenom teď dělat?

Athor rezignoval. „V pořádku. Zůstaňte, pokud chcete. Ale budete se laskavě zdržovat toho, abyste nám bránil jakýmkoli způsobem v našich úkolech. Rozumíte? Držte se stranou, jak nejvíce můžete. Budete si muset také uvědomit, že nesu zodpovědnost za všechny zdejší činnosti, a navzdory názorům, vyjádřeným ve vašich sloupcích, budu očekávat plnou spolupráci a naprostý respekt…“

21

Siferra přešla místností k Theremonovi a řekla: „Skutečně jsem neočekávala, že sem v tento večer přijdete.“

„Proč ne? Pozvání jste mínila vážně, nebo ne?“

„Jistě. Ale byl jste tak surový, jak jste se nám posmíval, ve všech sloupcích, které jste o nás napsal – tak krutý…“

„ ‚Nezodpovědný‘ je slovo, které jste použila,“ řekl Theremon.

Zčervenala. „To také. Nedokázala jsem si představit, že budete schopen podívat se Athorovi do očí po všech těch hrozných věcech, které jste o něm řekl.“

„Budu mít víc co dělat, abych se mu podíval do očí, jestli se ukáže, že jeho strašlivá předpověd byla pravdivá. Budu muset před ním padnout na kolena a pokorně prosit o odpuštění.“

„A když se neukáže, že jeho předpověd je pravdivá?“

„Pak mne bude potřebovat,“ řekl Theremon. „Všichni mne budete potřebovat. Dnes večer jsem tady správně.“

Siferra se vylekaně podívala na novináře. Často říkal neočekávané věci. Dosud ho nedokázala pochopit. Nemilovala ho, samozřejmě – to bylo jasné. Všechno na něm – povolání, způsob řeči, křiklavé oblečení, které obvykle nosil – ji překvapovalo nevkusem a všedností. Jeho osoba byla symbolem primitivnosti, hlouposti, nudy, průměrnosti, odpudivosti světa za zdmi univerzity, který si vždy ošklivila.

A tak dál, a tak dál, a tak dál…

Ale tento Theremon měl i vlastnosti, které, navzdory všemu, závistivě obdivovala. Na jedné straně byl hrubý, ale zároveň naprosto přímý v jednání, jakékoliv vedl. To oceňovala. Byl poctivý, i když neomalený: jeho jednání silně kontrastovalo s úskočností a manévrováním akademických týpků, kteří se kolem ní rojili ve školním areálu a šli za mocí a kariérou třeba přes mrtvoly. Byl také inteligentní, o tom se nedalo pochybovat, třebaže si vybral zvláštní druh činnosti; zkoumání bezvýznamných informací v oblasti tak nesmyslné jako jsou novinová zpravodajství. A obdivovala jeho mužnou fyzickou sílu: byl vysoký a pevně stavěný a očividně dobrého zdraví. Siferra si nikdy nevážila slabochů. Dávala si dobrý pozor, aby nebyla jedním z nich.

Vpravdě cítila – jak nepravděpodobné to bylo, jak znepokojivé – že ji nějakým způsobem přitahuje. Přitažlivost protikladů? pomyslela si. Ano, ano, to je přesně způsob, jak to vyjádřit. Ale ne úplně. Pod povrchem rozdílů Siferra věděla, že má s Theremonem více společného, než je ochotna si připustit. Ale chápala to.

Hleděla znepokojeně z okna. „Šíří se tam temnota,“ řekla. „Temnější, než jsem kdykoli předtím viděla.“

„Jste vystrašená?“ zeptal se Theremon.

„Tmou? Ne, skutečně ne. Ale jsem vystrašená tím, co přijde potom. Měl byste být také.“

„To, co přijde potom,“ řekl, „je východ Onosu a domnívám se, že některé z dalších sluncí také zazáří a všechno bude, jako bylo předtím.“

„Vypadáte, že jste o tom přesvědčený.“

Theremon se usmál. „Onos vycházel každé ráno, celý můj život. Proč bych neměl věřit, že vyjde i zítra?“

Siferra potřásla hlavou. Opět ji začínala dopalovat jeho paličatost. Těžko uvěřit, že si jen před chvílí říkala, že ho shledala atraktivním.

Chladně řekla: „Onos vyjde zítra. A bude hledět na takovou scénu devastace, jakou osoba vaší omezené představivosti zřejmě není schopna předpokládat.“

„Míníte tím, že všechno bude stát v ohni? A lidé okolo chodí a slintají a blábolí, zatímco města hoří?“

„Archeologické důkazy naznačují…“

„Požáry, ano. Opakované vyhlazení. Ale jen v jednom malém sídle, tisíce mil odtud a tisíce let zpátky.“ Theremonovy oči se blýskaly náhlou rozhodností. „A kde jsou vaše archeologické důkazy o vypuknutí davového šílenství? Tohle všechno jste vyvodila z požárů? Jak si můžete být jista, že to nebyly čistě rituální požáry, založené naprosto příčetnými muži a ženami ve víře, že přivolají zpět slunce a vyženou Tmu? Oheň, který se pokaždé vymkl kontrole a způsobil velké škody, ovšem, ale který žádným způsobem nesouvisel s duševní poruchou části populace?“

Zpříma se na něj podívala. „Také pro to jsou archeologické důkazy. Míním tím to duševní poškození.“

„Jaké?“

„Texty na tabulkách, jejichž srovnání s filozofickými údaji, které nám poskytli Apoštolové Plamene, jsme právě dnes ráno dokončili…“

Theremon vybuchl.

„Apoštolové Plamene! Báječné! Tak vy jste také Apoštol! Jaká hanba, Siferro. Žena s postavou jako vy, a odedneška se chcete zahalovat do těch jejich hrozných neforemných objemných rób…“

„Oh!“ vykřikla a silou vůle udusila rudý výbuch hněvu a odporu. „Vy neznáte nic jiného než výsměch, že ano? Jste tak přesvědčený o vlastní neomylnosti, že jen vy máte právo na pravdu, a všechno, co umíte dělat, jsou jen ubohé vtípky! Och – vy – vy – nesnesitelný člověče…“

Otočila se a rychle přešla na druhou stranu místnosti.

„Siferro – Siferro – počkejte…“

Ignorovala ho. Srdce jí bušilo hněvem. Říkala si, že to byla hrozná chyba pozvat někoho, jako je Theremon, aby byl přítomen v Observatoři Při večeru zatmění. Chyba, skutečně, mít s ním něco společného.

Byla to Beenayova chyba, pomyslela si. Všechno byla Beenayova chyba.

Nakonec, byl to Beenay, kdo jí, jednoho dne před mnoha měsíci, ve Fakultním klubu představil Theremona. Zdálo se, že novinář a mladý astronom se navzájem znají už dlouho a Theremon s Beenayem obvykle konzultoval vědecké záležitosti, které se měly objevit ve zprávách.

V té chvíli byla ve zprávách Mondiorova předpověď, že konec světa nastane devatenáctého theptaru – takže za dobu necelého roku se uzavře budoucnost. Samozřejmě, nikdo na Univerzitě si Mondiora a jeho Apoštolů nevážil, ale bylo to v tutéž chvíli, kdy Beenay přišel se svými pozorováními zřejmých nepravidelností v oběžné dráze Kalgaše a kdy Siferra referovala o objevech požárů v intervalech dvou tisíc let na vrchu Thombo. Oba tyto objevy, samozřejmě, měly úděsnou schopnost posílit důvěryhodnost víry Apoštolů.

Zdálo se, že Theremon ví o Sifeřřině práci na Thombu všechno. Když novinář vstoupil do Fakultního klubu, Siferra a Beenay už zde byli, ačkoli ne na předem domluvené schůzce – Beenay jenom mohl říci:

„Theremone, to je moje přítelkyně doktorka Siferra z Archeologického oddělení.“

A Theremon okamžitě odvětil: „Ach ano. Vypálené vesnice nahromaděné v tom starověkém vrchu.“

Siferra se chladně usmála „Slyšel jste o tom, že ano?“

Beenay rychle vysvětloval: „Řekl jsem mu to. Vím, že jsem slíbil, že mu o tom neřeknu ani slovo, ale po tom, co jsi to odhalila Athorovi a Sheerinovi a ostatním, jsem si myslel, že to nebude nijak vadit, když jsem mu to vyprávěl – dokud nesložil přísahu mlčenlivosti – míním tím, Siferro, že důvěřuji tomuto člověku, skutečně důvěřuji a jsem úplně přesvědčen, že…“

„To je v pořádku, Beenayi,“ řekla Siferra a měla moc co dělat, aby nevypadala rozzlobeně, jak ve skutečnosti byla. „Skutečně jsi neměl nic říkat. Ale odpustím ti.“

Theremon se pousmál: „Žádná škoda nevznikla. Beenay mne zavázal tak děsivou přísahou, že bych o tom nic nenapsal. Ale je to fascinující. Zcela fascinující! Jak stará je ta věc na vrcholu, říkáte? Padesát tisíc let?“

„Víc než patnáct nebo šestnáct,“ řekla Siferra. „Což je opravdu dost vysoké stáří, když pomyslíme na Beklimot – znáte Beklimot, doufám? – je starý jen dvacet století a byli jsme přesvědčeni, že je to nejranější sídliště na Kalgaši. – Neplánujete, že napíšete článek o mých objevech, že ne?“

„Opravdu ne. Řekl jsem vám, dal jsem Beenayovi slovo. Navíc to vypadá pro čtenáře Chroniclu trochu abstraktní, trochu vzdálené od jejich každodenních věcí. Ale teď si myslím, že je to ten pravý příběh. Kdybyste byla ochotná se se mnou setkat a říci mi podrobnosti…“

„Raději ne,“ řekla rychle Siferra.

„Proč? Setkat se se mnou? Nebo mi říci podrobnosti?“ Jeho rychle plácnutá odpověď náhle vrhla nové světlo na celou konverzaci. Viděla, k mírné zlobě a lehkému překvapení, že ve skutečnosti novináře přitahuje. Pochopila nyní, když přemýšlela o minulých pár minutách, že Theremon musí být zvědavý, celou dobu, zda není něco romantického mezi ní a Beenayem, když je našel sedět společně tady v klubu. A rozhodl se nakonec, že není, a tak si řekl, že si s ní lehce zaflirtuje.

Nu, to byl jeho problém, pomyslela si Siferra.

Záměrně neutrálním způsobem odpověděla: „Dosud jsem Thombskou práci nepublikovala ve vědeckých časopisech. Bylo by lepší, kdyby se o tom nic nedostalo do veřejného tisku, dokud to neudělám.“

„Naprosto tomu rozumím. Ale kdybych slíbil, že dodržím váš termín k uvolnění do tisku, budete ochotna mi půjčit vaše materiály k prozkoumání?“

„Nu…“

Podívala se na Beenaye. Copak má novinářův slib nějakou hodnotu? Beenay řekl: „Theremonovi můžeš věřit. Už jsem ti říkal: je tak poctivý, jak jen může ve své praxi být.“

„Což mnoho neříká,“ vyjádřil se s úsměvem Theremon. „Ale mám dost rozumu, abych mlčel, protože vydání vědecké publikace je prioritní. Kdybych vykecal váš příběh, tak tady Beenay ví, že mé jméno by bylo na Univerzitě znemožněno. A já jsem závislý na svých univerzitních kontaktech – kvůli některým nejzajímavějším reportážím – tak mohu Počítat s rozhovorem s vámi? Řekněme pozítří?“

A tak to začalo.

Theremon byl velmi přesvědčivý. Nakonec souhlasila, že s ním poobědvá, a on z ní pomalu, mazaně vytahal podrobnosti o thombských vykopávkách. Později toho litovala – očekávala, že během příštích dnů uvidí v Chroniclu hloupý, senzacechtivý článek – ale Theremon držel slovo a nic nepublikoval. Zeptal se, zda může vidět její laboratoř. Opět ustoupila a on prozkoumal mapy, fotografie, vzorky popela. Kladl inteligentní otázky.

„Nehodláte o mně napsat, že ne?“ ptala se ho nervózně. „Teď, když jste viděl tohle všechno?“

„Slíbil jsem, že nenapíšu. Dodržím to. Do té chvíle, kdy mi řeknete, že jste připravila vaše materiály k publikování v některém z vědeckých časopisů. Pak budu považovat za možné zveřejnit vaše nálezy. Co byste řekla večeři U šesti sluncí zítra večer?“

„No…“

„Nebo pozítří večer?“

Siferra zřídka navštěvovala místa jako Šest sluncí. Nerada poskytovala falešnou představu, že má zájem zapadnout do společenských styků.

Ale Theremona nebylo lehké odradit. Jemně, vesele a obratně ji vmanévroval do situace, kdy se nemohla vyhnout schůzce s ním – za deset dní. No, co z toho? pomyslela si. Byl docela osobnost. Mohla přece říct, že se změnil její pracovní rozvrh. Setkala se s ním U šesti sluncí, kde to vypadalo, že ho všichni znají. Měli drinky, večeři, dobré víno z Thamianské provincie. Velmi zručně střídal náměty konverzace: něco málo z jejího života, nadšení archeologií, vykopávky v Beklimotu. Zjistil, že nebyla nikdy vdaná a nikdy se o vdávání nezajímala. Hovořil s ní o Apoštolech, jejich divokých proroctvích, překvapujícím vztahu jejích thombských nálezů k Mondiorovým prohlášením. Všechno, co řekl, bylo taktní, vnímavé, zajímavé. Byl velmi okouzlující – a také velmi ovlivňující, myslela si.

A na konci večera se jí zeptal – jemně, vesele a obratně – zda ji smí doprovodit domů. Ale ona si stanovila hranici.

Nevypadal ztrápeně. Zcela prostě se jí zeptal znova.

Potom se spolu znovu sešli dvakrát nebo třikrát, během asi dvou měsíců. Forma byla pokaždé stejná: večeře na nějakém elegantním místě, dobře vedený rozhovor, a konečně delikátně sestavené pozvání, aby s ním strávila dobu spánku. Siferra ho vždy jemně odmítla. Toto bezstarostné stíhání se stalo příjemnou hrou. Zajímalo ji, jak dlouho to bude pokračovat. Ještě s nim nechtěla jít do postele, ale na druhé straně nevěděla, jak dlouho s ním do postele nebude chtít. Bylo to už dlouho, co něco takového k nějakému muži cítila.

Pak přišla první série sloupků, ve kterých obžalovával teorie Observatoře, ptal se po Athorově zdravém rozumu, srovnával vědeckou předpověď zatmění s nepříčetnostmi Apoštolů Plamene.

Zprvu tomu Siferra nevěřila. Byl to nějaký druh žertu? Beenayův přítel – teď i její přítel, z jakého důvodu na ně tak zle útočí?

Uběhlo pár měsíců. Útoky pokračovaly. Nechtěla o Theremonovi slyšet.

Nakonec nedokázala být déle zticha.

Zavolala mu do jeho kanceláře v novinách.

„Siferro! Jaké potěšení! Věř tomu nebo ne, chystal jsem se ti dnes později odpoledne zavolat a zeptat se tě, jestli bys nechtěla jít do…“

„Neměla,“ řekla. „Theremone, co to děláš?“

„Dělám?“

„Ty sloupky o Athorovi a Observatoři.“

Na druhém konci linky bylo hodnou chvíli ticho. Pak řekl. „Aha. Ty jsi rozčilená.“

„Rozčilená? Já zuřím!“

„Ty si myslíš, že jsem byl trochu moc krutý. Podívej, Siferro, když píšeš pro velké publikum průměrných lidí – někteří z nich jsou velmi průměrní – musíš se vyjadřovat v černobílých termínech, jinak riskuješ, že tě nepochopí. Nemohu pouze říct, že si myslím, že Athor a Beenay jsou na omylu. Musím říct, že jsou blázni. Sleduješ mne?“

„Odkdy si myslíš, že jsou na omylu? Ví Beenay, jaký máš dojem?“

„No…“

„Měsíce jsi tu historii skrýval. Teď jsi se otočil o sto osmdesát stupňů. Poslouchej, ty si myslíš, že všichni ve škole jsou učedníci Mondiora a že jsme se nadto zbláznili. Jestli musíš mít někoho, abys do něj rýpal svými žertíky, nemůžeš si ho najít někde jinde než na Univerzitě?“

„To nejsou jenom žerty, Siferro,“ řekl tiše Theremon.

„Ty věříš tomu, co píšeš?“

„Věřím. Namouduši věřím. Myslím si, že žádné kataklyzma nepřijde. A tohle Athorovo vyvolávání poplachu je divadlo pro davy. Mými žerty, mými dobře míněnými posměšky se snažím říct lidem, že to nezbytně nemusí brát vážně – žádná panika, žádný pád do zmatků…“

„Cože?“ vykřikla. „Ale sem přichází oheň, Theremone! A ty hraješ nebezpečnou hru s blahem všech, aby ses mohl posmívat. Poslouchej mě: viděla jsem popel minulých požárů, požárů tisíce let starých. Vím, co se stane. Přijdou Plameny. Naprosto o tom nepochybuji. Také jsi viděl důkazy. A přesto máš takovéhle stanovisko a nyní používáš ty nejničivější argumenty, jaké znáš, Theremone. To je kruté a pošetilé a odporné. A naprosto neodpovědné.“

„Siferro…“

„Myslela jsem si, že jsi inteligentní člověk. Teď vidím, že jsi stejný jako všichni ostatní kolem tebe.“

„Sifer…“

Přerušila spojení.

A neobnovila ho, odmítla mu oplatit jeho telefonáty, až do toho osudného dne před pár týdny.

Začátkem měsíce theptaru Theremon zavolal ještě jednou a Siferra ho měla na lince, než poznala, kdo to je.

„Nezavěšuj,“ řekl rychle. „Dej mi jen minutu.“

„Raději ne.“

„Poslouchej, Siferro. Můžeš mne nenávidět jak chceš, ale chci, abys věděla tohle: nejsem krutý a nejsem nerozumný.“

„Kdopak říkal, že jsi?“

„Ty, před měsícem, když jsme spolu naposled hovořili. Ale tak to není. Všechno, co jsem ve svých sloupcích napsal o zatmění, bylo proto, že tomu věřím.“

„Pak jsi nerozumný. Nebo případně hloupý. Což může být trochu rozdílné, ale ne lepší.“

„Viděl jsem důkazy. Myslím si, že tvoji lidé to všechno posoudili ukvapeně.“

Řekla chladně: „No, co se stane, budeme všichni vědět devatenáctého, že ano?“

„Přál bych si, abych ti mohl věřit, protože ty a Beenay a ostatní jste báječní lidé, tak očividně oddaní a perfektní a vůbec. Ale nemohu. Povahou jsem skeptik. Celý život jsem byl. Nemohu přijmout žádné dogma, které mi ostatní lidé chtějí vnutit. To je vážný kaz v mé povaze, doufám – působí to, že vypadám lehkovážně. Možná jsem lehkovážný. Ale alespoň jsem upřímný. Jenom si nemyslím, že bude zatmění nebo šílenství nebo požáry.“

„To není dogma, Theremone. To je hypotéza.“

„To je hraní se slovy. Je mi líto, jestli to, co jsem napsal, vás urazilo, ale nemohu si pomoct, Siferro.“

Na chvíli byla zticha. Něco v jeho hlase jí podivně pohnulo. Nakonec řekla: „Dogma, hypotéza, ať je to cokoli, bude to za pár týdnů otestováno. Devatenáctého večer budu v Observatoři. Přijď tam také a uvidíme, kdo z nás má pravdu.“

„Ale Beenay ti to neřekl? Athor mě v Observatoři prohlásil za persona non grata!“

„Může tě někdo zastavit?“

„Odmítne se mnou mluvit. Víš, mám pro něj návrh, něco, co by mu mohlo po devatenáctém velice pomoci, kdyby tyhle obrovské konstrukce vyšuměly do zklamání a svět dostal chuť na jeho kůži, ale Beenay mi říkal, že nemám šanci, že se mnou nebude vůbec hovořit, i kdyby mi sám dovolil ten večer přijít.“

„Přijď jako můj host. Na moje pozvání,“ řekla kysele. „Athor bude příliš zaneprázdněn starostmi. Chci, abys byl ve stejné místnosti, až se obloha změní v čerň a ohně vzplanou. Chci vidět, jak se budeš tvářit. Chci vidět, jestli jsi tak zkušený v omluvách jako ve svádění, Theremone.“

22

To bylo před třemi týdny. Nyní, jak tak hněvivě utíkala od Theremona, Siferra spěchala na druhou stranu místnosti a zahlédla Athora, jak stojí sám a prohlíží výpisy z tiskárny počítače. Smutně listoval stránkami, jako by doufal, že najde odklad pro pohřbení světa, někde mezi hustými sloupci čísel. Pak zvedl oči a uviděl ji.

Tvář jí zčervenala. „Doktore Athore, cítím, že vás musím požádat, abyste mne omluvil, že jsem sem na tento večer pozvala tohoto člověka, přes všechno, co jste nám řekl, o vaší, o…“ Potřásla hlavou. „Opravdu jsem si myslela, že pro něj bude poučné být mezi námi, když – když… Nu, byla jsem na omylu. Je ještě povrchnější a nezodpovědnější, než jsem si představovala. Nikdy jsem mu neměla říkat, aby přišel.“

Bledý Athor řekl: „Teď je to stěží důležité. Tak dlouho se mi vyhýbal, že se už nezajímám, zda je tady nebo ne. Pár hodin a pak v tom nebude rozdíl.“ Ukázal k oknu, na oblohu. „Jaká temnota! Jak velká temnota! A ještě není blízko k té temnotě, jaká bude. – Divím se, kde jsou Faro a Yimot. Neviděli jste je? Ne? – Když jste přišla, doktorko Siferro, říkala jste, že jste měla na poslední chvíli nějaký problém v kanceláři. Doufám, že nebyl vážný.“

„Zmizely Thombské tabulky,“ řekla.

„Zmizely?“

„Byly, samozřejmě, v sejfu mezi artefakty. Před tím, než jsem odešla, mne navštívil doktor Mudrin. Byl na cestě do Svatyně, ale chtěl si naposled ověřit něco v překladu, nějaký nový nápad, který dostal. Tak jsme otevřeli sejf – a nic. Všech šest zmizelo. Přirozeně, máme kopie. Ale přesto – originály, autentické starověké objekty…“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Athor.

Siferra hořce vzdychla: „Není to zřejmé? Mohli je ukrást Apoštolové. Pravděpodobně je použijí jako nějaký druh posvátného talismanu potom – po tom, co přijde Tma a udělá svoji práci.“

„Byly tam nějaké stopy?“

„Nejsem detektiv, doktore Athore. Nejsou žádné důkazy pro to, co jsem řekla. Ale mohli to být Apoštolové. Mohli čekat, dokud si nebyli jisti, že je mám. Ach, přeji si, abych o nich neřekla ani slovo! Ach, přeji si, abych se o těch tabulkách nikomu nezmínila!“

Athor ji vzal za ruku. „Nesmíte se tak rozčilovat, má holčičko.“

Má holčičko! Udiveně na něj zírala. Dvacet pět let ji tak nikdo nenazval! Zadusila hněv. Konec konců byl starý. A jen chtěl být laskavý.

Řekl: „Ať je má, kdo je má, Siferro. Teď v tom není rozdíl. Poděkujte za to tamhletomu muži, v ničem nebude rozdíl, že?“

Pokrčila rameny: „Přesto se zlobím, že nějaký zloděj v apoštolské róbě čmuchal v mojí pracovně – vrtal se v mém sejfu – bral věci, které jsem odhalila vlastníma rukama. Je to, jako by téměř znásilnil mé tělo. Rozumíte tomu, doktore Athore? Být okraden o tyto tabulky – to je téměř jako znásilnění.“

„Vím, jak jste rozrušená,“ řekl Athor tónem, který naznačoval, že to ve skutečnosti vůbec nepochopil. „Podívejte – podívejte se tam, jak dnes večer Dovim září! A za chvilku bude na všem temnota.“

Nejistě se usmála a odvrátila se od něj.

Všichni okolo ní hučeli a těkali, ověřovali fakta, diskutovali o nich, běhali k oknu, ukazovali na Tmu, mumlali. Tu a tam někteří rychle přicházeli s novými údaji z kupole, ve které byl teleskop. Cítila se mezi těmito astronomy jako naprostý outsider. Úplně smutný, úplně beznadějný. Něco z Athorova fatalismu se muselo na mně zachytit. Vypadá tak deprimovaný, tak ztracený. Jako by to vůbec nebyl on.

Chtěla mu připomenout, že to není celý svět, který se chýlí ke konci, že je to jen daný cyklus civilizace. Budou ji znovu stavět. Ti, kdo byli ukrytí, vyjdou ven a začnou všechno znovu tak, jak se to stalo před mnoha obdobími – snad dvacetkrát, snad stokrát začínala civilizace na Kalgaši.

Ale kdyby to řekla Athorovi, nebylo by to o nic lepší, než když on jí řekl, aby si nedělala starosti se ztracenými tabulkami. Doufal, že se celý svět připraví na katastrofu. A místo toho si varování všimla jen malá část. Jen těch pár, kteří šli do univerzitní Svatyně; a nějaké další Svatyně možná byly někde založeny…

Přišel k ní Beenay.

„Co jsem to slyšel od Athora? Tabulky zmizely?“

„Ano, zmizely. Ukradeny. Věděla jsem, proč se nechci nijak kontaktovat s Apoštoly.“

„Ty si myslíš, že je ukradli oni?“

„Jsem si tím jista,“ řekla nenávistně. „Napsali mi, když poprvé probleskla v tisku zpráva o existenci Thombských tabulek, že mají informace, které bych mohla použít. Neříkala jsem ti to? Myslím, že ne. Podobně chtěli, aby jen Athor spolupracoval s jejich vysokým knězem, nebo kdo to je: s Folimunem 66. ‚Udržujeme znalosti starého jazyka,‘ řekl Folimun, ‚jazyka, kterým se hovořilo v minulém Roce zbožnosti.‘ A zdá se, že mají texty různých druhů, slovníky, abecedu starého písma, a snad ještě víc.“

„Co od nich Athor získal?“

„Něco z toho. Dost, v každém případě, ke zjištění, že Apoštolově mají pravé astronomické záznamy z minulého zatmění – dost, řekl Athor, jako důkaz, že svět už alespoň jednou prošel takovou katastrofou.“

Athor, pokračovala v řeči, jí dal kopie fragmentů astronomických textů, které obdržel od Folimuna 66, a ona je ukázala Mudrinovi. Ten je shledal hodnotnými pro jeho vlastní překlad tabulek. Ale Siferra se odmítla rozdělit o své tabulky s Apoštoly, a už vůbec ne podle jejich podmínek. Apoštolova prohlašovali, že vlastní klíč k ranému písmu hliněných tabulek, a snad ho i měli. Folimun nicméně trval na tom, že mu má Siferra dát pravé tabulky, které oni okopírují a přeloží. Odmítl jí dát dekódující materiál, který měl. Nebyl ochoten se dohodnout na kopiích textů tabulek. Chtěl originální artefakty nebo nic.

„Ale ty jsi s tím nesouhlasila,“ řekl Beenay.

„Absolutně. Tabulky nesmí opustit Univerzitu. ‚Dejte nám textový klíč,‘ řekla jsem Folimunovi, ‚a my vám poskytneme kopie textů tabulek. Pak se každý můžeme pokusit o překlad.‘ “

Ale Folimun odmítl. Kopie textů byly pro něj nepoužitelné, protože to lehce mohly být všechno padělky. Ale dát jí jeho vlastní dokumenty, ne, absolutně ne. Řekl, že je to posvátný materiál, který může být přístupný pouze Apoštolům. Dejte jim tabulky a oni jí poskytnou jejich překlad. Ale žádný nezasvěcenec nebude nahlížet do textů v jejich majetku.

„Byla jsem skutečně na chvíli v pokušení dát se k Apoštolům,“ řekla Siferra, „jen abych měla přístup ke klíči.“

„Ty? Apoštol?“

„Jenom abych dostala jejich textové materiály. Ale ta idea mne odpuzovala. Vyhodila jsem Folimuna.“ A Mudrin se musel dřít na překladu bez pomoci materiálů od Apoštolů. Zdálo se zřejmé, že tabulky opravdu hovoří o nějakém zániku světa požárem, který bohové svrhli na svět – ale Mudrinův překlad byl útržkovitý, roztrhaný, neúplný.

No, teď zřejmě měli tabulky Apoštolově. Bylo těžké to přijmout. V nastávajícím chaosu budou mávat těmito tabulkami – jejími tabulkami – jako ještě větším důkazem jejich vlastní moudrosti a svatosti.

„Je mi líto, že tvé tabulky zmizely, Siferro,“ řekl Beenay.

„Ale možná je tu ještě šance, že je Apoštolové neukradli. Že se někde najdou.“

„S tím nepočítám,“ řekla Siferra. Smutně se usmála a otočila se a upřeně se dívala na potemnělou oblohu.

Nejpohodlnější by bylo přijmout Athorův postoj: za chvíli nastane konec světa a nic nemá větší význam. Ale tohle byla opravdu slabá útěcha. V duchu bojovala proti takové zoufalé radě. Důležitou věcí bylo myslet na pozítří – na přežití, na nové budování, na zápas a naplnění. Není dobré upadnout do malomyslnosti jako Athor, akceptovat zhroucení lidstva, pokrčit rameny a zříci se vší naděje.

Vysoký tenor náhle přetrhl její bezútěšnou meditaci.

„Ahoj všichni! Ahoj, ahoj, ahoj!“

„Sheerine!“ vykřikl Beenay. „Co tady děláš?“

Zaoblené tváře nově příchozího se roztáhly do příjemného úsměvu. „Proč je tady atmosféra jako v márnici? Doufám, že nikdo neztratil nervy.“

Athor na něj konsternovaně zíral a mrzutě řekl: „Ano, co tady děláte, Sheerine? Myslel jsem, že chcete zůstat ve Svatyni.“

Sheerin se pousmál a vrhl svoji buclatou postavu do křesla. „Proklatá Svatyně! To místo mne nudilo. Chci být tady, kde je jádro dění. Nedomníváte se, že mám právo na zvědavost? Konec konců jsem projel Tunelem záhad. Mohu přežít další dávku Tmy. A chci vidět Hvězdy, o kterých Apoštolové pořád mluví.“ Třel si ruce a pokračoval střízlivějším tónem: „Venku se ochladilo. Vítr dělá u nosu rampouchy. Dovim nevypadá, že by vyzařoval vůbec nějaké teplo z té vzdálenosti, ve které je dnes večer.“

Bělohlavý ředitel zaskřípal v náhlém vzteku zuby. „Proč jste změnil názor a udělal takovou bláznivou věc, Sheerine? Co bude dobrého na tom, že budete tady?“

„Co bude dobrého na tom, že budu tady?“ Sheerin rozhodil dlaně v komické rezignaci. „Ve Svatyni není psycholog k ničemu. Teď ne. Nic pro ně nemohu udělat. Všichni jsou v teple a chránění, schovaní v podzemí, nemusíte mít o ně starost.“

„A když se tam během Tmy vloupá dav?“

Sheerin se pousmál: „Mám značné pochybnosti, že někdo, kdo neví, kde je vchod, by byl schopen najít Svatyni za plného denního světla, natož když zmizí všechna slunce. Ale kdyby se to stalo, budou potřebovat k obraně muže akce. Já? Mám víc než sto liber. Tak proč bych měl být tam dole s nimi v jednom chumlu? Bude lepší, když budu u vás.“

Siferra cítila, jak jí Sheerinova slova zvedají náladu. Také se rozhodla strávit večer Tmy raději v Observatoři než ve Svatyni. Snad to byla jen pouhá divoce hraná odvaha, snad idiotská sebedůvěra, ale byla si jistá, že může vydržet hodiny zatmění – a pak přijdou Hvězdy, jestli na této části mytologie něco bylo – a zachrání její duševní zdraví. A tak ji nic nepřimělo nevyužít tento zážitek.

Nyní se zdálo, že Sheerin, žádný vzor odvahy, k tomu přistoupil naprosto stejně. To je možné si vysvětlit tak, že se rozhodl, že dopad Tmy nemusí být nakonec tak drtivý, navzdory hrozivé předpovědi, kterou varoval před pár měsíci. Slyšela jeho vyprávění o Tunelu záhad a o spoušti, kterou natropil, dokonce i na Sheerinovi. Přesto tu je. Musel dospět k přesvědčení, že alespoň někteří lidé se nakonec ukážou odolnější, než dříve předpokládal.

Nebo je snad jen lehkomyslný. Snad dává přednost ztrátě rozumu v jednom rychlém výbuchu, pomyslela si Siferra, než aby zůstal příčetný a zvládal nepočítané a snad nepřekonatelné problémy v nastávající těžké době –

Ne. Ne. Znovu upadla do morbidního pesimismu. Zahnala černé myšlenky.

„Sheerine!“ To byl Theremon; kráčel napříč místností a zdravil psychologa. „Vzpomínáte si na mne? Theremona 762?“

„Samozřejmě, že vzpomínám, Theremone,“ řekl Sheerin. „Bohové, člověče, vy jste byl na nás poslední dobou tak hrubý! Ale staré mrzutosti dnes večer odložíme.“

„Já si přeji, aby byl on odložený,“ mručela Siferra šeptem. Na dálku se mračila a ustoupila o pár kroků.

Theremon potřásl Sheerinovi rukou. „Co je to za Svatyni, ve které předpokládali, že budete? Už jsem tady o ní něco málo slyšel, ale skutečně si nedovedu představit, co to je.“

„No,“ řekl Sheerin, „alespoň pár lidí se nám podařilo přesvědčit o platnosti našeho proroctví o – ehm – zániku, to na ně zapůsobilo, a těch pár podniklo patřičná opatření. Jsou to vesměs přímí rodinní příslušníci osazenstva Observatoře, někteří jsou z fakult sarské Univerzity a pár je jich zvenku. V této chvíli je tam moje družka Liliath 221 a předpokládal jsem, že tam budu také, ale jsem neskutečně zvědavý. Lze říci, že je tam okolo tří stovek lidí.“

„Rozumím. Předpokládají, že se mohou ukrýt před Tmou a – ehm – Hvězdy se na ně nedostanou a tím odolají, když se zbytek světa zblázní.“

„Přesně. Víte, Apoštolově mají také nějakou jejich vlastní skrýš. Nejsme si jisti, kolik je tam lidí – když bychom měli štěstí, tak jen pár, ale pravděpodobnější je, že venku mají mnoho tisíc přívrženců, kteří vstoupí dovnitř a po Tmě zdědí svět.“

„Tak univerzitní skupina,“ řekl Theremon, „je myšlená jako protiváha?“

Sheerin přikývl. „Když to bude možné. Nebude to lehké. Téměř celé lidstvo šílené, velká města v plamenech. A obrovská horda Apoštolů si bude vynucovat jejich způsob života – ne, bude pro ně těžké přežít. Ale nakonec mají jídlo, vodu, úkryt, zbraně…“

„Mají ještě víc,“ řekl Athor. „Dali jsme jim všechny naše záznamy, s výjimkou toho, co shromáždíme dnes. Tyto záznamy budou znamenat pro příští cyklus všechno a tohle je to, co musí přežít. Zbytek může jít k čertu.“

Theremon dlouze hvízdl. „Vaši lidé jsou si pak naprosto jistí, že všechno, co jste předpověděli, se stane tak, jak jste řekli!“

„Mohli jsme snad přijmout jiné stanovisko?“ zeptala se Siferra tvrdě. „Jednou jsme řekli, že katastrofa nevyhnutelně přijde…“

„Ano,“ řekl novinář. „Připravili jste se na to. Protože vlastníte Pravdu. Tak jako Apoštolové Plamene vlastní svoji Pravdu. Přeji si, abych si mohl být něčím alespoň z polovičky tak jistý, jako jste si vy všichni vlastníci svých Pravd jistí tímto večerem.“

Zamračila se na něj. „Já si přeji, abys byl dnes večer venku a bloudil hořícími ulicemi! Ale ne – ne, ty budeš schovaný tady! To je víc, než si zasloužíš!“

„Klid,“ řekl Sheerin. Vzal Theremona za ruku. Tiše řekl: „Teď nemá smysl provokovat lidi, příteli. Pojďme někam, kde nebudeme rušit, a můžeme si promluvit.“

„Dobrý nápad,“ řekl Theremon.

Ale neměl chuť opustit místnost. Na stole byla rozehraná partie stochastických šachů a Theremon se zastavil a díval se na ni minutu nebo dvě v očividném neporozumění, jak se v tichu rychle stěhují figurky. Vypadal ohromen zručností hráčů koncentrovaných na hru, i když všichni museli věřit, že za hodinu nastane konec světa.

„Pojďme,“ řekl znovu Sheerin.

„Ano. Ano.“

Theremon s Sheerinem vyšli do haly, následováni Beenayem.

Jak protivný je to člověk, pomyslela si Siferra.

Hleděla na zářící terč Dovimu, nelítostně planoucí na obloze. Může se obloha pokrýt temnotou za pár minut? Ne, ne, říkala si, to je nemožné. Dovim tam ještě je. Je to pouze představa. Obloha vypadá cize, teď, když je Dovim jediným sluncem. Nikdy předtím neviděla nic takového, tak syté purpurové zabarvení. Ale k temnotě to má daleko: ponuré, ano, ale bylo to dosud světlo a všechno venku bylo ještě vidět, navzdory relativnímu šeru jednoho malého slunce.

Opět pomyslela na své ztracené tabulky. Pak je vyhnala z mysli.

Šachisté měli dobrý nápad, řekla si. Sedni se a relaxuj. Jestli to dovedeš.

23

Sheerin zašel do vedlejší místnosti. Stála tu měkká křesla. A na oknech visely silné rudé závěsy a na podlaze ležel kaštanově hnědý koberec. Podivné cihlově zabarvené světlo proudící z Dovimu způsobovalo, že vše vypadalo, jako by bylo pokryto zaschlou krví.

Byl překvapen, že vidí Theremona v Observatoři. Po úděsných sloupcích, které napsal, po všem, co zničil, když lil studenou vodu do Athorovy kampaně přípravy národa. V nedávných týdnech Athor běsnil jako berserk, kdykoli zaznělo Theremonovo jméno; přesto nějak změkl a dovolil mu být v Observatoři během zatmění.

To bylo zvláštní a trochu znepokojivé. Možná, že se začala trhat přísná látka osobnosti starého astronoma – že nejen jeho hněv, ale také celá vnitřní struktura charakteru se prolomila tváří v tvář blížící se katastrofě.

Přesto byl Sheerin víc než trochu překvapen, že se sám také ocitl v Observatoři. Bylo to rozhodnutí na poslední chvíli, ryzí impuls toho druhu, jakému podlehl jen zřídka. Liliath byla zděšená. On byl sám dost zděšený. Nezapomněl na hrůzu těch pár minut v Tunelu záhad. Vybavoval si je přesně.

Ale pak pochopil, že tady být musí, tak jako musel projet Tunelem. Pro kohokoli jiného nemusel být nic víc než lehkomyslný tlustý akademický nádeník; ale pro sebe pod vším tím špekem byl ještě vědec. Studiem Tmy se zabýval celou svoji profesionální kariéru. Jak by si pak později mohl vážit sám sebe, kdyby věděl, že během nejslavnější epizody Tmy po více než dvou tisících letech se chtěl ukrýt v pohodlné a bezpečné podzemní komoře?

Ne, musí být tady. Být svědkem zatmění. Cítit, jak Tma uchvacuje svět.

Jak vstoupili do sousední místnosti, řekl Theremon s neočekávanou upřímností:

„Začínám si klást otázku, zda jsem měl pravdu, když jsem byl tak skeptický, Sheerine.“

„Musíte si ji klást.“

„Dobrá, kladu si ji. Jenom se dívám na Dovim. Tahle podivná rudá barva se rozprostřela úplně na všem. Víte, právě teď bych dal deset kreditů za slušnou dávku bílého světla. Pěkně ostrého Tano Speciálu. Opravdu rád vidím na obloze také Tana a Sithu. Nebo, ještě lépe, Onos.“

„Onos tam bude zítra ráno,“ vyjádřil se Beenay, který právě vstoupil do místnosti.

„Ano, ale budeme my?“ zeptal se Sheerin. Okamžitě se zašklebil, jako by mu ta slova dala žihadlo. Řekl k Beenayovi: „Náš přítel novinář dychtí po malém doušku alkoholu.“

„Athor by dostal záchvat. Na dnešní večer vyhlásil prohibici.“

„Takže tu není nic než voda?“

„No…“

„No tak, Beenayi. Athor sem nepřijde.“

„Doufám.“

Beenay šel po špičkách k nejbližšímu oknu, sedl si na bobek a z nízké skříňky pod oknem vyzvedl láhev rudé tekutiny, která sugestivně zašplouchala, když s ní zatřásl.

„Myslel jsem si, že o tomhle Athor neví,“ poznamenal, jak klusal zpátky ke stolu. „Tady! Máme jen jednu sklenici, tak jako host ji dostaneš ty, Theremone. Sheerin a já můžeme pít z láhve.“ A s uvážlivou péčí naplnil malou skleničku.

Theremon podotkl s úsměvem: „Když jsme se poprvé setkali, vůbec jsi se nedotkl alkoholu, Beenayi.“

„To bylo předtím. Tohle je teď. Čas pokročil, Theremone. Učím se. Dobrý drink může být v době, jako je tahle, velmi uklidňující.“

„To mohu potvrdit,“ řekl lehce Theremon. Dal si malý doušek. Byl to nějaký druh červeného vína, drsného a syrového, pravděpodobně laciné džbánkové víno z nějaké jižní provincie. Takový druh, který má sklon koupit jen takový dlouholetý abstinent jako Beenay, protože nezná nic lepšího. Ale bylo to lepší než nic.

Beenay se posílil mocným douškem a předal láhev Sheerinovi. Psycholog ji zvedl a přiložil ke rtům k dlouhému pomalému napití. Pak ji položil se spokojeným zachrochtáním, olízl si rty a řekl Beenayovi: „Athor vypadá divně. Myslím, i když počítáme se zvláštními okolnostmi. Co není v pořádku?“

„Domnívám se, že si dělá starosti o Fara a Yimota.“

„O koho?“

„O dva mladé studenty, čekali jsme je už před mnoha hodinami a dosud se neukázali. Athor má zoufale málo spolupracovníků, přirozeně, protože všichni skutečně důležití lidé odešli do Svatyně.“

Theremon řekl: „Nemyslíš si, že dezertovali, viď, že ne?“

„Kdo? Faro a Yimot? Jistěže ne. Nejsou ten typ. Dělali všechno pro to, aby tu dnes večer byli a prováděli měření, až nastane zatmění. Ale co když v Saro City byly nějaké pouliční bouře a oni se do nich připletli?“ Beenay pokrčil rameny: „No, domnívám se, že se dříve či později objeví. Ale kdyby tady nebyli, než se přiblížíme ke kritické fázi, mohou výpočty trochu váznout, když se nahromadí práce. To musí být důvod, proč si Athor dělá starosti.“

Sheerin řekl: „Nejsem si tak jist. Ano, může mít na mysli ty dva pohřešované muže. Ale je v tom ještě něco jiného. Vypadá náhle tak staře. Unaveně. Navíc poraženě. Poslední dobou jsem ho viděl plného bojovnosti, plného řečí o obnově společnosti po zatmění – to byl pravý Athor, železný muž. Teď vidím, že je z něj smutná, unavená, patetická, stará troska, která jen čeká, až přijde konec. Skutečnost, že se ani neobtěžoval vyhodit Theremona…“

„Pokusil se o to,“ řekl Theremon. „Beenay ho přemlouval. A Siferra.“

„Tak vida. Beenayi, znal jsi někoho, kdo byl schopen Athora přemluvit? – Sem, podej mi víno.“

„Může to být moje vina,“ řekl Theremon. „Všechno, co jsem napsal, napadalo jeho plán založit po celé zemi úkryty podobné Svatyni. Pokud upřímně věří, že za pár hodin nastane celosvětová Tma a že celé lidstvo podlehne šílenství…“

„Tomu věří,“ řekl Beenay. „Jako my všichni.“

„Pak nezdar, že vláda nevzala jeho předpovědi vážně, musí pro něj být drtivou, zdrcující porážkou. A já jsem za to zodpovědný víc než ostatní. Jestli se ukáže, že vaši lidé měli pravdu, nikdy si to neodpustím.“

„Nelichoťte si,Theremone. I kdybyste psal pět sloupků denně volajících po obrovském přípravném hnutí, vláda by stejně nic neudělala. Možná by brala Athorova varování ještě méně vážně, pokud je to možné, kdyby na Athorově straně stál takový oblíbený bojovný novinář, jako jste vy.“

„Díky, Sheerine. Jsem za tu útěchu skutečně vděčný. – Zbylo ještě nějaké víno?“ Podíval se na Beenaye. „A, samozřejmě, mám potíže se Siferrou. Také si myslí, že jsem za ta slova opovrženíhodný.“

„Byly doby, kdy vypadala, že se o tebe skutečně zajímá,“ řekl Beenay. „Chvíli jsem o tom uvažoval jako o hotové věci. Zda jste ty a ona – uh…“

„Ne,“ řekl Theremon a ušklíbl se. „Opravdu ne. A teď už asi nikdy nebudeme. Ale chvíli jsme byli velmi dobří přátelé. Vzrušující, vzrušující žena. – Co je s její prehistorickou cyklickou teorií? Víte o ní něco?“

„Nic, než co jste slyšel od ostatních lidí z jejího oddělení,“ řekl Sheerin. „Chovají se k ní opovržlivě. Ovšem, oni všichni mají značný podíl na vžitých archeologických konstrukcích, které říkají, že Beklimot byl prvním urbanistickým centrem a že, když se vrátíte o trochu víc než o dva tisíce let, nenajdete vůbec žádnou civilizaci, jenom střapatý, v džungli žijící lid.“

„Ale jak zdůvodní tyhle opakované katastrofy na vrchu Thombo?“

„Vědci, kteří si myslí, že znají skutečnou historii, mohou popřít vše, co ohrožuje jejich víru,“ řekl Sheerin. „Odvolejte se na pevně usazeného akademika a zjistíte, že je pod povrchem dost podobný Apoštolům Plamene. Jediným rozdílem je druh róby, jakou si oblékají.“ Vzal láhev, kterou Theremon líně držel, a znovu si zavdal. „K čertu s nimi. Dokonce i laik jako já chápe, že Sifeřřiny objevy na Thombu obrací naše pojetí prehistorie naruby. Otázkou není, zda během těchto tisíciletých period ničily civilizaci opakované požáry. Otázka zní: proč.“

Theremon řekl: „Později jsem četl spoustu vysvětlení a všechna byla více či méně fantastická. Někdo z univerzity v Kitru argumentoval, že každých pár tisíc let dochází k periodickým dešťům ohně. A do novin jsme dostali dopis od někoho, kdo se prohlašoval za nezávislého astronoma a říkal, že ‚dokázal‘, že Kalgaš občas prochází jedním ze sluncí. Myslím, že navrhovali ještě divočejší věci.“

„Existuje jen jedna idea, která dává nějaký smysl,“ řekl tiše Beenay. „Vzpomeň si na pojetí Thargolova meče. Musíš se rozhodnout mezi hypotézami, které potřebují mimořádné proklepání a probrání, aby dávaly smysl. Není žádný důvod, proč by na nás občas padal déšť plamenů a průlet sluncem je očividný nesmysl. Ale teorie zatmění je vysvětlená dokonalou matematickou úvahou, stejně jako oběžná dráha Kalgaše je dokázaná Univerzální teorií gravitace.“

„Ano, teorie zatmění může platit. Nepochybně může. Objevili jsme to dost brzo, eh?“ řekl Theremon. „Ale použij Thargolův meč na to, o čem jsi před chvilkou mluvil. V teorii zatmění není nic, co by nám říkalo, že okamžitě po něm budou nutně obrovské požáry.“

„Ne,“ řekl Sheerin. „V teorii o tom nic není. Ale naznačuje to zdravý rozum. Zatmění přinese Tmu. Tma přinese šílenství. A šílenství přinese Plameny. V jejich troskách se budou bolestivě zmítat další dvě tisíciletí. Nebude vůbec žádné zítra. Zítra nebude na Kalgaši žádné nezničené město.“

„Mluvíte jako Apoštolové,“ řekl hněvivě Theremon. „Něco dost podobného jsem před měsícem slyšel od Folimuna 66. A oběma jsem vám to říkal, jak si vzpomínám, v klubu U šesti sluncí.“

Podíval se z okna na svažující se les Hory pozorování, kde na horizontu rudě zářily štíhlé věž Saro City. Novinář cítil, jak v něm narůstá neurčité napětí, když se rychle podíval na Dovim. Rudě žhnul v zenitu, zakrslý a zlý.

Theremon houževnatě pokračoval: „Nemohu přijmout řetěz tvých argumentů. Proč bych se měl zbláznit jen proto, že slunce nebude na obloze? A i když se zblázním – ano, nesmím zapomenout na ty chudinky malé z Tunelu záhad – i když se zblázním a všichni ostatní se mnou, jak to ublíží městům? Můžeme je snad strhnout?“

„Musím ti opakovat stejnou věc,“ podotkl Beenay. „Protože jsem raději přestal přemýšlet o důsledcích. Když budeš ve tmě, co budeš chtít ze všeho nejvíc – po čem bude instinkt všech volat?“

„No, po světle, předpokládám.“

„Ano!“ vykřikl Sheerin a křičel dál: „Světlo, ano! Světlo!“

„Tak?“

„A jak získáš světlo?“

Theremon ukázal na vypínač na zdi. „Zmáčknu ho.“

„Správně,“ řekl Sheerin posměšně. „A bohové v jejich nekonečné laskavosti vám dají dost proudu, který potřebujete. Protože elektrárna toho jistě nebude schopna. Bude mít generátory vyřazené z provozu a lidé, kteří je obsluhovali, budou klopýtat a potácet se v temnotě, a totéž bude v rozvodnách. Sledujete mne?“

Theremon ochromeně přikývl.

Sheerin pokračoval: „Odkud se vezme světlo, když budou generátory stát? Předpokládám, že od bohů. Všem nám dají baterky. Ale vy nebudete mít žádnou božskou baterku. Budete venku na ulici ve Tmě a vaši bohové budou sedět doma, nejspíš v posteli. A vy chcete světlo. Tak něco zapálíte, ech, Mistře Theremone? Ještě známe oheň ze dřeva? Ještě táboříme a vaříme něco na ohni? Hořící dřevo není jen věc, která vydává teplo, víte? A lidé jsou o tom dobře informováni. A když je temnota, chtějí světlo a mohou ho dostat.“

„Tak zapálí klády,“ řekl Theremon bez přesvědčení.

„Zapálí cokoli, aby ho dostali. Chtějí mít světlo. Musí něco zapálit a dřevo nebude po ruce, ne v ulicích města. Tak zapálí něco, co je nejbližší. Hromadu novin? Proč ne? Saro City Chronicle dá na chvíli trochu světla. Co novinové stánky, ve kterých jsou naskládány noviny na prodej? Zapálí je také! Zapálí oblečení. Zapálí knihy. Zapálí dřevěné střechy. Zapálí všechno. Lidé budou mít světlo – a všechna centra osídlení budou v plamenech! Tady jsou vaše požáry, pane Novináři. To je konec světa, který přímo zažijete.“

„Jestli přijde zatmění,“ řekl Theremon s podtónem tvrdohlavosti v hlase.

„Pokud bude, ano. Nejsem astronom. A ani Apoštol. Ale vsadím se, že zatmění bude.“

Díval se přímo na Theremona. Měřili se očima, jako by celá záležitost byla osobní věcí vlastního důkazu síly, a pak Theremon beze slova sklopil zrak. Dech měl ostrý a trhaný. Položil si ruce na čelo a silně je přitiskl.

Ze sousední místnosti se náhle ozval povyk.

Beenay řekl: „Myslím, že slyším Yimotův hlas. Nakonec se on a Faro museli objevit. Pojďme tam a podívejme se, co je zdrželo.“

„Tak dobře, to můžeme udělat!“ zamručel Theremon. Zhluboka se nadechl. Vypadal otřeseně. Napětí povolilo – na chvíli.

24

V hlavní místnosti byla vřava. Všichni se nakupili okolo Fara a Yimota, kteří se pokoušeli odpovědět na salvy dychtivých otázek, zatímco si svlékali vrchní oděv.

Athor se protlačil hloučkem a hněvivě se obořil na příchozí. „Chápete, že je prakticky hodina Z? Kde jste byli, vy dva?“

Faro 24 se posadil a třel si ruce. Jeho kulaté, masité tváře byly rudé venkovním chladem. Podivně domýšlivě se usmíval. A vypadal zvláštně klidný, téměř jako kdyby byl omámený.

„Ještě nikdy jsem ho takového neviděl,“ pošeptal Beenay Sheerinovi. „Vždycky byl poslušný, velmi pokorný mladý astronom, uctivý k velkým lidem kolem něj. Dokonce i ke mně. Ale teď…“

„Pššt. Poslouchej,“ řekl Sheerin.

Faro řekl: „Yimot a já jsme právě úspěšně dokončili náš vlastní malý experiment. Chtěli jsme vědět, jestli bychom nemohli zkonstruovat mechanismus, jehož pomocí bychom mohli simulovat Tmu a Hvězdy tak, abychom měli předem představu, jak to asi vypadá.“

Posluchači zmateně mumlali.

„Hvězdy?“ řekl Theremon. „Vy víte, co jsou Hvězdy? Jak jste na to přišli?“

Faro se opět domýšlivě usmál: „Čtením Knihy Odhalení. Dost jasně to vypadá, že Hvězdy jsou něco velice zářivého, jako slunce, ale menší, a že se objeví na obloze, když Kalgaš vstoupí do Jeskyně Tmy.“

„Absurdní!“ řekl někdo.

„Nemožné!“

„Kniha Odhalení! Podle ní dělali výzkum! Můžete si představit …“

„Ticho,“ řekl Athor. V očích se mu objevil náhlý zájem, dotyk jeho staré energie. „Pokračuj, Faro. Co to bylo za váš ‚mechanismus‘? Jak jste se do toho pustili?“

„No,“ řekl Faro, „ta myšlenka napadla Yimota a mne před mnoha a pracovali jsme na ní ve volném čase. Yimot věděl o laciném jednopodlažním domku, dole ve městě, s kupolovitou střechou – myslím, že to byl nějaký sklad. V každém případě jsme ho koupili…“

„Za co?“ přerušil ho kategoricky Athor. „Kde jste vzali peníze?“

„Na našem bankovním účtu,“ zabrumlal jako tyčka vytáhlý Yirnot 70. „Stál nás dva tisíce kreditů.“ Bránil se: „No, co z toho? Zítra bude dva tisíce kreditů dvěma tisíci kousky papíru a nic víc.“

„Ovšem,“ řekl Faro. „Tak jsme ho koupili a pokryli ho odspodu nahoru černým sametem a dostali jsme tak perfektní tmu, jak to bylo možné. Pak jsme do stropu a střechy prorazili malé otvory a zakryli je malými kovovými uzávěry, všechny mohly být současně odsunuty stiskem tlačítka. Alespoň, že jsme tohle nemuseli dělat sami; vzali jsme si tesaře a elektrikáře a pár dalších – peníze nehrály žádnou roli. Důležité bylo, že těmito dírami ve střeše svítilo světlo, takže jsme dostali simulaci Hvězdného efektu.“

„Toho, co jsme si představovali, že může být Hvězdný efekt,“ opravil ho Yimot.

V pauze, která následovala, nebylo slyšet ani vzdech. Athor škrobeně řekl:

„Nebylo správné, že jste dělali soukromý…“

Faro byl v rozpacích. „Já vím, pane – ale, upřímně, Yimot a já jsme si mysleli, že experiment je trochu nebezpečný. Kdyby efekt skutečně působil, napůl jsme očekávali, že se zblázníme – po tom, co nám o tom všem doktor Sheerin vyprávěl, jsme si mysleli, že to bude dost pravděpodobné. Cítili jsme, že jen my sami musíme podstoupit to riziko. Jistě, kdybychom shledali, že nám vydržel zdravý rozum, napadlo by nás, že můžeme získat imunitu a pak bychom vám všem odhalili naše zkušenosti. Ale věci se vůbec nevytříbily…“

„Proč? Co se stalo?“

Byl to Yimot, kdo odpověděl. „Zavřeli jsme se tam a dovolili našim očím přivyknout temnotě. Byl to nesmírně strašidelný pocit, protože v naprosté Tmě se nám zdálo, jako kdyby nás chtěly zdi a strop rozdrtit. Ale sebrali jsme se a stiskli tlačítko. Víčka se odsunula a celý strop se rozzářil malými světelnými tečkami.“

„A?“

„A – nic. Z tohoto hlediska to bylo pošahané. Pokud jsme pochopili Knihu Odhalení, zažili jsme efekt vidění Hvězd na pozadí Tmy. Ale nic se nestalo. Byl to jen strop s dírami a světelnými body procházejícími skrz něj, a to bylo všechno, čemu se to podobalo. Zkoušeli jsme to znovu a znovu – proto jsme se opozdili – ale nemělo to vůbec žádný efekt.“

Nastalo šokující ticho. Všechny oči se otočily na Sheerina, který nehybné stál, ústa otevřená.

První promluvil Theremon. „Teď víte, co to udělalo s celou teorií, kterou jste vybudoval, Sheerine, že ano?“ Úlevně se zazubil.

Ale Sheerin zvedl ruku. „Ne tak rychle, Theremone. Jenom mě nechte přemýšlet od začátku. Tyto takzvané ‚Hvězdy‘, které chlapci zkonstruovali – celková doba působení tmy…“ Ztichl. Všichni se na něj dívali. A pak luskl prsty, a když zvedl hlavu, neměl v očích ani neurčitou stopu údivu. „Jistě…“

Nikdy to nedokončil. Thilanda, která měla být nahoře v kopuli Observatoře a po celou dobu zatmění v desetisekundových intervalech exponovat fotografické desky, vpadla dovnitř. Mávala divoce rukama, jako Yimot ve chvíli nejvyššího rozrušení.

„Doktore Athore! Doktore Athore!“

Athor se otočil. „Co je?“

„Právě jsme našli – zrovna vešel do kopule – nebudete tomu věřit, doktore Athore!“

„Zpomal, dítě. Co se stalo. Kdo vešel?“

V hale bylo slyšet zvuky rvačky a ostré kovové zvuky. Beenay vyskočil, rozrazil dveře, náhle se zastavil a vykřikl: „K čertu!“

Davnit a Hikkinan, kteří měli být nahoře v kopuli s Thilandou, byli v hale. Dva astronomové zápasili s třetí postavou, mrštným, atleticky vyhlížejícím mužem v pozdní třicítce s podivnými vlnitě rudými vlasy, úzkou ostře řezanou tváří, ledově modrýma očima. Vtáhli ho do místnosti a stáli, držíce ho s rukama přitisknutýma na záda.

Cizinec měl tmavou róbu Apoštolů Plamene.

„Folimun 66!“ vykřikl Athor.

A jedním dechem Theremon: „Folimune! Ve jménu Tmy, co tady děláte?“

Tichým, chladným, rozkazovačným tónem řekl Apoštol: „Není to ve jménu Tmy, že jsem sem dnes večer přišel, ale ve jménu světla.“

Athor se díval na Thilandu. „Kde jste našli toho člověka?“

„Řekla jsem vám, doktore Athore. Byli jsme zaneprázdněni deskami a pak jsme ho uslyšeli. Zrovna přišel a stál za námi. ‚Kde je Athor,‘ řekl. ‚Musím vidět Athora.‘ “

„Zavolejte stráže,“ řekl Athor, tvář potemnělou vztekem. „Dnes večer Observatoř platí za zapečetěnou. Chci vědět, jak se tomuto muži podařilo proniknout strážemi.“

„Samozřejmě máte jednoho nebo dva Apoštoly na výplatní listině,“ řekl mile Theremon. „Přirozeně, že byli potěšeni, když se jim Apoštol Folimun ukázal a požádal je o odemčení vrat.“

Athor na něj vrhl sžíravý pohled. Ale výraz jeho tváře naznačoval, že starý astronom pochopil, že Theremonova domněnka je správná.

Všichni v místnosti vytvořili okolo Folimuna kruh. Všichni na něj zírali v údivu – Siferra, Theremon, Beenay, Athor a ostatní astronomové.

Folimun řekl klidně: „Jsem Folimun 66, zvláštní pobočník Jeho Jasnosti Mondiora 71. Dnes večer jsem přišel ne jako zločinec, což, jak se zdá, si myslíte, ale jako vyslanec Jeho Jasnosti. Myslíte, že byste mohl přesvědčit tyto vaše dva horlivce, aby mne pustili, Athore?“

Athor popuzeně zagestikuloval. „Pusťte ho.“

„Díky.“ Folimun si promnul ruce a upravil si záhyby své róby. Pak se s vděčností uklonil – nebo to byla jen předstíraná vděčnost? – Athorovi. Vzduch kolem Apoštola vypadal, jako by byl nabitý zvláštní elektřinou.

„Tak tedy,“ řekl Athor. „Co tu děláte? Co chcete?“

„Nic. Nevěřím, že byste mne vpustil z vaší svobodné vůle.“

„Máte pravdu.“

Folimun řekl: „Když jsme se vy a já před měsíci setkali, Athore, bylo to, mohu říci, velmi napjaté setkání. Setkání dvou mužů, kteří na sebe hleděli jako princové z nepřátelských království. Pro vás jsem byl nebezpečný fanatik. Pro mne jste byl vy vůdce bandy bezbožných hříšníků. A přesto jsme byli schopni přijít na jistou oblast shody, která byla, vzpomeňte si, že večer devatenáctého theptaru padne na Kalgaš Tma a setrvá na něm po mnoho hodin.“

Athor se zamračil. „Jděte k jádru, jestli nějaké je, Folimune. Tma padá a nemám moc času.“

Folimun odpověděl: „Pro mě je příchod Tmy zaslán vůlí bohů. Pro vás to nepředstavuje nic víc, než nevědomé pohyby astronomických těles. Velmi dobře: shodli jsme se, že se neshodneme. Poskytl jsem vám jisté údaje, které byly ve vlastnictví Apoštolů z předešlého Roku zbožnosti, jisté tabulky pohybů sluncí po obloze a další ještě jiné nesrozumitelné údaje. Výměnou za to jste slíbil dokázat nezbytnou pravdu kréda naší víry a udělat vše pro to, aby důkaz byl znám lidu Kalgaše.“

S pohledem na hodinky Athor řekl:

„A přesně to jsem udělal. A co váš mistr chce po mně teď? Splnil jsem podmínky dohody.“

Folimun se mírně usmál, ale neřekl nic.

V místnosti se převracely vlny stísněnosti.

„Ano, požádal jsem ho o astronomické údaje,“ Athor se rozhlédl kolem sebe. „Data, která měli jen Apoštolové. A ta mi dali. Za to děkuji. Na oplátku jsem svolil, že publikuji svá matematická potvrzení základního článku víry Apoštolů, že Tma sestoupí devatenáctého theptaru.“

„Nemuseli jsme vám skutečně cokoli dávat,“ domýšlivě odsekl Folimun. „Náš základní článek, jak to nazýváte, nepotřebuje důkaz. Je dokázán Knihou Odhalení.“

„Ano, pro hlupáky, kteří tvoří váš kult,“ vyštěkl Athor. „Nepředstírejte, že jsem se mýlil. Nabídl jsem vám vědecké informace pro vaše věřící a udělal jsem to!“

Sekretářovy oči se zúžily nenávistí. „Ano, udělal jste to – s liščí vychytralostí! Kvůli vašemu předstíranému vysvětlení nás opustili naši věřící a od téže chvíle za ně nesete všechnu zodpovědnost. Udělal jste ze Tmy a Hvězd přírodní úkaz a odstranil celý jejich skutečný význam. To je rouhání.“

„I kdyby, není to moje chyba. Tato fakta existují. Co mohu dělat, než je vyhlásit?“

„Vaše ‚fakta‘ jsou podvod a blud.“

Na Athorově tváři se objevily skvrny zuřivosti. „Jak vy to víte?“

A odpověď přišla s jistotou absolutní víry: „Já to vím.“

Ředitel znachověl ještě víc. Beenay k němu přistoupil, ale Athor ho mávnutím poslal pryč.

„A co chce Mondior 71, abychom udělali? Ještě si myslí, předpokládám, že jsme se pokusem varovat svět před hrozbou šílenství nějak zapletli do jeho plánů zmocnit se vlády, až zatmění pomine. No, neměli jsme úspěch. Doufám, že mu to udělá dobře.“

„Sám pokus může nadělat dost škody. A to, čeho se pokoušíte dosáhnout tady dnes večer, udělá věci ještě horšími.“

„Co víte o tom, čeho chceme dnes večer dosáhnout?“ dožadoval se odpovědi Athor.

Folimun řekl klidně: „Víme, že nikdy neopustíte svou naději ovlivnit Populaci. Neuspěl jste s tím před Tmou a Plameny, zamýšlíte to odložit na později, vybaveni fotografiemi přechodu dne na Tmu. Hodláte lidem Nabídnout racionální vysvětlení toho, co se stalo, to především – a ukrýt na chráněné místo předpokládané důkazy vašeho poznání, takže na konci příštího Roku zbožnosti vaši nástupci v království vědy budou schopni pokročit vpřed a usměrnit lidstvo takovým způsobem, že může být vůči Tmě odolné.“

„To se dozvídáme věci,“ zašeptal Beenay.

Folimun pokračoval: „Všechny tyto práce jsou očividně proti zájmům „Mondiora 71. A je to Mondior 71, kdo je jmenován božím prorokem, on jediný je určen vést lidstvo v příštím období.“

„Je nejvyšší čas, abyste přešel k jádru věci,“ řekl Athor ledovým tónem.

Folimun přikývl. „Jádrem mé mise je prostě tohle. Vaše kacířské a rouhavé pokusy o získání informací pomocí vašich ďábelských přístrojů musí být zastaveny. Jen lituji, že nemohu vlastníma rukama zničit vaše pekelné nástroje.“

„To jste měl na mysli? To vás příliš nešlechtí. Všechny naše údaje, s výjimkou přímých důkazů, právě teď úmyslně shromažďovaných, jsou už bezpečně ukryty a, nu, bez možnosti poškození.“

„Přineste je sem. Zničte je.“

„Cože?“

„Zničte celou vaši práci. Zničte své přístroje. Za to se postarám o to, že vy a všichni vaši lidé budete chráněni před chaosem, který jistě vznikne, když přijde Tma.“

V místnosti se rozlehl smích.

„Blázen,“ řekl někdo. „Úplný cvok.“

„Vůbec ne,“ řekl Folimun. „Zbožný ano. A mimoto zasvěcený do vašich vědomostí, ano. Ale ne blázen. Ujišťuji vás, že jsem zcela příčetný. Myslím, že zde tento muž,“ označil Theremona, „to může dosvědčit a o něm není známo, že by vynikal lehkověrností. Ale já stavím tuto záležitost nad všechny ostatní. Tato noc je v historii světa rozhodující a až ráno bude svítat, musí triumfovat Zbožnost. Dávám vám ultimátum. Vaši lidé skončí s rouhačskými pokusy získat racionální vysvětlení příchodu Tmy a přijmou Jeho Jasnost Mondiora 71 jako pravdivý hlas boží vůle. Až nastane ráno, půjdete šířit Mondiorovu vůli mezi lidstvo a nikdy víc nebudeme slýchat o zatměních, oběžných drahách nebo Univerzálním zákonu gravitace nebo o zbytku vašich pošetilostí.“

„A když odmítneme?“ řekl Athor, který vypadal, že se Folimunovými drzostmi docela baví.

„Pak,“ řekl chladně Folimun, „dav rozlícených lidí vedený Apoštoly Plamene vystoupí na tento vrch a zničí vaši Observatoř a všechno v ní.“

„Dost,“ řekl Athor. „Zavolejte stráž. Musí tohoto člověka odsud vyhodit.“

„Máte přesně jednu hodinu,“ řekl Folimun, „a pak Svatá Armáda zaútočí.“

„Blufuje,“ řekl náhle Sheerin.

Athor, jako kdyby neslyšel, opět řekl: „Zavolejte stráž. Chci, aby byl odsud pryč!“

„Sakra, Athore, co se s vámi děje?“ vykřikl Sheerin. „Když ho pustíte, uteče k fanouškům plamene. Nechápete, že chaos je to, pro co všichni tihle Apoštolově žijí? A tento muž je mistrem v jeho vytváření.“

„Co navrhujete?“

„Dát ho pod zámek. Strčte ho do skříně, hoďte na něj polštář a držte ho tam po celou dobu trvání Tmy. To je nejhorší věc, kterou mu můžete udělat. Když bude pod zámkem, neuvidí Tmu, neuvidí Hvězdy. Nemusíme mít mnoho znalostí o základním krédu Apoštolů, abychom pochopili, že být schovaný před Hvězdami, když přicházejí, bude pro ně znamenat ztrátu nesmrtelné duše. Strčte ho pod zámek, Athore. Není to pouze to, co je pro nás nejbezpečnější, je to i trest, co si zaslouží.“

„A později,“ vydechl divoce Folimun, „když všichni ztratíte rozum, nebude tu nikdo, kdo by mne pustil ven. To je trest smrti. Já vím stejně dobře, jako to víte vy, co bude znamenat příchod Hvězd. Vím to mnohem lépe než vy. Se ztraceným rozumem nebudete mít ani myšlenku na moje osvobození. Udušení nebo pomalá smrt hladem, že ano? Ostatně, co mohu čekat od skupiny – vědců.“ Vyslovil to slovo s odporem. „Ale to vám nevyjde. Udělal jsem předběžné opatření, aby moji následovníci věděli, že mají přesně za hodinu od této chvíle zaútočit na Observatoř, pokud nepřijdu a nenařídím, že nemají. Dáte-li mne pod zámek, pak ničeho užitečného nedosáhnete. Během hodiny si sami přinesete zkázu, to je všechno. A pak mne moji lidé osvobodí a společně – radostně, v extázi – budeme hledět na příchod Hvězd.“ Folimunovi na spánku tepala žíla. „Pak, zítra, až všichni budete blábolícími blázny, navždy za vaše skutky prokletými, se dáme do vytváření skvělého nového světa.“

Sheerin se pochybovačně podíval na Athora. Vypadalo to, že Athor Příliš váhá.

Beenay, který stál blízko Theremona, zamručel: „Co myslíš? Blufuje?“

Ale novinář neodpověděl. Měl bledé rty. „Podívejte se na to!“ Ukazoval na okno, prst se mu třásl a hlas měl suchý a chraplavý.

Zazněl současný vzdech, jak všechny oči následovaly prst a na chvíli ztuhly.

Dovim byl z jedné strany ukrojený!

25

Drobný kousek temné černi byl široký snad jako nehet, ale zírajícím divákům se zvětšoval do vidiny zániku.

Theremona pohled na tento malý oblouk Tmy udeřil neskutečnou silou. Trhl sebou, položil si ruku na čelo a otočil se od okna. Do hloubi duše byl otřesen tím malým ukrojeným kouskem z Dovimova kotouče. Skeptik Theremon – posměváček Theremon – neúprosný analytik vrtochů druhých Theremon…

Bohové! Jak jsem se jen mýlil!

Jak se otočil, jeho oči se střetly se Sifeřřinými. Byla na druhé straně místnosti a dívala se na něj. V jejích očích bylo opovržení – nebo to byla lítost? Donutil se setkat se s jejím pohledem a smutně potřásl hlavou, jako kdyby jí chtěl, se vší skromností, kterou cítil, říci: Dělal jsem hrozné věci a je mi to líto. Je mi to líto. Je mi to líto.

Připadlo mu, že se usmála. Možná porozuměla tomu, co jí chtěl říci.

Pak se místnost na chvíli rozplynula v ječivém zmatku, jak všichni začali horečně pobíhat; za okamžik se zmatek změnil v ukázněný běh činností, jak astronomové postupovali ke stanoveným úkolům, někteří běželi po schodech do kupole Observatoře pozorovat zatmění teleskopy, jiní šli k počítačům, další použili kamery k záznamům změn na Dovimově disku. V této rozhodující chvíli nebyl čas na emoce. Byli jenom vědci, kteří mají důležitou práci. Theremon, osamělý uprostřed horečné činnosti, se ohlížel po Beenayovi a nakonec ho nalezl. Seděl u klávesnice a zuřivě pracoval na nějakém problému. Po Athorovi tu nebylo ani známky.

Sheerin se objevil po boku Theremona a prozaicky konstatoval: „První kontakt musel nastat před pěti nebo deseti minutami. Trochu dřív, ale předpokládám, že do jejich výpočtů se dostala spousta nejasností, nehledě na všechno úsilí, které jim věnovali.“ Usmál se. „Měl byste jít pryč od tohohle okna, člověče.“

„Proč?“ řekl Theremon, který se otočil a znovu hleděl na Dovím.

„Athor zuří,“ zašeptal psycholog. „Propásl první kontakt kvůli tomu zmatku s Folimunem. Tam, kde stojíte, jste ve zranitelné pozici. Jestliže teď Athor přijde, je pravděpodobné, že vás bude chtít vyhodit z okna.“

Theremon krátce přikývl a sedl si. Sheerin se na něj díval, oči rozšířené údivem.

„K čertu, člověče! Vy se třesete.“

„Ech?“ Theremon si olízl suché rty a pak se pokusil o úsměv. „Necítím se moc dobře, to je fakt.“

Oči psychologa zpřísněly. „Neztratil jste nervy, že ne?“

„Ne!“ vykřikl Theremon v záblesku rozhořčení. „Dejte mi příležitost, ano? Víte, Sheerine, chtěl jsem věřit všem těmhle řečem o zatmění, ale nemohl jsem, namouduši nemohl, všechno mi to připadalo jako nejčistší fantazie. Chtěl jsem tomu věřit kvůli Beenayovi, kvůli Sifeřře – i kvůli Athorovi, ačkoli se to zdá podivné. Ale nemohl jsem. Nemohl, až do téhle minuty. Dejte mi možnost pochopit tu myšlenku. Vy jste měli měsíce. Mne to zasáhlo náhle.“

„Chápu, jak to míníte,“ řekl Sheerin hloubavě. „Poslouchejte. Máte rodinu – rodiče, ženu, děti?“

Theremon zatřásl hlavou. „Ne. O nikoho se nemusím bát. No, mám sestru, ale ta žije dva tisíce mil odtud. Už jsem s ní nemluvil spoustu let.“

„No, potom, co vy?“

„Co tím chcete říci?“

„Můžete jít do naší Svatyně. Pro vás tam ještě bude místo. Pravděpodobně je ještě čas. Mohu jim zavolat a říct, že jste na cestě a oni vám odemknou bránu…“

„Tak vy si myslíte, že jsem ztuhl strachy, že ano?“

„Sám jste řekl, že se necítíte dobře.“

„Možná, že ne. Ale jsem tu proto, abych získal reportáž. To je všechno, na čem mi teď záleží.“

Na psychologově tváři se objevil slabý úsměv. „Chápu. Profesionální hrdost, je to tak?“

„Můžete to tak nazývat,“ řekl unaveně Theremon. „Nadto jsem rozhodujícím podílem přispěl k podkopání Athorova projektu přípravy – nebo jste na to zapomněl? Vy si skutečně myslíte, že teď budu mít tu drzost a poběžím se ukrýt do bezpečí Svatyně, které jsem se posmíval, Sheerine?“

„Nechápu to tímto způsobem.“

„Jsem zvědavý, jestli je tu ještě někde to mizerné víno. Jestli je někdy čas, kdy člověk potřebuje drink…“

„Psst!“ řekl Sheerin. Prudce šťouchnul do Theremona. „Slyšíte to? Poslouchejte!“

Theremon se podíval směrem, kterým Sheerin ukazoval. Folimun 66 stál u okna, na tváři výraz bezmezné euforie. Něco si pro sebe mumlal hlubokým melodickým tónem. Novináři z toho naskočila husí kůže. „Co říká?“ zašeptal. „Můžete to rozeznat?“

„Cituje Knihu Odhalení, pátou kapitolu,“ odpověděl Sheerin. Pak, naléhavě: „Mlčte a poslouchejte, ano?“

Apoštolův hlas se náhle zvedl ve vzrůstajícím zápalu: „ ‚I stalo se v dnech těchto, že slunce, Dovim, po dlouhém období míjejících otáček, na obloze samo zůstalo; až do plné půle otočky, samo, scvrklé a studené, zářilo nad Kalgašem.‘ “

„ ‚Lid shromáždil se na náměstích veřejných i v ulicích, kde debatoval zázrak pozoruhodný, jež v duše jeho cizotu a utrpení přinesl. Mysli jejich neklidné byly a řeč jejich zmatená byla, neb duše lidské příchodu Hvězd očekávaly.'“

„ ‚V městě Trigonu, v poledne pravé, Vendret 2 vystoupil a řekl lidu trigonskému; „Hle, vy hříšníci! Skrz vaše pohrdání nad cestou spravedlivosti již přichází čas odplaty. Teď Jeskyně se blíží Kalgaš polknouti; vás a vše ovládne.‘ “

„ ‚A v té chvíli, jak hovořil, rty Jeskyně Tmy strávily okraj Dovimu, takže byl skryt pohledu celého Kalgaše. Velký byl křik a lamentace lidí, jak zmizel, a velký strach duše, jímž postiženi byli!' “

„ ‚I stalo se, že Jeskyně Tmy zplna padla nad Kalgaš ve vší děsivé síle, načež světlo žádné nebylo ke spatření po všem okrsku kalgašském. Lid byl jak slepec, nikdo souseda neviděl, jen cítil dech jeho na tváři své.‘ “

„ ‚V temnotě této objevily se Hvězdy nespočetné a zář jejich byla zářností boží na shromaždiště svolaných. I s příchodem Hvězd též hudba sestoupila tak přenádherně krásná, že listí stromové po tónech otočilo se, že udiveni tím křičeli.‘ “

„ ‚Ve chvíli té duše lid opustily a odlétly ke Hvězdám a těla jejich opuštěná se téměř zvěří stala; oni, téměř jako lesní zvířata hloupí byli, takže po ulicích temných měst kalgašských plížili se s křikem hrůzným, jak zvířata řvoucí.‘ “

„ ‚Z Hvězd pak Plameny Nebeské sestoupily, které posly vůle boží byly; kde Plameny se dotkly, tam města kalgašská do všeho zničení pozřena byla, takže z člověka a práce člověčí po okrsku celém nezbylo nic.‘ “

„ ‚Ani pak… ‘ “

Ve Folimunově tónu nastala nepatrná změna. Jeho oči se nezměnily, ale nějak to vypadalo, že z druhé strany se mu dostalo varování. Zlehka, aniž by přerušil šepot, změnil tón hlasu, takže stoupl výš a slabiky se staly zřetelnějšími.

Theremon, překvapen, se zamračil. Ta slova vypadala, že hraničí s familiérností. Nebylo to ničím, než prchavou změnou přízvuku, drobnou změnou, která zdůraznila samohlásky – přesto Theremon neměl nejmenší potuchy, co Folimun říkal.

„Teď by mu možná byla schopna rozumět Siferra,“ řekl Sheerin. „Zrovna hovoří liturgickým jazykem, starou řečí předchozího Roku zbožnosti, ze kterého byla, domnívám se, přeložena Kniha Odhalení.“

Theremon se na Sheerina podivně podíval. „Vy z ní něco znáte, ano? Co tedy říká?“

„Vy si myslíte, že vám to mohu přeložit? Ano, dříve jsem to trochu studoval. Ale ne mnoho. Jenom hádám, co říká. – Neměli bychom ho zamknout do skříně?“

„Nechte ho být,“ řekl Theremon. „Jaký v tom teď bude rozdíl? Je to jeho největší okamžik. Ať si ho užije.“ Přitáhl si křeslo a prohrábl si prsty vlasy. Ruce se mu už netřásly. „Zábavná věc,“ řekl. „Teď, když všechno skutečně začalo, se už necítím ani trochu vyděšeně.“

„Ne?“

„Proč bych měl?“ řekl Theremon. Do hlasu se mu vplížila známka jásavého vzrušení. „To, co se stane, nemohu ničím zastavit, je to tak? Tak se pokusím se s tím vézt. – Myslíte si, že se Hvězdy skutečně objeví?“

„Nemám ponětí,“ řekl Sheerin. „Možná by to věděl Beenay.“

„Nebo Athor.“

„Athora nechte na pokoji,“ řekl s úsměvem psycholog. „Před chvilkou prošel místností a vrhl na vás vražedný pohled.“

Theremon se zatvářil ironicky. „Já vím, co jsem si nadrobil, to si budu muset sníst, když tohle všechno je pravda. Co si myslíte, Sheerine? Je bezpečné sledovat tu podívanou venku?“

„Když je Tma naprostá…“

„Nemám na mysli Tmu. Myslím, že se s Tmou mohu vypořádat. Mám na mysli Hvězdy.“

„Hvězdy?“ opakoval netrpělivě Sheerin. „Říkal jsem vám, že o nich nic nevím.“

„Pravděpodobně nejsou tak hrůzostrašné, jak Kniha Odhalení chce, abychom si mysleli. Jestliže něco znamená experiment těch dvou studentů s dírkami ve stropě…“ Otočil ruce dlaněmi nahoru, jakoby držely odpověď. „Řekněte mi, Sheerine, co si myslíte? Mohou být někteří lidé imunní k efektům Tmy a Hvězd?“

Sheerin pokrčil rameny. Ukázal na podlahu před nimi. Dovim byl nyní za svým zenitem a čtverec krvavého slunečního světla, který črtalo okno nad podlahou, se pohnul o pár stop ke středu místnosti, kde ležel jako hrůzná skvrna po nějakém příšerném zločinu. Theremon zahloubaně hleděl na jeho temnou barvu. Pak se otočil a znova se s přivřenýma očima díval na slunce.

Zářez na jeho ploše se rozrostl v černé rozšíření, které pokrylo třetinu jeho viditelného disku. Theremon se otřásl. Jednou žertem hovořil s Beenayem o dracích na obloze. Teď mu připadalo, že drak přišel, že už spolkl pět sluncí, a že nadšeně okusuje to poslední, které zbylo.

Sheerin řekl: „V Saro City jsou pravděpodobně dva milióny lidí, kteří se ihned pokusí spojit s Apoštoly. Vsadím se, že dole v Mondiorově hlavním stanu uspořádají obrovský mítink za obrození. – Jestli si myslím, že existuje imunita vůči efektům Tmy? Za chvíli se to dozvíme, ne?“

„Musí být. Jak jinak by mohli Apoštolově přenášet Knihu Odhalení z cyklu do cyklu a jak vůbec byla na Kalgaši sepsána? Musí být nějaký druh imunity. Kdyby se všichni zbláznili, kdo by mohl napsat knihu?“

„Nejpravděpodobnější je, že se členové tajného kultu ukryli ve svatyních, dokud to neskončilo, tak jako to někteří z nás učinili dnešní večer,“ řekl Sheerin.

„To asi není správná teorie. Kniha Odhalení je založena na očitém svědectví. Vypadá to, že naznačuje, že měli se šílenstvím zkušenosti z první ruky – a přežili to.“

„Nu,“ řekl psycholog, „jsou tři druhy lidí, kteří mohou zůstat poměrně neovlivněni. První – bude jich jen pár – kteří vůbec Hvězdy neuvidí; například slepci, nebo ti, kteří se na začátku zatmění opijí do bezvědomí a zůstanou tak až do konce.“

„Ti neplatí. Nejsou skutečnými svědky.“

„Také si to nemyslím. Potom druhá skupina: malé děti, pro které je svět jako celek příliš nový a cizí, aby v Hvězdách viděly něco neobvyklejšího než v čemkoli jiném. Předpokládám, že Tmou nebo Hvězdami vystrašeny nebudou. To jsou jen dva kurióznější případy v jinak nekonečně udivujícím světě. Chápete to, že ano?“

Theremon nejistě přikývl. „To se domnívám.“

„Nakonec jsou tu ti, jejichž mysli jsou příliš nekultivované na to, aby se úplně zhroutili. Ti velmi necitliví mohou být stěží ovlivněni – opravdoví hlupáci. Myslím, že jen pokrčí rameny a budou čekat na východ Onosu.“

„Tak Kniha Odhalení byla napsána lhostejnými hlupáky?“ zeptal se Theremon a zazubil se.

„Těžko. Mohla být napsána nějakými lidmi nového druhu s pronikavou inteligencí – a jejím základem mohly být prchavé vzpomínky dětí, kombinované se zmateným nesouvislým blábolením napůl šílených debilů a, ano, snad nějakými příběhy, které vyprávěli ti hlupáci.“

„Bylo by lepší, aby naše názory Folimun neslyšel.“

„Jistě, text musel být za ty roky rozsáhle redigován a znovu redigován. A stále předáván z cyklu do cyklu, takovým způsobem, jakým Athor a jeho lidé doufají, že předají tajemství gravitační teorie. Ale v podstatě si myslím toto: Nezabrání to ničemu, i když se to zakládá na skutečnosti. Například, vzpomeňte na experiment s dírami do střechy, o kterém nám vyprávěli Faro a Yimot – nevyšel.“

„Proč?“

„Nu, důvodem, proč nevy…“ Sheerin se zarazil a vstal znepokojen. „Uch-Och.“

„Něco není v pořádku?“

„Přišel k nám Athor. Jen se podívejte na jeho tvář!“

Theremon se otočil. Starý astronom se pohyboval místností jako nějaký duch pomsty ze středověké mytologie. Kůži měl křídově bílou, oči mu plály, rysy byly zkřiveny v masku zděšení. Vrhl jedovatý pohled na Folimuna, který ještě stál sám v rohu na vzdálenější straně okna, a další na Theremona.

Řekl Sheerinovi: „Prošlých patnáct minut jsem byl u komunikátoru. Hovořil jsem se Svatyní a lidmi ze Stráže a s lidmi dole v Saro City.“

„A?“

„Tady ten novinář bude velice spokojen se svou prací. Slyšel jsem, že ve městě je zmatek. Všude jsou výtržníci, lupiči, zpanikařené davy začínají šílet…“

„Co Svatyně?“ zeptal se Sheerin úzkostlivě.

„Bezpečno. Podle plánu se uzavřeli a zůstávají ukryti do svítání, do rána. Jsou v pořádku. Ale město, Sheerine – neumíte si představit…“ Nemohl dál mluvit.

Theremon řekl: „Kdybyste mi jen uvěřil, když vám řeknu, jak hluboce lituji…“

„Na to teď není čas,“ vyštěkl netrpělivě Sheerin. Položil Athorovi ruku na rameno. „A co vy? Jste v pořádku, doktore Athore?“

„Má to nějaký význam?“ Athor se naklonil z okna, jako by se pokoušel odsud uvidět pouliční bouře. Nechápavým hlasem řekl: „Ve chvíli, kdy začalo zatmění, všichni venku pochopili, že celý zbytek toho, co nastane, proběhne tak, jak jsme řekli my a Apoštolově. A objevila se hysterie. Brzo začnou požáry. A domnívám se, že Folimunova sebranka tu bude za chvíli. Co budeme dělat, Sheerine? Navrhněte něco!“

Sheerin sklonil hlavu a roztržitě se díval na prsty u nohou. Minutku se poklepával kotníkem na bradě. Pak zvedl zrak a chraplavě řekl: „Dělat? Co dělat? Zamkněme brány a doufejme v nejlepší.“

„Co když jim řekneme, že zabijeme Folimuna, když se pokusí prorazit dovnitř?“

„A zabijete?“ zeptal se Sheerin.

V Athorových očích zajiskřilo překvapení. „Proč? Domnívám se…“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Nezabijete.“

„Ale když pohrozíme…“

„Ne. Ne. Jsou to fanatici, Athore. Už ví, že ho držíme jako rukojmí. Pravděpodobně od nás očekávají, že ho zabijeme v okamžiku útoku na Observatoř a vůbec je to nezastaví. A vy víte, že to v žádném případě neuděláte.“

„Samozřejmě, že ne.“

„Takže je zbytečné o tom hovořit. Jak dlouho je do úplného zatmění?“

„Necelá hodina.“

„Musíme zvážit naše šance. Apoštoly zdrží, než shromáždí dav – nebude to skupina Apoštolů, vsadím se, že to bude obrovské množství normálních zpanikařených městských lidí pod vedením Apoštolů, kteří jim slíbí okamžité omilostnění, slíbí jim spásu, slíbí jim cokoli – a bude chvíli trvat, než je sem dostanou. Hora pozorování je dobrých pět mil od města…“

Sheerin se zlobně podíval z okna. Theremon, který stál vedle něj, se také podíval a hleděl dolů na svah. Pod ním obdělávané záhony uvolňovaly cestu shlukům malých domků na předměstí. Metropole pod nimi byla na tuto vzdálenost rozmazaná – zamlžená v ubývající záři Dovimu. Krajina se koupala v tajuplném děsivém světle.

Aniž se otočil, Sheerin řekl: „Ano, to je zdrží, než se sem dostanou. Udržujte zamčené dveře, pokračujte v práci, modleme se, aby úplné zatmění přišlo první. Jak začnou zářit Hvězdy, myslím, že ani Apoštolově nedokážou zaměstnat mysl davu dobýváním.“

Z Dovimu zbývala jen polovina. Hraniční linie byla lehce vydulá, jak se posunovala přes ještě zářící část rudého slunce. Bylo to, jako by přes světlo světa pomalu padalo obrovské víčko.

Theremon ztuhle stál a díval se. Slabý klapot z vedlejší místnosti se pomalu vytrácel a on vnímal jen šumění venkovních polí. Celá příroda vypadala, že oněměla strachem. A věci byly temnější a temnější. Podivné krvavé zabarvení už pohltilo všechno.

„Nedívejte se tam tak dlouho,“ zamručel mu Sheerin do ucha.

„Myslíte do slunce?“

„Na město. Na oblohu. Nebojím se, že tím uškodíte zraku. Bojím se o vaši mysl, Theremone.“

„Mysl mám v pořádku.“

„Měl byste chtít, aby to tak zůstalo. Jak se cítíte?“

„Proč…“ Theremon přivřel oči. Měl trochu vyschlé hrdlo. Přejel si prstem po vnitřní straně límce. Škrtí. Škrtí. Ruka, která mu začíná svírat hrdlo, tohle cítil? Zakroutil krkem sem a tam, ale nepocítil úlevu. „Možná malé potíže s dýcháním.“

„Potíže s dýcháním je jeden z prvních příznaků útoku klaustrofobie,“ řekl Sheerin. „Jestli cítíte svírání v hrudi, bude rozumné, když se odvrátíte od okna.“

„Chci vidět, co se děje.“

„Dobře. Dobře. Pak si dělejte, co chcete.“

Theremon široce otevřel oči a dvakrát nebo třikrát se zhluboka nadechl. „Nemyslíte si, že ji dostanu, že ne?“

„O ničem nic nevím, Theremone.“ Sheerin byl unavený. „Věci se mění každým momentem. – Haló, tady je Beenay.“

26

Astronom stál na rozhraní světla a stínu. Sheerin po něm znepokojeně pošilhával. „Ahoj, Beenayi.“

„Mohu se k vám přidat? Výpočty jsem zadal a do úplného zatmění nemám co dělat.“ Beenay se odmlčel a pohlédl na Apoštola soustředěně zahloubaného do knížečky v kožené vazbě, kterou vytáhl z rukávu kutny. „Řekněte, proč jsme ho nevyhodili?“

„O tom my nerozhodovali,“ řekl Theremon. „Víš, kde je Siferra, Beenayi? Před chvilkou jsem ji viděl, ale nevypadala, že tu teď bude.“

„Byla nahoře v kopuli. Chtěla se podívat velkým teleskopem. Není tam vidět nic víc, než co bychom nemohli vidět pouhým okem.“

„A co Kalgaš Dva?“ zeptal se Theremon.

„Co je tam k vidění? Tma je Tma. Můžeme vidět následek jeho přítomnosti, jak se pohybuje před Dovimem. Ačkoli sám Kalgaš Dva je jen kus noci proti noční obloze.“

„Noc,“ dumal Sheerin. „jak podivné je to slovo.“

„Nic moc,“ řekl Theremon. „Tak vy skutečně vůbec neuvidíte bludný satelit, ani velkým teleskopem?“

Vypadalo to, že je Beenay v rozpacích. „Víš, naše teleskopy skutečně nejsou moc dobré. Jsou dobré pro solární pozorování, ale přijde trochu tmy, a…“ Potřásl hlavou. Vypjal ramena a vypadal, že těžce pracuje, aby se mohl trochu nadýchnout. „Ale Kalgaš Dva je skutečný, v pořádku. Ta podivná zóna tmy, která prochází mezi námi a Dovimem – to je Kalgaš Dva.“

„Máš potíže s dýcháním, Beenayi?“

„Trochu.“ zafuněl. „Domnívám se, že zimou.“

„Pravděpodobněji je to dotyk klaustrofobie.“

„Myslíš?“

„Jsem si docela jist. Cítíš ještě něco jiného?“

„No,“ řekl Beenay, „mám dojem, jako kdyby se mi kalil zrak. Věci vypadají rozmazaně – no, ale nic nevypadá tak jasně, jak by mělo. A také je mi zima.“

„Ach, to není iluze. To je v pořádku, je zima,“ řekl Theremon a zašklebil se. „Mé prsty na nohou mají dojem, že jsem projel zemi v chladírenském voze.“

„To, co právě teď potřebujeme,“ řekl Sheerin prudce, „je odvést se od efektu, které cítíme. Udržet zaměstnanou mysl, to je teď důležité. Před chvílí jsem vám říkal, Theremone, proč Farovy experimenty s dírami ve střeše nevedly k ničemu.“

„Už jste o tom začal,“ odvětil Theremon, který se rozhodl spolupracovat. Schoulil se, objal oběma rukama kolena a přitiskl na ně bradu. To, co musím udělat, pomyslel si, je omluvit se a jít nahoru a nalézt Siferru, ještě než začne úplné zatmění. Ale zjistil, že je zvláštně pasivní, bez vůle k pohybu. Nebo, podivil se v duchu, se jí bojím podívat do tváře?

Sheerin pokračoval: „Jsem přesvědčen, že udělali chybu, když brali Knihu Odhalení doslova. Pravděpodobně tam není ani náznak výkladu pojetí Hvězd ve fyzikálním významu. Možná, víte, že v přítomnosti naprosté a úplné Tmy je pro mysl naprosto nezbytné vytvořit si světlo. Tato iluze světla může být vše, co Hvězdy skutečně jsou.“

„Jinými slovy,“ řekl Theremon, kterého to teď začalo zajímat, „míníte, že Hvězdy jsou výsledkem šílenství a nejsou fyzikální úkazy? Pak tedy, co budou dnes večer astronomové fotografovat?“

„Možná, že důkaz, že Hvězdy jsou iluzí. Nebo opačný důkaz, to je vše, co vím. Pak znovu…“

Beenay si přitáhl křeslo blíž a na jeho tváři se objevil výraz náhlého nadšení. „Celou dobu, co jsou vaším tématem Hvězdy…“ začal, „jsem o nich přemýšlel a dospěl jsem k zajímavému názoru. Samozřejmě, je to jen divoká spekulace. Ale není špatné o ní přemýšlet. Chcete ji slyšet?“

„Proč ne?“ řekl Sheerin a opřel se.

Beenay vypadal trochu váhavě. Nesměle se usmál: „No, já předpokládám, že jsou to další slunce ve vesmíru.“

Theremon potlačil smích. „Říkal jsi, že je to divoké, ale nedovedu si představit…“

„Ne, není to tak bláznivé. Nemyslím další blízká slunce, která bychom nějak záhadně nebyli schopni uvidět. Hovořím o sluncích, která jsou tak daleko, že jejich světlo není pro nás rozeznatelné. Kdyby byla blízko, svítila by možná jako Onos nebo Tano a Sitha. Ale světlo, které vydávají, není pro nás víc než malý světelný bod a ten je překryt stálou září našich šesti sluncí.“

Sheerin namítl: „Ale co Univerzální zákon gravitace? Nepřehlédl jsi ho? Jestliže tato slunce existují, nebudou vychylovat oběžnou dráhu našeho světa stejným způsobem jako Kalgaš Dva? A proč jste je pak nezaznamenali?“

„Dobrá poznámka,“ řekl Beenay. „Ale řekněme, že tato slunce jsou skutečně nesmírně daleko – možná víc než čtyři světelné roky, nebo ještě víc.“

„Kolik let je světelný rok?“ zeptal se Theremon.

„Ne kolik. Jak daleko. Světelný rok je jednotka délky – vzdálenost, kterou uletí světlo za jeden rok. Je to nesmírný počet mil, protože světlo je velice rychlé. Naměřili jsme něco okolo 185 000 mil za hodinu a mám podezření, že to není skutečně přesná hodnota, že kdybychom měli lepší přístroje, shledali bychom, že rychlost světla je ještě o trochu vyšší. Ale počítáme-li se 185 000 mílemi za hodinu, můžeme vypočíst, že Onos je od nás vzdálen okolo deseti světelných minut a Tano a Sitha okolo jedenácti a tak dál. Tak proto by mohla být slunce skutečně vzdálená pár světelných let. Nikdy nebudeme schopni zjistit žádné ovlivnění, kterým by mohla působit na oběžnou dráhu Kalgaše, protože jsou příliš vzdálená. Hypotéza: řekněme, že okolo nás na nebesích je spousta hvězd ve vzdálenosti od čtyř do osmi světelných let – možná tucet nebo dva takových sluncí.“

Theremon hvízdl. „To je nápad pro velkou víkendovou přílohu. Dva tucty sluncí ve vesmíru osm světelných let kolem nás! Bohové! To může smrsknout náš vesmír, že bude úplně bezvýznamný. Představte si to – Kalgaš a jeho slunce jsou jen malým nedůležitým předměstím skutečného vesmíru a my si myslíme, že celá tahle soustava, včetně nás a našich šesti sluncí, je samotný kosmos!“

„Je to jen divoký nápad,“ řekl Beenay s úsměvem, „ale pochopili jste, doufám, kam směřuji. Během zatmění bude náhle tahle hromada sluncí viditelná, protože na chvilku tady nebude žádné skutečné sluneční světlo, které by je zakrylo. Protože jsou tak vzdálená, jeví se malá, jako mnoho malých kuliček. Ale tady to máš: Hvězdy. Náhle se objeví světelné body, které nám Apoštolově slibují.“

„Apoštolově hovoří o ‚nespočetném množství‘ Hvězd,“ řekl Sheerin. „To nevypadá na tucet nebo dva. Spíš jako pár miliónů, nemyslíte?“

„Básnická nadsázka,“ řekl Beenay. „Ve vesmíru není místo pro milión sluncí – ani kdyby byla namačkána jedno vedle druhého tak, že by se dotýkala.“

„Navíc,“ nabídl další domněnku Theremon, „jakmile jsme jednou dospěli k jednomu nebo dvěma tuctům, můžeme dospět i k rozdílným počtům. Dva tucty Hvězd vypadají jako ‚nespočetné‘ množství, na to se vsadím – zvláště, když nastane zatmění a všichni jsou vyděšení zíráním do Tmy. Víte, že existují kmeny, které ve své zaostalosti mají v jazyce jen tři čísla – ‚jedna‘, ‚dvě‘, ‚mnoho‘. Možná, že jsme trochu kultivovanější než tyto kmeny. Takže pro nás jsou srozumitelné jeden nebo dva tucty a pak už to cítíme jako ‚nespočetné‘.“ Třásl se vzrušením. „Náhle tucet sluncí! Představte si to!“

Beenay řekl: „A ještě víc. Další rozkošná poznámečka. Umíte si představit, jak jednoduchý by byl gravitační problém, kdybyste měli dostatečně jednoduchou soustavu? Představte si, že máte vesmír, ve kterém by byla planeta jen s jedním sluncem. Planeta by ho obíhala po dokonalé elipse a přesná povaha gravitační síly by byla tak jasná, že by se mohla přijmout jako axióm. Astronomové na takovém světě by pravděpodobně začali s gravitačními problémy ještě dříve, než by vynalezli teleskop. Pozorování holým okem by bylo pro sestavení rovnice dostatečné.“

Sheerin vypadal nejistě. „Ale byla by taková soustava dynamicky stabilní?“ zeptal se.

„Jistě! Nazývá se to ‚binární systém‘. Byl vyřešen matematicky, ale zajímá mne, co naznačuje z filozofického hlediska.“

„Je to hezká věc,“ připustil Sheerin, „tak pěkná abstrakce – jako ideální plyn nebo absolutní nula.“

„Jistě,“ pokračoval Beenay, „je tu háček, že na takové planetě by byl život nemožný. Nedostávala by dostatek tepla a světla, a kdyby se otáčela, každou polovičku dne by byla v naprosté Tmě. To byla planeta, na kterou ses mě jednou ptal, vzpomínáš, Sheerine? Kde by rodilí obyvatelé byli plně přizpůsobeni střídání dne a noci? Ale já jsem o tom přemýšlel. Tam by nemohli být žádní rodilí obyvatelé. Nedokážeme si představit život – který v podstatě závisí na světle – aby se vyvinul v tak extrémních podmínkách nedostatku světla. Polovičku rotace kolem osy by strávili ve Tmě! Ne, v takových podmínkách nemůže nic existovat. Ale pokračujme – hovoříme pouze hypoteticky, binární soustava by…“

„Počkej minutku,“ řekl Sheerin. „Děláš příliš ukvapené závěry, když tvrdíš, že se tam nemůže objevit život. Jak ty to víš? Co je tak podstatně nemožného na myšlence, že se život vyvinul na místě, kde je polovinu času Tma?“

„Říkám ti, Sheerine, život je naprosto závislý na světle. A tedy svět, kde…“

„Život u nás je naprosto závislý na světle. Ale kdo říká, že to má co dělat s planetou, která…“

„To se příčí zdravému rozumu, Sherine!“

„To se příčí strnulému rozumu!“ odsekl Sheerin. „Definoval jsi život jako takový a takový druh fenoménu, který se vyskytuje na Kalgaši, a pak se pokoušíš tvrdit, že na světě, který je naprosto odlišný od Kalgaše, by život…“

Theremon náhle propukl v poryvy sarkastického smíchu.

Sheerin a Beenay se na něj rozhořčeně podívali.

„Co je na tom směšného?“ dožadoval se vysvětlení Beenay.

„Ty. Oba dva. Astronom a psycholog vedou zuřivý spor o biologii. Tohle musí být ten slavný mezioborový dialog, o kterém jsem tolik slyšel, ten velký intelektuální kvas, pro který je tato univerzita slavná.“ Novinář se odmlčel. Stával se netrpělivým a Beenayovo dlouhé pojednání o abstraktních záležitostech ho znervózňovalo. „Omluvíte mne, prosím? Musím si protáhnout nohy.“

„Už bude úplné zatmění,“ poznamenal Beenay. „Neměl bys být venku, až nastane.“

„Jen se trochu projdu a hned budu zpátky,“ řekl Theremon.

Ještě než udělal pět kroků, Beenay a Sheerin pokračovali ve svém sporu. Theremon se usmál. Je to způsob, jak snížit napětí, řekl si. Všichni jsme pod obrovským tlakem. Nakonec, každé tiknutí hodin přinese svět blíže k úplné Tmě – blíže k…

Ke Hvězdám?

K šílenství?

K času Nebeských Plamenů?

Theremon pokrčil rameny. V minulých hodinách prošel stovkami změn nálady, ale teď se cítil podivně klidný, téměř fatalistický. Už věřil, že je pánem svého osudu, že si může určit směr života: byla to jeho schopnost uspět na místech, kde jiní novináři neměli ani šanci. A teď bylo všechno pod kontrolou jeho vůle, a on to věděl. Přichází Tma, přichází Hvězdy, přichází Plameny. To všechno se stane bez jeho přičinění. Nemá smysl, aby to očekával se strachem. Jenom odpočinek, klidně si sednout, čekat, dívat se na vše, co se stane.

A pak, říkal si – pak jsi si jistý, že následující zmatek přežiješ.

„Jdete nahoru do kopule?“ zeptal se nějaký hlas.

Mžoural napůl ve tmě. Byl to ten buclatý malý student astronomie – Faro se jmenoval?

„Ano, to je jasná věc,“ řekl Theremon, ačkoli vpravdě neměl na mysli žádný zvláštní cíl.

„Já taky. Pojďme: povedu vás.“

Točité kovové schodiště vedlo nahoru do vysoko klenutého horního podlaží obrovské budovy. Faro funěl a dupal do schodů krátkými rychlými kroky a Theremon za ním bral schody po dvou. V kopuli Observatoře byl jednou, před lety, když mu Beenay chtěl něco ukázat. Ale pamatoval si toho velice málo.

Faro odsunul těžké posuvné dveře a vstoupili.

„Přišel jsi se zblízka podívat na Hvězdy?“ zeptala se Siferra.

Vysoká archeoložka stála přímo u vchodu a dívala se, jak astronomové pracují. Theremon se začervenal. Siferra nebyla zrovna člověk, na kterého chtěl narazit. Příliš pozdě si uvědomil, že mu Beenay říkal, že šla sem. Navzdory dvojznačnému úsměvu vypadala, že od začátku zatmění s ním nechce mít nic společného; dosud se bál pohrdání, které ho pálilo, jejího hněvu za zradu na skupině z Observatoře.

Ale nyní na jejím obličeji nespatřil ani známku přísnosti. Snad nyní, když se svět přímo vrhal do Jeskyně Tmy, cítila, že něco, co se stalo před zatměním, je vedlejší, že příchod katastrofy zrušil všechny chyby, všechny hádky, všechny hříchy.

„Klidné místo!“ řekl Theremon.

„Není to úžasné? Ne, že bych moc věděla o tom, oč tu jde. Nastavili velký solarskop, aby putoval za Dovimem – řekli mi, že je to skutečně víc kamera než dalekohled; nemůžeš se jím podívat a vidět nebe – a tenhle malý teleskop je přesně zaostřený, aby ihned postřehli každou známku, že se objevují Hvězdy…“

„Už je zahlédli?“

„Dosud ne, jak mi někdo řekl.“

Theremon přikývl. Rozhlédl se kolem sebe. Toto bylo srdce Observatoře, místnost určená pro skutečné snímání oblohy. Byla to nejtemnější místnost, ve které kdy byl – ne opravdu temná, samozřejmě; prostor osvětlovaly bronzové svícny seskupené do dvou řaď podél zaoblené zdi, ale zář, která vycházela z lamp, považoval za slabou a nefunkční. V příšeří viděl velké kovové trubice. Mířily nahoru a mizely otevřeným panelem střechy budovy. Skrz panel byl také schopen zrakem zachytit oblohu. Měla děsivé temně purpurové zabarvení. Zmenšující se disk Dovimu byl ještě vidět, ale malé rudé slunce vypadalo, jako by ustupovalo do nesmírné vzdálenosti.

„Jak podivně to všechno vypadá,“ mumlal si. „Obloha má vzhled, jaký jsem předtím nikdy neviděl. Je hutná – je skoro jako nějaký druh pokrývky.“

„Pokrývka, která nás všechny zadusí.“

„Bojíš se?“ zeptal se.

„Jistě. Ty ne?“

„Ano i ne,“ řekl Theremon. „Doufám, že si nemyslíš, že se pokouším hrát si na hrdinu, necítím se tak, věř mi. Ale už nejsem tak nervózní, jako jsem byl přede dvěma hodinami. Spíš ochromený.“

„Myslím, že vím, jak to míníš.“

„Athor říkal, že ve městě už jsou nějaké pouliční nepokoje.“

„To je jen začátek,“ opáčila Siferra. „Theremone, nemohu se zbavit pomyšlení na ten popel. Popel z vrchu Thombo. Na ty velké kamenné bloky, základy kyklopského města – a popel všude na jejich úpatí.“

„Se starším popelem pod nimi, a znovu a znovu v každé další vrstvě.“

„Ano.“

Pochopil, že už je na něj méně přísná. Také pochopil, že nepřátelství, které k němu cítila v minulých měsících, zřejmě zcela odešlo a – mohlo by to být? – že se u ní objevil nějaký náznak sympatie, kterou k němu už jednou cítila. Příznaky znal. Byl příliš zkušený, aby je nepoznal.

Výborně, pomyslel si Theremon. Svět spěje ke konci a teď, najednou, chce Siferra odložit svou masku Sněhové královny.

Výstřední, nemotorná postava se k nim zmateně a neohrabaně hrnula. Hihňavě je pozdravila.

„Dosud žádná známka Hvězd.“ Byl to Yimot, další mladý student. „Možná je vůbec neuvidíme. Možná se to promění v bublinu, jako Farův a můj experiment v temné budově.“

„Kus Dovimu je ještě vidět,“ poznamenal Theremon.

„Nikdy jsme nebyli blíže úplné Tmě.“

„Zní to, jako bys po tom téměř dychtil,“ řekla Siferra.

Otočil se k ní. „Rád bych to měl za sebou.“

„Hej!“ zařval někdo. „Vypadl mi počítač!“

„Světla!“ řekl další hlas.

„Co se děje?“ zeptala se Siferra.

„Výpadek proudu,“ řekl Theremon. „Přesně, jak Sheerin předpověděl. V elektrárně už mají potíže. První vlna šílenství, náběh k amoku ve městě.“

Samozřejmě, že začala pohasínat i matná světla ve svícnech. Nejdříve zjasněla, jak dostala poslední zbytek energie; pak pohasla; pak se znovu rozsvítila, ale ne tak intenzívně jako před chvílí; nakonec se ustálila na polovičce obvyklého jasu. Theremon ucítil Sifeřřin silný stisk na předloktí.

„Zhasínají,“ řekl někdo.

„A totéž počítače – nahoďte někdo proud! Hej! Nahoďte proud!“

„Rychle! Solarskop se nepohybuje. Kamera nepracuje!“

Theremon se zeptal: „Proč se na něco takového nepřipravili?“

Ale zdálo se, že ano. Odněkud z hloubi budovy se ozvalo zachrochtání; pak se obrazovky počítačů v místnosti probudily k životu. Lampy ve svícnech ne. Zřejmě měly jiný okruh a nouzový generátor ve sklepě nebyl dost silný, aby utáhl všechno.

Observatoř byla v téměř úplné Tmě.

Sifeřřina ruka ještě spočívala Theremonovi na zápěstí. Uvažoval, že ji povzbudivě obejme kolem ramen.

Pak bylo slyšet Athorův hlas. „V pořádku, podejte mi ruku! Za minutu to bude v pořádku!“

„Co má přinést?“ zeptal se Theremon.

„Athor nám přinesl světlo,“ řekl Yimotův hlas.

Theremon se otočil a zíral. Nebylo lehké cokoli postřehnout v tak slabém osvětlení, ale za chvíli se oči pomalu přizpůsobily. Athor držel půl tuctu stopu dlouhých a palec tlustých drátů. Zlostně hleděl na osazenstvo.

„Faro! Yimote! Pojďte sem a pomozte mi.“

Mladíci naklusali k řediteli Observatoře a vzali od něj dráty. Yimot z jednoho po druhém sloupával obal, zatímco Faro v naprostém tichu vytáhl velké nemotorné zápalky a jednou škrtl pohybem, který připomínal posvátný obřad náboženského rituálu. Pak přiložil plamen k hornímu konci každého drátu. Malý plamínek na chvíli zaváhal, jak marně olizoval koneček. Nakonec náhlý výbuch plamene vrhl na Athorovu vrásčitou tvář ostré žluté světlo. V místnosti se rozlehl spontánní jásot.

Konec drátu hořel šest palců dlouhým plamenem!

„Oheň,“ podivil se Theremon. „Z drátů? Proč nepoužili baterky nebo něco podobného?“

„Diskutovali jsme o tom,“ řekla Siferra. „Ale baterky jsou příliš slabé. Jsou dobré do malé ložnice, jen na zpříjemnění spánkové periody, ale pro tak velké místo…“

„A schodiště? Ta také chtějí osvětlit pochodněmi?“

„Myslím, že také.“

Theremon potřásl hlavou. „Žádný div, že dnes večer město vyhoří. Když se i vaši lidé uchýlili k něčemu tak primitivnímu, jako zahnat Tmu ohněm…“

Světlo bylo matné, matnější než nejslabší sluneční svit. Plameny bláznivě plápolaly; dávaly vzniknout opilým, houpavým stínům. Pochodně ďábelsky kouřily a páchly, jako když se v kuchyni něco připálí. Ale vydávaly žluté světlo.

Na žlutém světle je něco radostného, pomyslel si Theremon. Zvláště po hodinách ponurého, ubývajícího Dovimu.

Siferra si u nejbližší pochodně hřála ruce, bez ohledu na saze, které se jí na nich usazovaly jako jemný, šedý pudr a extaticky si mumlala: „Nádhera! Nádhera! Nikdy předtím jsem nechápala, jak je žlutá báječná barva.“

Ale Theremon pokračoval v nedůvěřivém rozjímání nad pochodněmi. Krčil nos nad zápachem spáleniny a ptal se: „Z čeho jsou tyhle věci vyrobené?“

„Ze dřeva,“ odpověděla.

„Ach, ne, nejsou. Vždyť nehoří. Konec je zuhelnatělý a plamen nevychází z ničeho.“

„To je na tom to krásné. Je to skutečně účinný mechanismus umělého osvětlení. Vyrobili jsme jich pár stovek, ale samozřejmě, většina jich je ve Svatyni. Podívej,“ otočila se a oprášila si začerněné ruce – „vezmeš čisté jádro silného vodního rákosu, úplně ho vysušíš a pak ho namočíš do zvířecího tuku. Pak zapálíš a tuk vyhoří, troška po trošce. Tyhle pochodně hoří téměř hodinu a půl. Důmyslné, že?“

„Báječné,“ řekl tvrdohlavě Theremon. „Velice moderní. Velice působivé.“

Ale už nedokázal déle zůstat v této místnosti. Tatáž nervozita, která ho sem přivedla, ho opět hnala pryč. Puch pochodní byl dost zlý; ještě se přidaly chladné poryvy vzduchu z otevřeného panelu v kopuli, ostré mrazivé závany, ledové prsty noci. Chvěl se. Přál si, aby on a Sheerin a Beenay nevypili celou láhev toho hrozného vína tak rychle.

„Půjdu zpátky dolů,“ řekl Sifeřře. „Tady není nic k vidění, když nejsi astronom.“

„Dobře, půjdu s tebou.“

V mihotavém žlutém světle spatřil, že se jí na tváři objevil úsměv, úsměv upřímný, nedvojsmyslný.

27

Sestoupili po točitém schodišti do dolní místnosti. Tady se nic nezměnilo. Lidé z dolního patra si také svítili pochodněmi. Beenay obsluhoval tři počítače najednou, které zpracovávaly data z teleskopů v kopuli. Ostatní astronomové si hleděli dalších věcí; všechny byly pro Theremona nesrozumitelné. Sheerin se potuloval kolem jako ztracená duše. Folimun si přitáhl křeslo přímo pod pochodeň a pokračoval ve čtení; rty se mu pohybovaly v monotónní recitaci proseb k Hvězdám.

Theremonovou myslí se honila slovní spojení, kousky a kusy článku, o kterém si myslel, že jej napíše pro zítřejší Saro City Chronicle. Večer, o něco dříve, psací stroj v jeho mozku klapal stejným způsobem – dokonale metodicky, dokonale svědomitě a, jak příliš dobře věděl, v dokonale nesmyslné činnosti. Představa, že vyjde nějaké zítřejší vydání Chroniclu, byla prostě směšná.

Vyměnili si se Siferrou pohledy.

„Obloha,“ zamumlala.

„Ano, vidím to.“

Opět změnila barvu. Teď byla ještě temnější, hrůzně sytě purpurově rudá, jako kdyby se z nějakého obrovského zranění nebeské báně řinuly fontány krve.

Vzduch se stával jaksi hustším. Soumrak, jako hmatatelná entita, vstupoval do místnosti a tančící kruhy žlutého světla z pochodní leptaly každý ostřejší světelný rozdíl v nahromaděné šedi. Pach dýmu byl výraznější než nahoře. Theremon shledal, že ho ruší drobné prskavé zvuky, které pochodně vydávaly, jak hořely, a měkké našlapování Sheerinových chodidel, když tělnatý psycholog znova a znova dokola obcházel stůl ve středu místnosti.

Bylo stále hůř vidět, s pochodněmi i bez nich.

Tak, teď to začíná, pomyslel si Theremon. Chvíle úplné Tmy – a příchodu Hvězd.

V tomto okamžiku, pomyslel si, by bylo nejrozumnější zamknout se do nějaké pohodlné skříně a počkat tam, dokud to všechno nepřejde. Zůstat mimo, vyhnout se Hvězdám, schovat se a počkat, až se věci vrátí do normálních kolejí. Ale když nad tím nápadem uvažoval, došlo mu, že je to špatný nápad. Skříň – nebo jiné uzavřené místo – tam by byla příliš velká temnota. Místo útulného přístavu klidu by se takový úkryt mohl stát komorou hrůzy, ještě děsivější než místnosti Observatoře.

A ještě něco. Kdyby se přihodilo něco velkého, něco, co by mohlo změnit historii světa, Theremon by nechtěl být mimo, s hlavou v dlaních, zatímco by ta velká událost probíhala. Bylo by to zbabělé a nerozumné; a mohlo by to být něco, čeho by litoval po celý zbytek života. Nikdy nebyl typ muže, který by se skrýval před nebezpečím, pokud si myslel, že by z toho mohla být nějaká reportáž. Navíc dost sebejistě věřil, že je schopen odolat čemukoli, co se může stát, a také byl natolik skeptický, že alespoň část jeho bytosti byla zvědavá, zda se vůbec něco významného stane.

Ještě stále poslouchal Sifeřřin občas přerývaný dech, krátký rychlý dech někoho, kdo se pokouší udržet si klid ve světě, který rychle ustupuje do stínů.

Pak přišel jiný zvuk, nový, nejistý, neorganizovaný dojem zvuku, který mohl docela dobře zůstat nezaznamenán, kdyby nebylo smrtícího ticha, které v místnosti převládalo, a kdyby Theremon neměl téměř nepřirozeně soustředěnou pozornost, jak se blížila chvíle úplného zatmění.

Novinář stál a napjatě poslouchal, zadržuje dech. Za chvíli se opatrně přesunul k oknu a mžoural ven.

Ticho se rozpadlo na kusy po jeho výkřiku:

„Sheerine!“

V místnosti nastala vřava. Všichni se na něj dívali, ukazovali, tázali se. Psycholog ve chvilce stál u něj. Siferra jej následovala. Jen Beenay, skrčený za svými počítači, se jen otočil, aby se podíval.

Dovim byl na obloze jen doutnající třískou; vrhal na Kalgaš jeden z posledních pohledů. Jižní horizont, směrem k městu, byl utopený ve Tmě a cesta od Saro City k Observatoři byla jen kalnou rudou linií. Stromy zalesněného traktu, který ohraničoval silnici z obou stran, ztratily svou individualitu a splynuly v jednolitou masu stínů.

Ale byla to sama silnice, která přitahovala pozornost. Na ní se pohybovalo něco divného a nesmírně hrozivého, masa stínů, která se vzdouvala jako podivné zvíře, šourající se do svahů Hory pozorování.

„Podívejte,“ vykřikl Theremon chraplavě. „Řekněte to někdo Athorovi! Šílenci z města! Folimunovi lidé! Přicházejí!“

„Jak dlouho je do úplného zatmění?“ zeptal se Sheerin.

„Patnáct minut,“ opáčil Beenay. „Ale oni tady budou za pět.“

„Nevadí, pokračujte všichni v práci,“ řekl Sheerin. Jeho hlas byl pevný, ovládaný, neočekávaně rozkazovačný, jako by ho v tomto vrcholném okamžiku dokázal vytěžit z nějakého hlubokého rezervoáru vnitřní síly. „Nu, nepustíme je sem. Tohle místo je postavené jako pevnost. Vy, Siferro, běžte nahoru a oznamte Athorovi, co se děje. Ty, Beenayi, dávej pozor na Folimuna. Sraz ho k zemi a sedni si na něj, jestli chceš, ale ať se nedostane ven ke svým. Theremone, pojďte se mnou.“

Sheerin už byl za dveřmi a v patách ho následoval Theremon. Schody pod nimi se stáčely v těsné blízkosti kolem centrální kruhové šachty, spodní část zanikala v zatuchlé a pochmurné šedi.

Počáteční impuls jejich spěchu je přenesl o padesát stop níže, takže matná, mihotavá žluť otevřených dveří místnosti za nimi zmizela, a okolo nich obou, nahoře i dole, se namačkaly temné stíny.

Sheerin se zastavil a zavalitou rukou se chytil za prsa. Vyvalil oči a suše se rozkašlal. Celé tělo se mu chvělo strachem. Před chvílí ztělesňoval zdroj rozhodnosti nalezený v posledním okamžiku a teď vypadal docela vyčerpaně.

„Nemohu… dýchat... jděte dolů… sám. Ujistit se, že všechny dveře jsou zavřené…“

Theremon udělal pár kroků dolů. Pak se otočil. „Počkat! Vydržíte minutu?“ Sám lapal po dechu. Vzduch mu proudil do plic jako nějaká melasa a v jeho mysli se tvořily drobné zárodky panického strachu. Při myšlence, že by měl sestoupit ještě o několik stupňů níže, než teď stál, se mu chtělo hystericky ječet.

Ačkoli, co když stráže nechaly hlavní dveře otevřené?

Nebyl to dav, čeho se bál. Byla to…

Tma.

Theremon nakonec pochopil, že se bojí Tmy!

„Zůstaňte tady,“ řekl zbytečně Sheerinovi, který se bezútěšně choulil na schodu, na kterém ho Theremon opustil. „Budu za vteřinu zpátky.“

Uháněl nahoru dvěma skoky za sekundu, srdce mu bušilo – vůbec ne námahou – vpadl do hlavní místnosti a vytrhl pochodeň z držáku. Siferra na něj civěla, oči rozšířené ohromením.

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se.

„Ano. Ne. Ne!“

Opět vyběhl. Pochodeň odporně páchla a dým ho pálil do očí tak, že ho téměř oslepoval, ale držel pochodeň, jako kdyby ji chtěl z radosti políbit. Její plamen plápolal dozadu, jak spěchal zpět po schodech dolů.

Sheerin se nehýbal. Když se k němu Theremon sehnul, otevřel oči a zasténal. Novinář s ním hrubě zatřásl. „V pořádku, vzpamatujte se. Máme světlo.“

Uchopil pochodeň v půli a podepíraje kymácejícího se psychologa, Pokračoval v cestě dolů, chráněn před Tmou mihotavým světelným kruhem.

V přízemí bylo všechno černé. Theremon cítil, jak v něm znovu narůstá hrůza. Ale pochodeň pro něj prořezávala cestu Tmou.

„Strážní,“ řekl Sheerin.

Kde jsou? Mohli utéci? Vypadá to tak. Ne, strážní, které sem Athor odvelel, stáli namačkaní v rohu předsíně a třásli se jako sulc. Po ostatních ani památky.

„Tady,“ řekl Theremon příkře a mávl na Sheerina pochodní. „Můžete je venku slyšet.“

Slyšeli. Útržky chropotu, výkřiky beze slov.

Ale Sheerin měl pravdu: Observatoř byla postavena jako pevnost. Vybudovali ji v minulém století, když byl novogavottianský sloh na vrcholu ošklivosti. Spíš než pro krásu byla projektována pro stabilitu a trvanlivost.

Okna byla chráněna tepanými, palec tlustými mřížemi, zapuštěnými do betonových parapetů. Zdi byly z masivního zdiva, kterému nemohlo ublížit ani zemětřesení, a vstupní dveře tvořily obrovské dubové fošny, vyztužené v důležitých bodech železem. Theremon přezkoušel závory.

Byly ještě v pořádku.

„Alespoň nemohou vstoupit tak, jak chtěl Folimun,“ řekl a lapal po dechu. „Ale poslouchejme je! Skutečně jsou venku!“

„Musíme něco udělat.“

„Zatracená pravda,“ řekl Theremon. „Nemůžeme tu jen tak stát! Pomozte mi přetáhnout tyhle vitríny před dveře – a držte mi pochodeň dál od očí. Ten dým mě zabíjí.“

Vitríny byly plné knih, vědeckých přístrojů a dalších věcí, představovaly celé muzeum astronomie. Jen bohové věděli, kolik vitríny váží, ale Theremona v této krizové chvíli ovládla nějaká nadpřirozená síla a on je zvedal a dával na místo – s větší či menší Sheerinovou pomocí – jako kdyby to byly polštáře. Malý teleskop a další zařízení, která v nich byla, se kácela, jak přemisťovali těžké vitríny před vrata. Bylo slyšet zvuk tříštícího se skla.

Beenay mne zabije, pomyslel si Theremon. Zbožňuje tyhle krámy.

Ale teď nebyl čas na opatrné zacházení. Otloukal jednu vitrínu o druhou, vršil je před dveře a za pár minut vystavěl barikádu, která mohla, jak doufal, posloužit k odražení davu, kdyby měl úspěch a dostal se dovnitř.

Někde v dálce nejasně slyšel řadu úderů holou pěstí na dveře.

Výkřiky – řev…

Bylo to jako hrozný sen.

Dav vyrazil na cestu ze Saro City poháněný touhou po spáse, spáse nabízené Apoštoly Plamene, které mohli nyní dosáhnout, jak jim bylo řečeno, jen zničením Observatoře. Ale jak se blížila chvíle Tmy, šílený strach připravoval jejich mysli o schopnost normálně uvažovat. Nebyl čas myslet na pozemní vozidla nebo zbraně nebo velení; ovšem ani na organizaci. Přispěchali k Observatoři pěšky a útočili holýma rukama.

A teď na ně padaly poslední záblesky Dovimu, poslední rubínově červený zákmit světla. Lidem nezbývalo nic než šílenství a všeobecný strach.

Theremon zaúpěl: „Vraťme se nahoru!“

V místnosti, kde se původně shromáždili, teď nebylo ani človíčka. Všichni odešli do nejhořejšího patra Observatoře, do kopule. Jak rychle vešli dovnitř, Theremona udeřilo děsivé ticho, které opanovalo celý prostor. Yimot seděl na malém nakloněném sedátku za ovládacím panelem obrovského solarskopu, jako kdyby prováděl pouze obvyklé večerní astronomické výzkumy. Zbytek osazenstva byl nakupen okolo menšího teleskopu a Beenay vydával podivným přerývaným hlasem instrukce.

„Všichni svou práci dělejte pořádně. Je to rozhodující snímek Dovimu přesně před úplným zatměním; vyměňte desku. Tady – vy – vy – každému z vás dám kameru. Musíme využít všechen nadstav, který máme. Víte všichni něco o – o době expozice…“

Ozval se bezdechý šum souhlasu.

Beenay si zakryl rukou oči. „Hoří ještě pochodně? Nevadí, vidím je!“ Ztěžka se opřel zády o křeslo. „Teď si pamatujte jedno: Nepo… nepokoušejte se dívat jen pro iluzi pokusu. Když se objeví Hvězdy, neztrácejte čas tím, že byste se pokusili dva filmovat stejný úsek oblohy. Jeden na každý výsek je dost. A… a kdyby jste cítili, že odcházíte, odejděte bez kamery a snažte se ji předat dalšímu.“

Ve dveřích pošeptal Sheerin Theremonovi: „Doveďte mne k Athorovi. Nevidím ho.“

Novinář neodpověděl okamžitě. Matné postavy astronomů váhaly a radily se a pochodně nad hlavami tvořily jen žluté skvrny. Místnost byla chladná jako smrt. Theremon cítil, jak se Sifeřřina ruka otřela o jeho – jen na chvilku – a pak ji ztratil.

„Je temno,“ zakňoural.

Sheerin pustil jeho ruce. „Athore.“ Klopýtal prostorem. „Athore!“

Theremon tápal za ním a chytil ho za ruku. „Počkejte. Povedu vás.“ Našel cestu. Zavřel oči proti Tmě a mysl proti bušení chaosu, který v něm narůstal.

Nikdo o něm neslyšel nebo na něj nedával pozor. Sheerin klopýtal proti zdi.

„Athore!“

„Jste to vy, Sheerine?“

„Ano. Ano. Athore?“

„Co je, Sheerine?“ Nepochybně Athorův hlas.

„Jen jsem vám chtěl říct – nebojte se davu – dveře jsou dost silné, odrazí je…“

„Ano. Jistě,“ mumlal Athor.

Zní to, pomyslel si Theremon, jako kdyby byl na míle vzdálen.

Na světelné roky.

Náhle se vedle něj objevila další postava, pohybovala se rychle a mávala rukama. Theremon si pomyslel, že by to mohl být Yimot nebo snad Beenay, ale pak ucítil hrubou látku sekretářovy kutny a věděl, že to musí být Folimun.

„Hvězdy!“ křičel Folimun. „Už přichází Hvězdy! Jděte mi z cesty!“

Pokouší se dostat k Beenayovi, pochopil Theremon. Zničit rouhačské kamery.

„Podívej se…“ volal Theremon. Ale Beenay ještě seděl nad klávesnicí počítačů, které aktivovaly kamery. Ty cvakaly od chvíle, kdy se snesla úplná Tma.

Theremon se natáhl. Chytil Folimunovu kutnu, trhl jí, otočil si cíp kolem ruky. Náhle ho čísi prsty chytily za krk. Bláznivě vrávoral. Okolo něj nebylo nic než stíny; pod nohama mu chyběla podlaha. Někdo mu vrazil koleno do břicha. V oslepujícím kouři chroptěl bolestí. Skoro upadl.

Po prvním úděsném momentu muk se mu vrátila síla. Chytil Folimuna za ramena, rychle ho přetočil a zahákoval ruku kolem Apoštolova hrdla. Ve stejnou chvíli slyšel Beenayovo zaskřehotání: „Mám je! Všichni ke kamerám!“

Theremonovi se zdálo, že vnímá všechno najednou. Celý svět proudil jeho bušící myslí – a všechno bylo v chaosu, všechno křičelo hrůzou.

Vědomím mu bleskla myšlenka, že poslední nitka slunečního světla se ztenčila a nakonec se přetrhla.

Současně slyšel poslední zdušené Folimunovo nadechnutí, mohutný řev údivu z hrdla Beenaye, a trochu podivný výkřik Sheerina. Ozývalo se jakési hysterické chichotání, které přerušilo skříp…

A náhle ticho, podivné, smrtící ticho ze všech koutů.

Folimun odkulhal. Bezděky povolil sevření. Theremon civěl do Apoštolových očí a viděl jejich bezvýraznost, upřený pohled, slabý odlesk žluti pochodní. Slyšel bublání, které vycházelo z Folimunových rtů a slyšel nízké zvířecí kňučení z Folimunova hrdla.

Pomalu, ochromen strachem, se zvedl na ruce a stočil oči k hrůzostrašné černi oblohy.

Svítily na ní Hvězdy!

Ne jeden nebo dva tucty jako v Beenayově ubohé teorii. Byly jich tam tisíce, zářily neuvěřitelnou silou, jedna vedle druhé; jejich nekonečná zář tvořila oslňující štít děsivého světla, které naplnilo celá nebesa. Tisíce mocných sluncí zářilo z oblohy v duši svírající nádheře, která byla ve své nesmírné lhostejnosti děsivější a chladnější, než rezavý vichr, který vál po studeném, hrůzně černém světě.

Utloukaly kořeny jeho bytí. Bušily mu jako cepy do mozku. Jejich monstrózní ledové světlo bylo jako milión obrovských gongů, znějících najednou.

Můj Bože, pomyslel si. Můj Bože, můj Bože, můj Bože!

Ale nemohl odtrhnout oči od toho pekelného pohledu. Díval se otvorem v kopuli, každý sval ztuhlý, zmrazený a zíral v bezmocném údivu a hrůze na tento štít zběsilosti, který byl rozprostřen na obloze. Cítil, jak se mu myšlení scvrkává do drobné chladné tečky, pod jejímž neustálým náporem se chvěje. Jeho mozek nebyl větší než kulička, která lítá uvnitř duté tykve, v níž se proměnila jeho lebka. Plíce mu nepracovaly. Krev tekla v cévách opačným směrem.

Konečně byl schopen zavřít oči. Za chvíli si klekl, supěl, něco si pro sebe mručel, zápasil o znovuzískání sebevlády.

Pak si Theremon stoupl. Hrdlo seškrcené, že se téměř dusil, všechny svaly v těle se mu svíjely napětím z hrůzy a z čirého nesnesitelného strachu. Nejasně si uvědomoval, že někde blízko něj byla Siferra, ale zápasil, aby si vzpomněl, kdo to byl. Měl práci, aby si vůbec uvědomil, kdo je on. Zdola přicházel zvuk děsivě rovnoměrného bušení, hrozné rány do dveří – jakoby od nějakého podivného zvířete s tisíci hlavami, zápasícího o pronik…

To není možné.

Nemá to význam.

Zbláznil se a věděl to, a někde hluboko uvnitř kousek zdravého rozumu křičel, zápasil, aby odrazil bezútěšné záplavy černé hrůzy. Bylo hrůzné se zbláznit a vědět, že se zbláznil – že za minutku na tom bude stejně i fyzicky a že všechna jeho dosud myslící podstata zemře a utopí se v černém šílenství. Proto bylo všechno Temné a Chladné a Odsouzené. Zářící zdi vesmíru byly uzavřeny a jejich hrozné černé fragmenty padaly dolů, aby ho rozdrtily a rozmačkaly a vymazaly.

Někdo se k němu vlekl po čtyřech a narazil do něj. Theremon uhnul stranou. Přiložil ruce na své zmučené hrdlo a kulhal k planoucím pochodním, které splňovaly všechny jeho šílené vize.

„Světlo!“ zařval.

Athor kdesi křičel, kňoural hrůzou jako příšerně vystrašené dítě. „Hvězdy – všechny Hvězdy – vůbec nic o nich nevíme. Nic nevíme. Mysleli jsme si, že šest hvězd je vesmír – něco – Hvězdy si nás nevšímají – všude je Tma – jen Tma – zdi se lámou – nevíme a nemůžeme vědět a nic…“

Někdo chňapl po pochodni a srazil ji ze zdi. Dotkla se jich hrozivá nádhera lhostejných Hvězd, přišla až nim a srazila je k zemi.

Zdola přicházel hluk výkřiků a řevu a rozbíjeného skla. Dav, šílený a nekontrolovatelný, prorazil vrata do Observatoře.

Theremon se rozhlédl. V hrozivém světle Hvězd viděl ochromené postavy vědců, chvějících se hrůzou. Vyšel na chodbu. Divoký poryv studeného vzduchu z otevřeného okna ho udeřil; a on tam stál, nechal vítr, aby mu narážel do tváře, trochu hystericky se smál tomu, jak je ledový a intenzívní.

„Theremone?“ volal hlas za ním. „Theremone?“

Smál se dál.

„Podívej,“ řekl po chvíli. „Tohle jsou Hvězdy. Tohle je Plamen.“

Za oknem, na horizontu směrem k Saro City, začalo sílit karmínové žhnutí; vzrůstající jas, který nebyl září slunce.

Opět přišla dlouhá noc.

ČÁST TŘETÍ

SVÍTÁNÍ (DAYBREAK)

28

První věcí, kterou Theremon zaznamenal po dlouhé době, kdy nevnímal vůbec nic, bylo, že něco obrovského a žlutého visí nad ním na obloze.

Byl to nesmírně zářící zlatý míč. V žádném případě se na něj nemohl dívat déle než desetinu sekundy; byl příliš jasný. V pulzujících vlnách od něj přicházelo žhavé teplo.

Byl schoulený a skrčený, hlavu skloněnou, rukama si chránil oči před tím obrovským proudem tepla a světla, které sálalo nad jeho hlavou. Co, divil se, ho nahoře drží? Proč jenom nespadne?

Kdyby to spadlo, spadlo by to na mne.

Kde se můžu schovat? Jak se mohu chránit?

Na chvíli se skrčil ještě víc, stěží se odvažoval přemýšlet. Pak, opatrně, pootevřel oči. Obrovská zářící věc byla ještě stále na obloze. Nepohnula se ani o palec. Nevypadala, že se chystá na něj spadnout.

Navzdory vedru se roztřásl.

Zavanul k němu suchý dusivý pach kouře. Něco hořelo, a ne moc daleko.

To je obloha, pomyslel si. Obloha hoří.

Ta zlatá věc podpaluje svět.

Ne. Ne. Dým má jinou příčinu. Okamžitě by si na to vzpomněl, jen kdyby mohl vymést mlhu ze své mysli. Ta zlatá věc nemohla způsobit požáry. Když začaly, ještě tu nebyla. To jiné věci to mají na svědomí, chladné třpytivé bílé věci, které pokryly oblohu od začátku do konce – ony to udělaly, ony přinesly Plameny –

Jak se nazývají? Hvězdy. Ano, pomyslel si.

Hvězdy.

A pak si začal pomalu vzpomínat, a znova se třásl, stále silněji a křečovitě. Vzpomněl si, jaké to bylo, když přišly Hvězdy, a mozek se mu proměnil v kuličku a plíce odmítly nasávat vzduch a jeho duše řvala nejhlubší hrůzou.

Ale teď Hvězdy zmizely. Ta zářící zlatá věc byla na obloze místo nich.

Zářící zlatá věc?

Onos. To je její jméno. Onos, slunce. Hlavní slunce. Jedno ze – ze šesti sluncí. Ano. Theremon se usmíval. Paměť se mu začínala vracet. Onos patří na oblohu. Hvězdy ne. Slunce, laskavé slunce, dobrý hřejivý Onos. A Onos se vrátil. Snad je se světem všechno v pořádku, i když to vypadá, že něco na světě je v ohni.

Šest sluncí?

Kde je pak ostatních pět?

Už si vzpomněl, jak se jmenují. Dovim, Trey, Patra, Tano, Sitha. A Onos je šesté. V pořádku, viděl Onos – je přímo nad ním, vypadá, jako by zaplňoval polovinu oblohy. A co zbytek? Stoupl si, trochu se třásl, napůl se ještě bál žhavé zlaté věci nad hlavou, kladl si otázku, jestli stojí dost daleko, aby se jí nedotkl a neshořel. Ne, ne, to nedává smysl. Onos je dobrý, Onos je laskavý. Usmál se.

Rozhlédl se. Nějaká další slunce nahoře?

Jedno tam bylo. Velmi daleko, velmi malé. Nebylo děsivé, jako byly Hvězdy, jako byla tato ohnivá žhavá koule nad hlavou. Jen veselá bílá tečka na obloze, nic víc. Tak malá, že by si ji mohl dát do kapsy, kdyby na ni jen mohl dosáhnout.

Trey, pomyslel si. Ta věc je Trey. Tak jeho sestra Patra musí být někde blízko…

Ano. Ano, tady je. Dole, v rohu oblohy, nalevo od Treye. Pokud tohle není Trey a to druhé Patra.

No, řekl si, na jménu nezáleží. Které je které není důležité. Dohromady jsou to Trey a Patra. A ta velká věc je Onos. A ostatní tři slunce musí být někde jinde, protože je nevidím. A já se jmenuji…

Theremon.

Ano. To je správně. Jsem Theremon.

Ale je tu ještě číslo. Stál, mračil se, přemýšlel o něm, o svém rodinném kódu, jaké to jen bylo, to číslo měl znát celý život, ale jaké bylo? Jaké – jen – bylo?

762.

Ano.

Jsem Theremon 762.

A pak hladce následovala další složitější myšlenka: Jsem Theremon 762, ze Saro City Chroniclu.

Nějak se po tomto prohlášení cítil trochu lépe, ačkoli pro něj bylo plné záhad.

Saro City? Chronicle?

Téměř věděl, co ta slova znamenají. Téměř. Skandoval si je pro sebe. Saro saro saro. City city city. Chronicle chronicle chronicle. Saro City Chronicle.

Snad kdybych trochu popošel, rozhodl se. Udělal váhavý krok, další, další. Nohy měl trochu vratké. Rozhlédl se kolem, pochopil, že je někde venku na úbočí. Viděl cestu, keře, stromy, nalevo jezero. Vypadalo to, že některé keře a stromy byly vyrvané a zlámané, větve jim visely v podivných úhlech nebo ležely na zemi, jako kdyby se krajinou drali nějací obři.

Za ním stála obrovská budova s kopulí, z díry ve střeše se valil dým. Fasáda budovy byla zčernalá, jako kdyby se požár rozšířil na všechno kolem ní, ačkoli se zdálo, že kamenné zdi docela dobře plamenům odolaly. Viděl pár lidí, jak leží rozházení na schodech do budovy; vypadali jako odhozené panenky. Další leželi mezi keři a ještě další podél cesty vedoucí dolů z kopce. Někteří se trochu hýbali. Většina ne.

Podíval se na druhou stranu. Na obzoru se rýsovaly věže velkého města. Visel nad ním těžký příkrov dýmu a když se podíval s přivřenýma očima, představil si, že může vidět, jak z oken nejvyšších budov šlehají plameny, ačkoli racionální část jeho mysli mu říkala, že je nemožné, aby na tak velkou vzdálenost viděl takové detaily.

Město nejspíš bylo na míle daleko.

Saro City, pomyslel si náhle.

Kde je vydáván Chronicle.

Kde pracuji. Kde žiji.

A jsem Theremon. Ano. Theremon 762. Ze Saro City Chroniclu.

Potřásl pomalu hlavou ze strany na stranu, jak by to udělalo zraněné zvíře, které se pokouší zbavit se mlhy v očích a ochromení smyslů. Bylo to k zbláznění, nebyl schopný přesně myslet, nedokázal se svobodně pohybovat skladištěm vlastních vzpomínek.

Ale věci pomalu začínaly dávat smysl. Barevné fragmenty minulosti, ostře lemované, mihotající se šílenou energií, tančily a tančily v jeho mozku. Zápasil, aby je udržel dostatečně dlouho a pochopil je.

Pak se mu vybavil obraz pokoje. Jeho pokoje, zavaleného papíry, časopisy, párem počítačových terminálů, přihrádkou na nezodpovězenou poštu. Další místnost: postel. Malá kuchyně, kterou neužíval často. To, pomyslel si, je apartmá Theremona 762, slavného sloupkaře ze Saro City Chroniclu. V tuto dobu není Theremon doma, dámy a pánové. V daný okamžik stojí Theremon venku před ruinami Observatoře sarské Univerzity a pokouší se porozumět…

Observatoř sarské Univerzity…

„Siferro?“ zavolal. „Siferro, kde jsi?“

Žádná odpověd. V duchu se ptal, kdo byla Siferra. Pravděpodobně někdo, koho musel znát, než se ruiny staly ruinami. To jméno vybublalo z hloubi jeho neklidné mysli.

Udělal dalších pár nejistých kroků. Blízko něho, trochu níže po svahu, ležel pod keřem člověk. Theremon šel k němu. Ten člověk v ruce svíral dohořelou pochodeň. Jeho róba byla roztrhaná.

Spí? Nebo je mrtev? Důkladně do něj strčil nohou. Ano, mrtev. Bylo to podivné, všichni ti lidé ležící mrtví okolo. Obvykle jsi neviděl všude ležet mrtvé lidi jako tady, že ne? A převrácené auto – také vypadalo mrtvé, s podvozkem pateticky otočeným k obloze a kadeřemi dýmu, které líně vystupovaly z jeho vnitřku.

„Siferro?“ zavolal znova.

Stalo se něco děsivého. Připadalo mu to naprosto jasné, ale nechápal příčiny. Zase se přikrčil a rukama si stiskl hlavu. Náhodné útržky paměti, které v něm poskakovaly, se nyní pohybovaly pomaleji, už ne v horečném tanci: začaly majestátně proplouvat, jako ledovce driftující Velkým jižním oceánem. Kdyby jen mohl dát některé tyhle kolující útržky dohromady – složit je do vzoru, který by měl trochu smysl –

Přezkoumal, co se mu už podařilo zrekonstruovat. Jméno. Jméno města. Jména šesti sluncí. Noviny. Apartmá.

Včerejší večer…

Hvězdy –

Siferra – Beenay – Sheerin – Athor – jména…

Náhle se mu všechno začalo v mysli spojovat.

Útržky vzpomínek na bezprostřední minulost se poskládaly nejdříve. Ale zprvu ještě nic nedávalo skutečný smysl, protože některé chomáčky vzpomínek byly jaksi nezávislé a neuměl je zařadit do správných souvislostí. Čím usilovněji se o to pokoušel, tím se všechno stávalo opět zmatenější. Najednou mu došlo, že se jeho mysl vzdala snahy pochopit smysl čehokoli.

Jenom se uvolni, řekl si Theremon. Ať se to děje přirozeně.

Musel, pochopil, utrpět nějaké těžké zranění mysli. Ačkoli necítil žádné pohmožděniny, žádné boule v týle, věděl, že musel být nějak zraněný. Všechny jeho vzpomínky byly jakoby rozsekané pomstychtivým mečem na tisíc kousků a ty kousky byly rozmíchané a rozptýlené jako části nepochopitelného hlavolamu. Ale vypadalo to, že se okamžik od okamžiku uzdravuje. Síla jeho mysli, síla entity, že je Theremon 762 ze Saro City Chroniclu, ho krůček za krůčkem ujišťovala, že se dává dohromady.

Stůj klidně. Čekej. Ať se to děje přirozeně.

Nadechl se, zadržel dech a pomalu vydechl. Znovu se nadechl. Zadržení, výdech. Nádech, zadržení, výdech. Nádech, zadržení, výdech.

V duchu viděl vnitřek Observatoře. Už si vzpomíná. Byl večer. Na obloze bylo jen malé rudé slunce – Dovim bylo jeho jméno. Ta vysoká žena: to byla Siferra. A ten tlustý člověk byl Sheerin a ten mladý vážný člověk byl Beenay a ten divoký stařec s patriarchální hřívou bílých vlasů byl velký slavný astronom, hlava Observatoře – Ithor? Uthor? Athor, ano. Athor.

A přišlo zatmění. Tma. Hvězdy.

Ach, ano. Ano. Teď do sebe všechno zapadalo. Vzpomínky se vracely. Dav venku před Observatoří, vedený fanatiky v černých róbách: Apoštolově Plamene, tak se nazývali. A jeden z těchto fanatiků byl uvnitř Observatoře. Folimun se jmenoval. Folimun 66.

Vzpomněl si.

Chvíle úplného zatmění. Náhlý a úplný nastup noci. Svět vstupující do Jeskyně Tmy.

Hvězdy…

Šílenství – řvaní – dav…

Při té vzpomínce sebou Theremon trhl. Hordy šílených a vystrašených lidí ze Saro City vyrážejí těžké dveře, vráží do Observatoře, šlapou po sobě, chtějí rychle zničit rouhačské vědecké přístroje a zabít rouhačské vědce, kteří popírají realitu bohů…

Nyní, když vzpomínky připlouvaly zpět, téměř si nepřál, aby se vynořily. V prvním okamžiku, kdy spatřil třpytivé světlo Hvězd, cítil šok – bolest, která mu vybuchla v lebce – cizí děsivý příval chladné energie, která divoce letěla jeho mozkem. A pak příchod davu – okamžik třeštění – boj o únik – Siferra za ním a Beenay vedle něho a pak se kolem nich vzdouval dav jako rozvodněná řeka, rozdělil je, vrhl na opačné strany… Na mysl mu přišel poslední letmý pohled na starého Athora. Oči se mu leskly a zářily divokostí naprostého šílenství, majestátně stál na křesle, zuřivě vyhazoval vetřelce ze své budovy, jako kdyby nebyl jen ředitelem Observatoře, ale jejím králem. A Beenay stál u něj, tahal jej za ruku, snažil se starce přesvědčit, aby utekl. Pak se scéna rozplynula. Dál už nebyl ve velké místnosti. Theremon viděl sám sebe, jak prchá dolů chodbou, drápe se po schodišti, rozhlíží se po Sifeřře, po někom, koho by znal…

Ten Apoštol, ten fanatik, Folimun 66, se náhle objevil před ním, zablokoval mu uprostřed chaosu cestu. Usmíval se, nabízel mu ruku v předstíraném gestu přátelství. Pak také Folimun kamsi zmizel a Theremon horečně pokračoval dál, dolů po točitých schodech, padal a klopýtal, šplhal se přes lidi z města, kteří byli v přízemí tak natěsnáni, že nebyli schopni pohybu. Nějak se dostal ze dveří. Do chladné noci. Stál prostovlasý, třásl se, ve Tmě, která už nebyla Tmou, neboť všechno bylo teď ozářeno děsivou, odpornou, nemožně studenou září tisíců nemilosrdných Hvězd, které pokrývaly oblohu.

Nedalo se před nimi nikam utéci. I když zavřel oči, viděl jejich strašné světlo. Obyčejná Tma byla ničím ve srovnání s neúprosným tlakem nemyslitelného lesku nebeské klenby, světla tak zářivého, že dunělo oblohou jako hrom.

Theremon si vzpomněl, že se cítil, jako by na něj všechno padalo, obloha i Hvězdy. Klekl si a přikryl si rukama hlavu, ačkoli věděl, že je to marné. Také si vzpomněl na všechnu hrůzu kolem, lidi pobíhající sem a tam, jekot, pláč. Na obzoru probleskovala zář hořícího města. A především ubíjející vlny strachu sestupujícího z oblohy, z nelítostných, nemilosrdných Hvězd, které napadly svět.

To bylo všechno, co si pamatoval. Pak už nic, jen prázdnota, naprostá a úplná, až do okamžiku jeho probuzení, kdy se podíval nahoru a znovu uviděl na obloze Onos a začal sbírat dohromady střepiny a úlomky své mysli.

Jsem Theremon 762, řekl si opět. Žiju v Saro City a píšu sloupky do novin.

Už nebylo žádné Saro City. Nebyly žádné noviny.

Byl konec světa. Ale ještě žil a příčetnost, jak doufal, se mu vrátila.

Co teď? Kam jít?

„Siferro?“ zavolal.

Nikdo neodpověděl. Pomalu se vlekl dolů z kopce, kolem zlámaných stromů, kolem ohořelých a převrácených aut, kolem porůznu ležících těl. Jestliže to tady v okolí vypadá takhle, pomyslel si, jak to musí vypadat ve městě?

Můj Bože!

Bohové! Co jste nám to udělali?

29

Zbabělost má někdy svoje výhody, řekl si Sheerin, když uvolnil zástrčku dveří skladiště v suterénu Observatoře, kde strávil dobu Tmy. Ještě se cítil otřesený, ale nepochyboval, že je příčetný. V každém případě tak příčetný, jako byl vždycky.

Vypadalo to, že venku je ticho. A ačkoli skladiště nemělo okna, dost světla si našlo cestu mřížovím vysoko nahoře v jedné ze zdí, takže si byl dost jistý, že nastalo ráno, že na obloze jsou opět slunce. Snad pro tuto chvíli šílenství pominulo. Snad je bezpečné vyjít ven.

Vystrčil nos do chodby. Opatrně se rozhlédl.

První věc, kterou si uvědomil, byl pach kouře. Ale byl to starý, zatuchlý, protivný, štiplavý zápach kouře, pach ohně, který byl uhašen. Observatoř nebyla jen kamennou pevností, ale měla i vysoce účinný hasící systém, který se musel uvést do činnosti, jakmile dav založil požáry.

Dav! Sheerin se při té vzpomínce zachvěl.

Obtloustlý psycholog věděl, že nikdy nezapomene na tu chvíli, kdy dav vpadl do Observatoře. Bude ho to strašit tak dlouho, jak bude žít – ty zkřivené, zdeformované tváře, oči berserků, strašný řev zuřivosti. Byli to lidé, kteří ztratili křehkou kontrolu své příčetnosti už předtím, než přišlo úplné zatmění. Prohlubující se Tma je docela srazila z hranice sebevlády; Apoštolové Plamene obratně vzbouřili dav a teď vítězili v okamžiku splněného proroctví. Tak dav přišel, tisícihlavý, vymýtit opovrženíhodné vědce v jejich brlohu. Teď tu byli, vrazili dovnitř, mávali pochodněmi, kyji, košťaty, vším, čím mohli mlátit, rozbíjet, ničit.

Bylo dost paradoxní, že příchod davu způsobil, že Sheerin byl schopen pochopit sám sebe. Byl to pro něj ošklivý okamžik vrátit se tam, kam on a Theremon šli poprvé po schodech zabarikádovat dveře. Na cestě dolů se cítil zcela v pořádku, i když podivně lehký; ale pak jej zavalila pravá skutečnost Tmy jako závan otravného plynu, a on se úplně složil. Seděl schoulený nahoře na schodišti, ztuhlý zděšením, vzpomínal na svoji cestu Tunelem záhad a pochopil, že tato cesta nebude trvat jen pár minut, ale nesnesitelně dlouho, hodinu po hodině.

No, Theremon ho z toho vytrhl a Sheerin částečně získal zpět sebekontrolu, jak se vraceli do horního podlaží Observatoře. Ale pak přišlo úplné zatmění – a Hvězdy. Ačkoli Sheerin odvrátil hlavu, když otevřenou střechou Observatoře poprvé vtrhl ten nelidský zášleh světla, nebylo úplně možné vyhnout se tomu otřesnému pohledu. A po chvíli cítil, jak sevření jeho mysli ustupuje – cítil, jak se jemné závity jeho příčetnosti štěpí –

A pak dovnitř vtrhl dav a Sheerin věděl, že otázkou už není, jak si zachovat zdravý rozum. Teď šlo o život. Pokud chtěl přežít tuto noc, neměl jinou volbu než se uklidnit a najít bezpečné místo. Jeho naivní plán, že bude pozorovat fenomén Tmy jako rezervovaný nezaujatý vědec, kterým předstíral, že je, byl ztracen. Ať fenomén Tmy pozoruje někdo jiný. On se jde schovat.

Nějak našel cestu do suterénu, do tohohle příjemného skladišťátka s trochou povzbudivého světla, které vrhalo slabou, ale velice příjemnou zář. Zavřel dveře na závoru a vydržel to. Dokonce spal, trochu.

A teď bylo ráno. Nebo snad odpoledne, podle všeho, co věděl. Jedna věc byla jistá: hrozná noc skončila a všechno bylo tiché, alespoň v okolí Observatoře. Sheerin vyšel po špičkách do chodby, zastavil se, poslouchal, opatrně začal stoupat po schodišti.

Všude bylo ticho. Louže špinavé vody z protipožárního zařízení. Odporný puch starého kouře.

Zastavil se na schodišti a zamyšleně sundal z držáku na zdi požárnickou sekyrku. Silně pochyboval, že by použil sekeru na jinou živou bytost; ale vzít ji s sebou mohlo být užitečné, jestli podmínky venku budou tak zmatené, jak očekával, že je nalezne.

Teď nahoru do přízemí. Sheerin otevřel dveře ze suterénu – tytéž dveře, které za sebou včera večer zabouchl ve svém šíleném letu dolů – a vykoukl ven.

Pohled, který ho uvítal, byl děsivý.

Velká hala Observatoře byla plná lidí, všichni dohromady promíchaní na podlaze takovým způsobem, jako kdyby celou noc probíhala nějaká obrovská pijácká orgie. Ale tihle lidé nebyli opilí. Hodně jich leželo zkroucených do tak příšerných, nemožných úhlů, že takovou polohu mohly zaujmout jen mrtvoly. Jiní leželi roztažení, narovnaní po dvou nebo po třech lidech na sobě jako odhozené koberce na hromadách. Také se zdáli mrtví, nebo ztracení zbytek života v bezvědomí. Další byli jasně živí, ale seděli, kňučeli a kňourali jako bytosti zcela nepříčetné.

Všechno, co bylo kdysi ve velké hale vystaveno, vědecké přístroje, portréty velkých astronomů minulosti, podrobné astronomické mapy, vše bylo serváno a spáleno nebo jen roztrháno a pošlapáno. Sheerin viděl zuhelnatělé a rozmlácené zbytky, tu a tam vyčnívající mezi namačkanými těly.

Hlavní dveře byly otevřené. Za nimi se rozlévala teplá a povzbudivá záře slunečního světla.

Sheerin si opatrně vybíral chaosem cestu k východu.

„Doktore Sheerine?“ řekl náhle a neočekávaně nějaký hlas.

Svižně se otočil a zamával sekerou tak prudce, že mu v duchu jeho vlastní předstíraná bojovnost přišla k smíchu.

„Kdo je tam?“

„Já! Yimot.“

„Kdo?“

„Yimot. Vzpomínáte si na mne, že ano?“

„Yimot, ano.“ Vyčouhlý, nemotorný student astronomie z nějaké provincie, kde lišky dávají dobrou noc. Sheerin nyní uviděl chlapce, napůl schovaného ve výklenku. Jeho tvář byla začerněná popelem a sazemi a oblečení měl roztrhané, ale jinak vypadal, že je v pořádku. Jak vylezl z výklenku, Sheerin viděl, že se pohyboval mnohem méně komicky než obvykle, žádné trhavé pohyby, žádné divoké rozhazování rukama nebo škubání hlavou. Hrůza dělá s lidmi podivné věci, řekl si Sheerin. „Byl jsi tady schovaný celou noc?“

„Pokusil jsem se utéct z budovy, když přišly Hvězdy, ale tady jsem se zašprajcoval. Neviděl jste Fara, doktore Sheerine?“

„Tvého přítele? Ne. Neviděl jsem nikoho.“

„Chvíli jsme byli pohromadě. Ale pak, v té tlačenici – ti lidé byli tak divocí…“ Yimot vyrobil zvláštní úsměv. „Myslel jsem, že vypálí budovu. Ale pak se zapnulo protipožární zařízení.“ Ukázal na lidi z města, kteří všichni leželi okolo. „Myslíte, že jsou všichni mrtví?“

„Někteří jsou jenom nepříčetní. Viděli Hvězdy.“

„Já taky, jenom na chvíli,“ řekl Yimot. „Jenom na chvíli.“

„Jak vypadaly?“ zeptal se Sheerin.

„Vy jste je neviděl, doktore? Nebo si na ně jenom nevzpomínáte?“

„Byl jsem v suterénu. Příjemném a útulném.“

Yimot natáhl dlouhý krk, jako kdyby na stropě chodby ještě zářily Hvězdy. „Byly – budily obdiv a strach,“ zašeptal. „Vím, že vám to nic neříká, ale můžu použít jenom slova. Viděl jsem je jenom dvě sekundy, možná tři, a cítil jsem, jak se mi otáčí mysl, cítil jsem, jak mi odlétá temeno, a tak jsem odvrátil pohled. Protože nejsem moc statečný, doktore Sheerine.“

„Ne. Ani já.“

„Ale jsem rád, že jsem zažil tyhle dvě nebo tři sekundy. Hvězdy jsou hodně děsivé, ale také velmi krásné. Alespoň pro astronoma. Vůbec nejsou jako ty hloupé špendlíkové hlavičky světla, které jsme, Faro a já, vytvořili při našem praštěném pokusu. Víte, určitě jsme přesně uprostřed jejich nesmírného nahloučení. Našich šest sluncí máme natěsnáno ve skupině blízko nás – myslím, že některá jsou blíž než jiná – a pak dál, pět nebo deset světelných let nebo víc, je celá obrovská sféra Hvězd, které jsou slunci, tisíci slunci, obrovskou sférou sluncí, která nás úplně obklopuje, ale je pro nás obvykle neviditelná, protože světlo našich sluncí stále svítí. Přesně tak, jak řekl Beenay. Víte, Beenay je báječný astronom. Jednoho dne bude větší než doktor Athor. Vy jste Hvězdy neviděl vůbec?“

„Jenom na mžik,“ řekl trochu smutně Sheerin. „Pak jsem utekl a schoval se. Podívej, chlapče, tohle místo musíme opustit společné.“

„Nejdřív bych se rád pokusil najít Fara.“

„Jestli je v pořádku, je venku. Jestli není, asi už pro něj nemůžeš udělat nic.“

„Ale kdyby byl pod těmihle hromadami…“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Mezi těmito lidmi se nemůžeš pohybovat. Ještě jsou všichni ochromení, ale když je budeš provokovat, nikdo nemůže předvídat, co udělají. Nejbezpečnější je odsud utéct. Já jsem šel do Svatyně. Jestli jsi chytrý, půjdeš se mnou.“

„Ale Faro…“

„Dobrá,“ řekl Sheerin s povzdechem. „Podívejme se po Farovi. Nebo Beenayovi nebo Athorovi nebo Theremonovi nebo ostatních.“

Ale bylo to beznadějné. Snad deset minut se prohrabávali hromadami mrtvých a bezvědomých a napůl bezvědomých lidí v chodbě; ale nikdo z nich nepatřil k lidem z Univerzity. Jejich tváře byly otřesné, děsivě zdeformované strachem a šílenstvím. Někteří se začali hýbat, když byli vyrušeni, objevila se jim pěna u úst a agresivně vrčeli. Jeden se sápal po Sheerinově sekeře a Sheerin musel použít topůrko, aby ho odehnal. Vystoupit na schody do horních pater budovy bylo vyloučené; schodiště bylo zablokováno těly a všude byla spadaná omítka. Na podlaze se v loužích shromáždila voda plná špíny a bláta. Ostrý, pronikavý zápach dýmu byl nesnesitelný.

„Máte pravdu,“ řekl Yimot nakonec. „Bude lepší, když půjdeme.“

Sheerin ukazoval cestu; rychle kráčel ven do slunečního světla. Po právě minulých hodinách byl zlatý Onos nejvítanější podívanou ve vesmíru, ačkoli psycholog shledal, že jeho oči nejsou po dlouhých hodinách tmy zvyklé na takové množství jasného světla. Dlouhou chvíli po tom, co se vynořil, stál a mrkal a čekal, až se mu oči přizpůsobí. Za chvíli se už mohl rozhlédnout a zalapal po dechu nad podívanou, která se mu naskytla.

„Jak hrozné,“ mumlal Yimot.

Spousta těl. Šílenci bloudící v kruzích, zpívající si pro sebe. Vypálené automobily po stranách silnice. Křoviny a stromy jakoby podetnuté monstrózní slepou silou. A dál na obzoru příšerný závoj hnědého dýmu, rozprostřeného nad věžemi Saro City.

Chaos, chaos, chaos.

„Tak takhle vypadá konec světa,“ řekl tiše Sheerin. „A tady jsme my, ty a já. Přeživší.“ Hořce se usmál. „Jaký my jsme pár. Já nosím okolo pasu sto liber navíc a tobě nejméně sto liber chybí. Ale přesto jsme tady. Doufám, že Theremon to přežil. Jestli to měl někdo přežít, tak by to měl být on. Ale na tebe nebo na mne bych si nevsadil. – Svatyně je na půli cesty mezi Saro City a Observatoří. Musíme ujít asi půl hodiny nebo tak nějak, jestli se nechceme dostat do problémů. Tady, vezmi si to.“

Sebral tlustý šedý klacek, který ležel pod jedním z padlých výtržníků, a hodil ho Yimotovi, který ho nemotorně chytil a zíral na něj, jako by neměl ani ponětí, co by to mohlo být.

„Co s tím budu dělat?“ zeptal se nakonec.

Sheerin řekl: „Předpokládám, že s ním udeříš do lebky kohokoliv, kdo by nás obtěžoval. Stejně jako já předpokládám, že bych použil tuto sekeru, kdybych se musel bránit. A když to bude nutné, tak ji také použiji. Kolem nás je nový svět, Yimote. Pojďme. A jak půjdeme, vezmi rozum do hrsti.“

30

Nad světem byla ještě Tma, Hvězdy ještě zaplavovaly Kalgaš ďábelskými proudy svého světla, když Siferra 89 vyklopýtala ze zničené budovy Observatoře. Ale na jižním obzoru se objevila slabá růžová záře úsvitu, první slibné znamení, že na nebesa by se mohla vracet slunce.

Stála na trávníku před Observatoří, široce rozkročená, hlavu svěšenou, zhluboka nabírala dech do plic.

Mysl měla ochromenou.

Neměla ani ponětí, kolik hodin minulo od doby, kdy se obloha změnila v čerň a Hvězdy vpadly do jejich pohledu jako fanfára miliónů trubek. Celou dlouhou noc bloudila jako ve snách chodbami Observatoře, neschopná najít cestu ven; zápasila se šílenci, kteří se kolem ní rojili ze všech stran. Byla ale příliš umíněná, než aby ji něco odvedlo od jejího záměru. Jediná zbývající myšlenka v jejím mozku byla přežít: odstrkávala ruce, které se na ni sápaly, odrážela údery ranami holí, kterou vytrhla muži, jenž upadl; vyhýbala se řvoucím, divokým vlnám šílenců, kteří pobíhali ruku v ruce ve skupinách po šesti nebo osmi po chodbách a rozdupávali vše, co jim stálo v cestě.

Připadalo jí, že se po Observatoři potuluje milión lidí z města. Všude, kam se otočila, viděla znetvořené tváře, vyvalené oči, zející ústa, vyplazené jazyky, prsty zkřivené v nestvůrné pařáty.

Rozbíjeli všechno. Neměla ani ponětí, kde je Beenay nebo Theremon. Matně si vzpomínala, že viděla Athora uprostřed deseti nebo dvaceti řvoucích ničemů, nad nimiž vlála hustá hříva jeho bílých vlasů – a pak viděla, jak upadl, smeten na podlahu a mimo pohled.

Potom si Siferra na nic nevzpomínala jasně. Po celé zatmění běhala tam a zpátky, nahoru do jedné chodby a dolů do další, jako krysa chycená v bludišti. Nikdy se důkladně neseznámila s plánem Observatoře, ale dostat se z budovy by pro ni obtížné nebylo – kdyby byla příčetná. Nyní, s Hvězdami neoblomně zářícími z každého okna, jí to připadalo, jako kdyby jí mozkem pronikal sekáček na led. Nemohla myslet. Nemohla myslet. Jediné, co mohla dělat, bylo běhat sem a tam, prodírat se poťouchlými, breptajícími blázny, razit si cestu sevřenými tlupami běsnících cizích lidí, zoufale a neúspěšně a marně hledajíc jeden z východů. A tak bloudila hodinu po hodině, jakoby chycena do snu, který nikdy neskončí.

Teď, konečně, byla venku. Nevěděla, jak se sem dostala. Náhle byly přímo před ní na konci chodby dveře, o kterých si byla jista, že je předtím tisíckrát minula. Zatlačila, ony povolily a chladný závan čerstvého vzduchu jí vproudil do tváře. Vypotácela se ven.

Město hořelo. V dáli viděla zuřivé plameny, zářící rudé skvrny proti temnému pozadí oblohy.

Ze všech stran slyšela řev, vzlykot, divoký smích.

Pod ní, kousek cesty na svahu kopce, nějací lidé bezmyšlenkovitě vyvraceli stromy – škubali větve, divoce cloumali kmeny, nezměrnou silou rvali uvolněné kořeny ze země. Nemohla pochopit, proč. Snad ani jinak nemohli.

Na parkovišti Observatoře jiní šílenci převraceli auta. Siferra uvažovala, které auto může být její. Nemohla si vzpomenout. Na nic si nemohla vzpomenout. I vzpomenout si na své vlastní jméno bylo obrovské úsilí.

„Siferra,“ řekla nahlas. „Siferra 89. Siferra 89.“

Líbilo se jí, jak to znělo. Bylo to pěkné jméno. Mohlo to být jméno její maminky – nebo snad babičky. Skutečně si tím nebyla jistá.

„Siferra 89,“ řekla znovu. „Jsem Siferra 89.“

Pokusila se vzpomenout si na svoji adresu. Nic. Změť nesmyslných čísel.

„Podívej se na Hvězdy!“ zařvala nějaká žena, která proběhla kolem ní. „Podívej se na Hvězdy a zemři!“

„Ne,“ odpověděla tiše Siferra. „Proč bych měla chtít zemřít?“

Ale přesto se na Hvězdy podívala. Nyní si na jejich vzhled téměř zvykla. Byly jako zářivá světla – velmi zářivá – tak těsně u sebe na nebeské klenbě, že to vypadalo, jako by splývaly, zformovaly se do jednolité skvrny jasu, jako podivuhodný lesklý plášť, prostřený na obloze. Když se na ně dívala déle než jednu nebo dvě sekundy, zdálo se jí, že rozeznává jednotlivé světelné body, které jsou zářivější než ty ostatní a pulzují prapodivnou energií. Ale mohla se na ně dívat nejdéle pět nebo šest sekund; pak ji síla těchto pulzujících světel přemohla, začala ji bolet kůže na hlavě, rozpálila se jí tvář a ona musela sklonit hlavu a mnout si prsty místo mezi očima, zanícené bodavou a škubavou bolestí.

Prošla parkovištěm, ignorujíc okolní třeštění, a přešla na druhou stranu, kde vedla dlážděná cesta podél úbočí Hory pozorování. Z jedné fungující části mozku vyhrabala informaci, že je to cesta od Observatoře k hlavní části univerzitního areálu. Přímo před sebou nyní Siferra uviděla některé z vyšších univerzitních budov.

Na některých střechách tančily plameny. Hořela zvonice a divadlo a Posluchárny.

Musíš zachránit tabulky, řekl hlas v její mysli, ve kterém poznala svůj vlastní.

Tabulky? Jaké tabulky?

Thombské tabulky.

Ach. Ano, jistě. Byla archeoložkou, že ano? Ano. Ano. A archeologové vykopávají starověké věci. Ona prováděla vykopávky na nějakém vzdáleném místě. V Sagimotu? V Beklikanu? Nějak tak. A našla tabulky, prehistorické texty. Starověké věci, archeologické věci. Velmi důležité věci. V místě nazývaném Thombo.

Jak se cítím? zeptala se sama sebe.

A přišla odpověď: Cítíš se bezvadně.

Usmála se. Minutu od minuty se cítila lépe. Léčí mne růžové světlo úsvitu na obzoru, pomyslela si. Jitro přichází: slunce, Onos, vstupuje na oblohu. Jak Onos vycházel, Hvězdy se stávaly méně jasnými, méně děsivými. Rychle slábly. Na jihu už byly utlumeny narůstající silou Onosu. Jen na opačném konci oblohy, kde ještě panovala Tma a Hvězdy byly nahloučené jako rybky v tůni, zbývala část intenzity jejich hrozivého jasu. Teď se mohla na oblohu dívat delší dobu, aniž by v hlavě pocítila bolestivé tepání. A cítila se méně zmatená. Jasně si nyní vzpomínala, kde žije a kde pracuje a co dělala včera večer.

Byla v Observatoři – s přáteli, astronomy, kteří předpověděli zatmění…

Zatmění…

Pochopila, co vlastně dělala. Čekala na zatmění. Na Tmu. Na Hvězdy. Ano. Na Plameny, pomyslela si Siferra. Všechno se stalo přesně podle plánu. Svět byl vypálený, tak jako byl vypálený mnohokrát předtím – zapálen ne rukama bohů, ne silou Hvězd, ale obyčejnými muži a ženami, šílenými z pohledu na Hvězdy, kteří podlehli zoufalé panice, která je nutkala, aby získali obvyklé denní světlo jakýmkoli způsobem, na jaký mohou přijít.

Nicméně, navzdory chaosu zůstala klidná. Její poraněná mysl, spíše zmatená než ochromená, byla neschopná plně reagovat na kataklyzma, které Tma přinesla. Šla dál a dál, cestou do hlavního nádvoří univerzitního areálu, míjela obrazy děsivé devastace a zkázy a necítila žádný šok, žádnou lítost nad tím, co bylo ztraceno, žádný strach z těžkých časů, které musí ležet vpředu. Ani část její mysli nebyla dosud zpřístupněna takovým pocitům. Byla pouhým pozorovatelem, klidným, nezaujatým. Věděla, že hořící budova vedle ní je nová univerzitní knihovna, kterou pomáhala navrhovat. Ale pohled na její zkázu v ní nevyvolal žádnou emoci. Mohla stejně dobře kráčet nějakým dva tisíce let starým sídlištěm, jehož zánik byl definitivně záležitostí historického záznamu. Nikdy by ji nenapadlo plakat pro dva tisíce let staré rozvaliny. Nenapadlo ji plakat ani nyní, když se všude kolem ní Univerzita propadala do plamenů.

Nyní stála uprostřed areálu. Vybavila si známou cestu. Některé budovy byly v ohni, některé ne. Jako náměsíčník obešla zleva Administrativu, zprava Tělocvičnu, opět zleva Matematiku a prokličkovala kolem Geologie a Antropologie k jejímu vlastnímu hlavnímu stanu, k Domu Archeologie. Přední vchod byl otevřený. Vstoupila.

Budova se zdála téměř nedotčená. Některé z výstavních vitrín ve vestibulu byly rozbité, ale ne vypleněné, zdálo se, že je tam ještě většina artefaktů. Dveře výtahu byly vytržené ze závěsů. Nástěnka v blízkosti schodů ležela na podlaze. Jinak se zdálo, že je vše v pořádku. Neslyšela žádné zvuky. Místo bylo prázdné.

Její pracovna byla v druhém patře. Cestou po schodech překročila tělo starce. Leželo tváří nahoru na odpočívadle v prvním patře. „Myslím, že tě znám,“ řekla Siferra. „Jak se jmenuješ?“ Neodpověděl. „Jsi mrtvý? Řekni: ano nebo ne?“ Oči měl otevřené, ale prázdné. Siferra ho prstem dloubla do tváře. „Mudrin, to je tvé jméno. Nebo bylo. No, stejně jsi byl moc starý.“ Pokrčila rameny a pokračovala v chůzi.

Dveře do její pracovny byly odemčené. Uvnitř byl nějaký muž.

Také vypadal povědomě; ale tenhle člověk byl živý, krčil se proti registratuře, podivně schoulený. Byl to statný, širokoplecí muž se silnými předloktími a širokými, mohutnými lícními kostmi. Tvář se mu leskla potem a oči mu horečnatě planuly.

„Siferro?Ty jsi tady?“

„Přišla jsem si pro tabulky,“ řekla mu. „Tabulky jsou velice důležité. Musí být zachráněny.“

Zdvihl se a zkoušel pár nejistých kroků k ní. „Tabulky? Tabulky jsou pryč, Siferro! Ukradli je Apoštolové, vzpomínáš?“

„Pryč?“

„Ano, pryč. Jako tvá mysl. Ty jsi mimo, víš? Máš prázdnou tvář. Za tvýma očima nic není. Vidím to. Ani nevíš, kdo jsem.“

„Ty jsi Balik,“ řekla, to jméno jí spontánně vyšlo ze rtů.

„Tak ty si vzpomínáš.“

„Balik. Ano. A Mudrin je na schodech. Mudrin je mrtvý, víš to?“

Balik pokrčil rameny. „Předpokládám to. Za chvilku budeme všichni mrtví. Celý svět kolem nás se zbláznil. Ale proč se obtěžuji ti to říkat? Ty jsi také blázen.“ Rty se mu chvěly. Ruce se mu třásly. Podivně se uchechtl a sevřel čelisti, aby to potlačil. „Celou Tmu jsem byl tady. Dlouho jsem Pracoval a když vypadla světla – můj Bože, Hvězdy, Hvězdy. Podíval jsem se na ně jen na okamžik a pak jsem zalezl pod stůl a zůstal tam přes celou tu věc.“ Přešel k oknu. „Ale teď vyšel Onos. To nejhorší je pryč. – Hoří všechno kolem, Siferro?“

„Přišla jsem si pro tabulky,“ řekla znova.

„Jsou pryč.“ Hláskoval jí to slovo. „Rozumíš mi? Pryč. Nejsou tady. Byly ukradeny.“

„Pak si vezmu mapy, které jsme vypracovali,“ řekla. „Musím ochránit vědění.“

„Naprosto šílená, že ano? Kde jsi byla, v Observatoři? Měla's dobrý výhled na Hvězdy, že?“ Znova se uchechtl a namířil si to šikmo napříč místností kolem ní. Siferra zkřivila tvář odporem. Cítila teď pach jeho potu, ostrý a štiplavý a nepříjemný. Páchl, jako kdyby se týden nekoupal. Vypadal, jako kdyby měsíc nespal. „Pojď sem,“ řekl, když od něj odstoupila. „Nechci ti ublížit.“

„Já chci mapy, Balíku.“

„Jistě. Dám ti mapy. A fotografie a všechno. Ale nejdřív ti dám něco jiného. Pojď sem, Siferro.“

Natáhl k ní ruku a přitáhl ji k sobě. Cítila jeho ruce na ňadrech a jeho drsnou tvář na svém obličeji. Jeho zápach byl nesnesitelný. Zdvihl se v ní vztek. Jak se odvážil se jí takhle dotknout. Prudce ho odstrčila.

„Hej, tohle nedělej, Siferro! Pojď sem. Buď hodná. Po všem, co víme, jsme na světě jen my dva. Ty a já, budeme žít v lese, lovit zvířátka a sbírat oříšky a bobule. Lovit a sbírat, ano, a později vynalezneme zemědělství.“ Usmíval se. Oči mu svítily podivným žlutým světlem. Jeho kůže také vypadala žlutá. Znovu k ní natáhl ruku, hladově, pootevřenou dlaní se zmocnil jejího prsu, druhou jí jel dolů po zádech ke kříži. Znovu jí položil tvář ze strany na hrdlo a hlučně ji očichával jako nějaké zvíře. Boky se mu zvedaly a narážely do ní nechutným způsobem. Současně ji začal tlačit do rohu místnosti.

Náhle si Siferra vzpomněla na klacek, který našla během noci někde v budově Observatoře. Ještě ho držela v ruce, volně spuštěný. Rychle ho zvedla a tvrdě udeřila Balika do brady. Hlava mu ulétla nahoru a dolů, zuby zcvakly.

Pustil ji a odpotácel se pár kroků. Oči se mu rozšířily překvapením a bolestí. V místě, kam klacek dopadl, měl rozražené rty a z jedné strany úst mu proudila krev.

„Hej, ty kurvo! Ty mě chceš mlátit?“

„Ty ses' mne dotkl.“

„Zatraceně správně, dotkl jsem se tě! A za chvíli se tě dotknu znovu.“ Třel si čelist. „Poslouchej, Siferro, pusť ten klacek a přestaň se na mě dívat tímhle způsobem. Jsem tvůj přítel. Tvůj spojenec. Svět se teď změnil v džungli a jsme tady jen my dva. Potřebujeme se navzájem. Není bezpečné chtít být teď sama. Nemůžeš si dovolit to riskovat.“

Znova šel k ní, ruce vztažené, prosil ji.

Opět ho uhodila.

Tentokrát se rozpřáhla pořádné a opět ho udeřila ze strany, přes lícní kost. Bylo slyšet, jak klacek dopadl a Balik se pod silou úderu zapotácel. S hlavou napůl odvrácenou, díval se na ni v naprostém údivu a vrávoral. Ale ještě stál. Udeřila ho potřetí, přímo přes ucho, švihla klackem ze vší síly v dlouhém oblouku. Pocítil, že ho Siferra uhodila ještě jednou do téhož místa, a uvědomil si, že mu po obličeji stéká krev. Oči se mu zavřely. S podivným měkkým zvukem, jako když nafukovací balón vypouští vzduch, klesl do kouta proti zdi. Hlava mu bezvládně padla na stranu.

„Už se mě nikdy nedotkneš tak jako předtím,“ řekla Siferra a šťouchala do něj koncem klacku. Balik neodpověděl. Dokonce se ani nepohnul.

Přestal ji zajímat.

Teď tabulky, pomyslela si a pociťovala báječný klid.

Ne. Tabulky byly pryč, řekl to Balik. Ukradeny. A teď si vzpomněla: skutečně byly. Zmizely ještě před zatměním. Dobrá, pak tedy mapy. Všechny tyhle skvělé mapy pořídili na vrchu Thombo. Kamenné zdi, popel v linii základů. Ty starověké požáry! Zrovna jako požár, který v tuto chvíli pustoší Saro City.

Kde jsou?

Ach. Tady. V archívu map, kam patří.

Vešla dovnitř, popadla svazek pergamenového papíru, srolovala ho a zastrčila pod paži. Nyní si vzpomněla na bezvědomého muže a pohlédla na něj. Ale Balik se dosud nehýbal. Dokonce nevypadal, že by se kdy mohl pohnout.

Ven ze dveří kanceláře, dolů po schodišti. Mudrin zůstal, kde byl předtím, ležel nehybný a ztuhlý na odpočívadle. Siferra proběhla kolem něj a pokračovala do přízemí.

Venku značně pokročilo ráno. Onos stejnoměrně stoupal a jas Hvězd byl pryč. Vzduch se zdál svěžejší a čistší, ačkoli vánek stále přinášel silný zápach dýmu. Dole u Matematiky viděla tlupu mužů. Rozbíjeli okna. O chvilku později ji zachytili pohledem a chraplavě na ni křičeli nesouvislá slova. Pár mužů se k ní rozběhlo.

V místech, kde ji Balik mačkal, ji bolela ňadra, rozhodně nechtěla, aby se jí dotýkaly nějaké další ruce. Otočila se, vběhla za Archeologii, prorazila si cestu křovisky na druhou stranu, přeběhla napříč trávník a zastavila se před hranatou budovou, ve které poznala Botaniku. Za ní kvetla malá botanická zahrada a ještě výš na úbočí kopce bylo pokusné arboretum; leželo uprostřed zeleně obklopující univerzitní areál.

Ohlédla se zpět. Myslela si, že ji muži ještě pronásledují, ale nebyla si tím jista. Prosprintovala kolem Botaniky a snadno přeskočila nízký plot botanické zahrady.

Člověk se sekačkou na ni zamával. Měl na sobě šedozelený stejnokroj univerzitních zahradníků; systematicky ničil keře, přestřihával se širokým pruhem středem zahrady. Za ním zůstávaly jen pahýlky. Jak pracoval, tiše se pro sebe pochechtával.

Siferra prošla kolem něj. Odtud krátkým během do arboreta. Ještě ji pronásledují? Nechtěla ztrácet čas ohlížením. Jen běžet, běžet, běžet, to byla její nejnaléhavější myšlenka. Její dlouhé, silné nohy ji lehce nesly mezi řadami pečlivě vysázených stromů. Pohybovala se stejnoměrnými dlouhými kroky. Byl to příjemný pocit, takhle běžet. Běžet. Běžet.

Pak vběhla do divočejšího pásma arboreta, všechny ostružiníky a hlohy tu rostly navzájem těsně propletené. Siferra se mezi ně bez váhání vrhla; věděla, že tam by za ní nikdo nešel. Větve jí rozdíraly tvář, trhaly oblečení. Jak si razila cestu hustým porostem, ztratila svazek stočených map. Na druhé straně se vynořila bez nich.

Ať přijdou, pomyslela si. V každém případě na něco takového už nepomyslí.

Ale teď by si měla odpočinout. Funěla, lapala po dechu, byla vyčerpaná. Přehoupla se přes potůček na hranicích arboreta a dopadla na záhon chladivého zeleného mechu. Nikdo ji nesledoval. Byla sama.

Pohlédla skrz koruny stromů nahoru. Zlaté světlo Onosu zaplavilo oblohu. Hvězdy nebyly vidět. Noc konečně skončila a noční můra také.

Ne, pomyslela si. Noční můra právě začíná.

Převalovaly se přes ni vlny hrůzy a chtělo se jí zvracet. Podivné znecitlivění, které drželo její mysl po celou noc, začalo opadávat. Po hodinách duševního rozštěpení osobnosti opět rozuměla věcem kolem sebe, skládala za sebou jednu událost za druhou a potom další a další a porozuměla jejich smyslu. Myslela na univerzitní areál v ruinách a plameny nad vzdáleným městem. Šílenci všude kolem, chaos, devastace.

Balik. Hrozný výraz jeho tváře, když se ji pokoušel osahávat. A výraz úžasu, když ho udeřila.

Dnes jsem zabila člověka, pomyslela si Siferra s údivem a zděšením. Já. Jak jsem mohla udělat takovou věc?

Roztřásla se hrůzou. Děsivé vzpomínky ji pálily v mysli: dutý zvuk úderu, když klacek dopadl, způsob, jakým Balik vrávoral, další rány, krev, nepřirozený úhel jeho hlavy. Muž, se kterým rok a půl pracovala, který trpělivě spolu s ní vykopával ruiny Beklimotu, padl jako zvíře pod jejím smrtícím kyjem. A její naprostý klid, když u něj později stála – její spokojenost, že mu zabránila v dalším otravování. To bylo snad ze všeho nejpříšernější.

Pak si Siferra řekla, že to, co zabila, nebyl Balik, ale jen šílenec v Balikově těle, divoký a slintající, když ji ohmatával a hladil. Ani ona nebyla skutečná Siferra, když mávala klackem, ale přízračná Siferra, zasněná a nepřítomná Siferra, náměsíčná vinou hrůz svítání.

Nicméně teď se jí příčetnost vrátila. Plně na ni dopadla tíha nočních událostí. Nejen Balikova smrt – nepřipouštěla si pocit viny – ale smrt celé civilizace.

V dáli, směrem od univerzitního areálu, slyšela hlasy. Hrubé, zvířecí hlasy těch, jejichž rozum byl zničen Hvězdami a nikdy nebude uzdraven. Pátrala po svém klacku. Ztratila ho při horečném letu arboretem? Ne. Ne, tady je. Siferra ho uchopila a postavila se.

Les vypadal, jako by ji volal. Otočila se a utekla mezi chladivé temné kmeny.

A běžela tak dlouho, dokud se úplně nevyčerpala.

Co jiného mohla dělat, než běžet? Běžet. Běžet.

31

Bylo pozdní odpoledne, třetí den od zatmění. Beenay kulhal tichou silnicí, která vedla do Svatyně. Pohyboval se pomalu a opatrně, rozhlížel se na všechny strany. Na obloze svítila tři slunce a Hvězdy se nadlouho vrátily do jejich věkovité temnoty. Ale za tyto tři dny se svět neodvolatelně změnil. A Beenay také.

Byl to úplně první den, kdy se mu navrátily duševní síly. O tom, co dělal dva předchozí dny, neměl jasnou představu. Ztratil pojem času, vědomí měl zamlžené. Čas mu dělily východy a západy Onosu a ostatních sluncí bloudících sem a tam oblohou. Kdyby mu někdo řekl, že od Katastrofy je to den čtvrtý, pátý, nebo šestý, Beenay by nebyl schopen se přít.

Záda měl rozbolavělá, levá noha byla jedna modřina a na tváři zaschly krvavé škrábance. Někde se poranil. Prudká bolest prvních hodin nyní přešla v půl tuctu tupých bolestí na nejrůznějších místech jeho těla.

Co se stalo? Kde byl?

Vzpomínal si na boj v Observatoři. Přál si, aby na něj mohl zapomenout. Vyjící, řvoucí tlupa bláznů z města prorazila dveře – byla s nimi hrstka Apoštolů v kápích – ale hlavně to byli jen obyčejní lidé, snad dobří, prostí, nudní lidé, kteří strávili celý život vykonáváním normálních, prostých, nudných věcí, které udržovaly civilizaci v chodu. Teď se náhle chod civilizace zastavil a všichni tito příjemní, obyčejní lidé se proměnili mžiknutím oka v zuřivé bestie.

Ta chvíle, kdy vpadli dovnitř – jak byla děsivá! Rozbíjeli kamery, které právě natáčely neocenitelné údaje o zatmění, vyrvali tubus velkého solarskopu ze střechy Observatoře, zvedali terminály počítačů vysoko nad hlavy a roztloukali je o podlahu.

A Athor mezi nimi jako polobůh, nařizoval jim, aby odešli… ! Stejně mohl rozkazovat mořskému vlnobití, aby ustalo.

Beenay si vzpomínal, jak Athora zapřísahal, aby s ním odešel, aby utekl, že ještě mají šanci. „Nech mě být, mladíku!“ řval Athor; nevypadal, že by Beenaye poznával. „Podejte mi ruku, pane!“ A pak Beenay pochopil, co dřív neviděl: že se Athor zbláznil a že částečka Athorovy mysli, která byla ještě schopná racionálně fungovat, dychtila po smrti. Athora opustila všechna touha přežít – vstoupit do strašlivého nového světa postsoumračného barbarství. To bylo ze všeho nejtragičtější, pomyslel si Beenay: destrukce Athorovy touhy žít. Velký astronom beznadějně kapituloval tváří v tvář umírající civilizaci.

A pak – útěk z Observatoře. To byla poslední věc, na kterou si s určitým stupněm jistoty vzpomínal: ohlédl se do hlavní haly Observatoře, kde Athor zmizel pod masou výtržníků, pak se otočil, vběhl do bočních dveří, seběhl po požárním schodišti ven na parkoviště.

Kde na něj čekaly Hvězdy v jejich celém strašlivém majestátu.

Beenay si opožděně uvědomil, že setrvával ve vznešené nevědomosti nebo sebedůvěře hraničící s domýšlivostí. Naprosto podcenil jejich sílu. V Observatoři, ve chvíli, kdy se objevily, byl příliš zaujatý svou prací, než aby jej jejich síla ranila: zaznamenal je jenom jako pozoruhodnou událost, kterou podrobně zkoumal, když měl volnou chvilku, a pak se zabýval prací, kterou dělal předtím. Ale tady venku, pod nemilosrdnou klenbou otevřené oblohy, ho Hvězdy zasáhly plnou silou.

Pohled na ně jej omráčil. Nesmiřitelné chladné světlo tisíců sluncí na něj zaútočilo a srazilo ho na kolena. Lezl po zemi, dusil se strachem, ztěžka nabíral dech. Ruce se mu horečně třásly, srdce mu bušilo, proudy potu mu stékaly po hořící tváři. Útržek touhy po vědeckém poznání ho přiměl, aby otočil obličej k tomu ohromnému jasu nahoře, takže mohl zkoumat a analyzovat a zaznamenávat, ale po sekundě nebo dvou musel sklopit oči.

Vzpomněl si na víc: na zápas o pohled na Hvězdy, na svůj nezdar, na svou porážku.

Potom se všechno zamlžilo. Odhadoval, že den nebo dva bloudil po lese. Hlasy v dálce, kdákavý smích, skřípavý disonantní zpěv. Praskot požáru na obzoru; hořký pach dýmu v celém okolí. Klekl si a ponořil obličej do potoka, chladná tekoucí voda mu proudila po tváři. Obklopila ho smečka zvířátek – žádné nebylo divoké; Beenay později předpokládal, že to byla domácí zvířátka, která uprchla – a štěkala na něj, jako kdyby ho chtěla roztrhat.

Obíral hrozny vína. Lezl na stromy a trhal měkké zlaté ovoce. Občas se strašlivým žuchnutím spadl. Dlouhé hodiny ležel v bolesti, než vstal a pohyboval se dál.

V nejhlubší a nejtmavší časti lesa narazil na divokou bitku – rány pěstmi, lokty pod žebry, zuřivé kopance; pak začaly létat kameny, někdo ječel jako zvíře, lidské tváře se natlačily těsně k jeho vlastní, oči rudé jako plameny. Nelítostný zápas mezi dvěma bojovníky; převalovali se a kutáleli – spojení ve sveřepém objetí, sraženi v jediném rozhodujícím pohybu…

Hodiny. Dny. Horečné mrákoty.

Pak, třetího dne ráno, si nakonec vzpomněl, kdo je a co se stalo. Přemýšlel o své ženě, Raisstě. Uvědomil si, že jí slíbil, že za ní přijde do Svatyně, až skončí se svou prací v Observatoři.

Svatyně – kde jenom je?

Beenayova mysl už byla dostatečně zhojená, aby si ujasnil, že úkryt, který si pro sebe zřídili lidé z Univerzity, je na půli cesty mezi univerzitním areálem a Saro City, v otevřené, venkovské oblasti zvlněných plání a travnatých luk. Byl zde starý urychlovač částic z oddělení Fyziky, opuštěný před pár lety, když vybudovali nové výzkumné centrum v Sarských Výšinách. Nebylo obtížné připravit rozlehlé betonové místnosti a Zbavit je pro krátký pobyt několika stovek lidí, a protože z bezpečnostních důvodů byl urychlovač zabezpečen proti snadnému přístupu, nebylo problémem zabezpečit ho i proti jakémukoli vpádu lidí z města, kteří by mohli během zatmění pod vlivem šílenství zaútočit.

Ale prvním úkolem je najít Svatyni. Beenay ovšem musel nejdříve zjistit, kde je on. On přece nazdařbůh bloudil v ponurém otupěni alespoň dva dni, možná víc. Mohl být kdekoli.

V časných ranních hodinách cestu z lesa našel, téměř náhodou, když neočekávaně vkročil do něčeho, co kdysi bylo úhledně naplánovanou vilovou čtvrtí. Nyní byla pustá a v děsivém nepořádku, s auty nahromaděnými na ulicích, kde je jejich vlastníci opustili, když už nemohli dál řídit. Semtam ležela na chodnících těla pokrytá černými roji much. Nikde ani jediná známka života.

Většinu rána strávil plahočením po předměstské výpadovce lemované potemnělými, opuštěnými domy, aniž by poznal jediný známý orientační bod. V poledne, když na obloze vyšly Trey a Patra, vstoupil otevřenými dveřmi do jednoho domu, aby pro sebe našel k jídlu cokoli, co by nebylo ještě zkažené. Z kuchyňského kohoutku voda netekla; ale ve sklepě našel uskladněné láhve s vodou a vypil jí tolik, co snesl. Ve zbytku se umyl.

Potom pokračoval silnicí, která se klikatila na konec slepé ulice mezi prostornými, impozantními obydlími. Všechna byla vypálena až na kostru. Z nejhořejšího domu nezbylo vůbec nic, jen nádvoří na úbočí kopce, zdobené růžovými a modrými dlaždicemi, nepochybně hezkými, ale nyní bylo vše pokryté tlustými kusy popadaných trosek z vpředu probleskujícího průčelí. S obtížemi si proklestil ruinami cestu a pohlédl do údolí pod ním.

Vzduch byl velmi klidný. Nikde žádná letadla, žádné zvuky dopravního ruchu, ze všech stran přicházelo jen podivné ticho.

Náhle Beenay věděl, kde je, a všechno se vrátilo na své místo.

Po levici viděl Univerzitu, pěkný chumel cihlových budov, mnoho jich bylo nyní postříkáno načernalými skvrnami a některé vypadaly, že jsou úplně zničené. Za nimi, na vysokém útesu, byla Observatoř. Beenay na ni rychle pohlédl a hned se odvrátil, rád, že na tuto vzdálenost nemůže moc jasně určit její stav.

Daleko napravo bylo Saro City, jiskřící v sluneční záři. Jeho očím se zdálo téměř nedotčené. Ale věděl, že kdyby měl triedr, jistě by uviděl rozbitá okna, spadlé budovy, ještě žhavé uhlíky, zdvíhající se chomáčky dýmu; jizvy po požáru, který vzplál za Příchodu Tmy.

Rovnou před ním, mezi městem a univerzitním areálem, byl les, ve kterém bloudil v době svého deliria. Svatyně byla právě na druhé straně; její vchod musel včera, nebo tak nějak, minout o pár stovek yardů, úplně nevědomky.

Pomyšlení na to, že by měl opět procházet lesem, se mu nezamlouvalo. Jistě byl ještě plný šílenců, zabijáků, uprchlých a zdivočelých domácích zvířat, a vůbec všeho, co mohlo působit nesnáze. Ale ze svého výhodného postavení na vrcholku kopce viděl silnici, která protínala les, a vzorce ulic, které vedly k silnici. Drž se dlážděných cest, řekl si, a budeš v pořádku.

A také byl. Onos planul ještě na obloze, když došel na konec lesní výpadovky a nasměroval si to venkovskou silničkou, o které věděl, že vede do Svatyně. Odpolední stíny se začaly malounko prodlužovat, když přišel k vnějšímu vchodu. Hned za ním, jak Beenay věděl, půjde dolů dlouhou nedlážděnou cestou, která ho přivede ke druhému vchodu, a odtud kolem skupiny přístavků k vlastnímu zamaskovanému vstupu do Svatyně.

Vnější vchod, vysoká mříž z kovového pletiva, se otevřel, když se ho dotkl. Bylo to neočekávané a zlověstné znamení. Řádil dav také zde?

Ale zpustošené nebylo nic. Všechno bylo, jak mělo být, s výjimkou, že byl vchod otevřený. Zmaten vešel a vydal se dolů po nevydlážděné cestě.

Alespoň vnitřní vchod byl zavřený.

„Jsem Beenay 25,“ řekl a udal své univerzitní identifikační číslo. Sekundy míjely a prodlužovaly se v minuty a nic se nedělo. Zelené oko kamery vypadalo, že pracuje – viděl, jak objektiv přejíždí ze strany na stranu – ale snad počítače, které ho ovládaly, neměly energii nebo byly úplně zničené. Čekal. Čekal dál. „Jsem Beenay 25,“ řekl nakonec znovu a podruhé řekl i svoje číslo. „Jsem oprávněn vstoupit.“ Pak si vzpomněl, že samo jméno a číslo nestačí: musel říci také heslo.

Ale jaké? Jeho duši zaplavila panika. Nemohl si vzpomenout. Jak absurdní, nakonec sem našel cestu a pak kvůli vlastní hlouposti ztroskotá Před vchodem!

Heslo – heslo…

Mělo to co dělat s katastrofou. „Zatmění?“ Ne, to ne. Mučil svůj bolavý mozek. „Kalgaš Dva? „To nevypadá správně. „Dovim?“ „Onos?“ „Hvězdy?“

To bylo blíž

Pak ho to napadlo.

„Příchod noci,“ řekl triumfálně.

Stále se nic nedělo, dlouhou chvíli vůbec nic.

Ale pak, jak se mu zdálo, o tisíc let později, se vchod otevřel a vpustil ho.

Prokličkoval kolem přístavků a stál proti oválným kovovým dveřím vlastní Svatyně. Stály vůči zemi v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Studovalo ho další zelené oko. Měl by se identifikovat? Patrně měl. „Jsem Beenay 25,“ řekl a připravil se na další dlouhé čekání.

Ale dveře se začaly okamžitě zasouvat. Zíral do vybetonovaného vestibulu Svatyně.

Stěží deset yardů od něj čekala Raissta 717.

„Beenayi!“ vykřikla a chvátala k němu. „Ach, Beenayi, Beenayi…“

Nikdy od jejich svatby před dvěma lety nebyli od sebe odloučeni více než osmnáct hodin. Teď byli od sebe dny. Přitáhl si její štíhlou postavu k sobě a pevně ji objal, a trvalo to hodnou chvíli, než ji pustil.

Pak si uvědomil, že ještě stojí v otevřených dveřích Svatyně.

„Nepůjdeme dovnitř a nezamkneme za sebou dveře?“ zeptal se. „Co když jsem byl sledován? Nemyslím, že ano, ale…“

„Na tom nezáleží. Tady už nikdo není.“

„Cože?“

„Včera všichni odjeli,“ řekla. „Hned jak vyšel Onos. Chtěli, abych také jela s nimi, ale řekla jsem, že na tebe počkám, a čekala jsem.“

Nechápavě na ni zíral.

Teď viděl, jak unaveně a ztrhaně vypadá, jak vyčerpaně a zoufale. Dříve lesklé vlasy jí visely v neupravených pramenech a její tvář byla bledá, nenalíčená. Oči měla zarudlé a oteklé. Vypadala starší o pět nebo deset let.

„Raissto, jak dlouhá doba uplynula od zatmění?“

„Tohle je třetí den.“

„Tři dni. To je víceméně tolik, kolik jsem si myslel.“ Hlas mu zněl podivně. Hleděl za ní, do opuštěné Svatyně. Holá podzemní místnost se táhla dál a dál, osvětlená řadou žárovek na stropě. Neviděl nic, jako kdyby se jeho oči s nimi spojily. To neočekával, vůbec ne. Plán byl takový, že všichni zůstanou ukrytí, dokud nebude bezpečné vyjít ven. S údivem řekl: „Kam odjeli?“

„Do Amganda,“ řekla Raissta.

„Do Amgandského národního parku? Ale to je stovky mil odtud. Zbláznili se, vyjít z úkrytu hned druhý den a pochodovat přes půlku země na nějaké místo? Nevíš, co tam budou dělat, Raissto?“

Amgandský park byla přírodní rezervace daleko na jihu, místo, kde se toulala divoká zvířata, kde bylo přísně chráněno původní rostlinstvo provincie. Beenay tam jednou jako chlapec byl se svým otcem. Byla to téměř ryzí divočina jen s pár turistickými cestami.

Řekla: „Mysleli si, že bude bezpečnější jet tam.“

„Bezpečnější?“

„Shodli se, že všichni, kdo jsou ještě příčetní, by se měli sejít v Amgandu. Zdá se, že se tam sbíhají tisíce lidí ze všech stran. Nejvíc z ostatních univerzit. A pár lidí z vlády.“

„Skvěle. Celá horda profesorů a politiků šlape po parku. Když je všechno zničené, proč bychom neměli zničit i poslední kousek nedotčeného území?“

„To není důležité, Beenayi. Důležité je, že Amgandský park je v rukou příčetných lidí, že je enklávou civilizace uprostřed všeobecného šílenství. Věděli o nás a požádali, abychom se k nim připojili. Hlasovali jsme a výsledek byl dvě ku jedné pro odchod.“

„Dvě ku jedné,“ řekl temně Beenay. „I když lidé tady neviděli Hvězdy, chovají se jako blázni! Představa života ve Svatyni vzhledem k tři sta mil dlouhé procházce – nebo je to pět set? – celým tím chaosem, který je venku. Proč nepočkali měsíc nebo šest měsíců nebo tak nějak? Měli dost jídla a vody, aby tu vydrželi alespoň rok.“

„Říkali jsme totéž,“ odpověděla Raissta. „Ale lidé z Amganda nám říkali, že správný čas k odchodu je teď. Kdybychom čekali pár týdnů, toulavé bandy lidí venku by byly sjednocené v organizované armády pod vedením místních vojenských velitelů a když bychom vyšli, museli bychom s nimi vyjednávat. A kdybychom počkali ještě déle, Apoštolové Plamene by pravděpodobně ustavili novou diktaturu, s vlastní policií a armádou, a ve chvíli, kdy bychom vykročili ze Svatyně, by nás zatkli. Teď a nebo nikdy, tvrdili lidé z Amganda. Je lepší bojovat s rozptýlenými napůl nepříčetnými osamělými bandity než s organizovanými armádami. Tak jsme se rozhodli jít.“

„Všichni kromě tebe.“

„Chtěla jsem na tebe počkat.“

Vzal ji za ruku. „Jak jsi mohla vědět, že přijdu?“

„Řekl jsi, že přijdeš. Jakmile dokončíš fotografování zatmění. Téměř jsi své sliby dodržel, Beenayi.“

„Ano,“ řekl Beenay slabým hlasem.

Dosud se nevzpamatoval ze šoku, že našel Svatyni prázdnou. Doufal, že si tady odpočine, že vyléčí své rozbolavěné tělo, že dokončí uzdravení své Hvězdami otřesené mysli. Co předpokládali, že budou teď dělat, snad správce, jen sami dva v téhle rozlehlé betonové hrobce? Nebo že se pokusí úplně sami dojít do Amganda? Rozhodnutí opustit Svatyni byl bláznivý nesmysl, domníval se Beenay – předpokládejme, že společný odchod všech do Amganda měl vůbec nějaký smysl, a pak tedy bylo snad opravdu lepší vydat se na cestu teď, dokud byl venkov v tak velkém zmatku, než čekat na nová politická seskupení ať Apoštolů nebo soukromých regionálních pirátů. Obě skupiny mohly zcela znemožnit cestu mezi oblastmi. Ale on čekal, že tu najde přátele – že zapadne do společenství známých lidí, než se vzpamatuje ze šoku minulých dvou dní. Sklesle řekl:

„Měli jste opravdu ponětí o tom, co se děje venku, Raissto?“

„Dostávali jsme zprávy komunikátorem, dokud nebylo vedení přerušeno. Zřejmě bylo téměř celé město zničeno ohněm a Univerzita byla také těžce poškozena – je to pravda, že?“

Beenay přikývl. „Pokud vím, je. Opustil jsem Observatoř hned, jak do ní vtrhl dav. Athor byl zabit, tím jsem si docela jistý. Všechna zařízení byla zničena – všechna naše pozorování zatmění také…“

„Ach, Beenayi, je mi to tak líto.“

„Dokázal jsem utéct bočním východem. Ve chvíli, kdy jsem vyšel, udeřily na mne Hvězdy jako tuna cihel. Dvě tuny. Neumíš si představit, jaké to bylo, Raissto. Jsem rád, že si to nemůžeš představit. Dva dni jsem byl mimo, toulal se v lese. Neexistují zákony. Každý si je dělá sám. Kdokoli mě mohl ve rvačce zabít. Domácí zvířata pobíhají zdivočelá – musela se také zbláznit z Hvězd – a jsou nebezpečná.“

„Beenayi, Beenayi…“

„Všechny domy jsou vypálené. Dnes ráno jsem prošel luxusní čtvrtí na kopci jižně od lesa – Onosovým výběžkem, pamatuješ si ho? – a byl neuvěřitelně zničený. Neviděl jsem tam ani živou duši. Převrácená auta, těla na ulicích, domy v ruinách – můj Bože, Raissto, to byla noc šílenství! A šílenství ještě trvá!“

„Vypadáš, že jsi v pořádku,“ řekla. „Otřesený, ale ne…“

„Blázen? Ale byl jsem. Od chvíle, kdy jsem poprvé vyšel pod Hvězdy až do dneška, kdy jsem se probudil. Pak se mi nakonec začaly myšlenky v hlavě skládat. Ale myslím, že hodně lidí je na tom hůř. Lidé, kteří neměli nejmenší stupeň duševní přípravy, lidé, kteří se jen dívali nahoru a – bum! – slunce byla pryč, svítily Hvězdy. Jak řekl tvůj strýc Sheerin, znamená to celý rozsah reakcí, od krátkodobé dezorientace po naprosté a trvalé šílenství.“

Raissta řekla tiše: „Během zatmění byl Sheerin s tebou v Observatoři, viď?“

„Ano.“

„A potom?“

„Nevím. Měl jsem práci s dohlížením na fotografování zatmění. Nemám ani ponětí, co se s ním přihodilo. Nebyl nikde vidět, když dav pronikl dovnitř.“

Raissta řekla se slabým úsměvem: „Snad se ve zmatku vytratil. Strýček je – má někdy velmi rychlé nohy, když je v úzkých. Byla bych hrozně nerada, kdyby se mu přihodilo něco zlého.“

„Raissto, něco zlého se přihodilo celému světu. Athor měl možná správný názor: je lepší dovolit, aby se to přes tebe přehnalo a odneslo tvé tělo. S takovým názorem ale nemůžeš zápasit s celosvětovým chaosem a šílenstvím.“

„Tohle nesmíš říkat, Beenayi.“

„Ne. Ne, nesmím.“ Stoupl si za ni a lehce jí hladil ramena. Něžně se přitulil k jejímu uchu. – „Raissto, co budeme dělat?“

„Myslím, že tuším,“ řekla.

Navzdory všemu se zasmál. „Myslel jsem potom.“

„Nechme starosti na potom,“ řekla mu.

32

Theremon nikdy nebyl venkovan. Uvažoval o sobě jako o obyvateli města se vším všudy. Tráva, stromy, čerstvý vzduch, volná obloha – opravdu na ně nedbal, a ani trochu ho nepřitahovaly. Po léta svého života se pohyboval po neměnné trojúhelníkové dráze, která pevně sledovala známou cestu městem, ohraničenou na jednom vrcholu jeho malým apartmá, na dalším kanceláří v Chroniclu a Šesti slunci na třetím.

Teď najednou byl obyvatelem lesa.

Bylo to tak nezvyklé, že se mu to téměř líbilo.

To, co obyvatelé Saro City nazývali lesem, byl ve skutečnosti značně velký zalesněný kraj, který začínal na jih od města a táhl se tucet mil nebo ještě dál, stále na jih, k břehu řeky Seppitan. Kdysi byl mnohem větší, obrovská divočina se táhla mohutným obloukem střední částí provincie téměř k moři, ale velká část podlehla zemědělství, většina zbytku byla začleněna do předměstských vilových čtvrtí a Univerzita také zabrala před nějakými padesáti lety pěkný kousek a ten se stal novým univerzitním areálem. Univerzita nebyla ochotna nechat se pohltit rozvojem města, a tak agitovala, aby to, co zbylo, se stalo rezervací. A protože po mnoho let byla vláda v Saro City taková, že cokoli Univerzita chtěla, to obvykle dostala, byl poslední zbytek divočiny zachován. Bylo to místo, ve kterém teď Theremon začal žít. První dva dny na tom byl velice špatně. Jeho mysl byla ještě napůl zamlžená následkem pohledu na Hvězdy a on si nedokázal zformulovat žádný jasný plán. Nejdůležitější věcí bylo pouze zůstat naživu.

Město určitě hořelo – všude byl dým a vzduch byl horký a plný popele. Z vyvýšených míst dosud mohl vidět plameny, jak skáčou a tančí po střechách – tak by samozřejmě nebyl příliš dobrý nápad pokusit se jít právě tam. Jakmile se chaos v jeho hlavě začal trochu vyjasňovat, jen pokračoval dolů z kopce, pryč od univerzitního areálu, dokud nenašel východ z lesa.

Mnoho dalších udělalo prostě totéž. Někteří vypadali jako lidé z Univerzity, další snad byli zbytky davu, který přišel zbořit Observatoř v noci zatmění, a zbytek, odhadoval Theremon, byli lidé z předměstí, vyhnaní ze svých domovů, když všechno začalo hořet.

Všichni, jak brzy pochopil, byli alespoň tak duševně rozrušení, jako byl on. Většina na tom byla mnohem hůř, někteří byli úplně vyšinutí, naprosto neschopní se ovládat.

Nemohli vytvořit žádnou organizovanou tlupu. Hlavně to byli samotáři. Pohybovali se po záhadných drahách svého mikrokosmu mezi stromy, nebo to byly jen skupiny po dvou nebo po třech; největší skupinu, kterou Theremon viděl, tvořilo osm lidí, kteří podle vzhledu a oblečení byli členové jedné rodiny.

Bylo děsivé potkávat se s opravdu šílenými lidmi: prázdné oči, slintající ústa, pokleslé čelisti, ušpiněné oblečení.

Vlekli se lesními mokřinami jako chodící mrtvoly, mluvili sami se sebou, zpívali, občas padali na ruce a na kolena, aby vyhrabali pár drnů a žvýkali je. Byli všude. To místo je jako jeden obrovský azyl šílenců, pomyslel si Theremon. Snad jím byl celý svět.

Tento druh lidí, kteří byli nejvíc postiženi příchodem Hvězd, byl úplně neškodný, alespoň vzhledem k ostatním. Byli příliš těžce vyšinuti na to, aby měli zájem páchat násilí a koordinace jejich pohybů byla tak vážně narušená, že by ani nedokázali na někoho účinně zaútočit.

Ale byli tu další, kteří nebyli tak docela šílení – kdo se na ně podíval jen zběžně, tomu se mohli zdát téměř normální – ti představovali velmi vážné nebezpečí.

Tihle, pochopil rychle Theremon, spadali do dvou kategorií. První se skládala z lidí, kteří neměli žádné zlé úmysly, ale kteří byli hystericky posedlí možností, že se Tma a Hvězdy mohou vrátit. To byli paliči.

Pravděpodobně to byli lidé, kteří vedli před katastrofou spořádané, usedlé životy – rodiny, pilní pracující, milí a příjemní sousedé. Pokud byl Onos na obloze, byli naprosto klidní; ale ve chvíli, kdy hlavní slunce začalo zapadat a blížil se večer, strach ze Tmy je přemohl a oni se začali zoufale rozhlížet kolem sebe, co by zapálili. Něco. Cokoli. Dvě nebo tři ostatní slunce mohla ještě být nad hlavou, když Onos zapadl, ale světlo menších sluncí se nezdálo dost velkou zárukou, aby je uklidnilo před šílenou hrůzou z Tmy, kterou tito lidé cítili.

Tohle byli lidé, kteří vypálili své město. Kteří v zoufalství pálili knihy, nábytek, střechy domů. Teď, vyhnáni do lesa zkázou města, se ho pokoušeli také vypálit. Ale to byla těžší práce. Les byl hustě rostlý, bujný, jeho stromy se silnou kůrou byly dobře nasáklé vodou nesčetných potoků, které vtékaly do široké řeky, plynoucí podél jeho hranice. Narvané syrové větve neposkytovaly příliš uspokojivé plameny. Pokud jde o vrstvu mrtvého dřeva a spadaného listí, které leželo na zemi, to bylo až moc nasáklé nedávnými dešti. Všechno, co mohlo hořet, bylo rychle posbíráno a použito na táboráky; už druhého dne byla zásoba suchého dřeva velmi malá.

Paliči, zatím bržděni jak podmínkami v lese, tak vlastními zmatenými myšlenkami, měli až dosud malý úspěch. Ale přesto založili v lese už několik pěkně velkých ohňů, které za pár hodin šťastně uhasly, protože spotřebovaly ze svého okolí všechno palivo. Pár dnů veder a suchého počasí a tihle lidé určitě vypálí celé místo, jako to už udělali v Saro City.

Druhá skupina ne tak docela šílených lidí, potulujících se po lese, Připadala Theremonovi nebezpečnější. Byli to lidé, kteří odhodili veškeré společenské zábrany. Byli to zločinci, hrdlořezové, psychopate, chuligáni, vraždící maniaci: lidé, kteří se pohybovali po tichých lesních cestách jako obnažené čepele, kteří udeřili, kdykoli se jim zlíbilo, brali si, co chtěli, zabíjeli kohokoli, kdo měl tu smůlu, že vzbudil jejich nevoli.

Protože každý měl určitý vyšinutý výraz v očích, někdo jenom únavu, další skleslost, jiný šílenství, nikdy jste si nemohli být jisti, když jste na někoho narazili v lese, jak je nebezpečný. Neměli jste možnost rychle rozeznat, zda osoba, která se k vám blíží, je jenom rozrušená nebo ohromený blázen, a proto v podstatě neškodná, nebo je to člověk, který je plný smrtelné zuřivosti a útočí na každého, koho potká, a nemá pro své činy důvod ani smysl.

Tak jste se rychle naučili být na pozoru před kýmkoli, kdo poskakoval a vykračoval si mezi stromy. Vůbec, kdokoli cizí mohl být hrozbou. Mohli jste docela příjemně s někým hovořit, srovnávat vzpomínky na zážitky během večera Tmy, když on se najednou mohl urazit vaší náhodnou poznámkou nebo se rozhodl, že se mu líbí část vašeho oblečení, nebo snad jenom pojal slepou iracionální averzi k vaší tváři – a on se na vás s nesmyslnou divokostí a se zvířecím vytím vrhl.

Někteří byli nepochybně především zločinci. Pohled na kolaps společnosti kolem nich je zbavil všech zábran. Ale další, obával se Theremon, mohli být celkem klidní lidé, než byl jejich svět zbořen Hvězdami. Pak, náhle, z nich odpadly veškeré zábrany civilizovaného života. Zapomněli na zásady, které umožňují civilizovaný život. Byli opět jako malé děti, naprosto asociální, a zabývali se jen vlastními potřebami – ale měli sílu dospělých a sílu vůle hluboce duševně narušených.

Když jste chtěli přežít, dala se dělat jediná věc. Museli jste se vyhýbat těm, o nichž jste věděli, že jsou vražední šílenci, a všechny z toho podezřívat. Modlili jste se, aby se navzájem všichni pozabíjeli během prvních pár dní a ponechali svět menším dravcům.

Theremon měl první dva dny tři střety se šílenci toho horšího druhu. První, vysoký, štíhlý muž s podivným ďábelským úšklebkem, hopsal po břehu potoka, který chtěl Theremon překročit,a vyžadoval, aby novinář zaplatil mýtné, než půjde dál. „Tvoje boty, povídám. Nebo co třeba náramkové hodinky?“

„A co třeba, kdybys mi uhnul z cesty?“ navrhl Theremon – a z muže se rázem stal šílený zuřivec.

Popadl kyj, kterého si Theremon do této chvíle nevšiml, něco zařval a hnal se na něj. Nebyl čas na úhybný manévr: to nejlepší, co mohl Theremon udělat, bylo sehnout se, když ho chtěl jeho protivník děsivou silou švihnout kyjem po hlavě.

Slyšel kyj, který ho minul o vlásek, zasvištět. Narazil do stromu přímo za ním. Úder byl veden tak strašlivou silou, že energie nárazu se přenesla do ruky útočníka a ten vyjekl bolestí. Kyj mu vypadl z ochromených prstů.

Theremon stál v okamžiku nad ním, chytil muže za poraněnou ruku a nemilosrdně jí vší silou trhl. Muž zaúpěl a zhroutil se bolestí a padl se sténáním na kolena. Theremon do něj kopal a strkal tak dlouho, dokud neměl obličej v potoce a tam mu ho přidržel. Přidržel ho pod vodou. Přidržel ho pod vodou.

Jak prosté by to bylo, přemýšlel Theremon v údivu, jen pokračovat a držet mu obličej pod hladinou, dokud se neutopí.

Část jeho mysli ho k tomu opravdu přemlouvala. Chtěl tě zabít, aniž o tom přemýšlel. Zbav se ho. Co budeš jinak dělat, jakmile ho pustíš? Zápasit s ním znovu? Co když tě bude pronásledovat lesem, aby si to s tebou vyřídil? Hned teď ho utop, Theremone. Utop ho.

Bylo to silné pokušení. Ale jen část Theremonovy mysli byla ochotna přizpůsobit se nové světové morálce džungle. Zbývající část rozumu se té myšlence vzpěčovala; nakonec pustil mužovu ruku a ustoupil dozadu. Zvedl upuštěný kyj a čekal.

Protivníka stejně nyní všechna bojovnost opustila. Napůl udušený se zvedl z potoka, lapal po dechu, voda mu tekla z úst a nosu. Sedl si na břeh, chvěl se, kašlal a zápasil o dech. Mrzutě a hrozivě zíral na Theremona, ale nepokusil se vstát a znovu zaútočit.

Theremon prošel kolem něj, přeskočil potok a rychle odklusal hlouběji do lesa.

Dosah toho, co téměř spáchal, na něj po příštích deset minut ještě plně nedolehl. Pak se náhle zastavil, zalitý potem,a dostal divoký záchvat zvracení, který jím lomcoval tak prudce, že trvalo dlouho, než se mohl zvednout.

Později toho odpoledne zjistil, že ho toulky lesem zavedly k hranici lesa. Když se podíval mezi stromy, uviděl silnici – úplně opuštěnou – a na druhé straně cesty zříceniny vysoké cihlové budovy, stojící na rozlehlém náměstí.

Budovu poznal. Byl to Pantheon, katedrála všech bohů.

Moc z ní nezbylo. Kráčel přes cestu a nevěřícně na ni hleděl. Vypadalo to, jako kdyby oheň vypukl v srdci budovy – co provedli, použili na podpal lavice? – a přeskočil přes oltář vpravo na úzkou věž a zapálil dřevěné trámy. Celá věž se svalila, pádem zbořila zdi. Cihly byly poházené všude, po celém náměstí. Viděl lidská těla mezi troskami.

Theremon nebyl nikdy obzvlášť věřící. Neznal nikoho, kdo by byl. Jako každý jiný říkal slova jako „Můj Bože!“ nebo „Bohové!“ nebo „Velcí Bohové!“ když chtěl něco zdůraznit, ale myšlenka, že by mohl skutečně být bůh nebo bohové nebo cokoli, co by potvrzovalo nynější systém víry, byla jeho způsobu života irelevantní. Víra mu připadala jako něco středověkého, starobylého a archaického. Sem tam zašel do kostela podívat se na svatbu přítele – který byl nevěřící jako on – ale nikdy nebyl v žádné posvátné budově z náboženských důvodů od doby, kdy byl v deseti letech biřmován.

Přesto ho pohled na zničenou katedrálu hluboce dojal. Byl přítomen jejímu vysvěcení, před tuctem let, kdy byl mladý reportér. Věděl, kolik miliónů kreditů budova stála; obdivoval skvostná umělecká díla, jimiž byla vyzdobena; byl pohnut úchvatnými tóny Ghissimalova Hymnu Bohům, které zvučely ve velké lodi. Dokonce on, který nevěřil v posvátnost, se neubránil pocitu, že jestli je na Kalgaši nějaké místo, kde se opravdu Bohové zdržují, je to zde.

A bohové dovolili, aby byla zničena budova, jako je tato! Bohové seslali Hvězdy. Museli vědět, že v šílenství, které propukne, bude zničen i jejich vlastní Pantheon!

Co to znamená? Svědčilo to o nepoznatelnosti a nevyzpytatelnosti bohů – předpokládáme-li, že existují?

Theremon věděl, že nikdo už znova tuto katedrálu nepostaví. Nic nebude, jako bylo.

„Pomoc,“ volal nějaký hlas.

Ten slabý zvuk přerušil Theremonovy úvahy. Rozhlédl se kolem.

„Tady nahoře. Tady.“

Nalevo. Ano. Theremon uviděl ve slunečním světle záblesk zlatavého ornátu. Člověk napůl pohřbený v rumišti u paty budovy – patrně jeden z knězích, soudě podle honosného úboru. Přes hruď mu ležel těžký trám. Gestikuloval, že je na konci sil.

Theremon se k němu vydal. Ale dřív než udělal tucet kroků, na opačném konci zřícené budovy se objevila druhá postava, a utíkala, aby ho předběhla: hubený hbitý mužík, který se zvířecí mrštností lezl přes cihly k uvězněnému knězi.

Fajn, pomyslel si Theremon. Společně určitě zvládneme sundat z něj ten trám. Ale ještě nějakých dvacet stop od kněze se zastavil, ochromený hrůzou. Hbitý mužík dospěl ke knězi. Sehnul se k němu a jediným rychlým pohybem malého nože proťal knězi hrdlo, tak přirozeně, jako kdyby otevíral obálku; a teď byl zaměstnán pilným odřezáváním šňůr, které přidržovaly knězův honosný ornát.

Zlobně pohlédl na Theremona. Oči měl ohnivé a hrůzné. „Můj,“ zavrčel jako zvíře z džungle. „Můj!“ A výhružně mával nožem. Theremon se třásl. Dlouhou chvíli stál jako přimrazený na místě, paralyzovaný hrůzou a účinnou šikovností, s níž vrah svlékal mrtvé tělo. Pak se smutně otočil a spěchal pryč, zpátky přes silnici do lesa. Nemělo smysl pustit se jinam.

Toho večera, kdy Tano, Sitha a Dovim ozařovaly oblohu melancholickým světlem, si Theremon dovolil pár hodin přerušovaného spánku v hluboké houštině; ale znova a znova se probouzel s představou, že se k němu plíží nějaký šílenec s nožem, aby mu ukradl boty. Byl vzhůru dlouho před východem Onosu. Když nakonec přišlo ráno, připadalo mu téměř podivné, že je ještě naživu.

Okolo poledne se setkal se třetím z nově zrozených zabijáků. Tentokrát šel přes travnatou louku ohraničenou z jedné strany řekou, když zahlédl dva muže. Seděli ve stinném zákoutí za cestou a hráli nějakou hru s kostkami.

Vypadali klidně a docela mírumilovně. Ale jak Theremon přišel blíž, zjistil, že je tento dojem zcela pochybný. V jediném okamžiku, nepředstavitelně rychle, jeden z mužů popadl nůž na chleba, který ležel na jeho plášti, a vrazil ho smrtící silou do hrudi druhého muže.

Pak se na Theremona usmál. „Podváděl mě. Víš, jaký to je. Čertovsky tě to naštve. Já nemůžu vystát, když mě chce ňákej chlápek podvést.“ Všechno mu připadalo normální. Zazubil se a zachřestil kostkami. „Hele, chceš si zahrát?“

Theremon hleděl do šílených očí.

„Promiň,“ řekl tak nenucené, jak dovedl. „Hledám svou přítelkyni.“ Pokračoval v chůzi.

„Hele, můžeš ji najít pozdějc! Pojď sem a zahraj si!“

„Myslím, že ji vidím,“ volal Theremon, dal se do běhu, zrychlil a utekl, aniž by se ohlédl.

Po tomhle setkání byl ještě obezřetnější než předtím. Našel koutek ukrytý v místě, které vypadalo jako poměrně klidné a nerušené a byla to vlastně mokřina. Postavil si pořádné hnízdečko pod vyčnívajícím převisem. Vedle rostly keře, které byly obtěžkány jedlými červenými bobulemi, a když zatřásl stromem právě naproti úkrytu, zasypal ho oblými hnědými oříšky, které obsahovaly chutná tmavá jádra. Zkoumal potůček, který mokřinou protékal a doufal, že v něm žije něco jedlého, co může chytit; ale nebylo v něm nic s výjimkou malých rybek. Pochopil, že i kdyby je chytil, musel by je jíst syrové, protože nemá nic, co by použil jako palivo, a navíc ani možnost, jak oheň rozdělat.

Živit se bobulemi a oříšky nebylo podle Theremonova vkusu, ale na pár dní to musel snést. Objem pasu se mu už chvályhodně zmenšil: to byla jediná příjemná stránka celé katastrofy. Lepší je zůstat ukrytý, dokud se situace neuklidní.

Byl si docela jistý, že by se situace mohla uklidnit. Dříve nebo později se obecná příčetnost nutně vrátí. Nebo v to alespoň doufal. Věděl, že sám ušel dlouhou cestu po vlastních stopách od předchozích chvil zmatku, které v jeho mozku vyvolal pohled na Hvězdy.

Každý den, který uplynul, se cítil lépe, zdálo se mu, že si bude vědět rady. Připadalo mu, že je téměř ten starý Theremon, snad ještě trochu slabý, trochu nervózní, ale to se dalo očekávat. Alespoň se v podstatě cítil duševně zdráv. Velmi správně pochopil, že byl během Příchodu Tmy méně otřesený než většina lidí: že byl houževnatější, tvrdohlavější, lépe schopný odolat strašlivému dopadu otřesných zážitků. Ale možná se také ostatní začnou vzpamatovávat, i ti, kdo byli zasaženi mnohem více než on, a mohlo být nebezpečné se vynořit a podívat se, jestli něco nedává svět dohromady.

Věc, kterou teď uděláš, řekl si, je, že si lehneš a nenecháš se zabít jedním z těch psychopatů, kteří tady pobíhají. Ať se navzájem pomlátí tak rychle, jak to půjde; pak se můžeš opatrně vyplížit ven zjistit, co se děje. Nebyl to zvlášť odvážný plán. Ale vypadal rozumně.

Uvažoval, co se stalo s ostatními, kteří s ním byli v době Tmy v Observatoři. S Beenayem, se Sheerinem, s Athorem. Se Siferrou.

Zvlášť se Siferrou.

Čas od času Theremon přemýšlel, že se odváží po ní pátrat. Byla to lákavá myšlenka. Během dlouhých hodin samoty spřádal zářivé fantazie, ve kterých se s ní někde v lese sešel. Pak cestovali společně tímto změněným a děsivým světem, tvořili spojenectví vzájemné ochrany –

Samozřejmě ho od začátku přitahovala. Věděl, že bylo pro jejich vztah nutné, aby ji neotravoval: byla tvrdohlavá a vypadala, že patři mezi ženy, které jsou naprosto soběstačné, nepotřebují nic od mužů ani od žen, když na to přijde. Tu a tam ji vmanévroval do situace, že si s ním někam vyšla, ale účinně a s klidem ho po celý čas udržovala v bezpečné vzdálenosti.

Theremon byl natolik zkušený v záležitostech lidských vztahů, aby pochopil, že medové řeči neprolomí bariéry, které tak rozhodně udržovala. Dlouho před tím poznal, že žádná žena, která za to stojí, se nedá svést; dáváte jim tu možnost, ale nakonec necháváte na nich, jestli se nechají svést. Pokud nebyly tak rozhodné, můžete změnit jejich názor. Se Siferrou nabraly pro něj věci špatný směr už před celým rokem. Divoce ho odmrštila – když začal svoji nemístnou posměšnou kampaň proti Athorovi a skupině z Observatoře.

Ke konci, před zatměním, správně vycítil, že ochabla, že se jí vrací zájem o něj, snad navzdory sobě samé. Proč by ho jinak pozvala do Observatoře, i přes Athorovy rozhořčené zákazy, na večer zatmění? Po krátkou chvíli toho večera to skutečně vypadalo, že k sobě našli cestu.

Ale pak přišla Tma, Hvězdy, dav, chaos. Pak bylo všechno vrženo do zmatku. Ale kdyby ji nějak mohl najít, teď…

Nám by se společně dobře pracovalo. Mohli bychom být senzační tým – tvrdohlavý, schopný, zaměřený na úspěšné přežití. Ať by se civilizace vyvíjela jakkoli, my bychom v ní pro sebe nalezli správné místo.

A jestli mezi nimi byla malá psychologická bariéra, byl si jist, že by jí připadala nepodstatná. Je to zbrusu nový svět a musíte přijmout nová stanoviska, když chcete přežít.

Ale jak by mohl najít Siferru? Pokud věděl, nefungovaly žádné komunikační systémy. Byla jen jedním z miliónů lidí rozesetých na obrovské ploše. Les teď snad obývalo mnoho tisíc lidí; neměl žádný skutečný důvod předpokládat, že je v lese. Mohla být klidně padesát mil odtud. Mohla být mrtvá. Hledat ji byl beznadějný úkol: bylo to horší, než chtít hledat příslovečnou jehlu v kupce sena. Tahle kupka byla pěkných pár okresů velká a jehla mohla být každou hodinu dál a dál. Jen nejdivočejší náhodou mohl Siferru najít. Pokud ji ovšem už nenašel někdo jiný.

Theremon stále více přemýšlel o své šanci najít ji, i když to vypadalo jako nemožný úkol. Ale za chvíli mu to začalo opravdu připadat snadné.

Snad byl stále vzrůstající optimismus výsledkem jeho nového osamělého života. Nedělal nic jiného, než že každý den trávil hodiny sezením u potoka a pozoroval rejdění rybek – a přemýšlel. A jak stále dokola promýšlel všechny možnosti, měnilo se hledání Siferry od nemožného K jenom nepravděpodobnému a od nepravděpodobného k obtížnému a od obtížného k náročnému a od náročného k proveditelnému a od proveditelného k snadno uskutečnitelnému.

Všechno, co mohl dělat, řekl si, bylo vrátit se zpět do lesa a získat trochu pomoci od těch, kterým rozum sloužil. Říct jim, koho chce najít, a jak vypadá. Připravoval si řeč. Využije část svých novinářských dovedností. A použije svůj statut známé místní osobnosti. „Jsem Theremon 762,“ mohl by říct. „Víš, z Chroniclu. Pomoz mi a já ocením, když to za to bude stát. Chceš být v novinách? Chceš být slavný? Můžu to zařídit. Nezáleží na tom, že noviny se teď nevydávají. Dříve nebo později zas budou vycházet a já v nich budu a ty najdeš svou tvář uprostřed první stránky. S tím můžeš počítat. Jen mi pomoz najít tuhle ženu, kterou hledám, a…“

„Theremone?“

Známý hlas, vysoko posazený, radostný. Na okamžik se zastavil, mžoural přivřenýma očima do záře poledního slunečního světla, které se prodíralo mezi stromy. Rozhlédl se, aby našel majitele hlasu.

Chodil dvě hodiny a hledal lidi, kteří by byli ochotní se zastavit a prohodit pár slov ve prospěch slavného Theremona 762 ze Saro City Chroniclu. Ale až dosud našel dohromady jenom šest lidí. Dva vzali nohy na ramena v okamžiku, kdy ho uviděli. Třetí zůstal sedět a tiše prozpěvoval svým odřeným prstům na nohách. Další, přikrčený za rozsochatým stromem, metodicky a s maniakální horlivostí brousil o sebe dva kuchyňské nože. Zbývající dva na něj jenom civěli, když jim říkal, co chce; jeden vypadal, že vůbec nerozumí, druhý vybuchl smíchem divokým jako vichřice.

A teď se zdá, že někdo našel jeho.

„Theremone? Tady. Tady, Theremone. Tady jsem. Vidíš mne, člověče? Tady!“

33

Theremon pohlédl vlevo do křoví s velkými trnitými deštníkovitými listy. Nejdřív neviděl nic neobvyklého. Pak se listí rozhoupalo a rozhrnulo a do zorného pole mu vstoupil buclatý, zakulacený muž.

„Sheerin,“ řekl užasle.

„No, nejsi na tom tak špatně, když jsi nezapomněl mé jméno.“

Psycholog zhubl a byl oblečen do značně neladného oděvu, do montérek a roláku. V levé ruce se mu pohupovala sekera s otupeným ostřím. To byl snad největší nesoulad – Sheerin se sekerou. Podivnější by byl snad jen pohled na Sheerina s dvěma hlavami nebo s dalším párem rukou.

„Jak se máš, Theremone? Velcí bohové, všechno máš potrhané a na cáry a to ještě neuběhl ani týden! Ale předpokládám, že na tom nejsem o moc lépe.“ Podíval se na sebe. „Viděl‘s mne někdy tak hubeného? Z diety z listí a bobulí se skutečně hubne, co?“

„Máš před sebou dlouhou cestu, než budu moct o tobě říct, že jsi hubený,“ řekl Theremon. „Ale vypadáš štíhlejší. Jak jsi mě našel?“

„Tak, že jsem tě nehledal. To je jediná cesta, když se všechno děje náhodou. Byl jsem ve Svatyni, ale nikdo tam nebyl. Teď jsem na cestě na jih, do Amgandského parku. Jen jsem se coural cestou, která vedla prostředkem lesa a tady jsem našel tebe.“ Psycholog udělal pár kroků a sepjal ruce. „Pro všechny bohy, Theremone, je to radost vidět znovu přátelskou tvář! – Jsi přátelský, viď? Nejsi zabiják?“

„Myslím, že nejsem.“

„Je tu víc bláznů na čtverečný yard, než jsem viděl za celý život; a viděl jsem spoustu bláznů, to ti říkám.“ Sheerin potřásl hlavou a povzdychl. „Bohové! Ani se mi nesnilo, že by to bylo takhle špatné. Ani se vší mou profesionální zkušeností. Myslel jsem, že to bude hodně zlé, ano, hodně zlé, ale ne takhle zlé.“

„Předpověděl jsi všeobecné šílenství,“ připomněl mu Theremon. „Byl jsem u toho. Slyšel jsem tě to říkat. Předpovídal jsi naprosté zhroucení civilizace.“

„Jedna věc je to předpovědět, a něco jiného je být přímo uprostřed dění. Pro teoretika jako já, Theremone, je velice pokořující shledat, že se abstraktní teorie mění v konkrétní realitu. Byl jsem tak pohotový, tak bezstarostně lhostejný. ‚Zítra nebude na celém Kalgaši stát jediné nedotčené město,‘ říkal jsem a byla to pro mě jen slova, skutečně, jen naprosto abstraktní filozofické cvičení. ‚Zažijeme konec světa.‘ Ano. Ano.“ Sheerin se otřásl. „A všechno se stalo, přesně, jak jsem řekl. Ale myslím, že jsem nevěřil vlastním strašným předpovědím, dokud se všechno kolem mne nezačalo hroutit.“

„Hvězdy,“ řekl Theremon. „Nikdy jsi skutečně nepočítal s Hvězdami. To byla skutečně strašná zkušenost. Tmě bychom možná odolali, většina z nás, byli bychom jen trochu otřesení, trošku rozrušení. Ale Hvězdy – Hvězdy…“

„Jak zlé to pro tebe bylo?“

„Nejdřív dost. Teď je mi líp. A ty?“

„Já jsem to nejhorší přečkal v suterénu Observatoře. Celkově jsem byl hrozně rozrušený. Když jsem příští den vyšel ven, celá Observatoř byla zničená. Nedovedeš si představit ten masakr všude kolem.“

Theremon řekl: „Zatracený Folimun! Apoštolové…“

„Ano, přilévali olej do ohně. Ale požár vznikl v každém případě náhodou.“

„A co lidé z Observatoře? Athor, Beenay, a zbytek? Siferra…“

„Nikoho z nich jsem neviděl. Ale nenašel jsem ani jejich těla, i když jsem se rozhlížel okolo. Možná unikli. Jedinou osobou, kterou jsem potkal, byl Yimot – vzpomínáš si na něj? Jeden ze studentů, vysoký neohrabaný chlapec? Pár dní jsme putovali spolu, později – pak byl zabit.“

„Zabit?“

„Děvčátkem, deset, jedenáct let starým. Nožem. Takové sladké dítě. Přišla přímo k němu, usmála se a bez varování ho probodla. A běžela pryč, a smála se.“

„Bohové!“

„Bohové nás neposlouchají, Theremone. Jestli vůbec jsou.“

„Myslím, že ne. – Kde jsi žil, Sheerine?“

Sherrinův pohled znejistěl. „Tady. Támhle. Nejdřív jsem se vrátil do svého apartmá, ale celý komplex budov byl vypálený. Jako po bombardování, vůbec nic se nezachránilo. První večer jsem spal přímo uprostřed ruin. Yimot byl se mnou. Příští den jsme vyrazili do Svatyně, ale z místa, kde jsme byli, jsme se tam nemohli dostat. Silnice byla zablokovaná – všude hořelo. A kde už nehořelo, tam byly hory trosek, které nešlo překročit. Vypadalo to jako ve válečné zóně. Tak jsme se po svých stopách vrátili na jih do lesa, počítali jsme, že obejdeme arboretum a pokusíme se dosáhnout Svatyně tímto způsobem. To bylo tehdy, když byl Yimot – zabit. Les se musí hemžit těmi nejnarušenějšími.“

„Je to místo, kam šli všichni,“ řekl Theremon. „Zapálit les je těžší než město. – Slyšel jsem tě říkat, že když jsi se dostal do Svatyně, našel jsi ji opuštěnou?“

„Správně. Došel jsem tam včera odpoledne a byla dokořán. Vnější vchod a také vnitřní vchod a dveře do Svatyně byly odemčené. Všichni odešli. Na průčelí byla připíchnutá zpráva od Beenaye.“

„Beenaye! Pak se dostal bezpečně do Svatyně!“

„Zřejmě ano,“ řekl Sheerin. „Předpokládám, že den nebo dva přede mnou. Jeho zpráva říkala, že se všichni rozhodli evakuovat Svatyni a směřují do Amgandského parku, kde se nějací lidé z jižních okresu pokouší založit prozatímní vládu. Když se dostal do Svatyně, nebyl tam nikdo, než moje neteř Raissta, která na něj čekala. Teď jdou také do Amganda. A já tam také půjdu. Víš, ve Svatyni byla má přítelkyně Liliath. Předpokládám, že je na cestě do Amganda s ostatními.“

„To zní praštěně,“ řekl Theremon. „Ve Svatyni byli bezpečnější, než mohli být kdekoliv jinde. Proč se k čertu chtěli vydat do toho šíleného chaosu a pokusit se pochodovat stovky mil do Amganda?“

„Nevím, ale museli k tomu mít dobrý důvod. V každém případě, my dva také nemáme jinou volbu. Všichni, kdo jsou ještě příčetní, se tam shromažďují. Můžeme tu ovšem zůstat a čekat na někoho, kdo nás podřízne, stejně jako to udělalo to příšerné děvčátko Yimotovi – nebo se můžeme chopit šance a pokusit se dorazit do Amganda. Tady jsme dříve nebo později nevyhnutelně odsouzení k zániku. Když se vydáme do Amganda, mohli bychom přežít.“

„Slyšel jsi něco o Sifeřře?“ zeptal se Theremon.

„Nic. Proč?“

„Rád bych ji našel.“

„Možná šla také do Amganda. Jestli se někde po cestě potkala s Beenayem, jistě jí řekl, kam všichni šli, a…“

„Máš nějaký důvod pro to, že si myslíš, že se potkali?“

„To je jenom tušení.“

Theremon řekl: „Já tuším, že je ještě někde tady v okolí. Chci se pokusit ji vypátrat.“

„Ale pravděpodobnost, že…“

„Našel jsi mne, že ano?“

„Čistě náhodou. Šance, že budeš schopen najít stejným způsobem ji…“

„Jsou celkem dobré, protože tomu chci věřit. V každém případě se o to pokusím. Také doufám, že se později dostanu do Amganda. Se Siferrou.“

Sheerin se na něj podivně podíval, ale neřekl nic.

Theremon se pousmál: „Myslíš si, že jsem blázen? No, možná jsem.“

„Já to neřekl. Ale myslím, že riskuješ krk pro nic za nic. Tohle místo se změnilo v prehistorickou džungli. Je to tu samý divoch a nic nenaznačuje, že se to během pár dní zlepší, podle toho, co jsem viděl. Pojď se mnou na jih, Theremone. Za dvě nebo tři hodiny jsme odtud pryč a cesta do Amganda je právě…“

„Chci nejdřív najít Siferru,“ řekl umíněně Theremon.

„Zapomeň na ni.“

„Ani mě to nenapadne. Zůstanu tady a vypátrám ji.“

Sheerin pokrčil rameny. „Pak si tu zůstaň. Já odtud mizím. Viděl jsem, jak ta dívenka podřízla Yimota, vzpomeň si, přímo před mýma očima, ani ne dvě stě yardů odtud. Tohle místo je pro mě příliš nebezpečné.“

„A úmysl podniknout tři nebo čtyři sta mil dlouhou túru není nebezpečný?“

Psycholog pevně sevřel sekeru. „Dostanu se tam, když musím.“

Theremon se téměř neubránil smíchu. Sheerin byl tak mírný, že pomyšlení, že se ohání sekerou, nebylo možné brát vážně.

Po chvíli řekl: „Hodně štěstí.“

„Skutečně hodláš zůstat?“

„Dokud nenajdu Siferru.“

Sheerin na něj hleděl smutně.

„Pak ti přeji tolik štěstí, kolik jsi přál mně. Myslím, že ho budeš potřebovat víc než já.“

Otočil se a beze slova se plahočil pryč.

34

Po tři dny, nebo to snad byly čtyři? čas běžel jako voda – se Siferra pohybovala na jihu lesem. Neměla žádný plán, s výjimkou zůstat naživu.

Stejně neměla důvod pokoušet se vrátit do svého apartmá. Vypadalo to, že město stále hoří. Nízký závoj dýmu visel ve vzduchu, kamkoli se podívala, a občas zahlédla tančící jazyky rudých plamenů, jak olizují oblohu na obzoru. Připadalo jí to, jako kdyby každý den propukaly nové požáry. Značilo to, že šílenství dosud nezačalo ustupovat.

Cítila, že její mysl se postupně vrací k normálu a je den ode dne jasnější. Požehnaně vyplouvala do stavu průzračnosti, jako kdyby se probouzela z vysoké horečky. Byla znepokojená zjištěním, že dosud není sama sebou – sestavit logický sled myšlenek bylo pracné a rychle se ztrácela ve zmatcích. Ale byla na cestě zpátky ke zdravému rozumu, tím si byla jista.

Všimla si, že mnoho ostatních lidí v lese kolem ní se vůbec nezotavuje. Ačkoli se Siferra pokoušela držet od nich tak daleko, jak mohla, čas od času na někoho narazila a mnozí vypadali úplně vyšinutě: vzlykali, sténali, divoce se smáli, měli nepřítomný pohled, váleli se po zemi. Přesně jak naznačil Sheerin, někteří utrpěli během doby zatmění takovou duševní poruchu, že už nikdy nemusí být příčetní. Siferra pochopila, že obrovská část populace upadla do barbarství nebo do něčeho ještě horšího. Ohně teď zakládali jen tak pro zábavu. Nebo ze stejného důvodu zabíjeli.

Proto se pohybovala opatrně. Bez zvláštního cíle těkala jihem lesa. Tábořila tam, kde našla čistou vodu. Kyj, který sebrala při zatmění, měla vždycky po ruce. Jedla všechno, co našla a co vypadalo k jídlu – semena, oříšky, ovoce i listí a kůru. Nebyla to nijak zvláštní dieta. Věděla, že je fyzicky dost silná, aby vydržela týden nebo snad ještě déle na těchto skromných dávkách potravin, než začne trpět. Téměř cítila, jak po troškách hubne a její tělesná pružnost se ponenáhlu zmenšuje. A zásoba bobulí a oříšků se také tenčila, velmi rychle, jak je otrhávalo tisíce nových obyvatel lesa.

Pak, čtvrtý den, si Siferra vzpomněla na Svatyni.

Tvář se jí rozjasnila, když pochopila, že už nebude dál žít jako jeskynní žena.

Samozřejmě! Jak mohla být tak hloupá? V tomto okamžiku jsou jen pár mil od ní stovky lidí z Univerzity bezpečně schované a zdravé ve staré laboratoři u urychlovače částic. Pijí vodu z láhví a jedí konzervované jídlo, které shromažďovali několik minulých měsíců. Jak směšné bylo skrývat se v tomhle lese plném bláznů, hrabat se v hlíně kvůli skrovnému jídlu a hladově hledět na lesní zvířata, která skotačila ve větvích stromů mimo její dosah!

Měla by jít do Svatyně. Nějak by se k nim měla dostat, aby ji mezi sebe přijali. Naznačovalo rozsah poškození její mysli, kterým Hvězdy zasáhly její rozum, říkala si, že jí to trvalo tak dlouho, než si vzpomněla, že je tady Svatyně.

Je dost špatné, že ji ta myšlenka nenapadla dříve. Teď pochopila, že v uplynulých dnech putovala naprosto špatným směrem.

Přímo před ní teď ležel strmý řetěz kopců, který označoval jižní pomezí lesa. Pohlédla nahoru a viděla potemnělé zbytky Výšin Onosu, moderní zástavby na vrcholu kopce. Výšiny se před ní tyčily jako temná zeď. Svatyně, pokud si vzpomíná správně, byla na úplně opačné straně, uprostřed mezi univerzitním areálem a Saro City, u silnice, která sledovala severní stranu lesa.

Trvalo jí další den a půl, než se prodrala na severní stranu lesa. Během cesty musela dvakrát použít kyj, aby zahnala útočníky. Měla tři nenásilné, ale nervózní bitky očima s mladíkem, který vypadal, že se rozhoduje, jestli by mohla být povolná. A jednou vrazila do skrytého porostu, kde pět vyzáblých zuřivých mužů s noži pochodovalo jeden za druhým v kruhu, jako tanečníci v nějakém podivném archaickém rituálu. Utekla odtud, jak nejrychleji mohla.

Nakonec za pomezím lesa uviděla přímo před sebou širokou silnici. To byla Univerzitní cesta. Někde na severní straně této silnice ústila nenápadná polní cesta, která vedla do Svatyně.

Ano, tady byla. Skrytá, bezvýznamná, po obou stranách ohraničená neupravenými shluky plevele a husté zanedbané trávy.

Bylo pozdě odpoledne. Onos téměř zmizel z oblohy a tvrdé, zlé světlo Tana a Sithy vrhalo na zemi ostré stíny, které dodávaly dni zimní vzhled, ačkoli byl vzduch vlahý. Malé rudé oko plující severní oblohou byl Dovim, ještě velmi vzdálený, dosud velmi vysoko.

Siferra si kladla otázku, co se přihodilo s neviditelným Kalgašem Dva. Očividně vykonal svoji hrůznou práci a vzdálil se. Touhle dobou už bude milióny mil daleko ve vesmíru. Pohybuje se po křivce pryč na své dlouhé orbitě, řítí se dál a dál vzduchoprázdnou temnotou, aby se nevrátil další dva tisíce a čtyřicet devět let. I za dva milióny let by to bylo příliš brzo, pomyslela si Siferra nenávistně.

Objevila se před ní cedule:

SOUKROMÝ MAJETEK!

VSTUP ZAKÁZÁN

VYHLÁŠKOU RADY PROKTORŮ

UNIVERZITY V SARU!

A pak druhá cedule v působivé šarlatové:

!!! NEBEZPEČÍ !!!

VÝZKUMNÉ ZAŘÍZENÍ VYSOKÝCH ENERGIÍ

NEVSTUPOVAT

Výborně. Určitě jde správným směrem.

Siferra nikdy nebyla ve Svatyni, ani ve dnech, kdy tady byla fyzikální laboratoř, ale věděla, co ji očekává: série vchodů a pak nějaký druh snímacího zařízení, které zaznamená každého, kdo se dokáže dostat tak daleko. Během pár minut přišla k prvnímu vchodu. Byla to dvoukřídlá mříž z hustého kovového pletiva, dvakrát vyšší než ona, s hrozivě vyhlížejícím ostnatým drátem nataženým na obou vrátních a mizejícím ve spleti divokých ostružiníků.

Vchod byl pootevřený.

Zmateně si ho prohlížela. Nějaký klam? Nějaký trik její zmatené mysli? Ne. Ne, vstup je otevřený, v pořádku. A je to správný vchod. Viděla na něm znak Univerzitní stráže. Ale proč je otevřený? Nevypadal, že by byl poškozený.

Prošla jím, teď znepokojená.

Silnice uvnitř areálu nebyla nic jiného než škvárová cesta, hluboce rozježděná a plná výmolů. Sledovala ji a za chvilku uviděla vnitřní bariéru. To nebyl pouhý ostnatý drát, ale důkladná betonová zeď, bílá, nedobytná.

Byla přerušena jen branou z tmavého kovu. Nad ní byla přilepena kamera.

Tento vchod byl také otevřený!

Bylo to stále podivnější! Co všechna ta vychvalovaná ochrana, o které se předpokládalo, že uzavře Svatyni před všeobecným šílenstvím, které postihne svět?

Vkročila dovnitř. Všude bylo ticho. Vpředu stály nějaké zanedbané dřevěné kůlny a stodoly. Sám vchod do Svatyně – ústí podzemního tunelu, jak Siferra věděla – leží za nimi. Prošla kolem kůlen.

Ano, tady je vstup do Svatyně, oválné dveře zasazené do země, a za nimi temná chodba.

A tam byli lidé, asi tucet, stáli před vchodem a pozorovali ji s chladnou, nepříjemnou zvědavostí.

Všichni měli okolo krku omotané pruhy světle zelené látky jako šátek. Nepoznala nikoho z nich. Pokud by mohla říct, nebyli to lidé z Univerzity.

Nalevo od dveří hořel ohníček. Za ním byla hromada rozštípaných klád, promyšleně poskládaných, každý kus dřeva velice pečlivě seřazen podle velikosti s udivující přesností a péčí. Vypadalo to spíš jako nějaký puntičkářský architektonický model než jako hranice dřeva.

Po zádech jí přeběhl odporný pocit strachu a dezorientace. Co je to za místo? Je to skutečně Svatyně? Kdo jsou ti lidé?

„Stůj na místě,“ řekl muž v čele skupiny. Hovořil tiše, ale z jeho tónu zněla mrazivá autorita. „Zvedni ruce nad hlavu.“

V ruce držel malou lesklou jehlovku. Mířil jí na hruď.

Siferra beze slova poslechla.

Zdálo se, že je mu okolo padesáti let, silná, impozantní postava, téměř jistě vůdce. Jeho oblečení vypadalo nákladné a chování bylo vyrovnané a sebejisté. Zelený šátek, který nosil, byl z lesklého kvalitního hedvábí.

„Kdo jste?“ zeptal se chladně. Zbraň nesklonil.

„Siferra 89, profesorka archeologie z Univerzity v Saru.“

„To je pěkné. Plánujete tady nějaké archeologické výzkumy, profesorko?“

Ostatní se zasmáli, jako kdyby řekl něco velice, velice směšného.

Siferra řekla: „Pokouším se najít univerzitní Svatyni. Můžete mi říct, kde je?“

„Myslím, že by to mohlo být tady,“ odpověděl muž. „Všichni lidé z Univerzity odtud zmizeli před pár dny. Teď je to hlavní stan Požární hlídky. – Řekněte mi, máte u sebe nějaké hořlaviny, profesorko?“

„Hořlaviny?“

„Zápalky, zapalovač, kapesní generátor, cokoli, co může sloužit k založení ohně.“

Potřásla hlavou. „Nemám žádnou z těchto věcí.“

„Zakládání ohně je zakázáno Článkem jedna Výjimečného stavu. Jestliže nedodržujete Článek jedna, následuje přísný trest.“

Siferra na něj civěla bez výrazu. O čem to hovoří?

Hubený muž s bledou tváří, stojící za vůdcem, řekl: „Já jí nevěřím, Altinole. Byli to tihle profesoři, kteří to všechno začali. Jedno s druhým, může mít něco ukrytého v oblečení, někde, kde to není vidět.“

„Nemám u sebe žádné zařízení na rozdělávání ohně,“ řekla Siferra popuzeně.

Altinol přikývl. „Snad. Snad ne. Nesmíme opomenout žádnou možnost, profesorko. Svléknout.“

Siferra na něj hleděla polekaně. „Co jste říkal?“

„Svléknout. Sundat oděv. Demonstrovat, že nikde u sebe neukrýváte žádné zakázané nástroje.“

Siferra zdvihla svůj kyj. Znepokojeně rukama mnula jeho rukojeť.

Zamrkala údivem. „Počkejte. To nemyslíte vážně.“

„Článek dvě Výjimečného stavu. Požární hlídka může použít jakékoli opatření, které považuje za nezbytné k odhalení neoprávněně držených pomůcek k zakládání ohně. Článek tři, může použít cokoli včetně okamžité a rychlé popravy těch, kteří vzdorují pravomoci Požární hlídky. Svlékat, profesorko, a rychle.“

Zdvihl jehlovku. Bylo to vážně míněné gesto.

Stále na něj hleděla; dosud se ani nepohnula, aby odložila oděv. „Kdo jste? Co je vůbec zač, tahle Požární hlídka?“

„Občanský výbor bdělosti, profesorko. Pokoušíme se nastolit v Saru po Zhroucení zákon a řád. Téměř celé město bylo zničeno, víte. Nebo možná nevíte. Požáry se dále šířily a žádní požárníci nefungovali, aby s tím něco udělali. A možná jste to nezaznamenala, ale celá provincie je plná šílených lidí, kteří si myslí, že nemáme ještě dost požárů, tak zakládají další. Tohle nemůže pokračovat. Hodláme zastavit paliče jakýmkoli dosažitelným způsobem. Jste v podezření, že vlastníte hořlaviny. Obvinění musí být prošetřeno a vy máte šedesát sekund na to, abyste se obhájila. Kdybych stál před vámi já, začal bych se svlékat, profesorko.“

Siferra viděla, jak tiše odpočítává sekundy.

Svléknout se před tuctem cizinců? Při pomyšlení na tu pohanu se v ní vzdouval rudý opar vzteku. Většina těchto lidí byli muži. Ani se neobtěžovali skrývat svou netrpělivost. Nebylo to žádné bezpečnostní opatření, navzdory Altinolovu vážnému citování článků Výjimečného stavu. Chtěli jen vidět, jak vypadá její tělo a použijí sílu, aby se podrobila. To bylo neúnosné.

Ale pak, po chvilce, zjistila, že se její rozhořčení rozplývá.

Co na tom záleží? zeptala s Siferra unaveně sama sebe. Byl konec světa. Stud byl přepych, ve kterém si libovali jen civilizovaní lidé, a civilizace byla zastaralý pojem.

V každém případě to byl neomalený příkaz, a pod namířenou zbraní! Zabloudila pohledem do vzdáleného odlehlého místa dole na polní cestě. Nikdo ji nepřicházel zachránit. Čas běžel. A Altinol nevypadal, že blufuje.

Nemělo cenu zemřít jen kvůli tomu, aby před nimi skryla své tělo.

Odhodila kyj na zem.

Pak, s chladným hněvem, ale aniž by dala svůj vztek navenek najevo, začala metodicky odkládat svršky a pouštěla je na zem vedle sebe.

„Spodní prádlo také?“ zeptala se křečovitě.

„Všechno.“

„Vypadá to, jako kdybych si tam ukryla zapalovač?“

„Zbývá vám dvacet sekund, profesorko.“

Siferra se na něj zamračila a dokončila svlékání bez jediného dalšího slova.

Teď, když to udělala, bylo kupodivu lehké stát nahá před těmito cizinci. Nestarala se o to. Pochopila, že to byla nezbytná věc, která přišla s koncem světa. Nestarala se o to. Vztyčila se v celé své impozantní výšce a stála, téměř vzdorovitě odhalená. Čekala, co budou dělat dál. Altinolovy oči cestovaly po jejím těle, klidně, sebejistě. Zjistila, že ani tohle jí vlastně nevadí. Padla na ni podivná vyčerpávající lhostejnost.

„Velice krásné, profesorko,“ řekl nakonec.

„Díky.“ Její tón byl ledový. „Mohu se teď obléci?“

Vznešeněji pokynul. „Jistě. Promiňte nám tu nepříjemnost. Ale museli jsme mít naprostou jistotu.“ Zastrčil jehlovku do pouzdra na boku a stál se založenýma rukama a nenuceně pozoroval, jak se obléká. Pak řekl: „Musíte si myslet, že jste zabloudila mezi primitivy, není to tak, profesorko?“

„Skutečně vás zajímá, co si myslím?“

„Všimněte si, že jsme se potměšile neusmívali ani jsme neslintali blahem ani jsme si neprochcali šaty, zatímco jste – ehm – demonstrovala, že nemáte ukrytá žádná zařízení na rozdělávání ohně. Ani se vás nikdo nepokusil nějak obtěžovat.“

„To bylo nesmírně laskavé.“

„Upozorňuji vás na tyto věci, i když chápu, že není pravděpodobné, že je to pro vás nějaký rozdíl, dokud jste na nás rozhněvaná, protože chci, abyste věděla, že to, o co jste tady zakopla, může ve skutečnosti být poslední zbývající bašta civilizace v tomhle bohy opuštěném světě. Nevím, kam zmizeli naši milovaní vládní lídři a já skutečné nepovažuji metody našich drahých bratrů z Apoštolů Plamene za možný způsob civilizování téhle divočiny. Vaši přátelé z Univerzity, kteří se tu schovali, se sebrali a zmizeli pryč. Ostatní vypadají, že mají vymetené hlavy. S výjimkou, kterou jste vy a my, profesorko.“

„Jak je to od vás lichotivé, že mě mezi sebe zahrnujete.“

„Nikdy nikomu nelichotím. Odolala jste Tmě a Hvězdám a Zhroucení lépe než většina ostatních. Chtěl bych vědět, zda máte zájem zůstat tady a stát se členem naší skupiny. Potřebujeme lidi, jako jste vy, profesorko.“

„Co to znamená? Drhnout vám podlahu? Vařit polévku?“

Altinol vypadal, že je k jejímu sarkasmu hluchý. „Míním tím pomoc v zápasu o udržení živé civilizace, profesorko. Nechceme, aby to znělo jako ambiciózní cíl, ale sami to vidíme jako svatou povinnost. Den po dni procházíme tímhle blázincem, odzbrojujeme šílence, odstraňujeme z jejich dosahu věci použitelné k rozděláni ohně, výhradně pro sebe rezervujeme právo zapálit oheň. Nemůžeme sice uhasit ohně, které již hoří, ale děláme to nejlepší, co můžeme, abychom zabránili novým. To je naše poslání, profesorko. Vzali jsme na sebe kontrolu zakládání ohňů. To je první krok k opětnému vzkříšení k životu. Vypadáte dost příčetná, abyste se k nám přidala a proto vás zvu. Co říkáte, profesorko? Chcete se stát členem Požární hlídky? Nebo budete raději pokoušet štěstí v lese?“

35

Ráno bylo mlhavé a chladné. Husté chumáče mlhy se proháněly zbořenými ulicemi, chumáče mlhy tak husté, že Sheerin nedokázal určit, která slunce jsou na obloze. Onos, určitě – někde. Ale jeho zlaté světlo bylo rozptýlené a téměř překryté mlhou. A tamta záplata trochu jasnější oblohy na jihozápadě s velkou pravděpodobností naznačovala přítomnost jednoho z párů dvojsluncí, ale zda to je Sitha a Táno nebo Patra a Trey, nemohl nijak rozpoznat.

Byl velice unavený. Bylo mu už naprosto jasné, že jeho představa, že projde sám a pěšky stovky mil mezi Saro City a Amgandským národním parkem, byla absurdní fantazií.

Do háje s Theremonem! Společně mohli mít alespoň naději. Ale novinář si nedal vyvrátit své přesvědčení, že by mohl v lese najít Siferru. Jak nesmyslné! Jak absurdní!

Sheerin pohlédl nahoru, mžouraje skrz mlhu. Potřeboval místo na chvíli odpočinku. Potřeboval najít něco k jídlu a snad vyměnit oblečení nebo alespoň se vykoupat. Nikdy v životě nebyl tak špinavý. Tak hladový. Tak unavený. Nebo tak sklíčený.

Celou dlouhou dobu příchodu Tmy, od první chvíle, kdy slyšel od Beenaye a Athora, co se pravděpodobně stane, se Sheerin potácel z jednoho konce psychického spektra na druhý. Od pesimismu k optimismu a znovu zpátky, od naděje k zoufalství a znovu k naději. Jeho inteligence a zkušenost mu nabízely jeden závěr, jeho přirozeně nezlomná osobnost mu říkala něco jiného.

Snad se Beenay a Athor zmýlili a astronomické kataklyzma vůbec nenastane.

Ne, kataklyzma rozhodně nastane.

Tma, navzdory vlastním zničujícím zkušenostem z Tunelu záhad před dvěma lety se nakonec nezmění v tak hroznou věc, když opravdu přijde.

Chyba. Tma způsobí všeobecné šílenství.

Šílenství bude jen dočasná, krátká perioda dezorientace.

Šílenství bude pro většinu lidí trvalé.

Svět bude jen pár hodin vykolejený a pak se vše vrátí k normálu.

Svět bude zničen v chaosu, který následuje zatmění.

Dozadu a dopředu, dozadu a dopředu, nahoru a dolů, nahoru a dolů.

Dva Sheerinové zabraní do nekonečné debaty.

Ale teď dopadl na dno a vypadalo to, že zůstane ležet, nehybný a nešťastný. Jeho odolnost a optimismus se vypařily v záři ohňů, na kterou se díval při svém putování minulých pár dní. Může to trvat desetiletí, snad století nebo i víc, než se věci vrátí k normálu. Duševní trauma zanechá příliš hlubokou jizvu, destrukce, která už napadla tkanivo společnosti, je příliš rozšířená. Svět, který miloval, byl přemožen Tmou a neopravitelně rozbit. To byl jeho odborný názor a neměl důvod o něm pochybovat.

Teď začínal třetí den od chvíle, kdy Sheerina oddělil od Theremona les a on pokračoval v pochodu, svým obvyklým uvolněným způsobem, k Amgandu. Nyní mu bylo zatěžko tuto uvolněnost oživit. Lesem dokázal projít v jednom tahu – měl tam pár těžkých chvil, kdy kolem sebe mával sekerou a vypadal hrozivě a nebezpečně, naprosto blufující role, ale hrál ji – a předešlý den se vlekl kdysi příjemným jižním předměstím.

Všechno bylo vypálené. Celé čtvrti byly zničeny a opuštěny. Mnoho budov ještě doutnalo.

Hlavní dálnice do jižních provincií, jak Sheeřin věděl, začínala jen pár mil za parkem – pár minut jízdy, kdyby jel. Ale on nepojede. Absolvoval děsivý výstup z lesa na impozantní kopec, na Výšiny Onosu, prakticky po čtyřech, razil si cestu houštinami. Vylézt těch pár stovek yardů mu zabralo půl dne.

Jakmile byl na vrcholu, Sheeřin viděl, že kopec je spíš náhorní rovina – ale táhla se před ním bez konce a ačkoli šel a šel a šel, k dálnici nepřicházel.

Vydal se správným směrem?

Ano. Ano. Čas od času zahlédl silniční značku, která mu říkala, že opravdu směřuje k Velké jižní dálnici. Nicméně, jak je vzdálená? To značky neříkaly. Po každém desátém nebo dvanáctém bloku našel další značku, to bylo vše. Pokračoval v chůzi. Neměl jinou volbu.

Ale až objeví dálnici, bude to jen první krok na cestě do Amganda. V podstatě bude ještě v Saro City. Co pak? Pokračovat v chůzi? Co jiného? Těžko někoho stopne. Žádné auto nevypadá, že by někam dojelo. Veřejné benzínové stanice musely vyschnout před mnoha dny, tedy ty, které nevyhořely. Jak dlouho mu to pravděpodobně bude trvat pěšky, než touto rychlostí dojde do Amganda? Týdny? Měsíce? Ne – to je pro něj věčnost. Dlouho předtím, než by se k tomu místu přiblížil, by zemřel hladem.

Přesto pokračoval. Skončil bez naděje na úspěch a věděl to.

Od zatmění uplynul snad týden, možná víc. Ztrácel pojem o čase. Už ani nejedl pravidelně, ani pravidelně nespal. A Sheeřin byl vždycky člověk nejpřesnějších zvyků. Na obloze teď vycházela a zapadala slunce, světlo jasnělo či temnělo, vzduch se oteploval nebo ochlazoval a čas plynul: ale bez posloupnosti snídaně, oběd, večeře, spánek. Sheeřin neměl ani ponětí jak míjí. Jen věděl, že mu rychle ubývají síly.

Od příchodu Temnoty se pořádně nenajedl. Od té hrůzné chvíle měl jen zbytky a kousky, nic víc – trocha ovoce z nějakých stromů, co našel, nezralá semena, která nevypadala jedovatě, stébla trávy, cokoli. Neonemocněl z toho, ale ani ho to neposílilo. Výživná hodnota se blížila nule. Jeho oblečení, prodřené a na cáry, na něm viselo jako rubáš. Neodvážil se pod něj podívat. Představoval si, jak mu teď kůže visí ve volných záhybech kolem vystouplých kostí. Celou dobu měl sucho v hrdle, jazyk oteklý, za očima mu hrozně bušila krev. A celou dobu ten nejasný, ochromující pocit prázdnoty ve střevech.

No, říkal si v radostnějších okamžicích, kdy se v něm probudil jeho starý smysl pro humor, musel být nějaký důvod, proč se tolik let pilně oddával budování bohatých vrstev tuku. Teď se dozvěděl, co to bylo za důvod.

Ale radostnější chvíle byly každý den více vzdálené a bylo jich méně. Hlad nahlodával jeho ducha a on pochopil, že to nemůže vydržet příliš dlouho. Jeho tělo bylo mohutné, přivyklé pravidelnému jídlu a pořádným porcím; může žít jen tak dlouho, dokud vydrží nashromážděné zásoby, a pak bude příliš slabé, aby ho neslo k cíli. Před časem se to zdálo jednodušší, jen se stočil do klubíčka pod nějaký keř a odpočíval… a odpočíval… a odpočíval…

Musí najít jídlo. Brzo.

Čtvrť, v níž se nyní pohyboval, vypadala méně poničená než čtvrti, jimiž prošel, ačkoli byla opuštěná jako všechny ostatní. Také tu řádily požáry, ale ne všude, a plameny, které na domy tu a tam náhodně přeskočily, je nepoškodily. Sheeřin trpělivě přecházel od jednoho k druhému a zkoušel dveře každého domu, který nevypadal vážně poničený.

Zamčené. Všechny.

Jak úzkostliví lidé! pomyslel si. Jak pořádní! Svět se jim hroutí před očima a oni opouští v zaslepené hrůze domovy, prchají do lesa, univerzitního areálu, města, jen bohové vědí kam – a oni si dělají starosti se zamykáním domů, než odejdou! Jako kdyby si na dobu chaosu zamýšleli Pouze vzít krátkou dovolenou a pak se vrátit domů ke knihám a starožitnostem, skříním plným pěkného oblečení, zahradám, pergolám. Nebo nechápali, že všechno skončilo a chaos potrvá déle, než si kdo dovedl představit?

Snad, pomyslel si ponuře Sheerin, vůbec neodešli. Schovali se za zamčenými dveřmi svých domů, schoulení ve sklepě, stejně jako jsem byl já, a čekají, až se věci opět vrátí k normálu. Nebo mě pozorují okny z prvního patra a doufají, že půjdu pryč.

Zkusil další dveře. Další. Další.

Všechny zamčené. Žádná reakce.

„Hej! Je někdo doma? Pusťte mne dovnitř!“

Ticho.

Pochmurně hleděl na tlusté dřevěné dveře. V duchu za nimi viděl poklady, dosud nezkažené jídlo, které čeká, až ho někdo sní, vanu, měkkou postel. A on byl venku a nijak se nemohl dostat dovnitř. Cítil se trochu jako chlapeček z bajky, který dostal kouzelný klíč k zahradě bohů, kde z fontán tryská med a žvýkačky rostou na každém křoví, ale který je příliš malý, aby na ně dosáhl a zasunul klíč do klíčové dírky. Cítil, jak pláče.

Pak si uvědomil, že nese sekeru. A začal se smát. Musel z hladu zhloupnout! Chlapeček z pohádky vytrval, nabídl své palčáky a boty a sametovou čepičku různým zvířátkům, která ho míjela, takže mu každé pomohlo: navzájem si stoupla na hřbety a on vystoupil na vršek téhle hromady a zasunul klíč do klíčové dírky. A tady byl ne zrovna malý Sheerin, zíral na zamčené dveře a třímal sekeru!

Vylomit dveře? Prostě je vylomit?

Bylo to proti všemu, o čem si myslel, že je vhodné a správné.

Sheerin se díval na sekeru, jako kdyby se mu měla v ruce proměnit v hada. Vlámat se dovnitř – vždyť to by byla loupež! Jak by mohl on, Sheerin 501, profesor psychologie Univerzity v Saru, jen tak vyrazit dveře nějakého pokojného městského domu a jen tak mimochodem si pomoci čímkoli, co by tam našel?

Klid, řekl si, usmívaje se ještě víc své pošetilosti. Přesně tohle uděláš.

Sekl do dveří.

Ale nebylo to tak úplně jednoduché. Svaly, zesláblé hladověním, se jeho úsilí zpěčovaly. Mohl zdvihnout sekeru, v pořádku, mohl jí seknout, ale rána byla dojemně slabá a ohnivá bolest mu vystřelila tam a zpět rukou, když se ostří dostalo do kontaktu se silnými dřevěnými výplněmi. Rozštípl dveře? Ne. Trochu je nalomil. Možná. Možná je trochu otloukl.

Znova sekl. Znova. Silněji. Pokračuj, Sheerine. Teď se dostaneš do tempa. Sekej! Sekej!

Po prvních pár úderech už necítil bolest. Zavřel oči, zhluboka se nadechl a sekl. A znova sekl. Teď dveře zapraskaly. Objevila se na nich zřetelná štěrbina. Další úder – další – možná pět nebo šest pořádných ran a rozpadnou se na kusy –

Jídlo. Koupel. Postel.

Sek. A sek. A –

Dveře se před ním otevřely. Byl tak překvapený, že skoro upadl. Zavrávoral a trhl sebou, připravil si topůrko sekery proti dveřnímu rámu a pohlédl vzhůru.

Hledělo na něj půl tuctu divokých tváří s vytřeštěnýma očima.

„Klepal jste, pane?“ řekl nějaký muž a všichni zavyli v šílené hrůze.

Pak ho obklopili, chytili ho za ruce a strčili dovnitř.

„Tohle nesmíte mít,“ řekl někdo a bez námahy vykroutil sekeru z Sheerinovy pěsti. „Takovou věcí se jenom poraníte, to nevíte?“

Další smích – šílené vytí. Dostrkali ho doprostřed místnosti a vytvořili kolem něj kruh.

Bylo jich sedm, osm, možná devět. Muži a ženy společně a jeden napůl dospělý chlapec. Sheerin na první pohled poznal, že to nejsou právoplatní obyvatelé domu, který musel být čistší a lépe udržovaný, než do něj vkročili. Teď byly na zdech skvrny, polovina nábytku byla převrácená, louže něčeho lepkavého – vína? – na koberci.

Věděl, co jsou tihle lidé zač. Byli to bezdomovci, hrubí a otrhaní, neholeni, nemytí. Toulali se, po útěku majitelů zabírali domy a usazovali se v nich. Jeden z mužů měl jenom košili. Jedna z žen, stěží odrostlá dívka, byla oblečená jen do šortek. Všichni odpudivě páchli. Jejich oči měly ten hluboce strnulý, vyšinutý pohled, který v minulých dnech viděl tisíckrát. Nemusel mít žádné klinické zkušenosti, aby věděl, že jsou to oči šílenců.

Do puchu těl bezdomovců se míchal další pach, mnohem příjemnější, pach, který Sheerina téměř připravil o rozum: vůně teplého jídla, Ve vedlejší místnosti někdo připravoval jídlo. Polévku? Dušené maso? Něco se tam vařilo. Zapotácel se závratí z hladu a nakonec se nadějí uklidnil.

Mírně řekl: „Nevěděl jsem, že je dům obýván. Ale doufám, že mě tu dnes večer dovolíte zůstat a pak půjdu dál.“

„Jste z Hlídky?“ zeptal se nedůvěřivě velký, vousatý muž. Vypadal, že je vůdce.

Sheerin nejistě řekl: „Hlídka? Ne, o té nic nevím. Jmenuji se Sheerin 501 a jsem členem fakulty…“

„Hlídka! Hlídka! Hlídka!“ začali náhle skandovat, zmítali se v kruhu kolem něj.

„… Univerzity v Saru,“ dokončil.

Vypadalo to, jako by pronesl čarovné zaklínadlo. Zastavili se v polovině kroku, jako kdyby jeho tichý hlas přeřízl jejich pronikavý řev, a upadli do ticha. Hleděli na něj hrozivě.

„Říkal jste, že jste z Univerzity?“ zeptal se vůdce podivným tónem.

„Správně. Z oddělení psychologie. Jsem učitel a bokem trochu pracuji v nemocnici. – Podívejte, vůbec vám nehodlám působit nějaké potíže. Jenom si potřebuji na pár hodin odpočinout a rád bych si vzal trochu jídla, když vám zbude. Jenom trochu. Nejedl jsem od…“

„Univerzita!“ vykřikla jedna žena. Způsob, jakým to vyslovila, zněl jako něco obscénního, něco rouhačského. Ten tón předtím Sheerin slyšel, v noci zatmění, od Folimuna 66, když promlouval k vědcům. Bylo to příšerné.

„Univerzita! Univerzita! Univerzita!“

Začali opět kolem něj kroužit, znovu něco skandovali, ukazovali na něj, dělali bizarní znamení zahnutými prsty. Jejich slovům nerozuměl. Byly to děsivé a chraplavé výkřiky, nesmyslné slabiky.

Byli tito lidé nějaká podskupina Apoštolů Plamene a provozovali zde nějaký tajemný rituál? Ne, o tom pochyboval. Měli nenormální vzhled, příliš nekoordinovaný, příliš sprostý, příliš dementní. Apoštolova, alespoň těch pár, které viděl, byli vždycky rázní, rezervovaní, téměř nelidsky se uměli ovládat. Navíc, během zatmění nebylo po Apoštolech ani vidu ani slechu. Sheerin předpokládal, že se všichni stáhli do nějaké jejich vlastní svatyně, aby se v soukromí těšili z potvrzení své víry.

Tihle lidé, pomyslel si, jsou jen samostatní toulaví šílenci.

A Sheerinovi připadalo, že v jejich očích vidí vraždu.

„Poslouchejte,“ řekl, „jestli jsem vás nějak vyrušil v nějakém obřadu, omlouvám se a jsem naprosto ochoten okamžitě odejít. Jen jsem se pokusil sem dostat, protože jsem si myslel, že je dům prázdný a já měl hlad. Nechtěl jsem…“

„Univerzita! Univerzita!“

Nikdy neviděl tak intenzívní nenávist, jakou mu dávali najevo tihle lidé. Ale také strach. Drželi se od něj daleko, byli nervózní, třásli se, jako kdyby měli hrůzu z nějaké hrozné síly, která by se z něj mohla neočekávaně uvolnit.

Sheerin k nim prosebně vztáhl ruce. Kdyby jen na chvíli zastavili to poskakování a skandování! Vůně jídla z vedlejší místnosti ho přiváděla k šílenství. Chytil jednu z žen za ruku, doufaje, že ji zastaví na dost dlouho, aby si od ní vyprosil kůrku chleba, misku polévky, cokoli. Ale ona uskočila stranou, jako kdyby ji Sheerin dotykem popálil a freneticky si třela to místo na ruce, na kterém na okamžik spočinuly jeho prsty.

„Prosím,“ řekl. „Nepomýšlím na žádné zlo. Jsem neškodný, jako kdokoli z vás, věřte mi.“

„Neškodný!“ vykřikl vůdce – skoro to slovo vyplivl. „Vy? Vy, z Univerzity? Jste horší než Hlídka. Hlídka dělá lidem trochu problémy. Ale vy, vy jste zničil svět.“

„Já, co?“

„Buď tak hodný, Tasibare,“ řekla jedna z žen. „Vyhoď ho odsud, než nás očaruje.“

„Očaruju?“ řekl Sheerin. „Já?“

Znovu na něj ukazovali, vyděšeně, vehementně probodávali prsty vzduch. Někteří začali šeptem skandovat, hlubokým, divokým skandováním, které dostávalo pravidelný rytmus zrychlujícího motoru a brzy se vymklo kontrole.

Dívka, která byla oblečená jen v šortkách, řekl: „Byli to lidi z Univerzity, kteří na nás přivolali Tmu.“

„A Hvězdy,“ řekl muž oblečený jenom do košile. „Oni přinesli Hvězdy.“

„A mohli by je přivolat znovu,“ řekla žena, která mluvila předtím. „Vyhoďte ho odtud! Vyhoďte ho odtud!“

Sheerin nevěřícně zíral. Říkal si, že to mohl předvídat. Byl to nanejvýš pravděpodobný vývoj: patologické podezřívání všech vědců, všech vzdělaných lidí, iracionální fóbie, která teď musí řádit jako virus mezi těmi, kdo přežili hrůzu noci.

„Myslíte si, že můžu lusknutím prstů přivolat zpět Hvězdy? To vás děsí?“

„Jste z Univerzity,“ řekl muž, jmenovaný Tasibar. „Znáte tajemství. Univerzita přivolala Tmu, ano. Univerzita přivolala Hvězdy. Univerzita přivolala záhubu.“

To bylo příliš.

Dost špatné bylo, že ho sem zalehli a donutili čichat vůni jídla, ze které šílel, aniž by z něj dostal alespoň kousek. Ale být obviněn z přivolání katastrofy – to vypadalo, jako kdyby na tyto lidi působilo nějaké škodolibé kouzlo –

Někdo po Sheerinovi chňapl.

Výsměšně zakřičel: „Tomu věříte? Vy idioti! Vy vyšinutí pověrčiví blázni! Dáváte vinu Univerzitě? My jsme přivolali Tmu? U všech bohů, jaká pitomost! My jsme byli jediní, kteří se vás pokoušeli varovat!“

Vztekle gestikuloval, svíral pěsti, zuřivě jimi tloukl o sebe.

„Znova je přivolává, Tasibare! Chce na nás poslat Tmu! Zastav ho! Zastav ho!“

Náhle ho obklopili, sevřeli ho, natahovali se po něm.

Sheerin v jejich středu k nim bezmocně, omluvně vztáhl ruce a nepokoušel se pohnout. Litoval, zeje před chvilkou urazil, ne proto, že ohrozil svůj život – pravděpodobně ani nevěnovali pozornost jménům, kterými je nazýval – ale proto, že věděl, že za své chování nenesou vinu. Jestliže někdo nese vinu, pak on, protože se nepokusil výrazněji je ochránit proti tomu, o čem věděl, že to přijde. Ty Theremonovy články – kdyby jen s novinářem promluvil, kdyby ho jen včas přesvědčil, aby změnil svůj uštěpačný tón…

Ano, teď toho litoval.

Litoval všech věcí, které měl udělat a neudělal. Ale bylo příliš pozdě.

Někdo ho udeřil. Vzdechl překvapením a bolestí.

„Liliath…“ dokázal vykřiknout.

Pak se na něj nahrnuli.

36

Na obloze byla čtyři slunce: Onos, Dovim, Patra, Trey. Čtyřsluneční den je považován za šťastný, vzpomněl si Theremon. A skutečně byl.

Jídlo! Konečně opravdové jídlo!

Jaký nádherný pohled!

Na tohle jídlo narazil naprostou náhodou. Ale to bylo v pořádku. Nezvyklé půvaby života pod širým nebem se pro něj stávaly stále méně přitažlivé, jak byl pořád hladovější. Teď bral s radostí jakékoli jídlo, na které narazil, a byl za ně vděčný.

Les byl plný různých druhů divokých zvířat, většinou malých, velmi málo jich bylo nebezpečných a všechna bylo nemožné chytit – alespoň prázdnýma rukama. A Theremon nevěděl, jak se dělají pasti, ani neměl nic, z čeho by je mohl vyrobit.

Tyhle dětské povídačky o lidech ztracených v lese, kteří se okamžitě přizpůsobili životu venku a ihned se změnili ve schopné lovce a stavitele obydlí, byly jenom bajkami. Theremon se považoval za tak přiměřeně schopného člověka, jak městský obyvatel může být; ale věděl, že nemá o nic větší šanci ulovit lesní zvíře, než uvést opět do provozu městskou elektrárnu. A pokud jde o vybudování obydlí, to nejlepší, co dokázal, bylo splést dohromady jednoduchou chatrč z větví a prutů, která ho alespoň trochu ochránila před deštěm na jeden bouřlivý den.

Ale počasí bylo nyní opět příjemné a teplé a on měl k večeři skutečné maso. Problém byl jen s vařením. Byl by pěkně naštvaný, kdyby ho musel jíst syrové.

Ironií bylo, že ve městě, které právě téměř podlehlo ohni, on musel uvažovat, jak tepelně upravit kus masa. Ale většina nejhorších požárů už vyhasla sama od sebe a déšť uhasil zbytek. A ačkoli to v prvních dnech po katastrofě vypadalo, jako by ještě někdo zakládal nové, teď už nehořelo nikde.

Nějak to vyřeším, pomyslel si Theremon. Třít o sebe dva klacky? Křesat kovem o kámen a zapálit kousek troudu?

Nějací chlapci na delší straně jezera, blízko místa, kde tábořil, pro něj ochotně zabili zvíře. Samozřejmě, že nevěděli, že mu prokazují takovou laskavost; nejpravděpodobnější bylo, že ho hodlají sníst sami, pokud nebyli tak pomatení, že zvíře honili jen ze sportu. Ale dost o tom pochyboval. Byli tak odhodlaní a cílevědomí, že je k tomu mohl inspirovat jen hlad.

Zvíře bylo polapeno – jedna z těch ošklivých dlouhonosých věcí s namodralou srstí a kluzkým holým ocasem, které bývaly občas vidět, jak se po západu Onosu hrabou v předměstských popelnicích. No, krása není zrovna požadavkem dneška. Chlapci ji vyplašili z její denní nory a zahnali tu ubohou hloupou věc do slepého kouta kaňonu.

Theremon viděl z druhé strany jezera, zhnusený a zároveň závistivý, jak ji neúnavně honí sem a tam, jak po ní házejí kameny. Na němého vybírače popelnic byla pozoruhodně hbitá, v zoufalství svižně uháněla a kličkovala, aby útočníkům unikla. Ale nakonec ji šťastný hod zasáhl do hlavy a na místě ji zabil.

Předpokládal, že ji na místě zhltnou. Ale v té chvíli se jim na dohled objevila šourající se postava, která začala sestupovat k jezeru.

„Zdrháme! To je Garpik Podřezávač!“ zaječel jeden z chlapců.

„Garpik! Garpik!“

Chlapci se v okamžiku rozprchli a nechali mrtvého hraboše ležet na zemi.

Theremon, který celou scénu dosud pozoroval, vklouzl do stínů na své straně jezera. Garpika také znal, ačkoli ne podle jména: byl to jeden z nejhroznějších obyvatelů lesa, zavalitý, téměř opici podobný muž, který nenosil nic, než opasek, za kterým měl zastrčenou soupravu nožů. Byl to vrah bez motivu, proslavený psychopat, ryzí dravec.

Garpik chvíli stál v ústí kaňonu, mumlal si pro sebe, hladil jeden ze svých nožů. Nevypadal, že by si všiml mrtvého zvířete, nebo se o něj nestaral. Snad čekal, že se chlapci vrátí. Ale oni to jasně nehodlali udělat a za chvilku Garpik s pokrčením ramen shrbeně odešel do lesa, pravděpodobně proto, aby si našel nějakou zábavu pro své zbraně.

Theremon čekal nekonečně dlouhou chvíli a zapřísahal Garpika, že se nemíní vrátit a skočit na něj. Pak – když už déle nesnesl pohled na mrtvého hraboše na zemi, kde ho mohli uchvátit jiní lidští nebo zvířecí dravci dříve než on – vyrazil, oběhl jezero, chňapl zvíře a odnesl si ho do svého úkrytu.

Vážilo skoro tolik, co malé dítě. Mohlo by stačit na dvě nebo tři jídla – nebo víc, kdyby krotil svůj hlad a kdyby se maso příliš rychle nezkazilo.

Hlava se mu točila hlady. Jak si vzpomínal, neměl k jídlu po mnoho dní nic než ovoce a ořechy. Kůže mu těsně obepínala svaly a kosti; tu malou zásobu tuku, kterou na sobě měl, už spotřeboval dlouho předtím a teď spotřebovával sám sebe, aby zůstal naživu. Ale alespoň dnes večer si uspořádá malou hostinu.

Pečený hraboš! Jaká slast! pomyslel si kysele. – A pak se napomenul: Buď vděčný za to štěstíčko, Theremone.

Uvidíme – teď rozdělat oheň…

Nejdříve palivo. Za jeho útulkem byla zvětralá kamenná zeď s hlubokými příčnými prasklinami, ve kterých rostl plevel. Spousta ho byla už dlouho mrtvá a zvadlá a od minulého deště vyschlá. Theremon pobíhal podél kamenné zdi, vytrhával zežloutlé stonky a listy a shromažďoval jakousi hromádku sena, kterou by šlo lehce zapálit.

Teď nějaké suché větvičky. Ty bylo těžší najít, ale přehrabal lesní půdu, poohlížeje se po uschlých keřících nebo alespoň po keřích s uschlými větvemi. Odpoledne už skončilo před dobrou hodinou, než posbíral všechny tyto nutné věci: Dovim zmizel z oblohy a Trey a Patra, kteří byli nízko nad obzorem, když chlapci lovili hraboše, se teď pohybovali v nadhlavníku, jako pár třpytivých očí hledících z obrovské výšky na nešťastné události na Kalgaši.

Theremon pečlivě upravil dřevo na podpal na uschlé rostliny, konstrukci uspořádal tak, jak si představoval, že by ji postavil pravý zálesák, větší větve zvenku, pak pod nimi překřížené slabé větvičky. Ne bez potíží nabodl hraboše na rozen, který udělal z ostrého, dostatečně rovného klacku, a umístil ho těsně nad hraničku dřeva.

Zatím to jde dobře. Teď už jen maličkost.

Oheň!

Když sbíral palivo, odsouval tento problém z mysli, doufal, že se vyřeší sám od sebe, aniž by se jím musel zaobírat. Ale teď se k němu musel obrátit čelem. Potřeboval jiskru. Finta s třením dvou klacků, známá z dobrodružných knížek pro chlapce, nebyla, tím si byl Theremon jistý, nic než bajka. Četl, že jisté primitivní kmeny kdysi rozdělávaly oheň vrtěním hůlky o destičku, ve které byl důlek, ale obával se, že tento proces není tak úplně jednoduchý, že by to pravděpodobně zabralo hodiny trpělivého vrtění, než by se něco stalo. A v každém případě bylo nanejvýš jisté, že do tohoto umění jste byli zasvěceni šamanem kmene, když jste byli chlapec, a trvalo dost dlouho, než jste se to naučili.

Nicméně, dva kameny – bylo by možné vykřesat jiskru údery jednoho o druhý?

Také o tom pochyboval. Ale mohl by se o to klidně pokusit, pomyslel si. Lepší nápad neměl. Poblíž ležel široký plochý kámen a po chvilce hledání našel menší, trojúhelníkovitý, který mu příhodně padl do dlaně. Klekl si vedle malého ohniště a začal metodicky tlouct špičatým kamenem do placatého.

Nic zvláštního se nestalo.

Narůstal v něm pocit beznaděje. Tak tady jsem já, pomyslel si, dospělý člověk, který umí číst a psát, který umí řídit auto, který více či méně jistě umí obsluhovat počítač. Umím během dvou hodin napsat novinový sloupek, který si bude chtít přečíst každý obyvatel Saro City, a dělám to den za dnem po dvacet let. Ale oheň v divočině neumím rozdělat.

Na druhé straně, pomyslel si, tohohle hraboše nebudu jíst syrového, pokud naprosto nebudu muset.

Nebudu. Nebudu. Ne. Ne. Ne!

Ve vzteku tloukl kameny o sebe, znova, znova, znova.

Jiskru, zatraceně! Světlo! Oheň! Uvařit si toho směšného, ubohého hraboše!

Znova. Znova. Znova.

„Co to tady děláte, pane?“ zeptal se náhle za jeho zády nepřátelský hlas.

Theremon vzhlédl, vylekaný, vyděšený. První zásadou pro přežití v lese bylo, že jste se nesměli nikdy nechat zaskočit cizinci, kteří se k vám připlížili.

Bylo jich pět. Muži v jeho věku. Vypadali stejně otrhaně jako všichni, kdo žili v tomhle lese. Nevypadali zvlášť šílení, žádné skelné oči, žádná slintající ústa, jen výraz, který byl hrozivý a unavený a rozhodný. Nezdálo se, že by s sebou měli jiné zbraně než kyje, ale jejich postoj byl zřetelně nepřátelský.

Pět proti jednomu. Dobře, pomyslel si, ať si toho zatraceného hraboše vezmou a zadáví se jím. Nebyl tak nerozumný, aby se s nimi pral.

„Říkám: ‚Co to tady děláte, pane?‘ “ opakoval ještě chladněji muž.

Theremon se na něj vztekle podíval. „Na co to asi vypadá? Pokouším se rozdělat oheň.“

„To jsme si mysleli.“

Cizinec vykročil vpřed. Pečlivě, rozvážně rozkopl Theremonovu hraničku. Horkotěžko shromážděné dřevo se rozlétlo a nabodnutý hraboš se svalil na zem.

„Hej, počkejte sekundu!“

„Žádné ohně, pane. To je zákon.“ Řečeno příkře, rozhodně, bez obalu. „Vlastnictví pomůcek na rozdělávání ohňů je zakázáno. Toto dřevo mělo být použito na oheň. To je zřejmé. A vy jste navíc svoje provinění připustil.“

„Provinění?“ řekl nevěřícně Theremon.

„Řekl jste, že rozděláváte oheň. Tyto kameny vypadají, že jsou pomůckou k rozdělávání ohně, pravda? Výklad zákona je jasný. Zakazuje to.“

Na znamení velitele vykročili vpřed dva další muži. Jeden popadl Theremona zezadu za krk a hrud a druhý sebral ty dva kameny, které mu vypadly z rukou, a hodil je do jezera. Šplouchly a zmizely. Theremon pozoroval, jak mizí, a cítil se stejně, jak se musel cítit Beenay, když viděl, že jeho teleskopy rozbíjí dav.

„Ať – mě – pustí…“ zamručel Theremon a mlátil sebou.

„Pusťte ho,“ řekl velitel. Znovu kopl nohou do Theremonova ohniště. „Ohně nejsou dovoleny,“ řekl Theremonovi. „Kontrolujeme všechny ohně, které ještě jsou. Nepovolujeme žádné další ohně vzhledem k riziku, utrpení, škodám, vy o tom nevíte? Pokuste se založit další oheň a vrátíme se zpátky a vrazíme vám do něj hlavu, slyšíte mě?“

„Byl to oheň, co zničilo svět,“ řekl jeden z nich.

„Oheň nás vyhnal z domovů.“

„Oheň je nepřítel. Oheň je zakázaný. Oheň je zlo.“

Theremon vyvalil oči. Oheň je zlo? Oheň je zakázaný?

Takže nakonec jsou blázni!

„Trest za pokus rozděláni ohně, za první trestný čin,“ řekl muž, Je pokuta. Pokutou bude tohle zvíře. Naučí tě to neohrožovat nevinné lidi. Vezmi je, Listigone. To je pro něj dostatečná lekce. Když příště tenhle člověk něco chytí, vzpomene si, že se nesmí pokusit vyvolat nepřítele jen proto, že má rád pečené maso.“

„Ne!“ vykřikl Theremon přidušeným hlasem, jak se Listigon sehnul, aby zdvihl hraboše. „To je moje, vy pitomci! Moje! Moje!“

A divoce se na ně vrhl, všechna opatrnost z něj vyprchala, vztekem a pocitem křivdy.

Někdo ho tvrdě udeřil do žaludku. Zalapal po dechu a začal zvracet, zcela odrovnaný se chytil rukama za břicho a někdo další ho praštil zezadu. Rána do kříže ho skoro poslala k zemi. Ale ve stejné chvíli se ostře ohnal loktem dozadu a pocítil zadostiučinění, když uslyšel bolestné chroptění.

Už předtím se párkrát dostal do rvačky, ale to bylo velmi, velmi dávno. A nikdy ne sám proti pěti. Ale tady nebylo kam před nimi utéct. Co musí udělat, říkal si, je zůstat na nohou a vydržet ustupovat, dokud se nedostane ke kamenné zdi, kde ho alespoň nemohou obejít zezadu. A pak se pokusit odrazit je kopáním a pěstmi, a když bude nutné, tak kousáním a řevem, dokud se nerozhodnou a nenechají ho být.

Nějaký hlas kdesi v něm řekl: Jsou to úplní cvoci. Je naprosto zřejmé, že se tady zdrží, dokud tě neutlučou k smrti.

Teď už nemohl dělat nic, jen se pokusit je odrazit.

Sklonil hlavu a začal kolem sebe mlátit pěstmi tak silně, jak jen mohl, zatímco se stále probíjel směrem ke zdi. Shlukli se kolem něj a mlátili ho ze všech stran. Ale on pořád stál na nohou. Jejich početní převaha nebyla tak drtivá, jak předpokládal. V tomto těsném prostoru ho nemohli napadnout všichni najednou a Theremon šikovně využil zmatku ke svému prospěchu, útočil do všech směrů a pohyboval se jak nejrychleji mohl, zatímco oni se kolem něj nemotorně motali a pokoušeli se nemlátit sebe.

Věděl, že nemůže moc dlouho vydržet. Rty měl roztržené a jedno oko mu začínalo otékat a nedostávalo se mu dechu. Jeden důkladnější úder pěstí ho pošle k zemi. Jednou rukou si chránil obličej a druhou rozdával rány, zatímco pokračoval v ústupu do ochrany kamenné zdi. Někoho nakopnul. Bylo slyšet zavytí a klení. Někdo jiný nakopl jeho. Theremon se chytil za stehno, otočil se kolem osy a zasyčel bolestí.

Potácel se. Zoufale zápasil o dech. Teď byli všichni kolem něj. Údery pěstí se na něj sypaly ze všech stran. Nikdy nedosáhne zdi. Na nohou se už moc dlouho neudrží. Upadne a oni po něm budou dupat a on se přiblíží ke smrti…

Přiblíží se – ke – smrti…

Pak si uvědomil zmatek uvnitř zmatku: výkřiky jiných hlasů, noví lidé zamíchaní do rvačky, všude spousta postav. Bezva, pomyslel si. Další parta bláznů, která se zapojila do zábavy. Ale možná nějak vyklouznu, zatímco tohle všechno bude pokračovat –

„Jménem Požární hlídky, přestaňte!“ zvolal ženský hlas, ostrý, hlasitý, rozkazovačný. „To je rozkaz! Všichni přestaňte! Ustupte od něj! Ihned!“

Theremon mrkal a třel si čelo. Tupě se rozhlížel okolo.

Na pasece byli čtyři nově příchozí. Vypadali upraveně a rázně a byli oděni do čistého oblečení. Okolo krků měli zavázané splývavé zelené šátky. Byli ozbrojeni jehlovkami.

Žena – zdálo se, že velí – mávla v gestu rozkazu zbraní, kterou držela, a muži, kteří na Theremona útočili, od něj odstoupili a poslušně se zastavili přímo před ní. Přísně se na ně zamračila.

Theremon nevěřícně zíral.

„Co to všechno znamená?“ zeptala se ocelovým tónem vůdce těch pěti.

„Rozdělával oheň – pokoušel se – chystal se péct zvíře, ale my jsme se objevili…“

„Dobrá. Žádný oheň tady nevidím. Zákony musí být dodržovány. Zmizte.“

Muž přikývl. Shýbl se, aby sebral hraboše.

„Hej! Ten patří mě,“ řekl Theremon chraplavě.

„Ne,“ řekl další. „Ty jsi ho ztratil. Přistihli jsme tě při porušení požárních zákonů.“

„Já budu rozhodovat o trestu,“ řekla žena. „Pusť to zvíře a zmizte! Zmizte!“

„Ale…“

„Zmizte, nebo nechám vás předvést před Altinola. Padejte! Padejte!“

Pětice mužů se odplížila pryč. Theremon zíral dál.

Žena se zeleným šátkem k němu přistoupila. „Hádám, že jsem přišla právě včas, že ano, Theremone?“

„Siferro,“ řekl v úžasu. „Siferro!“

37

Byl poraněný na spoustě míst. Nebyl si vůbec jistý, zda má neporušené kosti. Jedno oko měl prakticky zavřené podlitinou. Ale cítil, že přežije. Seděl opřený o kamennou zeď a čekal, až se opar bolesti trochu zmenší.

Siferra řekla: „Po návratu do našeho hlavního stanu dostaneme trochu jonglorského brandy. Domnívám se, že pro tebe mohu trochu uvolnit. Samozřejmě k lékařským účelům.“

„Brandy? Hlavní stan? Jaký hlavní stan? Co to všechno znamená, Siferro? Jsi tady vůbec?“

„Myslíš si, že jsem halucinace?“ Zasmála se a lehce ho dloubla konečky prstů do předloktí. „Je tohle halucinace, co říkáš?“

Ucukl. „Opatrně. Dost mě to tam bolí. A zrovna tak všude jinde. – Stejně jsi spadla přímo z oblohy, je to tak?“

„Měla jsem službu v Hlídce, procházeli jsme lesem a uslyšeli zvuky rvačky. Tak jsme to šli prozkoumat. Dokud jsem tě neuviděla, neměla jsem ani potuchy, že jsi do ní zapletený. Pokoušíme se tady okolo nějakým způsobem nastolit pořádek.“

„My?“

„Požární hlídka. Je těsně spjatá s novou místní vládou. Hlavní stan je v univerzitní Svatyni a velí mu muž jménem Altinol, který má určitou výkonnou moc. Jsem jedním z jeho důstojníků. Je to výbor bdělosti, který se řídí propagovaným názorem, že používání ohně musí být kontrolováno, a že jen členové Požární hlídky mají právo na…“

Theremon zvedl ruku. „Počkej, Siferro. Pomaleji, ano? Říkáš, že lidé z Univerzity ukrytí ve Svatyni utvořili výbor bdělosti? Obchází po okolí a zhášejí ohně? Je to možné? Sheerin mi řekl, že všichni zmizeli, že šli na jih na nějaké setkání do Amgandského národního parku.“

„Sheerin? Je tady?“

„Byl. Teď je na cestě do Amganda. Já – rozhodl jsem se, že se tu trochu zdržím.“ Připadalo mu nemožné, aby jí řekl, že se tu zdržel kvůli nepravděpodobné šanci, že se mu podaří nalézt ji.

Siferra přikývla. „To, co ti Sheerin řekl, byla pravda. Předpokládám, že teď už budou na dohled od Amganda – nic jsem o nich nezaslechla. Zanechali Svatyni dokořán a Altinol se svojí skupinou ji objevili a zabrali. Požární hlídka má patnáct, dvacet členů, všichni jsou duševně v docela dobré formě. Jsou schopni prosazovat autoritu ve více než polovině rozlohy lesa a části okolního území města, kde ještě žijí lidé.“

„A ty?“ zeptal se Theremon. „Jak jsi se k nim dostala?“

„Nejdřív jsem utekla do lesa, hned když zmizely Hvězdy. Ale tady to vypadalo dost nebezpečně, takže, když jsem si vzpomněla na Svatyni, zamířila jsem tam. Altinol a jeho lidé tam už byli. Navrhli mi, abych vstoupila do hlídky.“ Siferra se usmála, v jejím úsměvu prosvítal smutek. „Ve skutečnosti mi nedali jinou možnost,“ řekla. „Nejsou zvlášť vlídní.“

„Tohle není doba vlídnosti.“

„Ne. Tak jsem se rozhodla, že bude lepší se k nim připojit, než se toulat po vlastní ose. Dali mi tenhle zelený šátek – všichni kolem ho respektují. A tuhle jehlovku. Tu také lidé respektují.“

„Tak ty jsi členem výboru bdělosti,“ řekl Theremon zadumaně. „Nějak si tě nedokážu představit v takových záležitostech.“

„Já jsem si to také nedokázala představit.“

„Kromě toho, ty věříš, že Altinol a jeho Požární hlídka jsou ti praví lidé, kteří pomohou obnovit zákon a pořádek, je to tak?“

Opět se usmála a opět to nebyl radostný úsměv.

„Praví lidé? Oni si myslí, že jsou, ano.“

„Ty ne?“

Pokrčení ramen. „Hlavně to dělají kvůli sobě, a to bez legrace. Vzniklo tady vakuum moci a oni ho hodlají zaplnit. Ale domnívám se, že nejsou nejhorší možní kandidáti, kteří se pokoušejí teď zavést novou vládní strukturu. Alespoň jsou lepší než jiné skupiny, pokud si vzpomínám.“

„Máš na mysli Apoštoly? Ti se také pokouší ustavit vládu?“

„Je to velmi pravděpodobné. Ale od chvíle, co se to stalo, jsem o nich nic neslyšela. Altinol si myslí, že jsou dosud ukrytí někde v podzemí, nebo že je Mondior odvedl na nějaké vzdálené místo, kde založí své vlastní království. Ale máme tady mnoho nových fanatických skupin, a v některých jsou skutečně esa, Theremone. Zrovna s jednou z nich jsi se rval a byla to jen šťastná náhoda, že s tebou neskoncovali. Věří, že teď je jedinou spásou lidstva to, že se naprosto zřekne používání ohně, protože oheň byl zhoubou světa. Tak se potulují po okolí a ničí prostředky pro rozdělávání ohně, kdekoli je najdou a zabíjejí každého, koho podezřívají, že se raduje ze zapálených ohňů.“

„Pokoušel jsem se jen uvařit si něco k večeři,“ řekl Theremon ponuře.

„Jim je úplně jedno, zda jsi vařil jídlo nebo se bavil trochou žhářství. Oheň je oheň a oni si ho oškliví. Měl jsi štěstí, že jsme přišli včas. Uznávají autoritu Požární hlídky. My jsme elita, rozumíš, jediní, jimž je tolerováno používání ohně.“

„Pomáhá mít jehlovky,“ řekl Theremon. „To vám také přináší trochu tolerance.“ Přetřel si bolavé místo na paži a zadíval se pochmurně dodaleka. – „Říkáš, že jsou tu další fanatici?“

„To jsou lidé, kteří si myslí, že univerzitní astronomové objevili tajemství, jak přivolat Hvězdy. Za všechno, co se stalo, dávají vinu Athorovi, Beenayovi a spol. Je to stará nenávist ke vzdělání, která se vynoří, kdykoli se začnou objevovat středověké emoce.“

„Bohové! Je hodně takových?“

„Dost. Jen Tma ví, co by dělali, kdyby skutečně chytili někoho z Univerzity, kdo se nedostal do bezpečí Amganda. Domnívám se, že by ho pověsili na nejbližší větev.“

Theremon řekl zasmušile: „A já jsem za to odpovědný.“

„Ty?“

„Všechno, co se stalo, je moje chyba, Siferro. Ne Athorova, ne Folimunova, ne bohů, ale moje. Moje. Theremona 762. Tehdy, když jsi mě nazvala neodpovědným, jsi na mne byla příliš mírná. Nebyl jsem pouze neodpovědný, byl jsem trestuhodně nedbalý.“

„Theremone, nech toho. Co je dobrého na…?“

Mávl pravicí. „Mohl jsem den za dnem psát sloupky varující před tím, co přijde, volat po prioritním programu budování úkrytů, shromažďování zásob potravin a nouzových zdrojů energie, poskytovat rady rozrušeným, dělat milión dalších věcí – a místo toho jsem dělal co? Poškleboval jsem se. Posmíval se astronomům v jejich vzdušných zámcích! To způsobilo, ze bylo pro kohokoli z vlády politicky nemožné brát Athora vážně.“

„Theremone…“

„Měla jsi nechat tyhle blázny, aby mne utloukli k smrti, Siferro.“

Její oči se setkaly s jeho. Zdálo se, že je rozezlená. „Nemluv jako hlupák. Nezměnil by nic ani celosvětový vládní program. Já jsem si také přála, abys tamty články nenapsal, Theremone. Víš, jak jsem o nich smýšlela. Ale co teď s tím? Byl jsi upřímný v tom, co jsi cítil. Neměl jsi pravdu, ale byl jsi upřímný. A v každém případě nemá žádný smysl spekulovat o tom, co mohlo být. Teď se musíme zabývat tím, co je.“ Jemněji řekla: „Už je toho dost. Můžeš jít? Musíme tě odvést do Svatyně Budeš mít možnost se vykoupat, dostat nějaké čisté oblečení a trochu jídla…“

„Jídla?“

„Lidé z Univerzity tam nechali spoustu zásob.“

Theremon se uchechtl a ukázal na hraboše. „Míníš tím, že tohle nebudu muset jíst.“

„Ne, pokud opravdu nechceš. Navrhuji ti dát to někomu, kdo to potřebuje víc než ty, až budeme procházet lesem.“

„Dobrý nápad.“

Pomalu a s bolestí se zvedl na nohy. Bohové, jak všechno bolí! Zkušební krok nebo dva: není to zlé, není to zlé. Přece jen asi nic nemá zlomené. Jen trochu špatně to funguje. Už myšlenka na horkou koupel a skutečné solidní jídlo mu hojila podlitiny a bolavé tělo.

Pohlédl naposled na svoji malou, halabala postavenou chýši, svůj potok, své zanedbané keře a plevel. Na svůj domov v těchto několika podivných dnech. Nebude se mu po něm moc stýskat, spíš doufal, že velmi brzo zapomene.

Pak zvedl hraboše a hodil si ho přes rameno.

„Veď mne,“ řekl Sifeřře.

Neušli víc než sto yardů, když Theremon zahlédl skupinu chlapců skrývajících se za stromy. Uvědomil si, že jsou to titíž kluci, kteří vyplašili hraboše z nory a uštvali ho k smrti. Zjevně se vrátili, aby ho našli. Nyní mrzutě koukali, očividně otrávení, že Theremon ukořistil jejich výhru. Ale byli příliš zastrašení zeleným šátkem, který označoval skupinu Požární hlídky – nebo prostě jejich jehlovkami – že se nepokusili o něj přihlásit.

„Hej!“ zavolal Theremon. „To je vaše, ne? Dával jsem na to pro vás pozor!“

Hodil vyvrženého hraboše směrem k nim. Padl na zem kousek od místa, kde stáli. Drželi se zpátky, vypadali zmateně a znepokojeně. Očividně po zvířeti dychtili, ale báli se k němu přistoupit.

„Tomu se tedy dá říct život v postsoumračné éře,“ řekl smutně Sifeřře. „Jsou hladoví, ale neodvažují se pohnout. Myslí si, že je to past. Počítají, že kdyby vystoupili ven z úkrytu, aby si to zvíře sebrali, že je jen tak pro zábavu postřílíme.“

Siferra odpověděla: „Může jim to někdo vyčítat? Teď se každý bojí každého. Nechme je být. Přijdou, až se jim ztratíme z očí.“

S pokulháváním ji následoval. Siferra a ostatní lidé z Hlídky se lesem pohybovali sebejistě, jako kdyby byli nenapadnutelní nebezpečím, které všude číhalo. A opravdu se nepřihodily žádné incidenty, jak skupina směřovala – tak rychle, jak dovolovala Theremonova zranění – k silnici, která les protínala. Je zajímavé vidět, pomyslel si Theremon, jak rychle se společnost začala rekonstituovat. Za pouhých pár dní nepravidelná skupina, jako tahle Požární hlídka, začala představovat určitý druh vládní autority. Pokud to nedělaly jen jehlovky a celkové ovzduší sebejistoty, které drželo šílence opodál, samozřejmě.

Konečně došli na kraj lesa. Vzduch se ochladil a světlo nepříjemně zmatnělo. Na obloze byly jedinými slunci Patra a Trey. Theremon neměl nikdy potíže s poměrně nízkou úrovní světla, jež byla typická pro hodiny, kdy osvětlení přicházelo jen od jednoho páru dvojsluncí. Ovšem od doby zatmění byl takový dvousluneční večer pro něj hrozivou možnou předzvěstí – i když věděl, že to tak není – hrozícího návratu Tmy. Psychická zranění Tmy se budou dlouho hojit, zvláště, když je svět hluboce otřesený v základech.

„Svatyně je kousek cesty dolů po téhle silnici,“ řekla Siferra. „Jak se cítíš?“

„Jsem v pořádku,“ řekl mrzutě Theremon. „Nezmrzačili mne, jak vidíš.“

Ale přesto měl velké potíže, aby donutil bolavé, třesoucí se nohy, aby ho nesly dál. Byl hluboce šťastný a uklidněný, když konečně stál v jeskyni podobném vchodu do podzemního panství, které bylo Svatyní.

To místo připomínalo bludiště. Místnosti a chodby vedly do všech směrů. V dálce matně zahlédl složité smyčky a vinutí vědecky vypadajících zařízení, záhadných a nepochopitelných, rozbíhajících se po zdech a stropu. Tohle místo, jak si nyní vzpomněl, bylo sídlem univerzitního Urychlovače částic, dokud nebyly otevřeny v Sarských Výšinách nové velké laboratoře. Fyzikové tady zřejmě opustili spoustu zastaralých zařízení.

Objevil se vysoký muž, vyzařující autoritu.

Siferra řekla: „To je Altinol 111. Altinole, chci ti představit Theremona 762.“

„Z Chroniclu?“ řekl Altinol. Nevyslovil to uctivě ani překvapeně: vypadal, že jen registruje tuto nahlas vyslovenou skutečnost.

„Dříve,“ řekl Theremon.

Hleděli na sebe bez vřelosti. Altinol, pomyslel si Theremon, vypadá, že je uvnitř pěkně tvrdý chlápek: muž v raném středním věku, očividně upravený a ve výborné kondici. Solidně oblečený v pěkném oděvu a nosí se s nenuceností někoho, kdo je zvyklý rozkazovat. Jak ho Theremon pozoroval, rychle probíral dobře uskladněné informace své paměti a po chvíli se mu v mozku rozezněl akord poznání. Byl spokojen.

„Morthainské závody, že, Altinole?“

Chvilkový zákmit pobavení – nebo to byla zlost? – se objevil v Altinolových očích. „Ano, je to tak.“

„Často o vás říkali, že chcete být výkonnou mocí. No, vypadá to, že teď ji máte. Alespoň co se týká Saro City, když ne celé Federální republiky.“

„Je nutné s něčím začít,“ řekl Altinol. Jeho hlas zněl odměřeně. „Nejdřív se pokoušíme vyklopýtat z anarchie. Pak můžeme pomýšlet na opětné sjednocení země a starat se o to, kdo bude mít výkonnou moc. Například máme problém s Apoštoly, kteří se zmocnili kontroly nad celou severní částí města a územím za ní a ustavili v ní církevní pravomoc. Nebude lehké je vystrnadit.“ Altinol se chladně usmál. „To jsou první a nejdůležitější věci, příteli.“

„A pro Theremona,“ řekla Siferra, „je nejdůležitější věcí koupel a pak jídlo. Od Temnoty žil v lese. – Pojď se mnou,“ řekla mu.

Starou část urychlovače oddělovaly od vstupní části přepážky a chodby a rozdělily ji na spoustu malých místností. Siferra mu ukázala na jednu, ve které horem vedly měděné trubky vodu k porcelánovému rezervoáru. „Není nejteplejší,“ varovala ho. „Kotle zapínáme jen na pár hodin denně, protože zásoby paliva jsou malé. Ale je to lepší než koupání ve studeném lesním potoce. – Ty o Altinolovi něco víš?“

„Předseda Morthainských závodů, velkého lodního kombinátu. Ve zprávách byl před rokem nebo dvěma, mělo to něco společného s kontraktem získaným podfukem, možná za úplatek, na výstavbu obrovských nemovitostí na státní půdě v provincii Nibro.“

„Co má lodní kombinát co dělat s výstavbou nemovitostí?“ zeptala se Siferra.

„To je správná otázka. Vůbec nic. Byl obžalován ze zneužití protekce ve vládě – myslím, že to mělo něco společného s nabídkou životní šance někomu, kdo velmi toužil po senátorství…“ Theremon pokrčil rameny. „Teď v tom skutečně není rozdíl. Už nejsou žádné Morthainské závody, žádné nemovitosti, které se mají stavět, žádní federální senátoři k podplacení. Asi není rád, že jsem ho poznal.“

„Pravděpodobně se o to nestará. Služba v Hlídce je teď pro něj vším.“

„Pro tuto chvíli,“ řekl Theremon. „Dnes Požární hlídka v Saro City, zítra celý svět. Slyšela jsi ho přece mluvit o odstranění Apoštolů, kteří zabrali vzdálenou část města. No, někdo to musí udělat. A on je člověk, který je nejspokojenější, když věci mají spád.“

Siferra odešla. Theremon se ponořil do porcelánového rezervoáru.

Vůbec ne požitek. Ale docela příjemné, po všem, co prožil dříve. Opřel se, zavřel oči a odpočíval. A liboval si.

Když se vykoupal, vzala ho Siferra do jídelny Svatyně, prostě vybavené místnosti, a nechala ho samotného. Řekla mu, že musí Altinolovi podat každodenní hlášení. Jídlo už na něj čekalo – byla to jedna z těch balíčkových večeří, které zde byly uskladněny v měsících budování Svatyně. Vlažná zelenina, ohřáté maso neznámého druhu, světle zelený nealkoholický nápoj nevýrazné chuti.

Theremonovi to všechno chutnalo jako báječná lahůdka.

Donutil se jíst pomalu a opatrně. Věděl, že jeho tělo si odvyklo skutečnému jídlu; každé sousto pečlivě rozžvýkal, jinak by ho vyzvrátil, to věděl, ačkoli instinkt mu říkal, aby to všechno spolykal tak rychle, jak může, a řekl si o další porci. Když dojedl, složil Theremon ruce do klína a tupě hleděl na ošklivou pocínovanou stěnu. Už neměl hlad. Ale jeho duševní stav se začal zhoršovat, navzdory koupeli, navzdory jídlu, navzdory útěše, že je v bezpečí v dobře chráněné Svatyni. Shledal, že upadl do nejhlubší deprese. Cítil se příšerně. A deprimovaně a plný smutku. Byl to docela dobrý svět, pomyslel si. Ne perfektní, to zdaleka ne, ale dost dobrý. Hodně lidí bylo celkem šťastných, hodně bylo úspěšných, panoval pokrok na všech stranách – k hlubšímu vědeckému poznání, k větší ekonomické expanzi, k silnější globální spolupráci. Pomyšlení na válku se zdálo bizarně středověké a starověké církevní pobožnůstkářství bylo značně nemoderní, nebo mu to aspoň připadalo.

A teď bylo všechno pryč, během několika hodin, v jediném výbuchu děsivé Tmy.

Jistě, z popela starého světa se rodí nový. Bylo to tak vždycky: Sifeřřiny vykopávky na Thombu to dokazují.

Ale jaký to bude svět? Bude to svět, ve kterém se lidé budou navzájem zabíjet pro zbytky jídla nebo proto, že poruší pověru o ohni nebo jednoduše proto, že zabíjení je zábavná věc. Svět, ve kterém Altinolové získají z chaosu výhody a strhnou na sebe moc. Svět, ve kterém Folimunové a Mondiorové nepochybně plánují, že budou všem diktovat, co si mají myslet. A pravděpodobně pracují ruku v ruce s Altinoly, pomyslel si morbidně Theremon. Svět, ve kterém…

Ne. Zavrtěl hlavou. Jaký máš důvod k těmhle tvým temným, zádumčivým nářkům?

Siferra má správný názor, řekl si. Nemá smysl spekulovat o tom, co by mohlo být. Musíme se zabývat tím, co je. Nakonec je naživu a jeho příčetnost se mu téměř celá vrátila, a utrpením v lese prošel víceméně nedotčený, kromě pár modřin a šrámů, které se za pár dní zahojí. Zoufalství je teď zbytečná emoce: je to přepych, který si nesmí dovolit o nic víc, než by si Siferra mohla dovolit luxus stále ještě se na něho hněvat za novinové články, které napsal.

Co bylo, to bylo. Ted je čas se zvednout, pohnout se vpřed, přeskupit se, obrodit se, připravit se k novému startu. Ohlížet se zpátky je pošetilé. Dívat se dopředu s hrůzou nebo malomyslností je úplná zbabělost.

„Dojedl jsi?“ řekla Siferra, která se vrátila do jídelny. „Já vím, není to vynikající jídlo. Ale je to lepší než jíst hraboše.“

„To nemohu říct. Opravdu jsem nikdy žádného hraboše nejedl.“

„Pravděpodobně jsi o moc nepřišel. Pojď, ukážu ti tvůj pokoj.“

Byla to místnůstka s nízkým stropem, nic moc elegantního: postel s lampičkou na zemi, umyvadlo, u stropu se houpalo jedno světlo. V koutě ležely pohozené nějaké knihy a noviny, které musel opustit někdo, kdo obýval tuto místnost o večeru zatmění. Theremon uviděl výtisk Chroniclu otevřený na stránce s jeho článkem a škubl sebou: byl to jeden z těch horších, obzvlášť prudce napadal Athora a jeho skupinu. Zrudl a sklopil zrak k zemi.

„Co chceš teď dělat, Theremone?“

„Dělat?“

„Myslím, až si trochu odpočineš.“

„Moc jsem o tom nepřemýšlel. Proč?“

„Altinol chce vědět, jestli hodláš vstoupit do Požární hlídky,“ řekla.

„To je pozvání?“

„Je ochoten tě přibrat. Patříš k tomu druhu lidí, které potřebuje, silný, schopný vést lidi.“

„Ano,“ řekl Theremon. „Měl bych být rád, že jsem tady, nebo ne?“

„Ale je zneklidněný jednou věcí. Je tu místo jen pro jednoho šéfa Hlídky a tím je Altinol. Kdybys vstoupil, chce, abys hned od začátku pochopil, že co Altinol přikáže, bez odmluvy uděláš. Není si jistý tvou ochotou přijímat jeho rozkazy.“

„Nejsem si jistý, zda je to také užitečné pro mě. Ale musím znát Altinolovo hledisko.“

„Pak vstoupíš? Já vím, je tu problém s celým uspořádáním Hlídky. Ale alespoň má sílu prosazovat řád a teď něco takového potřebujeme. A Altinol může třeba být panovačný, ale není zlý. Jsem o tom přesvědčená. Jen si myslí, že doba volá po tvrdých opatřeních a rozhodném vedení. Což je schopen zajistit.“

„Nepochybuji, že je.“

„Přemýšlej o tom dnes večer,“ řekla Siferra. „Kdybys chtěl vstoupit, řekni mu to zítra. Buď k němu upřímný. On pak bude upřímný k tobě, tím si můžeš být jistý. Pokud ho ujistíš, že nechceš nijak ohrozit jeho autoritu, jsem si jistá, že ty a on…“

„Ne,“ řekl náhle Theremon.

„Co ne?“

Chvíli mlčel.

Konečně promluvil: „Nemusím o tom celý večer přemýšlet. Už vím, jaká bude moje odpověď.“

Siferra na něj hleděla a čekala.

„Nechci se s Altinolem dohadovat. Znám druh lidí, jako je on, a jsem si úplně jistý, že s lidmi, jako je on, bych si moc dlouho nerozuměl. A také vím, že krátkodobě může být něco takového jako je Požární hlídka nezbytností, ale z dlouhodobého hlediska jsou špatné a jakmile se jednou etablují a institucionalizují, je velmi těžké se jich zbavit. Altinolům tohoto světa se nesmí moc přenechat dobrovolně. Malým diktátorům nikdy. A já nechci vědět, že jsem mu pomohl nahoru a nechci ohýbat hřbet po zbytek života. Znovuvynalezení feudálního systému mi nepřipadá jako užitečné řešení nynějších problémů. Takže ne, Siferro. Neuvážu si Altinolův zelený šátek. Domnívám se, že nemá budoucnost.“

Siferra tiše řekla: „Co tedy budeš dělat?“

„Sheerin mi řekl, že v Amgandském parku se formuje skutečná prozatímní vláda. Lidé z univerzit, možná nějací členové staré vlády, tam dolů na jih přicházejí zástupci z celé země. Jakmile budu mít dost síly, zamířím do Amganda.“

Vyrovnaně se na něj dívala. Nemluvila.

Theremon zhluboka nabral dech. „Pojď se mnou do Amgandského parku, Siferro.“ Natáhl k ní ruku. Měkce řekl: „Zůstaň se mnou dnes večer v téhle mé ubohé malé místnůstce. A ráno odtud vypadněme a pojďme společně na jih. Nepatříš sem o nic víc než já. A máme pětkrát větší šanci dosáhnout Amganda společně, než kdybychom se oba pokoušeli odejít samostatně.“

Siferra mlčela. Nechal ruku nataženou.

„No? Co říkáš?“

Theremon hleděl, jak jí po obličeji přebíhají vlny rozporných emocí. Ale neodvažoval se v nich číst.

Siferra tiše bojovala sama se sebou. Ale pak, v jediném okamžiku, boj skončil.

„Ano,“ řekla nakonec. „Ano. Udělejme to, Theremone.“

A přistoupila k němu. Vzala ho za ruku. Zhasla stropní světlo, které se jim houpalo nad hlavou, nicméně měkká záře lampičky za postelí zůstala.

38

„Znáš jméno téhle čtvrti?“ zeptala se Siferra. Hleděla, ochromená, vyděšená, na vypálenou a příšernou krajinu rozbořených domů a opuštěných vozidel. Bylo to krátce před polednem, třetího dne od jejich útěku ze Svatyně. Neúnavné světlo Onosu nelítostně osvětlovalo všechny zčernalé zdi, všechna roztříštěná okna.

Theremon potřásl hlavou. „Jmenovalo se to nějak hloupě, tím si můžeš být jistá. Zlatá pole nebo Sarské Dvory nebo nějak tak. Ale jak se to jmenovalo, není teď důležité. Už to není čtvrť. To, co bývalo skutečnou zástavbou, Siferro, se proměnilo v archeologické vykopávky. Jedno ze ztracených předměstí Sara.“

Dosáhli bodu jižně od lesa, téměř na začátku předměstské zóny, která tvořila jižní okraj Saro City. Za ní leželo zemědělské pásmo, malá města, a – někde daleko, nemyslitelně daleko – jejich cíl, Amgandský národní park.

Průchod lesem jim zabral dva dny. Prvního večera spali ve staré Theremonově chýši a druhý v houštině v polovině cesty na hrbolatém svahu vedoucím k Výšinám Onosu. Za celou tu dobu nezaznamenali, že by jim šla Požární hlídka po stopě. Altinol se je zřejmě nepokusil pronásledovat, i když si vzali zbraně a dva batohy nacpané zásobami. A určitě, pomyslela si Siferra, jsou teď mimo jejich dosah.

„Velká jižní dálnice by měla být někde tady poblíž, ne?“

„Další dvě nebo tři míle. Když budeme mít štěstí a trosky domů nám nezablokují přímou cestu.“

„Budeme mít štěstí. S tím počítej.“

Zasmál se.

„Pořád optimista, co?“

„To nestojí o nic víc než pesimismus,“ řekla. „Buď tak nebo onak, projdeme.“

„Správně. Buď tak nebo onak.“

Kráčeli pravidelně vpřed. Theremon vypadal, že se rychle zotavuje z výprasku, který dostal v lese, a z dnů faktického hladovění. Měl úžasnou houževnatost. Ač byla Siferra silná, měla co dělat, aby s ním udržela krok.

Musela také vynaložit značné úsilí, aby si udržela dobrou náladu. Od chvíle, co vyrazili na cestu, důsledně udržovala optimistický tón hovoru, pořád sebejistá, pořád sama sebe přesvědčovala, že je nejlepší jít do Amganda, kde najdou lidi, jako jsou oni sami, už tvrdě zaměstnané prací na plánu obnovy světa.

Ale uvnitř si Siferra nebyla tak jistá. A jak s Theremonem vstupovali do těchto dříve příjemných předměstských oblastí, bylo mnohem obtížnější odehnat hrůzu, šok, zoufalství, pocit naprosté porážky.

Byl to svět nočních můr.

Nebylo úniku z jeho obludnosti. Kam jste se otočili, tam jste viděli zkázu.

Dívej se! pomyslela si. Dívej se. Zpustošení – jizvy – zřícené budovy, zdi už narušené prvním plevelem, už obsazené rotami ještěrek. Všude známky té hrůzné noci, kdy bohové znovu seslali na svět prokletí. Hrozný štiplavý zápach černého dýmu stoupajícího ze zbytků požáru, který uhasily nedávné deště – další dým, bílý a pronikavý, stoupal ve spirálách nahoru z dosud hořících základů – na všem špína – těla na ulicích zkroucená agónií – výraz šílenství v očích těch pár přežívajících bytostí, které tu a tam vykoukly ze zbytků svých domovů –

Všechna nádhera zmizela. Všechna velikost zmizela. Všechno je v troskách, všechno – jako kdyby se vzedmul oceán, pomyslela si, a smetl všechny naše úspěchy v zapomnění.

Sifeřře nebyly zříceniny něčím nepochopitelným. Celý svůj život profesionálního archeologa strávila jejich vykopáváním. Ale zříceniny, které odhalovala, byly starověké, dobou vyzrálé, záhadné a romantické. To, co teď tady viděla, bylo všechno čerstvé, všechno na pohled příliš bolestné, a nebylo na tom vůbec nic romantického. Byla celkem snadno schopna akceptovat podmínky zhroucení ztracených civilizací minulosti: to pro ni znamenalo malé emocionální břemeno. Ale tohle byla její vlastní epocha, jež byla vržena na smetiště dějin, a to bylo těžké unést.

Proč se to stalo? ptala se sama sebe. Proč? Proč? Proč?

Byli jsme tak špatní? Odchýlili jsme se tak daleko od cesty boží, že jsme museli být tímto způsobem potrestáni?

Ne.

Ne!

Nejsou žádní bohové; není žádný trest.

Tím si byla naprosto jistá. Nepochybovala, že se to stalo jednoduše hrou slepého osudu, neměnnými pohyby neživých a neřiditelných světů a sluncí, které se k sobě každých dva tisíce let přibližují, zcela zákonitě a neosobně.

To bylo všechno. Náhoda.

Byla to náhoda, že to Kalgaš musel snášet během své historie znova a znova.

Čas od času se objevily Hvězdy v celém svém hrozivém majestátu; a v zoufalé hrůze vzplanuvší agónie člověk nevědomky vztáhl ruku proti vlastnímu dílu. Řízen šílenstvím Tmy; řízen šílenstvím strašidelného svitu Hvězd. Byl to nekonečný koloběh. Popel z Thomba prozrazoval celý tento příběh. A teď bylo Thombo všude. Přesně jak řekl Theremon: Tahle čtvrť je nyní místem pro archeology. Přesně.

Svět, který znali, zmizel. Ale my jsme dosud tady, pomyslela si.

Co máme dělat? Co máme dělat?

Jedinou útěchou, kterou nalézala uprostřed této pochmurnosti, byla vzpomínka na první večer s Theremonem ve Svatyni: tak náhlý, tak neočekávaný, tak úžasný. Znova a znova se do něj v mysli vracela. Jeho podivně plachý úsměv, když jí říkal, aby s ním zůstala – nebyl to žádný lstivý trik, aby ji svedl! A výraz v jeho očích. A pocit doteku jeho rukou na pokožce – jeho objetí, jeho dech mísící se s jejím…

Jak dlouho to bylo, kdy byla naposledy s mužem! Skoro zapomněla, jaké to je – skoro. A vždycky, pokaždé, měla znepokojivý pocit, že dělá chybu, že nabírá falešný směr, že se připoutala k cestě, kterou nemůže přijmout. S Theremonem to tak nebylo: bariéry a záminky a obavy prostě padly, radostný ústup, přiznání, konečně, že v tomto rozbitém a zmučeném světě nemůže být dále sama, že je nezbytné utvořit spojenectví, a že Theremon, upřímný a otevřený a dokonce trochu drsný, silný, rozhodný a spolehlivý, je spojenec, kterého potřebuje a chce.

A tak se konečně poddala, okamžitě a bez lítosti. Jaká ironie, pomyslela si, že konec světa jí přinesl něco velmi cenného. Všechno ostatní mohlo být ztraceno; ale ona měla tohle.

„Podívej, tamhle,“ řekla. „Dálniční ukazatel.“

Byl to štít ze zeleného kovu, visel v bláznivém úhlu na sloupu s povrchem zčernalým sazemi. Na třech nebo čtyřech místech byl proražený, byly to pravděpodobně díry po kulkách. Ale výrazný žlutý nápis byl ještě dostatečně čitelný: VELKÁ JIŽNÍ DÁLNICE, a šipka je instruovala, že mají jít přímo vpřed.

„Odtud to nemůže být víc než jedna nebo dvě míle,“ řekl Theremon. „Měli bychom k ní dojít za…“

Náhle se ozval vysoký svištivý zvuk a pak chvějivý náraz, doznívající s ohlušujícím účinkem. Siferra si zakryla uši. O vteřinu později cítila, jak ji uchopila Theremonova paže a strhává ji na zem.

„K zemi!“ zašeptal ostře. „Někdo tu střílí!“

„Kdo? Kde?“

V ruce držel jehlovku. Také ji vytáhla. Letmo pohlédla nahoru a uviděla, že projektil zasáhl dálniční ukazatel: mezi prvními dvěma slovy byla nová díra, jež vymazala několik písmen.

Theremon, přikrčený, se rychle plížil k okraji nejbližších budov. Siferra ho následovala. Cítila se hrozivě nechráněná. Bylo to horší než stát nahá před Altinolem a Požární hlídkou: tisíckrát horší. Další výstřel mohl přijít kdykoli, z jakéhokoli směru, a ona neměla možnost se před ním ochránit. I když se protáhla kolem rohu budovy a schoulila se v uličce proti Theremonovi, ztěžka dýchala, bušilo jí srdce a věděla, že nemá jistotu, že je v bezpečí.

Kývl hlavou k řadě vypálených domů na druhé straně ulice. Dole na opačné straně byly dva nebo tři neporušené; a teď uviděla špinavé nejasné tváře zírající z horního okna nejvzdálenějšího domu.

„Jsou tam lidé. Sázím se, že bezdomovci. Blázni.“

„Vidím je.“

„Nebojí se našich šátků Hlídky. V této vzdálené části města možná Hlídka nic neznamená. Nebo možná na nás stříleli, protože je nosíme.“

„Myslíš?“

„Možné je cokoli.“ Theremon se sunul k uličce. „To, co nevím, je, zda nás chtěli zasáhnout a měli opravdu špatnou mušku, nebo se nás jen snaží zahnat? Jestli se nás pokusili zastřelit a jediné, co se jim povedlo, bylo zasáhnout dálniční ukazatel, pak se můžeme pokusit proběhnout. Ale jestli to bylo jenom varování…“

„Obávám se, že bylo. Není pravděpodobné, že chybný výstřel zabloudí přímo do dálničního znamení. Je to příliš šikovné.“

„Asi máš pravdu,“ řekl Theremon. Zamračil se. „Myslím, že jim ukážu, že jsme ozbrojení. Mohlo by je to odradit od úmyslu poslat pár zvědů, kteří by se proplížili kolem těchto domů a obešli nás zezadu.“

Pohlédl na svoji jehlovku, nastavil závěrku na široký rozptyl a maximální vzdálenost. Pak ji zvedl a přepnul na jednotlivé výstřely. Záblesk rudého světla zasyčel vzduchem a udeřil do země přímo před budovou, kde se objevily tváře. Na trávníku vzplanula divoce rudě žhnoucí skvrna a ze země stoupaly chomáčky kouře.

Siferra se zeptala: „Myslíš, že to viděli?“

„Pokud nejsou tak mimo, že nejsou schopni soustředit pozornost. Ale myslím, že to viděli, ano. A moc se jim to nelíbilo.“

Tváře se znovu objevily v okně.

„Zůstaň skrčená,“ varoval ji Theremon. „Mají nějakou těžkou loveckou pušku. Vidím její hlaveň.“

Další svištivý zvuk, další ohlušující rachot.

Dálniční ukazatel padl roztříštěný na zem.

„Možná jsou to blázni,“ řekla Siferra, „ale mají zatraceně dobrou mušku.“

„Příliš dobrou. Jen si s námi hráli, když vypálili ten první výstřel. Vysmívají se nám. Ukázali nám, že když vystrčíme nosy, tak nás smetou. Mají nás přišpendlené k zemi a mají z toho radost.“

„Můžeme se odtud dostat na vzdálenější konec téhle uličky?“

„Tam je to zavalené ruinami. A na druhé straně na nás čeká pár bezdomovců.“

„Pak tedy, co budeme dělat?“

„Zapálíme ten dům,“ řekl Theremon. „Vykouříme je. A zabijeme je, kdyby byli příliš šílení na kapitulaci.“

Oči se jí rozšířily. „Zabijeme je?“

„Když nám nedají jinou možnost, ano, ano, zabiju je. Chceš se dostat do Amganda, nebo bys raději strávila zbytek života ukrýváním v téhle uličce?“

„Ale nemůžeš jen tak zabít lidi, i když jsou – i když jsou…“

Její hlas se vytratil. Nevěděla, co by vlastně chtěla říct.

„I když se tě pokoušejí zabít, Siferro? I když si myslí, že je zábavné poslat pár výstřelů, které nám prosviští kolem uší?“

Neodpověděla. Myslela si, že začíná rozumět vztahům v obludném novém světě, který nastoupil o večeru zatmění, ale uvědomila si, že nepochopila nic, vůbec nic.

Theremon se ještě jednou odplazil k ulici. Zamířil jehlovku.

Žhavý záblesk světla dopadl na bílé průčelí domu. Dřevo začalo okamžitě černat. Vyskočily malé plamínky. Vedl plamennou linii po průčelí budovy, na chvilku přestal, znovu vypálil a načrtl druhou linii kolmo k první.

„Dej mi tvoji pistoli,“ řekl. „Moje je přehřátá.“

Podala mu zbraň. Nastavil ji a vypálil potřetí. Na celé ploše domovního průčelí už poskakovaly plameny. Theremon se skrz ni prořezával, paprsek zaměřený dovnitř budovy.

Není to moc dávno, pomyslela si Siferra, co tenhle bílý dřevěný dům někomu patřil. Žila tam rodina, lidé hrdí na svůj dům, na svoji čtvrť – pečovali o trávník, zalévali rostliny, hráli si s domácími zvířátky, pořádali večírky pro přátele, sedávali v patiu, srkali drinky a pozorovali slunce pohybující se po večerní obloze. Teď už nic z toho neplatí. Teď leží Theremon na břiše na dlažbě uličky, pokryté popelem a rumem, a efektivně a systematicky podpaluje tento dům. Protože je to jediný způsob, jak se on a ona mohou bezpečně dostat z této ulice a pokračovat v cestě do Amgandského parku.

Svět nočních příšer, ano.

Z vnitřku domu nyní stoupal sloup dýmu. Celá levá strana průčelí byla v plamenech.

Z oken v druhém patře skákali lidé.

Tři, čtyři, pět, kuckali, lapali po dechu. Dvě ženy, tři muži. Dopadli na trávník a leželi tam, jako kdyby byli omámení. Oblečení měli rozedrané a špinavé, vlasy nečesané. Blázni. Před Tmou normální lidé, ale teď byli prostě částí té obrovské hordy hrubých tuláků s divokýma očima, jejichž rozum byl poškozený, snad navždy, náhlým ohromujícím nárazem zářivého světla, které Hvězdy vrhly proti jejich nepřipraveným smyslům.

„Vstávat!“ zavolal na ně Theremon. „Ruce vzhůru! Okamžitě! Dělejte, nechtě je nahoře!“ Ukázal se jim celý, v obou rukou držel jehlovky. Siferra si stoupla za něj. Dům byl nyní zahalený hustým kouřem a mezi jeho temným pláštěm ze všech stran budovy vzlínaly hrozivé jazyky plamenů, vlajících jako šarlatové prapory.

Jsou tam ještě uvěznění lidé? Kdo to může říct? Má to význam?

„Seřaďte se!“ poručil Theremon. „To je ono! Vlevo vbok!“ Opožďovali se. Jeden muž byl trochu pomalejší. Theremon vyslal za jeho záda zářící paprsek z jehlovky, aby povzbudil jeho chuť do spolupráce. „Rozběhněte se, teď! Dolů ulicí! Rychleji! Rychleji!“

Část domu se zhroutila s ohlušujícím hřmotem a odhalila skříně a nábytek, jako domeček pro panenky, který někdo v polovině rozřízl. Všechno hořelo. Bezdomovci byli teď téměř na rohu. Theremon na ně dál křičel, pobízel je, občas jim za paty vypaloval záblesky jehlovky.

Pak se otočil k Sifeřře. „V pořádku. Zmizíme odtud!“

Zastrčili jehlovky do pouzder a rozběhli se opačným směrem, k Velké jižní dálnici.

„Co kdyby stříleli?“ zeptala se Siferra později, když už viděli vjezd na dálnici a pohybovali se mezi otevřenými poli, která ji lemovala. „Skutečně bys je zabil, Theremone?“

Pevně, vážně se na ni podíval. „Kdyby to byl jediný způsob, jak nás dostat z té uličky ven? Myslím, že jsem ti odpověděl už předtím. Samozřejmě, zabil bych je. Měl bych jinou volbu? Co jiného bych mohl dělat?“

„Myslím, že nic,“ řekla Siferra sotva slyšitelným hlasem.

Obraz vypáleného domu jí stále vyvstával v mysli. A podívaná na ty rozedrané, špinavé lidi, běžící dolů ulicí.

Ale oni vystřelili první, říkala si. Oni začali konflikt. Nelze říct, jak dlouho by to trvalo, kdyby Theremon nedostal nápad vypálit dům.

Dům – něčí dům…

Ničí dům, opravila se.

„Tady je,“ řekl Theremon. „Velká jižní dálnice. Do Amganda je to přesně pět hodin jízdy. Mohli bychom tam být na večeři.“

„Kdybychom měli něco, co jezdí,“ řekla Siferra.

„Kdyby,“ řekl.

39

I přes to, co Theremon viděl předtím, nebyl připraven na to, jak Velká jižní dálnice vypadá. Ani nejhorší noční můra silničního inženýra nemohla být tak zlá.

Všude, kudy jižními předměstími procházeli, Theremon a Siferra míjeli na ulicích opuštěná vozidla. Bezpochyby mnoho řidičů, přemožených panikou ve chvíli, kdy se objevily Hvězdy, zastavilo auta a prchalo pěšky, s nadějí, že najdou nějaký úkryt před hrůzným nesnesitelným leskem, který náhle vyzařoval z oblohy.

Ale opuštěná auta, která byla rozházena v tichých obytných částech města, kterými on a Siferra až dosud putovali, byla postavena náhodně tu a tam, a to v relativně velkých vzdálenostech. Předměstské ulice musely být po dobu zatmění docela slušně osvětlené, zvlášť, když to bylo ke konci řádného pracovního dne.

Nicméně, Velká jižní dálnice – přeplněná pozdní meziměstskou dopravou – se musela v okamžiku, kdy na svět udeřila katastrofa, změnit v naprostý blázinec.

„Podívej se na to,“ zašeptal Theremon naplněn bázní. „ Vidíš to, Siferro!“

V údivu potřásla hlavou. „Neuvěřitelné. Neuvěřitelné.“

Všude byla auta – naprostá většina z nich havarovaná, nahromaděná v chaotických skrumážích, v hromadách po dvou, po třech na sobě. Široká silnice jimi byla téměř zablokovaná, neprůchodnou zdí rozbitých vozidel. Byla ve všech směrech. Některá vzhůru nohama. Z některých zbyly jen vypálené karosérie. Zářivé louže rozlitého paliva se leskly jako krystalická jezírka. Střepy rozbitého skla propůjčovaly vozovce zlověstný třpyt.

Mrtvá auta. A mrtví řidiči.

Byl to nejpříšernější pohled, jaký se jim doposud naskytl. Nesmírná armáda smrti. Těla zhroucená za řízením, těla zaklíněná mezi vozidly, která se srazila, těla přimáčkla pod koly aut. A spousta těl byla prostě rozházena po stranách silnice jako ubohé odložené panenky, končetiny zmrazené v groteskních polohách smrti.

Siferra řekla: „Když přišly Hvězdy, někteří řidiči pravděpodobně zastavili napravo. Ale další zrychlovali, pokoušeli se dostat na dálnici a nabrat směr domů, a narazili do stojících aut. A další byli tak omámení, že zapomněli, jak se vůbec řídí – podívej, museli jet přímo prostředkem silnice, a tady ten se otočil a pokoušel se jet v protisměru…“

Theremon se otřásl. „Úděsné. Auta, která se srazila ze všech stran najednou. Auta ve smyku, převrácená, odmrštěná napříč silnicí do opačných dopravních pásů. Lidé, kteří vystupují, běží se ukrýt, narážejí do dosud přijíždějících aut. Všichni šílení.“

Hořce se usmál.

„Jak se nad tím můžeš usmívat, Theremone?“

„Směju se jen vlastnímu bláznovství. Víš, Siferro, že před půl hodinou mi proběhla hlavou divoká myšlenka, že jak dosáhneme dálnice, tak jenom nasedneme do něčího opuštěného auta a najdeme ho plné paliva a připravené k jízdě a odvezeme se do Amganda? Jak to mohlo být báječné. Vůbec mě nenapadlo, že silnice by mohla být úplně zablokovaná – že i kdybychom měli štěstí a našli použitelné auto, nedokázali bychom v něm ujet ani padesát stop…“

„Bude těžké po silnici jen jít.“

„Ano. Ale budeme muset.“

Ponuře vyrazili na dlouhou cestu na jih.

Za časného odpoledne pod hřejivým světlem Onosu si vybírali cestu masakrem na dálnici. Lezli po čtyřech přes zkroucené a rozmlácené vraky aut, usilovně se pokoušeli nevnímat zuhelnatělá a zohavená těla, rozlité kaluže krve, puch smrti, celou hrůzu toho všeho.

Theremona se okamžitě zmocnilo rostoucí znecitlivění. To snad byla ještě větší hrůza. Ale po chvíli prostě přestal zaznamenávat ssedlou krev, otevřené oči mrtvol, nesmírnost neštěstí, které musel spatřit.

Úkol šplhat přes obrovské hromady roztříštěných aut a prolézat mezi nebezpečně vyčnívajícími hromadami rozervaného kovu byl tak náročný, že to vyžadovalo plné soustředění, a on rychle přestal věnovat pozornost obětem katastrofy. Už věděl, že nemá smysl hledat někoho, kdo přežil. Každý, kdo by zde byl po mnoho dní uvězněný, by už dnes byl určitě mrtvý.

Také Siferra vypadala, že se rychle přizpůsobila hrůzné scéně Velké jižní dálnice. Aniž promluvila slovo, vybírala si po jeho boku cestu přes překážky, tu se na okamžik zastavila před mezerou ve změti trosek, tu se plazila po čtyřech pod nějakým převisem ze zkrouceného kovu.

Byli prakticky jedinými živými lidmi, kteří silnici používali. Tu a tam zachytili pohledem nějakého chodce, který se pohyboval daleko vpředu na jih nebo ještě přicházel k výjezdu silnice ze Saro City, ale nikdy na nikoho nenarazili. Ostatní poutníci se chvatně shýbali k zemi, aby nebyli vidět, a ztráceli se mezi vraky, nebo, když byli přímo nahoře, začali po čtyřech lézt rychlostí, která vypovídala o příšerném strachu a rychle mizeli v dálce.

Čeho se bojí? divil se Theremon. Že na ně zaútočíme? Je snad teď ruka každého pozvednuta proti každému?

Jednou viděli umolousaně vyhlížejícího člověka. Šel od auta k autu, hledal a šmátral v kapsách mrtvol a obíral těla o majetek. Na zádech měl velký pytel lupu tak těžký, že pod jeho tíhou vrávoral.

Theremon vztekle zaklel a vytáhl jehlovku.

„Podívej se na toho špinavého ghúla! Podívej se na něj!“

„Theremone, ne!“

Siferra Theremonovi srazila ruku přesně v okamžiku, kdy vypálil paprsek na lupiče. Výstřel udeřil do sousedního auta a na chvíli zastínil sluneční zář odraženou energií.

„Proč‘s to udělala?“ zeptal se Theremon. „Chtěl jsem ho jenom zastrašit.“

„Myslela jsem – že ty…“

Theremon pochmurně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „V žádném případě ne. Tam, podívej, jak běží!“

Lupič se otočil ve směru zvuku výstřelu, zíraje na Theremona a Siferru s šíleným maniakálním údivem. Oči měl prázdné; ze rtů mu kapal proud slin. Dlouhou chvíli na ně civěl. Pak upustil pytel s kořistí a po čtyřech se rozběhl pryč v divokém, zoufalém letu přes vršky aut a brzo zmizel z dohledu.

Šli dál.

Byla to pomalá, strašlivá cesta. Silniční ukazatele, které visely vysoko nad nimi na lesklých sloupech, se vysmívaly jejich ubohému postupu tím, že jim sdělovaly, o jak malinkou vzdálenost pokročili od vstupu na dálnici. Do západu Onosu ušli jen míli a půl.

„Touhle rychlostí,“ řekl sklesle Theremon, „nám bude trvat bezmála rok, než dosáhneme Amganda.“

„Až získáme cvik, budeme se pohybovat rychleji,“ řekla Siferra nepřesvědčivě.

Kdyby jen mohli jít po nějaké cestě paralelní s dálnicí, místo chůze po vozovce, bylo by to mnohem jednodušší. Ale to bylo nemožné. Většina Velké jižní dálnice byla visutou silnicí, zvedala se na pilířích, vztyčených nad zalesněnými oblastmi, plochami bažin, občasnými průmyslovými zónami. Byla místa, kde se dálnice stávala mostem přes dlouhé otevřené jizvy dolů nebo přes jezera a vodní toky. Po většinu vzdálenosti neměli jinou volbu než zůstat na tom, co kdysi bylo ústřední dálniční tepnou, jakkoli bylo obtížné vyhýbat se nekonečné řadě vraků.

Jak mohli, tak se drželi středu vozovky, protože hustota havarovaných aut zde byla nižší. Rozhlíželi se po oblastech pod nimi a viděli všude znamení pokračujícího chaosu.

Vypálené domy. Na horizontu stále běsnily požáry. Příležitostné skupinky politováníhodných utečenců, ohromených a otupělých, bloumaly zmateně ulicemi mezi troskami, jako by byli svázáni nějakou beznadějnou zoufalou migrací. Občas větší skupiny, tisíc lidí nebo i víc, společné tábořily na otevřených místech, všichni schoulení, skleslí, paralyzovaní, stěží schopni pohybu, jejich vůle a energie byla otřesena.

Siferra ukázala na vypálený kostel na hřebeni kopce přímo naproti dálnici. Skupinka otrhaných lidí lezla po jeho zhroucených zdech a páčila zbývající bloky šedého kamene sochory. Tahali je pryč a vrhali je na nádvoří.

„Vypadá to, jako kdyby ten kostel bourali,“ řekla. „Proč to dělají?“

„Protože nenávidí bohy. Viní je ze všeho, co se stalo. Znáš Pantheon, tu velkou katedrálu všech bohů, jak stála uprostřed lesa, se slavnými Thamilandovými freskami? Viděl jsem ji pár dní po Temnotě. Byla zničená – jen rumiště, všechno rozbořené, a jeden napůl bezvědomý kněz zasypaný hromadou cihel. Teď jsem pochopil, že nebyla vypálená náhodou. Ten požár byl založen úmyslně. A kněz – viděl jsem – přímo před očima mi ho zabil nějaký šílenec, a myslím, že to bylo proto, aby mohl ukrást jeho ornát. A nebo možná ne. Možná to byla pouhá zášť.“

„Ale knězi nezpůsobili…“

„Tak brzo jsi zapomněla na Apoštoly? Mondiora, který nám měsíce říkal, že to, co se stane, bude pomsta bohů? Knězi jsou hlasem božím, není to tak, Siferro? A jestliže nás vedli k hříchu, tak je musíme takhle potrestat, nu, knězi přece musí být odpovědní za příchod Hvězd. Přibližně to si lidé myslí.“

„Apoštolové!“ řekla zle Siferra. „Přála bych si, abych na ně mohla zapomenout. Co myslíš, že teď dělají?“

„Předpokládám, že prožili v bezpečí a zdraví zatmění ve své věži.“

„Ano. Tak, jak byli připraveni, museli překonat Noc v bezvadné formě. Co to říkal Altinol? Že v severní části Saro City už funguje jejich vláda?“

Theremon smutně hleděl na zničený kostel proti silnici. Bezvýrazně řekl:

„Jenom si nedokážu představit, jaká vláda to bude. Ctnost na rozkaz. Mondior, který vydává nová přikázání každého Dne Onosu. Všechna radost zakázána zákonem. Každotýdenní veřejné vymítání hříchů.“ Odplivl si. „Pro Tmu! Myslím na to, že jsem ten večer měl Folimuna v rukou a nechal ho jít, když jsem ho mohl tak snadno zaškrtit…“

„Theremone!“

„Já vím. K čemu by to bylo. O jednoho Apoštola méně nebo více? Ať žije. Ať si založí svoji vládu a nařizuje každému, kdo naneštěstí žije na severu Saro City, co má dělat a jak má myslet. Proč bychom se měli o to starat? Míříme na jih, ne? Co Apoštolově dělají, nás nemusí vzrušovat. Budou jen jednou z padesáti soupeřících, hašteřících se vlád, až věci budou mít šanci se uklidnit. Možná jedni z pěti tisíců. Každý kraj bude mít vlastního diktátora, vlastního imperátora.“ Theremonův hlas náhle potemněl. „Ach Siferro, Siferro…“

Vzala ho za ruku. Tiše řekla: „Zase se obviňuješ, vid?“

„Jak jsi to poznala?“

„Když se do sebe pustíš, tak se rozčílíš. – Theremone, říkám ti, nejsi ničím vinen! Stalo by se to bez ohledu na to, co bys napsal na papír, rozumíš? Jeden člověk v tom nehraje roli. Tohle je něco, co bylo světu předurčeno, něco, čemu nemohlo nic zabránit, něco…“

„Předurčeno?“ řekl ostře. „Jaká podivná slova používáš! Máš snad na mysli pomstu bohů?“

„O bozích jsem nic neříkala. Měla jsem jen na mysli, že Kalgaši Dva bylo předurčeno přijít, ne bohy, ale jenom zákony astronomie, zatmění muselo přijít a zrovna tak Tma a Hvězdy…“

„Ano,“ řekl Theremon lhostejně. „Domnívám se.“

Kráčeli po úseku silnice, kde bylo jen pár aut. Onos stál teď nízko a nahoře byla večerní slunce, Sitha a Tano a Dovim. Od západu vál chladný vítr. Theremon cítil tupou bolest hladu, která se v něm zvedala. Celý den neměli čas na jídlo. Teď se zastavili, utábořili se mezi dvěma pomačkanými auty a vybalili balíček sušených potravin, které s sebou vzali ze Svatyně.

Ale ačkoli byl hladový, zjistil, že nemá velkou chuť k jídlu a musel se do něj nutit sousto po soustu. Z blízkých aut na něj zíraly strnulé tváře mrtvol. Když se pohyboval, tak byl schopen je nevnímat; ale teď, když na tom, co kdysi bylo nejlepší dálnicí Sarské provincie, nemohl ten pohled před svou myslí ukrýt. Byly okamžiky, kdy se mu zdálo, že je všechny pozabíjel on.

Sestavili si postel z polštářů sedadel vypadlých z havarovaných aut, a spali těsně u sebe trhaným spánkem, který nebyl o moc lepší, než kdyby se pokusili spát na holé tvrdé betonové vozovce.

Během večera slyšeli výkřiky, chraplavý smích, vzdálený zpěv. Theremon se jednou probudil a mžoural přes okraj visuté dálnice a viděl dole v poli vzdálené táboráky, snad dvacet minut chůze na jih. Cožpak už nikdo nemůže spát pod střechou? Byl snad dopad Hvězd tak univerzální, podivil se, že všechno obyvatelstvo celého světa bylo vyhnáno z domů a domovů k táboření pod holým nebem, jak to dělávali on a Siferra, pod důvěrně známé světlo věčných sluncí?

Před úsvitem si konečně zdříml. Sotva usnul, začalo na jihu svítat, růžově a pak zlatě vstával Onos a vytrhl ho ze zlomkovitých, děsivých snů.

Siferra už byla vzhůru. Tvář měla pobledlou, oči zarudlé a oteklé.

Usmál se. „Vypadáš rozkošně,“ řekl jí.

„Ach, tohle nic není,“ řekla. „Měl jsi mne vidět, když jsem byla dva týdny bez koupele.“

„Ale já to mínil…“

„Já vím, jak jsi to mínil,“ řekla. „Myslím.“

Ten den urazili čtyři míle a byla to obtížná chůze, bolestně cítili každý krok té cesty.

„Potřebujeme vodu,“ řekla Siferra, když se odpoledne začal zdvihat vítr. „Na příštím výjezdu musíme sejít a pokusit se nalézt potok.“

„Ano, domnívám se, že budeme muset.“

Theremon měl obavy ze sestupu z dálnice. Cítil stísněnost. Od začátku cesty měli dálnici prakticky pro sebe; teď se začínal cítit téměř jako doma na té podivné cestě mezi změtí havarovaných a zničených vozidel. Tam dole, v otevřených oblastech, kde se pohybovaly bandy utečenců – Je zvláštní, pomyslel si, že je nazývám utečenci, jako kdybych já byl jen na prázdninách – nelze říct, jaké problémy přinesou.

Ale Siferra měla pravdu. Musí sejít dolů a najít vodu. Zásoba, kterou s sebou nesli, byla skoro pryč. A snad potřebují být nějaký čas vzdáleni od toho pekelného nekonečného pruhu zdemolovaných aut a ztuhlých, civějících mrtvol, než budou pokračovat v pochodu k Amgandu.

Ukázal na značku kousek před nimi. „Půl míle k příštímu výjezdu.“

„Mohli bychom tam být za hodinu.“

„Dříve. Silnice před námi vypadá docela čistě. Slezeme dolů z dálnice, co nejrychleji uděláme to, co musíme, a pak by bylo lepší vrátit se sem nahoru a spát tady, kde jsme ukrytí před pohledy mezi auty, než pokoušet štěstí v otevřených prostorách.“

Sifeřře se to zdálo logické. V tomto relativně nezablokovaném úseku silnice se rychle pohybovali k výjezdu z dálnice. Cestovali rychleji, než urazili kteroukoli předchozí část dálnice. Téměř ve chvilce dorazili k další značce, která varovala, že k výjezdu je čtvrt míle.

Ale pak se jejich rychlý postup prudce zpomalil. V tomto místě narazili na vozovku zablokovanou tak nesmírnou hromadnou srážkou aut, že se Theremon chvíli obával, že skrz ni vůbec neprojdou.

Musela tu být opravdu monstrózní série srážek, něco strašlivého. Uprostřed skrumáže byly dva obrovské kamióny, vklíněné čenichy do sebe, jako dvě bojující zvířata z džungle; do nich napálily tucty osobních aut, rozplácly se o jejich návěsy a do nich narazila auta, která je následovala a vytvořila tak obrovskou bariéru, která sahala z jedné strany silnice na druhou a ven přes hrazení na krajnici. Všude čouhaly rozmačkané dveře a blatníky, ostré jako čepele, a hromady rozbitého skla vydávaly zlověstný cinkot, jak je rozezníval vítr.

„Tady,“ zvolal Theremon. „Myslím, že vidím průchod – horem touhle mezerou a pak přes ten levý kamión – ne, ne, to by nešlo, budeme to muset podlézt…“

Siferra se mu postavila po bok. Ukázal jí, v čem je problém – chumáč převrácených aut na druhé straně jako pole nožů s čepelemi vztyčenými – a ona přikývla. Šli raději spodem, pomalu, těžce, bolestně se plazili přes střepy skla a ssedlé kaluže paliva. Zhruba uprostřed cesty se zastavili, aby si odpočinuli, než budou pokračovat na druhou stranu masy havarovaných vozidel.

Theremon se vynořil první.

„Bohové!“ mumlal a hleděl v úžasu na scénu před sebou. „Co teď?“

Na druhé straně obrovské haldy vraků byla silnice snad padesát stop volná. Za volným prostorem ležel napříč dálnice zátaras. Nicméně tenhle byl sestaven úmyslně – hromada dveří a kol z aut, šikovně navršená na vozovce do výše osmi nebo devíti stop.

Před barikádou Theremon viděl nějaké dva tucty lidí, kteří si založili tábor přímo na dálnici. Byl tak soustředěný na průchod přes změť vraků, že nevěnoval pozornost ničemu jinému, a tak zvuky z druhé strany neslyšel.

Siferra se připlazila za něj. Slyšel její vzdech údivu a překvapení.

„Drž ruku na jehlovce,“ řekl jí tiše Theremon. „Ale nevytahuj ji a ani se ji nepokoušej použít. Je jich příliš mnoho.“

Pár cizinců šlo teď silnicí k nim, šest nebo sedm svalnatých mužů. Theremon nehybně hleděl, jak přicházejí. Věděl, že tomuto setkání se nelze vyhnout – žádná naděje na únik skrz bludiště jako nůž ostrých trosek, kterými se propletli. On a Siferra byli chyceni v proluce mezi dvěma zátarasy. Vše, co mohli dělat, bylo čekat a sledovat, co se stane dál, a doufat, že tihle lidé jsou dostatečně příčetní.

Vysoký, přihrblý muž s bezcitnýma očima šel beze spěchu k Theremonovi, dokud mu nestál tváří v tvář, a pak řekl: „O.K., člověče. Tohle je Kontrolní stanice.“ Na slovo Kontrolní položil podivný důraz.

„Kontrolní stanice?“ opakoval chladně Theremon. „A co kontrolujete?“

„Nesnaž se mě přechytračit, nebo zjistíš, že jsi po uši v průseru. Setsakramentsky dobře víš, co hledáme. Takže si to nekomplikuj.“

Pokynul ostatním. Mlčky se přiblížili a prošacovali Theremonovo a Sifeřřino oblečení. Theremon srazil pátrající ruce.

„Nechte nás být,“ řekl stroze.

„Nikdo tudy neprojde bez prohlídky.“

„Z čí pravomoci?“

„Z mé pravomoci. Podřídíš se, nebo tě máme přinutit?“

„Theremone…“ zašeptala znepokojeně Siferra.

Setřásl ji. Zdvihal se v něm vztek.

Rozum mu říkal, že je pošetilé vzdorovat, že jsou v silné přesile, že ten vysoký muž si nedělal legraci, když říkal, že si nadělají problémy, když se odmítnou podrobit prohlídce.

Tihle lidé vůbec nevypadali na bandity. Ve slovech dlouhána znělo cosi oficiálního, snad jako kdyby tady byl jakýsi druh pasové a celní stanice. Co mohou hledat? Jídlo? Zbraně? Pokusí se jim tihle lidé vzít jehlovky? Bude lepší jim dát všechno, co nesou, říkal si Theremon, než se dát zabít v marném a bláznivě hrdinském pokusu zachovat si svobodu.

Ale přesto – takovýmhle hrubým zacházením – být přinucen podrobit se na otevřené veřejné dálnici…

A oni si nemohou dovolit vydat jehlovky nebo zásoby jídla. Do Amganda je to ještě stovky mil.

„Já tě varuju,“ začal dlouhán.

„A já varuji tebe, ruce pryč ode mne. Jsem občan Federální republiky Saro a tohle je silnice dosud volně otevřená všem občanům, a nezáleží na tom, co se stalo. Ty pro mě nejsi autorita.“

„Mluvíš jako profesor,“ řekl se smíchem jeden z mužů. „Řečníš o svých právech a tak.“

Dlouhán pokrčil rameny. „Tady už máme svoje profesory. Další nepotřebujeme. A dost řečí. Popadněte je, podrobte je prohlídce. Od hlavy k patě.“

„Pryč – ode – mě…“

Nějaká ruka chytila Theremona za paži. Rychle sevřel pěst a vrazil ji někomu pod žebra. Všechno mu to připadalo velice známé: další rvačka a pro něj další nakládačka. Ale byl rozhodnutý bojovat. O okamžik později ho někdo udeřil do tváře a jiný muž ho zasáhl loktem do žeber, a on slyšel, jak Siferra vykřikla zuřivostí a strachem. Pokusil se vymanit, někoho udeřil a sám byl udeřen, sehnul se, pootočil se, dostal tvrdou, bolestivou ránu do obličeje –

„Hej, počkejte sekundu!“ volal nový hlas. „Zadržte! Butello, jdi pryč od toho muže! Fridnore! Talpine! Nechte ho na pokoji!“

Známý hlas.

Ale čí?

Prohledavači ustoupili. Theremon se trochu motal, zápasil o udržení rovnováhy. S údivem hleděl na nově příchozího.

Zubil se na něj štíhlý, šlachovitý, inteligentně vyhlížející muž, z jehož zašpiněného obličeje na něj hleděly pronikavé bystré oči –

Někdo známý, ano.

„Beenay!“

„Theremone! Siferro!“

Během okamžiku se všechno změnilo. Beenay vedl Theremona a Siferru k překvapivě pohodlně vyhlížejícímu hnízdečku přímo na druhé straně zátarasu: polštáře, koberce, řada plechovek, které vypadaly, že obsahují jídlo. Ležela tam štíhlá mladá žena, levou nohu měla ovinutou obvazy. Vypadala zesláble a horečnatě, ale když všichni vstoupili, kraťounce a slabě se usmála.

Beenay řekl: „Vzpomínáš si na Raisstu 717, že ano, Theremone? Raissto, tohle je Siferra 89 z Archeologického oddělení. Vyprávěl jsem ti o ní – o jejím objevu předešlých období vypálených měst ve vzdálené minulosti. – Raissta je moje žena,“ řekl Sifeřře.

Za dob svého přátelství s Beenayem se za minulých pár let Theremon s Raisstou setkal několikrát. Ale to bylo v jiné době, v jiném světě, který byl teď mrtvý a zmizelý. Stěží ji poznal. Vzpomínal na ni jako na štíhlou, milou, pěkně oblečenou ženu, která vypadala stále upraveně, stále příjemně naladěná. Ale teď – teď! Tohle slaboučké, vyzáblé, ztrhané děvče – tenhle duch, s vpadlýma očima a zplstnatělými vlasy, Raissta, kterou znal… !

Je to skutečně jen pár týdnů od Tmy? Náhle to vypadá jako roky. Jako eóny – jako pár geologických věků…

Beenay řekl: „Mám tu trochu brandy, Theremone.“

Theremonovi se rozšířily oči. „Myslíš to vážně? Víš, jak je to dlouho, co jsem měl drink? – Jaká ironie, Beenayi. Ty, abstinent, kterého jsem přemluvil, aby si dal svůj první doušek Tana Speciál – přinášíš poslední láhev brandy na světě, která je zrovna tady ukrytá s tebou!“

„Siferro?“ zeptal se Beenay.

„Prosím. Trošičku.“

„Troška je vše, co máme.“ Nalil tři sklenky velké jako náprstek.

Theremon se zeptal, když ho brandy rozehřála: „Beenayi, o co tady jde? Co to je za záležitosti s prohlídkou?“

„Ty jsi neslyšel o prohlídce?“

„Ani ň.“

„Kde jste vy dva byli od Temnoty?“

„V lese, většinou. Pak mě Siferra našla, když mě bili nějací ničemové a vzala mě do univerzitní Svatyně, kde jsem se zotavoval z toho, co mi udělali. A za pár dní jsme cestovali tady po dálnici, protože jsme doufali, že se dostaneme do Amganda.“

„Tak ty víš o Amgandu, ano?“

„Mimochodem také o tobě a tom odsunu,“ řekl Theremon. „Narazil jsem v lese na Sheerina. Byl ve Svatyni hned potom, co jsi ji musel opustit, a viděl tvůj vzkaz o Amgandu. Řekl to mně, já Sifeřře. A my jsme tam společně vyrazili.“

„Se Sheerinem?“ zeptal se Beenay. „Kde tedy je?“

„Není s námi. On a já jsme se před mnoha dny rozdělili – on šel sám do Amganda a já zůstal v Saru, že se podívám po Sifeřře. Nevím, co se s ním stalo. – Myslíš, že bych mohl dostat ještě náprsteček brandy, Beenayi? Kdyby ses bez něj obešel. A mohl bys začít mluvit o prohlídce.“

Beenay nalil Theremonovi druhý malý drink. Podíval se na Siferru, která zavrtěla hlavou.

Pak stísněně řekl: „Jestli Sheerin cestoval sám, je pravděpodobně v nesnázích, ve velice vážných nesnázích. Co jsem tady, určité touhle cestou nemohl projít, a Velká jižní dálnice je jediná cesta ze Sara, kterou může někdo použít, když doufá, že se dostane do Amganda. Budeme muset poslat průzkumnou skupinu, aby se po něm podívala. – A k prohlídce – to je jedna z nových věcí, kterou lidé dělají. Tohle je oficiální Kontrolní stanice. Ty jsou na začátku každé provincie, kterými prochází Velká jižní dálnice.“

„Jsme jen pár mil od Saro City,“ řekl Theremon. „Tohle je ještě Sarská provincie, Beenayi.“

„Už není! Všechny staré provinční vlády zmizely. To, co zbylo ze Saro City, je rozděleno – slyšel jsem, že Apoštolově Plamene ho mají pěkný flák, většinu vzdálené části města, a oblast kolem lesa a Univerzity je pod kontrolou nějakého Altinola, který operuje s polovojenskou skupinou, která se sama nazývá Požární hlídkou. Možná jste na ně narazili.“

Siferra řekla: „Pár dní jsem byla důstojníkem v Požární hlídce. Tenhle zelený šátek, který nosím, je oficiálním znakem jejich úřadu.“

„Pak víš, co se děje. Rozdrobení starého systému – milióny drobných správních útvarů vyskakují všude jako houby po dešti. Takže teď jsi v provincii Obnova. Sahá odtud zhruba sedm mil směrem dolů po dálnici. Když se dostaneš k další Kontrolní stanici, jsi v provincii Šest sluncí. Za ní je Boží zem, a pak Bílý den, a po něm – no, zapomněl jsem. V každém případě se mění každých pár dní, jak lidé putují na jiná místa.“

„A prohlídka?“ napověděl Theremon.

„Nová paranoia. Všichni se bojí paličů. Víš, kdo to je? Blázni, kteří si myslí, že to, co se dělo za Tmy, byla báječná legrace. Obchází okolo a zapalují věci. Chápu, že třetina Saro City byla vypálena během zatmění lidmi, kteří se v panické hrůze pokoušeli uniknout Hvězdám, ale ta další třetina byla zničena po něm, když byly už Hvězdy dlouho pryč. Je to k zblití. Tak lidé, kteří mají víceméně neporušenou mysl – mezi nimi teď jsi, pro případ, že by ses divil – prohledávají každého, jestli nemá Potřeby pro rozdělávání ohně. Je zakázáno vlastnit zápalky, zapalovače nebo jehlovky nebo cokoli jiného, co je schopno…“

„Totéž probíhá na periferiích města,“ řekla Siferra. „To je to, oč jde Požární hlídce. Altinol a jeho lidé se sami ustavili za jediné lidi v Saru, jimž je dovoleno používat oheň.“

„A já byl v lese napaden, protože jsem si pokoušel uvařit jídlo,“ řekl Theremon. „Předpokládám, že to také byli Prohledavači. Byli by mě utloukli k smrti, kdyby nepřišla Siferra a její Hlídka a v pravý čas mě nezachránili, dost podobným způsobem jako teď ty.“

„No, nevím, na koho jsi narazil v lese. Ale Prohlídka je tady dole formální rituál a zabývá se stejným problémem. Probíhá všude, každý prohlíží každého, bez přestání. Podezření je všeobecné: nikdo není ušetřený. Je to jako horečka – horečka strachu. Jen malá elitní skupina, jako Altinolova Požární hlídka, může používat hořlaviny. Na každé hranici musíš své pomůcky na rozdělávání ohně odevzdat pověřencům, jako se to může například stát za okamžik. Musíš také nechat u mě svoje jehlovky, Theremone. Nikdy by ses s nimi do Amganda nedostal.“

„Nikdy se tam nedostaneme bez nich!“

Beenay pokrčil rameny. „Možná, možná ne. Ale nebudeš se moci vyhnout jejich vydání, když budeš pokračovat na jih. Příště, až narazíš na Prohlídku, tak tam nebudu, abych ji odvolal.“ Theremon o tom uvažoval.

„Jak to, že tě poslouchají?“ zeptal se. „Nebo jsi tady hlavou Prohledavačů?“

Beenay řekl s úsměvem: „Hlavou Prohledavačů? Těžko. Ale respektují mě. Víš, jsem jejich oficiální profesor. Jsou místa, kde si lidi z Univerzity hnusí, víš to? Davy bláznů je na potkání zabíjejí, protože si ti pitomci myslí, že jsme způsobili zatmění a jsme připraveni přivolat další. Ale tady ne. Tady jsem pro své vědomosti považován za užitečného – sestavuji diplomatická poselství sousedním provinciím, navrhuji, co s rozbitými věcmi a jak je opět uvést do chodu, vysvětluji, proč se Tma nemůže vrátit a proč nikdo neuvidí Hvězdy další dva tisíce let. Zjistili, že slyšet to je velmi uklidňující. Tak jsem se mezi nimi zabydlel. Živí nás, starají se o Raisstu a já za ně přemýšlím. Je to pěkná symbióza.“

„Sheerin mi říkal, že jste šli do Amganda.“

„Šli,“ řekl Beenay. „Amgando je místo, kde by měli být lidé, jako jsi ty a já. Ale Raissta a já jsme měli cestou nějaké problémy. Slyšel jsi, jak jsem říkal, že blázni pronásledují lidi z Univerzity a snaží se je pozabíjet? Když jsme směřovali skrz předměstí k dálnici, jedna takováhle skupina nás brzo chytla. Všechny tyhle čtvrti směrem na jih od lesa jsou obsazeny divokými bezdomovci.“

„Taky jsme na ně narazili,“ řekl Theremon.

„Pak to znáš. Pár jich nás obklíčilo. Chtěli jen tak mimochodem, abychom jim řekli, jestli jsme vzdělaní lidé, a pak mě někdo poznal – poznal, Theremone, podle fotky v novinách, podle jednoho z tvých sloupků, reportáže z období, kdy jsi mě zpovídal kvůli zatmění! A řekl, že jsem z Observatoře, že jsem ten člověk, který udělal, že se objevily Hvězdy.“ Beenay chvíli zíral do prázdna. „Hádám, že během dvou minut bychom viseli na kandelábru. Ale pak přišlo zázračné vyrušení. Objevil se jiný gang – územní rivalové, předpokládám – házeli láhvemi, ječeli, mávali kuchyňskými noži. Raissta a já jsme utekli. Ti blázni jsou jako děti – moc dlouho jednu věc v hlavě neudrží. Ale když jsme se plazili úzkou cestičkou mezi dvěma vypálenými budovami, Raissta si rozřízla nohu o skleněný střep. A za čas jí to tak silně zhnisalo, že nemohla jít dál.“

„Chápu.“ Není divu, že vypadá tak hrozně, pomyslel si Theremon.

„Naštěstí pro nás hraniční hlídka provincie Obnova potřebovala profesora. Přibrali nás. Teď jsme tu týden, možná deset dní. Počítám, že Raissta bude příští týden schopna cesty, pokud půjde všechno dobře, nebo možná za dva. A potom nám šéf téhle provincie vystaví pas, který by nás měl chránit přinejmenším příštích pár provincií, a vydáme se na cestu do Amganda. Mohl bys tady zůstat s námi a pak bychom mohli jít na jih společně, chceš-li. Cesta by byla jistě bezpečnější. – Potřebuješ mě, Butello?“

Dlouhán, který se pokoušel v proluce Theremona prohledat, prostrčil hlavu skrz záclony Beenayova hnízdečka. „Profesore, zrovna přišel posel. Přines nějaký zprávy z města, cestou z Císařský provincie. Moc jim nerozumíme.“

„Ukaž,“ řekl Beenay, natáhl se a vzal si od muže přeložený kus papíru. Theremonovi řekl: „Poslové celý čas chodí sem tam mezi různými novými provinciemi. Císařská provincie je na severovýchodě dálnice a táhne se k samému městu. – Většina Prohledavačů tady moc dobře nečte. Vypadá to, že Hvězdy poškodily jejich verbální centra nebo něco podobného.“

Beenay zmlkl a začal prohlížet zprávu. Zachmuřil se, zamračil se, sevřel rty, mumlal něco o postsoumračném písmu a pravopisu. Ale pak jeho výraz potemněl.

„Bože!“ vykřikl. „Ze všech zatracených, mizerných, hrozných…“

Ruka se mu třásla. Pohlédl na Theremona očima plnýma hrůzy.

„Beenayi! Co je?“

„Apoštolové Plamene jdou touhle cestou. Shromáždili armádu a jsou na pochodu do Amganda, likvidují všechny nové malé provinční vlády, které vznikly podél dálnice. A když se dostanou do Amganda, rozbijí celý rekonstituovaný vládní sbor, který se tam dole vytvořil, a prohlásí se za jedinou legální zplnomocněnou vládní sílu v celé Republice.“

Theremon ucítil, jak se mu do paže zaryly Sifeřřiny prsty. Otočil se k ní a uviděl, že má v tváři hrůzu. Věděl, že sám nevypadá jinak. „Přicházejí – touhle – cestou…“ řekla pomalu. „Armáda Apoštolů.“

„Theremone, Siferro – musíte odtud zmizet,“ řekl Beenay. „Okamžitě. Jestliže byste byli ještě tady, když by sem dorazili Apoštolově, všechno by bylo ztraceno.“

„Myslíš, že máme jít do Amganda?“ zeptal se Theremon.

„Zcela určitě. Nesmíte promarnit ani minutu. Celá univerzitní komunita, která byla ve Svatyni, je tam dole, a lidi z ostatních univerzit, vzdělaní lidé z celé republiky. Ty a Siferra je musíte varovat, aby se rychle rozptýlili. Pokud budou ještě v Amgandu, až se tam dostanou Apoštolově, Mondior pohltí celý zárodek budoucí legitimní vlády této země jedním rázem. Klidně může vydat rozkaz k hromadné popravě lidí z univerzit. – Podívej, napíšu vám pasy, se kterými se dostanete přes pár dalších Kontrolních stanic na silnici. Ale jakmile se dostanete z našeho vlivu, budete se prostě muset podrobit Prohlídce a dát jim cokoli, co po vás budou chtít, a pak pokračovat směrem na jih. Nemůžeš si ale dovolit rozčilovat se druhořadými otázkami, jako třeba vzdorovat Prohlídce. Skupina v Amgandu musí být varována, Theremone!“

„A co ty? Ty zůstaneš tady?“

Beenay vypadal zmateně. „Co jiného můžu dělat?“

„Ale – když přijdou Apoštolově…“

„Když Apoštolově přijdou, mohou si se mnou dělat, co chtějí. Umíš si představit, že bych opustil Raisstu a spěchal s tebou do Amganda?“

„No- ne…“

„Pak nemám jinou možnost. Jasné? Jasné? Zůstanu tady s Raisstou.“

Theremona rozbolela hlava. Promnul si rukama oči. Siferra řekla: „Není jiná cesta, Theremone.“

„Já vím. Já vím. Ale přesto, pomyšlení na Mondiora a jeho bandu, jak berou do zajetí člověka tak cenného jako je Beenay – popravují ho, i když…“

Beenay se usmál a položil na moment ruku Theremonovi na rameno. „Kdo ví? Možná si bude chtít Mondior nechat pár profesorů jako domácí zvířata. Ačkoli, co se stane mně, není teď důležité. Mé místo je u Raissty. Vaše místo je na cestě – musíte pelášit dolů do Amganda tak rychle, jak umíte. Pojď sem: dám vám jídlo a nějaké oficiálně vypadající dokumenty. A pak na cestu s vámi!“ Odmlčel se. „Tady. Tohle budeš taky potřebovat.“ Nalil zbytek brandy, ne více než unci, do Theremonovy prázdné sklenice. – „A na ex,“ řekl.

41

Na hranici mezi provincií Obnova a Šest sluncí neměli vůbec žádné problémy při průchodu Prohlídkou. Hraniční úředník, který vypadal jako účetní nebo právník nedávno zmizelého světa, se jenom mrknul na Beenayem vystavený pas, přikývl, když dole uviděl honosný podpis „Beenay 25“ a mávl, aby pokračovali.

O dva dny později, když prošli provincií Šest sluncí do Boží země, to tak jednoduché nebylo. Zdejší hraniční hlídka jim připadala jako banda hrdlořezů, kteří vypadali, že hodí Theremona a Siferru přes okraj visuté dálnice, aniž se vůbec podívají na jejich papíry. Byla to hra na nervy, jak tam Theremon stál a mával pasem jako nějakou kouzelnou hůlkou. Pak čarování víceméně zabralo.

„Tahle věc je průkaz?“ zeptala se hlava hrdlořezů.

„Ano, to je pas. Osvobozuje od Prohlídky.“

„Od koho je?“

„Od Beenaye 25, hlavního správce Kontroly provincie Obnova. Je to dvě provincie zpátky po cestě.“

„Já vím, kde je provincie Obnova. Přečti mi to.“

„ ‚Všem, koho se to týká: Toto je potvrzení, že nositelé tohoto dokumentu, Theremon 762 a Siferra 89, jsou řádnými akreditovanými vyslanci Požární hlídky ze Saro City, a že jsou oprávněni k… ' “

„Požární hlídka? Co je to?“

„To je Altinolova skupina,“ zabručel jeden z hrdlořezů.

„Aha.“ Vůdce pokývl směrem k jehlovkám, které měli Theremon a Siferra připjaté na bocích. „Tak Altinol chce, abyste prošli obydlenými zeměmi se zbraněmi, které mohou zapálit celý kraj?“

Siferra řekla: „Jsme na naléhavé misi k lidem v Amgandském národním parku. Je důležité, abychom se tam bezpečně dostali.“ Dotkla se zeleného šátku. „Víš, co tohle znamená? Že ohňům zabraňujeme, a ne že je rozděláváme. A když se do Amganda nedostaneme včas, Apoštolové Plamene přijdou po silnici tam dolů a zničí všechno, co se lidé pokouší vytvořit.“

To nedává moc smyslu, pomyslel si Theremon. Jejich pochod daleko na jih do Amganda neochrání před Apoštoly malé republiky na severním konci dálnice. Ale Siferra nasadila správný přesvědčivý tón a mluvila tak vášnivě, že to všechno znělo velice důvěryhodně, byť poněkud zmateně.

Odpovědí bylo ticho, když se hraničář pokoušel pochopit to, co mu řekli. Pak se popuzeně zamračil a popleteně zíral. A pak, náhle, téměř zbrkle: „V pořádku. Pokračujte. Táhněte k čertu a ať vás nevidím někde vevnitř provincie Šest sluncí, nebo vám dáme co proto, že toho budete litovat. – Apoštolové! Amgando!“

„Mockrát děkujeme,“ řekl Theremon s takovou vlídností, že těsně hraničila s jízlivostí. Siferra ho popadla za ruku a rychle ho prostrčila přes kontrolu, než je dostane do opravdových problémů.

V tomto úseku dálnice se mohli pohybovat rychle, urazili za den okolo dvanácti mil, někdy ještě více. Obyvatelé provincií, které sami nazvali Šest sluncí a Boží zem a Bílý den, tvrdě pracovali, aby odstranili trosky, které znečistily Velkou jižní dálnici. Barikády z trosek byly rozmístěné v pravidelných intervalech – po dlouhý, dlouhý čas nebude po Velké jižní dálnici nikdo jezdit, pomyslel si Theremon – ale mezi kontrolními body bylo teď možné jít stálým tempem, bez plazení a plížení přes kupy odporných trosek.

A z dálnice také odstranili mrtvoly a pohřbili je. Kousek po kousku začínaly věci opět vypadat téměř civilizovaně. Ale ne normálně. Ani vzdáleně normálně.

Pár požárů ještě hořelo v okolí dálnice, ale kolem cesty ležela všude vypálená města. Tábory utečenců byly od sebe vzdálené asi tak dvě míle a jak čile kráčeli po visuté silnici, dívali se Theremon a Siferra dolů a viděli smutné, zmatené lidi z táborů, jak se pomalu a bezcílně pohybují, jako kdyby všichni té strašlivé noci zestárli o padesát let.

Nové provincie, pochopil Theremon, jsou jenom řadou těchto táborů, spojených rovnou linkou Velké jižní dálnice. V každém okrese se objevil místní silák, který dal dohromady královstvíčko, drobounké království, které zahrnovalo šest nebo osm mil dálnice a snad jednu míli po stranách vozovky. Co leží za jižní a západní hranicí nových provincií, nikdo netušil. Vypadalo to, že nefunguje žádné rádiové ani televizní spojení.

„Neexistoval vůbec žádný záchranný plán?“ zeptal se Theremon spíš do vzduchu než k Sifeřře.

Ale Siferra mu odpověděla: „Co Athor předpověděl, bylo příliš fantastické, aby to vláda vzala vážně. A to nahrávalo do rukou Mondiorovi, který přece říkal, že v jediném krátkém období Tmy nastane kolaps civilizace, obzvláště v období Tmy tak přesně předpověděné.“

„Ale zatmění…“

„Ano, možná někteří lidé na vysokých místech byli schopní podívat se na grafy a skutečně uvěřit, že bude zatmění. A jako jeho výsledek období Tmy. Ale jak mohli předvídat Hvězdy? Hvězdy byly pouhou fantazií Apoštolů Plamene, vzpomínáš? I kdyby vláda věděla, že něco jako Hvězdy nastane, nikdo nemohl předpovědět, jaký budou mít Hvězdy dopad.“

„Sheerin mohl,“ řekl Theremon.

„Ani Sheerin. Neměl ani tušení. Sheerinovou specializací byla Tma – žádné nepředstavitelné světlo zářící celou oblohou.“

„Přesto,“ řekl Theremon. „Podívej se kolem na všechnu tu zkázu, na všechen ten chaos – nemyslíš, že to bylo zbytečné, že jsme se tomu mohli nějak vyhnout?“

„Ovšem, nedalo se tomu vyhnout.“

„Příště to bude lepší.“

Siferra se zasmála. „Příště je za dva tisíce a čtyřicet devět let. Doufejme, že našim potomkům zanecháme varování, které pro ně bude přijatelnější, než byla Kniha Odhalení pro většinu z nás.“

Otočila hlavu a hleděla zpátky přes rameno, zírala s obavami na dlouhé rozpětí dálnice, která se za nimi rozkládala po minulých dnech usilovného pochodu.

„Bojíš se, že uvidíš Apoštoly, jak za námi na cestě burácí?“

„Ty ne? Do Amganda je to ještě stovky mil, i takhle rychle můžeme dojít pozdě. Co když nás chytí, Theremone?“

„Nemůžou. Celá armáda není schopná pohybovat se tak rychle jako dva zdraví a odhodlaní lidé. Jejich doprava není o nic lepší než naše – jeden pár nohou na vojáka a dost. A je dost dobrých a logických důvodů, že budou pochod ještě zpomalovat.“

„Předpokládám.“

„Navíc, ta zpráva říkala, že Apoštolové plánují zastávku ve všech provinciích po cestě, aby etablovali svoji moc. Zabere jim hodně času vyhladit všechna ta houževnatá droboučká království. Jestli nenarazíme na nějaké neočekávané obtíže, měli bychom být v Amgandu týdny před nimi.“

„Co myslíš, že se stane Beenayovi a Raisstě?“ zeptala se po chvíli Siferra.

„Beenay je docela chytrý chlapec. Mám za to, že najde způsob, jak by mohl být Mondiorovi užitečný.“

„A když ne?“

„Siferro, musíme skutečně spotřebovávat svou energii tím, že se budeme trápit strašlivými možnostmi, které nemůžeme odvrátit, jen proklínat?“

„Promiň,“ řekla ostře. „Nevěděla jsem, že jsi tak nedůtklivý.“

„Siferro…“

„Zapomeň na to,“ řekla. „Možná jsem nedůtklivá já.“

„To se vytříbí,“ řekl Theremon. „Beenayovi a Raisstě se nic nestane. Do Amganda se dostaneme s dostatečným náskokem, abychom je varovali. Apoštolově Plamene svět nedobudou.“

„A všichni ti mrtví lidé povstanou a ožijí. Ach, Theremone, Theremone…“ Hlas se jí zlomil.

„Já vím.“

„Co budeme dělat?“

„Půjdeme rychle, to uděláme. A nebudeme se ohlížet. To nám vůbec nedělá dobře.“

„Ne. Vůbec ne,“ řekla Siferra. A usmála se a vzala ho za ruku. A v tichu rychle kráčeli kupředu.

Je to úžasné, pomyslel si Theremon, jak rychle jdou, teď, když se dostali do tempa. Prvních pár dní, když vyšli ze Saro City a procházeli přes haldy vraků na horním konci dálnice, postupovali pomalu a jejich těla rozhořčeně protestovala proti námaze, které je vystavovali. Ale nyní se pohybují jako dva stroje, dokonale přizpůsobené své úloze. Sifeřřiny nohy jsou téměř stejně dlouhé jako jeho, svaly efektivně pracují, srdce pravidelně tepou, plíce se rozpínají a stahují v dokonalém rytmu. Raz dva raz dva raz dva. Raz dva raz dva raz dva. Raz dva raz dva raz dva –

Jistě ještě musí ujít stovky mil. Ale nebude to trvat dlouho, ne tímhle tempem. Snad měsíc. Snad ještě méně.

Tady dole ve venkovských oblastech daleko od nejvzdálenějšího okraje města byla silnice téměř úplně vyklizená. Za prvé tu nebyl takový provoz jako na severu a spousta řidičů stačila bezpečně opustit dálnici, i když svítily Hvězdy. Byli v menším nebezpečí, že se srazí s auty, jejichž řidiči ztratili kontrolu nad sebou i svým vozem.

Také tady bylo pár kontrolních míst. Nové provincie v těchto řídce obydlených oblastech zaujímaly větší rozlohu, než tomu bylo na severu, a jejich obyvatelé si dělali menší starosti s takovou věcí, jako je Prohlídka. Theremon a Siferra byli podrobeni skutečně vážnému výslechu jenom dvakrát během pěti dní. A na některých hranicích prošli, aniž by museli ukázat papíry, které jim Beenay vystavil.

I počasí bylo na jejich straně. Téměř každý den bylo pěkně a mírně: tu a tam pár krátkých přeháněk, ale nic, co by způsobilo větší potíže. Šli čtyři hodiny, zastavili se na trochu jídla, šli další čtyři hodiny, znovu se najedli, pak šli dál, zastavili se na zhruba šestihodinový spánek – střídali se, jeden vždycky seděl a hlídal – pak vstali a pokračovali v pochodu. Jako stroje. Na obloze se objevovala slunce v rytmu po staletí nezměněném; byly nahoře Patra a Trey a Dovim, tu Onos a Sitha a Tano, pak Onos a Dovim, někdy Trey a Patra, občas čtyři slunce najednou – nekonečný zástup, obrovská nebeská podívaná. Theremon neměl ani ponětí, kolik dní minulo od jejich odchodu ze Svatyně. Každá myšlenka na data, kalendáře, dny, týdny, měsíce mu připadala kuriózní a archaická a těžkopádná jako něco, co patřilo do starého světa.

Siferra se opět rozveselila.

Bude to hračka. Do Amganda se dostanou bez problémů.

Procházeli teď okresem známým jako Jarní údolí – nebo se snad nazýval Libosad; od lidí, které potkali na silnici, slyšeli množství různých jmen. Byla to zemědělská krajina, otevřená a zvlněná, a byly zde jen malé stopy hrozné zkázy, která zničila městské oblasti: občas ohněm zničené stodoly, nebo stáda z chovatelských farem, která se potulovala bez dozoru, a to bylo asi tak to nejhorší. Vzduch byl sladký a svěží, sluneční světlo jasné a silné. A nebýt děsivé absence dopravního ruchu na dálnici, bylo možné si myslet, že se vůbec nic mimořádného nestalo,

„Jsme už v půlce cesty do Amganda?“ zeptala se Siferra.

„Určitě ne. Už jsem chvíli neviděl návěští, ale tušení mi říká, že…“

Náhle se zastavil.

„Co je, Theremone?“

„Podívej. Tam se podívej, napravo. Na tu silnici druhé třídy, co vede ze západu.“

Hleděli přes okraj dálnice. Dole pod nimi, pár stovek yardů, byla po straně silnice seřazena dlouhá řada náklaďáků u vjezdu na hlavní cestu. Stál tam velký, rušný tábor: stany, hořely tam velké táborové ohně, někteří lidé štípali polena.

Bylo tam snad dvě stě nebo tři sta lidí. Všichni v černých róbách s kápěmi.

Theremon a Siferra si vyměnili ohromené pohledy.

„Apoštolové!“ zašeptala.

„Ano. K zemi. Na všechny čtyři. Schováme se za tohle zábradlí.“

„Ale jak se jim podařilo dostat se tak daleko na jih, a tak rychle? Horní konec dálnice je úplně zablokovaný!“

„Vůbec dálnici nepoužili. Podívej se – mají funkční nákladní auta. Támhle zrovna jedno přijíždí. Bohové, jak to vypadá podivně, skutečně pojízdné vozidlo! A po takové době znovu slyšet zvuky motoru.“ Cítil, jak se roztřásl. „Dokázali uchovat flotilu nepoškozených náklaďáků, plných paliva. A očividně přijeli ze Sara po vedlejších cestách ze západu. Teď vyjedou na hlavní dálnici, která je, jak předpokládám, volná odtud až do Amganda. Mohou tam být dnes večer.“

„Dnes večer! Theremone, co budeme dělat?“

„Nevím. Hádám, že je tu jediná divoká šance. – Co kdybychom slezli dolů a pokusili se zmocnit jednoho náklaďáků? A odjet v něm do Amganda. I kdybychom tam byli jen o dvě hodiny dříve než Apoštolově, bude to stačit, aby většina amgandských utekla. Ano?“

„Snad. Zní to bláznivě, myslím. Jak ukradneme náklaďák? V okamžiku, kdy nás uvidí, poznají, že nejsme Apoštolově a chytnou nás.“

„Já vím. Já vím. Nech mne přemýšlet.“

Za chvíli řekl: „Kdybychom chytili dva Apoštoly, kteří budou daleko od ostatních, a vzali jim jejich róby – a pak, až bychom si je oblékli, jen bychom šli k jednomu z nákladních aut, jako kdyby bylo všechno v pořádku, naskočili do kabiny a ujížděli k dálnici…“

„Během dvou minut by nás pronásledovali.“

„Možná. Nebo možná, kdybychom byli tiší a chladnokrevní, by si mysleli, že je všechno v naprostém pořádku, že to je část jejich plánu – a když by za čas pochopili, že není, byli bychom padesát mil od nich.“ Dychtivě se na ni díval. „Co říkáš, Siferro? Jakou jinou možnost máme? Pokračovat k Amgandu pěšky, když to bude cesta na týdny a týdny, a oni tam budou za pár hodin?“

Hleděla na něj, jako kdyby se zbláznil.

„Zmocnit se dvou Apoštolů – unést jeden jejich náklaďák – svištět si to k Amgandu – ach, Theremone, to nedokážeme. Ty to víš.“

„Dobře,“ řekl příkře. „Zůstaň tady. Pokusím se to provést sám. Je to jediná naděje, Siferro.“

Zpola se napřímil a začal cupitat po krajnici dálnice směrem k dálničnímu přivaděči pár set yardů před nimi.

„Ne – počkej, Theremone…“

Podíval se na ni a zazubil se. „Půjdeš?“

„Ano. Ach, je to šílené!“

„Ano,“ řekl. „Já vím. Ale co jiného můžeme dělat?“

Samozřejmě, měla pravdu. Ten plán byl šílený. Avšak neviděl jinou možnost. Očividně byla zpráva, kterou dostal Beenay, zkomolená: Apoštolově nikdy nezamýšleli postupovat Velkou jižní dálnicí provincii po provincii, ale namísto toho zamířili přímo do Amganda v obrovském ozbrojeném konvoji a používali méně důležité silnice, které, ačkoli nebyly přímé, byly alespoň volné pro jejich náklaďáky.

Amgando je ztraceno. Svět je odsouzen padnout do rukou Mondiorovým lidem.

Ledaže – ledaže…

Nikdy si nedokázal představit sám sebe jako hrdinu. Hrdiny byli lidé, o kterých psal ve svých článcích – lidé, kteří sloužili ve vrcholné formě v extrémních podmínkách, plnili podivné a zázračné úkoly, o které by se obyčejný člověk nemohl pokusit ani ve snu, natož aby je sám prožil. A teď tady byl on, v tomto podivně změněném světě, rozmarně hovořil o zajetí okapucovaného kultisty pomocí své jehlovky, předpokládal, že zabere vojenský náklaďák a bude uhánět do Amgandského parku s varováním před blížícím se útokem –

Šílené. Naprosto šílené.

Ale snad se to podaří, snad jen proto, že to je tak šílené. Nikdo nebude očekávat, že dva lidé prostě spadnou z nebe, tady, v tomto mírumilovném venkovském prostředí, a jednoduše ujedou s náklaďákem.

Přesunuli se na dálniční rampu, Theremon o kousek vpředu. Mezi nimi a táborem Apoštolů leželo hustě zarostlé pole. „Možná,“ zašeptal, „jestli se dostaneme nepozorovaně dolů a vplížíme se do téhle vysoké trávy a pokud se sem pár Apoštolů z nějakého důvodu přiblíží, zvedneme se a skočíme na ně, dřív než si uvědomí, co se děje.“

Pokračovali po rampě dolů. Plazili se.

Siferra těsně za ním udržovala tempo.

Deset yardů. Dvacet. Jenom pokračovat, přímo dolů a přeplazit se přes tenhle kopeček, a pak čekat – čekat –

Nějaký hlas přímo za ním náhle řekl: „Co to tady máme? Párek podivných hadů, že?“

Theremon se otočil, vzhlédl a zalapal po dechu.

Bohové! Apoštolové, sedm nebo osm! Odkud přišli? Ze soukromého pikniku v poli? Jak se mohli on a Siferra kolem nich proplazit a nevšimnout si jich?

„Utíkej!“ vyštěkl na ni. „Běž tamtudy – Já tudy…“

Rozběhl se vlevo, k pilířům, které podpíraly dálnici. Možná jiní uprchne – zmizí v křovinách na druhé straně silnice –

Ne. Ne. Je silný a rychlý, ale oni jsou silnější, rychlejší. Viděl, jak ho obklopují.

„Siferro!“ zařval. „Utíkej dál! Utíkej – dál!“

Snad se skutečně dostane do bezpečí. Teď už ji neviděl. Všichni Apoštolové byli kolem něj. Sáhl po jehlovce, ale jeden z nich ho okamžitě chytil za ruku a další za krk. Pistoli mu vyrvali z ruky. Nohy pod ním poklesly, zamotal se a upadl. Cítil se těžce, převalil se, vzhlédl vzhůru. Dívalo se na něj pět zahalených, vážných, nehybných tváří. Jeden Apoštol mu mířil na hruď jeho vlastní jehlovkou.

„Vstaň,“ řekl Apoštol. „Pomalu. S rukama nad hlavou.“

Theremon se nemotorně postavil.

„Kdo jsi? Co tady děláš?“ požadoval Apoštol vysvětlení.

„Žiju tady nedaleko. Moje žena a já jsme si zkracovali cestu domů přes tahle pole…“

„Nejbližší farma je odtud pět mil. Pěkně dlouhá zkratka.“ Apoštol pokynul hlavou k táboru. „Půjdeš s námi. Folimun si s tebou určitě bude chtít promluvit.“

Folimun!

Takže nakonec noc zatmění přežil. A vedl expedici proti Amgandu!

Theremon se rozhlédl okolo. Po Sifeřře ani známky. Doufal, že teď už je zpátky na dálnici a pokračuje do Amganda tak rychle, jak stačí. Slabá naděje, ale pouze ta jediná umírá poslední.

Apoštolové ho odváděli do tábora. Byl to podivný pocit, být mezi tolika zahalenými postavami. Nakonec ho jeho uchvatitelé strčili do největšího stanu.

Folimun seděl na lavici na konci stanu, zahloubaný do svazku papírů. Stočil své chladné modré oči k Theremonovi a jeho úzká, ostře řezaná tvář na okamžik změkla, jak jí přeběhl úsměv překvapení.

„Theremone? Vy zde? Co děláte – píšete o nás do Chroniclu?“

„Cestuji na jih, Folimune. Vzal jsem si malou dovolenou, dokud se věci ve městě neusadí. Mohl byste říct těmhle vašim rváčům, aby mne pustili?“

„Pusťte ho,“ řekl Folimun. – „Ech, kam přesně míříte?“

„To pro vás není důležité.“

„Nechte na mně, ať to posoudím. Jdete do Amganda, že ano, Theremone?“

Theremon se na kultistu chladně a zpříma podíval. „Nevidím žádný úvod, proč bych vám měl cokoli říkat.“

„Ale právě tohle jsem říkal, když jste se mě pokoušel zpovídat?“

„Velice vtipné.“

„Chci vědět, kam míříte, Theremone.“

Zdržuj, pomyslel si Theremon. Zdržuj ho tak dlouho, jak budeš moct. „Odmítám na tuto nebo další otázky, které mi hodláte položit, odpovědět. O svých úmyslech budu hovořit pouze se samotným Mondiorem,“ řekl pevným, rozhodným tónem.

Folimun chvíli neodpovídal. Pak se opět usmál, nakratičko. A pak neočekávaně propukl ve skutečný smích. Theremon užasl, jako kdyby předtím nikdy neviděl Folimuna se smát. „Mondiorem?“ řekl Folimun a oči mu svítily pobavením. „Není žádný Mondior, můj příteli. Nikdy ani nebyl.“

42

Sifeřře bylo zatěžko uvěřit, že se jí podařilo uniknout. Ale skutečně se to stalo.

Většina Apoštolů, kteří je v poli překvapili, šla po Theremonovi. Jednou se ohlédla a viděla, jak ho obklíčili jako lovečtí psi svou kořist. Srazili ho k zemi; určitě byl zajat.

Jen dva Apoštolově se oddělili, aby pronásledovali ji. Siferra jednoho udeřila do tváře, tvrdě, dlaní, a pořádně se rozmáchla. Prudkost jejího úderu ho roztočila a poslala k zemi. Ten druhý byl tlustý a nemotorný a pomalý; Siferra ho ve chvíli nechala daleko za sebou.

Vracela se k visuté dálnici cestou, kterou ona a Theremon přišli. Ale asi by nebylo rozumné vyjít nahoru. Dálnice se dala příliš snadno zablokovat a s výjimkou nájezdové rampy nevedla dolů bezpečná cesta. Kdyby běžela nahoru, riskovala by, že se dostane do pasti. A i kdyby vpředu nebyly žádné zátarasy, pro Apoštoly by bylo jednoduché dohnat ji náklaďákem a sebrat po jedné nebo dvou mílích.

Ne, měla by utíkat do lesa na druhé straně silnice. Náklaďáky Apoštolů se tam za ní nedostanou. V nízkém mlází se lehce ztratí a ukryje se, dokud si nepromýšlí další postup.

A co by tak mohla udělat? pomyslela si.

Uznala, že Theremonův nápad, ať už jakkoli divoký, byl dosud jejich jedinou nadějí: ukrást náklaďák, odjet do Amganda a vyhlásit poplach dřív, než Apoštolova opět uvedou svoji armádu do pohybu.

Ale Siferra věděla, že má jen minimální šanci připlížit se k prázdnému náklaďáku, naskočit do něj a ujet s ním. Apoštolové nejsou tak hloupí. Mohla by někoho z nich namířenou zbraní přinutit, aby jí nastartoval náklaďák a předal jí řízení. A to znamená uskutečnit celý ten bizarní manévr; pokusit se přemoci zatoulaného Apoštola, získat róbu, vklouznout do tábora, zjistit, kdo by jí mohl otevřít náklaďák…

Srdce jí pokleslo. Bylo to tak nepravděpodobné. Mohla stejně dobře uvažovat o tom, že se pokusí zachránit Theremona. Napochoduje tam s pálící jehlovkou. Vezme si rukojmí, bude požadovat Theremonovo okamžité propuštění – ach, je to naprosté bláznovství, pošetilý melodramatický sen, křiklavý manévr vytažený z nějaké laciné dobrodružné knížky pro děti –

Ale co bude dělat? Co bude dělat?

Schoulila se v hustém porostu z těsně propletených stromků s dlouhými zpeřenými listy a čekala na vhodnou chvíli. Apoštolově nevypadali, že by chtěli opustit tábor: dosud viděla dým hranic proti tmavnoucí obloze, a nákladní auta stále parkovala tam, kde sjela ze silnice.

Nastával večer. Onos z oblohy zmizel. Dovim se vznášel nad obzorem. Jedinými slunci na obloze byli její nejmenší oblíbenci, ponuří a pochmurní Tano a Sitha. Rozlévali své studené světlo ze vzdálené polohy okraje vesmíru. Nebo, přesněji řečeno, z toho, o čem si lidé mysleli, že je to okraj vesmíru, v těch dávných nevinných dnech, než se objevily Hvězdy a odhalily jim, jak je vesmír ve skutečnosti nesmírný.

Hodiny se nekonečně táhly. Všechna řešení této situace jí připadala nesmyslná. Vypadalo to, že Amgando je ztracené, ledaže by je varoval někdo jiný – žádný způsob, jak se dostat do parku před Apoštoly, určitě neexistoval. Záchrana Theremona byla absurdní myšlenka. Její naděje na ukradení náklaďáku a jízda do Amganda byla jen o něco méně absurdní.

A co tedy? Jenom složit ruce do klína a dívat se, jak Apoštolově postupně ovládají celý svět?

Zdálo se, že není jiná možnost.

V jednu chvíli si pomyslela, že poslední, co jí zbývá, je vejít do tábora Apoštolů, vzdát se a požádat, aby ji uvěznili s Theremonem. Alespoň by pak byli spolu. Překvapilo ji, jak moc ho postrádá. Neodloučila se od něj celé týdny, ona, která nikdy v životě nežila s mužem. A po celou dlouhou cestu ze Saro City, ačkoli se tu a tam hašteřili, i trochu hádali, nikdy ji jeho společnost neunavila. Ani jednou. Být spolu jim připadalo jako jedna z nejpřirozenějších věcí na světě. A teď byla znovu sama. No tak, říkala si. Seber se. Ještě není všechno ztracené, ne? Setmělo se. Mraky zastínily mrazivé světlo Sithy a Tana a obloha se tak zešeřila, že napůl očekávala znovuobjevení Hvězd.

Jen dál, pomyslela si hořce. Vylezte ven a sviťte. Ať se znova všichni zblázní. Jakou škodu to ještě může nadělat? Svět může být zničený jen jednou a to se už stalo.

Ale Hvězdy se samozřejmě neobjevily. Byly zakryté, Tano a Sitha přece jen poskytovaly dost světla k zakrytí záře těchto vzdálených bodů tajemného jasu. A jak hodiny míjely, Siferra zjistila, že její pocit úplné porážky se změnil v téměř bezstarostnou naději.

Když je všechno ztracené, říkala si, není už dál co ztratit. Pod pláštěm večerního šera by mohla vklouznout do tábora Apoštolů a – nějak, nějak – získat jejich nákladní auto. A také zachránit Theremona, když by to dokázala. A pak vzhůru do Amganda! A když zítra ráno vyjde na oblohu Onos, mohla by být včas tam dole, mezi přáteli z Univerzity, aby jim oznámila, že musí prchnout před přijíždějící nepřátelskou armádou. Dobře, pomyslela si. Pojďme. Pomalu – pomalu – opatrněji než předtím, pro každý případ, kdyby měli v trávě ukryté hlídky –

Ven z lesíka. Okamžik nejistoty: když opustila bezpečí té změti křovin, cítila se hrozně zranitelná. Ale šero ji stále chrání. Teď přes volnou plochu, která vede od lesíka k visuté dálnici. Pod velké kovové sloupy vozovky a do zanedbaného pole, kde byli ona a Theremon dnes odpoledne tak nepříjemně překvapeni.

Teď k zemi a plazit se stejnou cestou jako předtím. Ještě jednou přes pole – sledovat cestu a pak se porozhlédnout po strážích, které by mohly hlídat po obvodu tábora –

V ruce držela jehlovku nastavenou na minimální štěrbinu, na nejpronikavější, nejsoustředěnější, nejsmrtelnější paprsek, který mohla zbraň vyslat. Kdyby teď na ni někdo přišel, tak by měl smůlu. V sázce bylo příliš mnoho, než aby se starala o jemnosti civilizované morálky. Ačkoli ještě napůl měla v mysli, jak zabila Balika v laboratoři Archeologie, bylo to bezvýznamné, stejně byl mrtev; a trochu k vlastnímu překvapení se cítila docela připravená zabít znova, tentokrát úmyslně, když ji k tomu okolnosti přinutí. Nejdůležitější bylo získat vozidlo a zmizet odtud a dopravit do Amganda zprávu o blížící se armádě Apoštolů. Všechno ostatní, včetně pravidla morálky, bylo druhořadé. Tohle je válka.

Hlavu sehnout, zdvihnout oči, přikrčit se. Teď byla od tábora jen pár tuctů yardů.

Všude vládlo naprosté ticho. Pravděpodobně jich většina spala. V husté šedi si Siferra myslela, že na vzdálenější straně hlavního ohniště vidí pár postav, ale kvůli dýmu z ohně si nebyla zcela jistá. Co musím udělat, pomyslela si, je vklouznout do hlubokých stínů za jedním z náklaďáků a hodit kámen ke stromu daleko na druhé straně. Stráže to půjdou pravděpodobně prozkoumat; připlíží se za jednoho z nich, vrazí mu jehlovku do zad, řekne, aby byl zticha, přinutí ho svléknout róbu –

Ne, pomyslela si. Nebude ho nijak varovat. Rovnou ho rychle zastřelí a sebere mu róbu, dříve než by mohl vyvolat poplach. Konec konců, tohle jsou Apoštolově. Fanatici.

Její čerstvě objevená chladnokrevnost ji naplnila úžasem.

Dopředu. Dopředu. Ted byla téměř u nejbližšího nákladního auta. Ve tmě na opačné straně táboráku. Kde je nějaký kámen? Tady. Tady je jeden dobrý. Na chvíli si přehodila jehlovku do levé ruky. Ted vrhnout kámen k tamtomu velkému stromu přes…

Zdvihla ruku k hodu. A v té chvíli ucítila, jak ji zezadu za levé zápěstí uchopila něčí ruka a druhá silná paže jí sevřela hrdlo.

Chycená!

Proběhl jí šok a rozhořčení a otřes z šílené bezmocnosti. Siferra zuřivě švihla nohou, kopla ze vší síly a zasáhla. Slyšela bolestné zafunění. Ale mužovo pevné sevření nepovolilo. Napůl se pootočila a znova vykopla a v týž okamžik se pokusila přendat si jehlovku z levé ruky do pravé.

Ale útočník krátce a ostře trhl její levou rukou chvatem, který ji ochromil a vyrazil jí jehlovku z ruky. Druhá ruka, která jí tiskla hrdlo, přidala na intenzitě.

U Tmy! Kvůli její hlouposti se někdo připlížil k ní, zatímco ona se plížila k nim!

Na tvářích ji pálily slzy vzteku. V zuřivosti vykopla znova dozadu, a pak znova.

„Pomalu,“ zašeptal hluboký hlas. „Takhle mi můžeš ublížit, Siferro.“

„Theremon?“ řekla ohromeně.

„Kdo myslíš, že to je? Mondior?“

Tlak na hrdle povolil. Ruka, která ji držela za zápěstí, povolila stisk. V zápasu o dech udělala pár potácivých kroků. Pak, ztuhlá zmatkem, se otočila a koukala na něj.

„Jak to, že jsi volný?“ zeptala se.

Zazubil se. „To je to svatý zázrak. Naprosto svatý zázrak. – Celou dobu jsem vyhlížel, až vyjdeš z lesa. Skutečně jsi byla hodně dobrá. Ale byla jsi tak silně koncentrovaná, aby ses sem dostala nepozorovaně, že jsi si vůbec nevšimla, že jsem se k tobě připlížil zezadu.“

„Díky všem bohům, že jsi to byl ty, Theremone. I když jsi mě málem uškrtil, jak jsi mne popadl. – Ale proč tady stojíme? Rychle vlezeme do jednoho náklaďáků a zmizíme odtud, než nás zpozorují.“

„Ne,“ řekl. „Plány se změnily.“

Rozpačitě se na něj podívala. „Nechápu.“

„Pochopíš.“ K jejímu úžasu zatleskal a hlasitě zvolal: „Tady, kamarádi! Tady je!“

„Theremone! Zbláznil jsi…“

Na tvář jí dopadl paprsek baterky s účinkem, jaký by měla jedna z Hvězd. Zůstala oslepená a zmateně a zděšeně třásla hlavou. Všude okolo se pohybovaly jakési postavy, ale za chvíli, když se její oči dostatečně přizpůsobily náhlému jasu, je poznala.

Apoštolové. Půl tuctu.

Vyčítavě hleděla na Theremona. Vypadal klidný a spokojený sám se sebou. Její omámená mysl sotva začínala chápat, že ji zradil.

Když se pokusila promluvit, nevyrazila ze sebe nic jiného, než jednoslabičná slova. „Ale – proč? – co?…“

Theremon se usmál. „Pojď, Siferro. Je tu někdo, kdo by se chtěl s tebou setkat.“

43

Folimun řekl: „Skutečně není žádný důvod, abyste se na mě tak mračila, doktorko Siferro. Věřím, že jste měla nějaké potíže, ale tady jste mezi přáteli.“

„Přáteli? Musíte si myslet, že jsem velice naivní žena.“

„Vůbec ne. Naopak.“

„Vpadli jste do mé laboratoře a ukradli neocenitelné výzkumné materiály. Poručil jste hordě vašich zuřivých, šílených a pověrčivých následovníků vtrhnout do Observatoře a zničit přístroje, se kterými se univerzitní astronomové pokoušeli provést unikátní, základní výzkum. Teď jste zhypnotizoval Theremona, aby plnil vaše rozkazy a poslal ho, aby mne zajal a přivedl k vám jako vězně. A pak mi tvrdíte, že jsem mezi přáteli?“

Theremon řekl tiše: „Nejsem zhypnotizovaný, Siferro. A ty nejsi vězeň.“

„Samozřejmě, že ne. A tohle je jenom velice špatný sen: Tma, požáry, zhroucení civilizace, všechny ty hrůzy. A za hodinu se probudím ve svém apartmá v Saro City a všechno to bude jen sen!“

Theremon jí hleděl do tváře. Pomyslel si, že nikdy nevypadala tak krásně, jako právě teď. Oči jí světélkovaly hněvem. Pokožka se jí leskla. Kolem ní byla aura intenzívně soustředěné energie, kterou shledával neodolatelnou.

Ale tohle nebyla ta správná chvíle na to, aby jí řekl, co k ní cítí.

„Za ukradení vašich tabulek, doktorko Siferro, mohu nabídnout jen svoji omluvu. Byla to nestoudná krádež, a mohu vás ujistit, že bych ji nikdy nedovolil, kdybyste provedla, co bylo nezbytné.“

„Já provedla…“

„Ano. Trvala jste na tom mít je ve svém vlastnictví. Vystavila jste tyto neocenitelné relikty předchozího cyklu nebezpečí v době, kdy chaos byl na spadnutí a vy všichni jste věděli, že univerzitní budova bude do poslední cihly zničená. Viděli jsme jako nezbytné, že musí být přemístěny do bezpečí, to znamená do našich rukou, a když jste k tomu nedala svolení, tak jsme vám je museli vzít.“

„Já tabulky našla. Nikdy byste nevěděli, že existují, kdybych je nevykopala.“

„To je druhá věc,“ řekl Folimun mírně. „Jakmile byly tabulky objeveny, staly se nepostradatelnou nutností – pro lidstvo. Cítili jsme, že budoucnost Kalgaše je mnohem důležitější než váš osobní vlastnický zájem o archeologické artefakty. Jak uvidíte, nyní jsme tabulky úplně přeložili za použití nám přístupných starověkých textů, a ony velice přispěly k našemu pochopení mimořádných problémů, kterým musí civilizovaný život Kalgaše periodicky čelit. Překlad doktora Mudrina byl, bohužel, nesmírně povrchní. Ale tabulky poskytují přesnou a přesvědčivou verzi, nezkaženou staletími. Text není změněn a zatížen spoustou omylů z kronik, které se nám dochovaly pod názvem Kniha Návratů. Kniha Návratů, musím přiznat, je plná mystiky a metafor, určených k propagandistickým účelům. Thombské tabulky jsou upřímnou zprávou ze dvou různých příchodů Hvězd před tisícovkami let, a pokusy kněžstva varovat obyvatelstvo před tím, co nastane. Teď můžeme demonstrovat, že po celou historii a prehistorii Kalgaše skupinka zasvěcených usilovala znova a znova o přípravu světa na rozvrat, který na něj opakovaně dopadal. Metody, které užívali, samozřejmě byly na daný problém nedostatečné. Teď, konečně, poučeni minulými chybami, budeme umět ušetřit Kalgaš další pustošivé změny, když se ke konci nachýlí současný Rok zbožnosti, od nynějška za dva tisíce let.“

Siferra se otočila k Theremonovi. „Jak domýšlivě hovoří! Ospravedlňuje loupež mých tabulek tím, že mi říká, že jim to umožní zřídit mnohem zdatnější teokratickou diktaturu, než v jakou doufali! Theremone, Theremone, proč jsi mne zaprodal? Proč jsi nás zaprodal? Už jsme mohli být v polovině cesty do Amganda, jen kdyby…“

Folimun řekl: „Ujišťuji vás, doktorko Siferro, že zítra odpoledne budete v Amgandu. Zítra odpoledne budeme všichni v Amgandu.“

„Co uděláte?“ zeptala se rozhořčeně. „Povedete mne v řetězech v zadním voji vaší dobyvatelské armády? Povedete mne spoutanou za Mondiorovou dvoukolkou?“

Apoštol povzdychl. „Kdybyste byl tak laskav, Theremone, vysvětlete jí ty záležitosti.“

„Ne,“ řekla. Oči jí plály. „Ty politováníhodný pitomče s vymytým mozkem, nechci poslouchat hatmatilku tohohle maniaka, kterou ti nalil do hlavy! Nechci od nikoho z vás nic slyšet! Nechte mne samotnou. Jestli chcete, tak mě zamkněte. Nebo mě pusťte, jestli se nebojíte to udělat. Nemůžu vám snad uškodit, ne? Jedna žena proti celé armádě? Nemůžu ani přejít pole, aniž by se ke mně někdo nepřiblížil a nepřekvapil mě zezadu!“

Theremon, celý vyděšený, k ní přistoupil.

„Ne! Drž se dál ode mě! Hnusíš se mi! – Ale není to tvoje vina, že? Udělali ti něco s myslí. – Také mně to chcete udělat, že ano, Folimune? Změníte mě v poslušnou loutku. No, žádám vás jen o jednu laskavost. Nenuťte mne, abych si oblékla apoštolskou róbu. Nemohu snést pomyšlení, že budu chodit kolem jako jedna z těch směšných bytostí. Vezměte si moji duši, jestli chcete, ale nechte mě, abych si oblékala, co chci, ano? Ano, Folimune?“

Apoštol se slabě usmál. „Snad by bylo lepší, kdybych vás dva nechal o samotě. Vidím, že k ničemu nedospějeme, dokud budu účastníkem konverzace.“

Siferra zařvala: „Ne, k čertu, nechci být sama s…“

Ale Folimun už vstal a rychle kráčel ze stan ven.

Theremon se otočil k Sifeřře, která od něj odstoupila, jako by přenášel mor.

Jemně řekl: „Nejsem zhypnotizovaný, Siferro. S mojí myslí nic neudělali.“

„Samozřejmě, když to říkáš.“

„Je to pravda. Dokážu ti to.“

Ponuře, chladně, bez odezvy na něj hleděla.

Po chvíli velice tiše řekl: „ Miluji tě, Siferro.“

„Jak dlouho Apoštolové do tebe tuhle větu programovali?“ zeptala se.

Theremon sebou trhl. „Ne. Ne. Já to myslím vážně, Siferro. Netvrdím, že jsem tahle slova nikdy předtím neříkal. Ale je to poprvé, kdy je myslím vážně.“

„To je otřepané,“ řekla posměšně Siferra.

„Domnívám se, že to zasluhuji. Sukničkář Theremon. Theremon svůdník. No, dobrá. Zapomeň, že jsem to řekl. – Ne. Ne. Myslím to vážně, Siferro. Putoval jsem s tebou minulé týdny – byl jsem s tebou ráno a odpoledne a večer – nemohly nebýt okamžiky, kdy jsem se na tebe díval a myslel jsem si: Tohle je žena, na kterou jsi všechny ty roky čekal. Tohle je žena, o které jsem si neodvážil představit, že ji najdu.“

„Velice dojemné, Theremone. A nejlepší způsob, jak jí ukázat svoji lásku, byl ten, že jsi mě chytil zezadu, téměř mi zlomil ruku a předhodil Mondiorovi. Ano?“

„Mondior neexistuje, Siferro. Žádná taková osoba není.“

„Cože?“

„Je to výhodná mytická konstrukce, stvořená elektronickou syntézou k proslovům v televizi. Nikdo u něj nikdy neměl audienci, že ano? Nikdy nebyl viděn na veřejnosti. Folimun si vymyslel, že je jeho tiskový mluvčí. Protože Mondior nevystupoval osobně, mohl být v pěti různých zemích, na celém světě, v televizi – nikdo si nemohl být jistý, kde je skutečně, a tak mohl být zobrazován současně. Skutečným šéfem Apoštolů Plamene je Folimun. Jenom předstíral, že je úředníkem pro styk s veřejností. Ve skutečnosti v minulých deseti letech hovořil ve všech šotech Folimun. Předtím to byl nějaký Bazret, který nedávno umřel. Bazret byl jedním z těch, kteří vynalezli Mondiora, ale Folimun ho dovedl k dokonalosti.“

„Folimun ti tohle všechno řekl?“

„Něco mi řekl. Zbytek jsem uhodl, a on to potvrdil. Až se vrátíme do Saro City, ukáže mi přístroj, na němž modelovali Mondiora. Apoštolové plánují, že obnoví během několika týdnů televizní vysílání.“

„Dobře,“ řekla stroze Siferra. „Objev, že Mondior je padělek, tě tak zdrtil svou úlisnou chytrostí, že tě to přimělo ihned vstoupit do Folimunovy organizace. A tvým prvním úkolem bylo vydat mě. Tak jsi slídil okolo a vyhlížel mě a překvapil mě a zajistil, že lidé dole v Amgandu padnou Folimunovi do spárů. Dobrá práce, Theremone.“

„Ano, Folimun míří do Amganda. Ale nemá v úmyslu těm, co jsou tam shromáždění, uškodit. Chce jim nabídnout funkce v nové vládě.“

„Všemohoucí bohové, Theremone, ty věříš…“

„Ano. Ano, Siferro!“ Theremon rozhodil rukama. „Možná jsem jenom hrubý novinář, ale ani v nejmenším nejsem hlupák. Dvacet let práce v novinách ve mně alespoň vychovalo perfektního znalce charakterů. Folimun mi podivně imponoval od první chvíle, co jsem se s ním setkal. Vypadal mnohem víc jako opak fanatika, velmi složitý, velmi lstivý, velmi bystrý. A minulých osm hodin jsem s ním hovořil. Dnes večer nikdo nespí. Odhalil celý svůj plán. Ukázal mi naprosto celý plán. Uznáš, abychom mohli pokročit v diskusi, že jsem schopen přesně vyhodnotit psychiku člověka, když s ním budu osm hodin hovořit?“

„No…“ řekla zdráhavě.

„Buď je naprosto upřímný, Siferro, nebo je to nejlepší herec na světě.“

„Může být obojí. To ještě neznamená, že někdo jako my mu bude důvěřovat.“

„Možná ne. Ale já ano. Ode dneška.“

„A dál.“

„Folimun je tvrdý, úděsně racionální člověk, který věří, že jedinou skutečně důležitou věcí je přežití civilizace. Protože měl díky svému věkovitému náboženskému kultu přístup k historickým záznamům z předchozích cyklů, už mnoho let věděl to, co jsme se my dozvěděli nejtěžší možnou cestou: že Kalgaš je každých dva tisíce let zničen objevením Hvězd a že pohled na ně je tak zdrcující, že obyčejné mysli roztříští a nejodolnější vyřadí na dny nebo týdny. – Mimochodem, chtěl by, abys se podívala na jejich starověké dokumenty, až se vrátíme do Saro City.“

„Saro City bylo zničeno.“

„Ne ta část, kterou kontrolovali Apoštolové. Zatraceně dobře zajistili, aby nikdo v dosahu jedné míle kolem jejich věže nezaložil žádný požár.“

„To bylo od nich velice moudré.“

„Oni jsou schopní lidé. Dobře: Folimun věděl, že v období naprostého šílenství dává největší naději na sjednocení lidí náboženská totalita. Ty a já si můžeme myslet, že bohové jsou jen stará bajka, Siferro, ale tady kolem jsou milióny a milióny lidí, věř tomu nebo ne, kteří mají na tyto věci jiný názor. Už se báli bohů pro věci, které dělali a které považovali za hříšné, báli se, že je bohové potrestají. A teď mají z bohů naprostou hrůzu. Myslí si, že se Hvězdy mohou vrátit zítra nebo pozítří a dokončit svoji práci. – Nu, a teď tady jsou Apoštolové, kteří tvrdí, že mají s bohy přímé spojení a citují všechny možné druhy biblických pasáží, které to potvrzují. Mají lepší pozici k ustavení světové vlády než Altinol nebo malí provinční vladaři nebo uprchlé zbytky dřívějších vlád nebo kdokoli jiný. Jsou tou nejlepší nadějí, kterou máme.“

„Ty to myslíš vážně,“ řekla Siferra s údivem. „Folimun tě skutečně nezhypnotizoval, Theremone. Ty jsi si to udělal sám!“

„Podívej,“ řekl. „Folimun se na tuhle chvíli připravoval celý život, věděl, že je v generaci Apoštolů, na které padne odpovědnost, aby zajistili přežití. Je na dobré cestě zřídit kontrolu nad obrovskými teritorii na severu a západě Saro City, a hned potom se chce ujmout nových provincií podél linky Velké jižní dálnice.“

„A zřídit teokratickou diktaturu, která začne svoji vládu popravami všech ateistických, racionálních, materialistických lidí z Univerzity, jako je Beenay a Sheerin a já.“

„Sheerin je mrtev. Folimun mi řekl, že jeho lidé našli Sheerinovo tělo v nějakém zničeném domě. Podle všeho byl zabit před pár týdny bandou antiintelektuálních bláznů.“

Siferra pohlédla stranou, na chvíli neschopna Theremonovi pohlédnout do očí. Pak se na něj podívala mnohem vztekleji než předtím a řekla: „Tady to máš. Nejdřív Folimun poslal své zabijáky ničit do Observatoře – Athor byl také zabit, že ano? – a pak odstranil ubohého neškodného Sheerina. A pak celý náš zbytek bude…“

„Pokoušel se lidi z Observatoře ochránit, Siferro.“

„Moc se mu to nepovedlo, což?“

„Věci se mu vymkly z rukou. Chtěl zachránit všechny vědce, ještě než začnou nepokoje – ale protože působil v přestrojení za zuřivého fanatika, neměl jinou možnost jak nás přesvědčit, abychom vyslyšeli to, co nám nabízel, což byl pas do Svatyně Apoštolů.“

„Pak byla Observatoř zničena.“

„To neměl vůbec v úmyslu. Té noci se svět zbláznil. Věci se už neřídily jeho plánem.“

„Omlouváš ho docela dobře, Theremone.“

„Možná. Ačkoli, poslouchej dál. Chce spolupracovat s přeživšími lidmi z Univerzity a s dalšími příčetnými a inteligentními lidmi, kteří se shromáždili v Amgandu, zrekonstruovat lidské vědění. On – nebo domnívám se, že spíše Mondior – bude v čele vlády. Apoštolové udrží nestabilní a pověrčivou populaci v klidu náboženskou nadvládou, která potrvá alespoň jednu nebo dvě generace. Mezitím budou lidé z Univerzity Apoštolům pomáhat ve shromáždění a zaznamenání vědomostí, které se pokusí zachovat, a společně povedou svět zpátky k racionálnímu stavu – jak se stalo už tolikrát předtím. Ale tentokrát, snad, se budeme umět připravit na příští zatmění stovkami let učení, a nepůjdeme znovu vstříc té nejhorší změně, masovému šílenství, pochodním, všeobecnému ničení.“

„A ty tomu všemu věříš?“ zeptala se Siferra. V hlase jí zněla trpkost. „Že se máme držet zpátky a tleskat, zatímco Apoštolové Plamene se budou se svou jedovatou iracionální totalitní vírou roztahovat po celém světě? Nebo ještě hůře – že máme s nimi spojit síly?“

„Nenávidím to pomyšlení,“ řekl náhle Theremon.

Siferra vyvalila oči. „Pak, proč…?“

„Pojďme ven,“ řekl. „Téměř svítá. Dáš mi ruku?“

„No…“

„To nebyla jen prázdná slova, když jsem ti řekl, že tě miluji.“

Pokrčila rameny. „Tahle záležitost nemá co dělat s těmi dalšími. Osobní a politické, Theremone – mícháš je do sebe.“

„Pojďme,“ řekl.

44

Vyšli ze stanu. Časné světlo Onosu bylo jen růžovým přísvitem na východním horizontu. Vysoko nad hlavou se Tano a Sitha vynořily z mraků, a dvojslunce, nyní v zenitu, zářilo tak, že to bylo zvláštní a podivuhodné. Bylo tam ještě jedno slunce. Daleko na severu byla tvrdá rudá kulička malého slunce, Dovimu, který zářil jako drobný rubínový šperk na čele oblohy.

„Čtyři slunce,“ řekl Theremon. „Známka štěstí.“

Všude kolem nich, po celém táboře, panoval čilý ruch. Apoštolové nakládali auta, strhávali stany. Na druhé straně tábora zpozoroval Theremon Folimuna. Řídil skupinu dělníků. Vůdce Apoštolů zamával na Theremona, který mu pokývl v odpověď.

„Nenávidíš myšlenku, že Apoštolové budou vládnout světu,“ řekla Siferra, „a přesto chceš být Folimunovi věrný? Proč? Jaký to dává smysl?“

Theremon tiše řekl: „Protože není jiná naděje.“

„To si myslíš?“

Povzdychl. „Uvědomil jsem si to po několikahodinovém rozhovoru s Folimunem. Všechny racionální instinkty mi říkají, abych Folimunovi a jeho posádce fanatiků nedůvěřoval. Nemám pochyby o tom, že Folimun je intrikán bažící po moci, a to velice nemilosrdný a velice nebezpečný. Ale je tu jiná možnost? Altinol? Všichni ti bezvýznamní šéfíčci podél dálnice? Mohlo by trvat i stovky let, než by se všechny nové provincie spojily do globální ekonomiky. Folimun má dostatek moci, aby před ním poklekl celý svět – nebo spíše před Mondiorem. – Poslouchej, Siferro, většina lidstva je ztracená v šílenství. Kolem volně pobíhají milióny bláznů. Zotavili se buď lidé duševně silní, jako ty a já a Beenay, nebo ti nejzabedněnější; ale ti ostatní, masa lidstva, nebudou ještě měsíce nebo roky nebo už nikdy normálně přemýšlet. Charismatický prorok jako Mondior, ačkoli se mi ta myšlenka hnusí, může být jedinou možností.“

„Pak není jiné volby?“

„Pro nás ne, Siferro.“

„Proč ne?“

„Podívej, Siferro: Věřím, že se to dá do pořádku. Všechno ostatní je podružné. Svět utrpěl hroznou ránu, a…“

„Způsobil si ji sám.“

„Takhle já to nevidím. Požáry byly reakcí na obrovskou změnu podmínek. Nikdy by k nim nedošlo, kdyby z nás zatmění nestrhlo oponu a neukázalo nám Hvězdy. – Ale rány dopadají a dopadají. Teď následuje jedna za druhou. Altinol je ranou. Ty malé nezávislé provincie jsou ranami. Blázni, kteří se zabíjejí navzájem v lese – nebo loví uprchlé univerzitní profesory – jsou také ranami.“

„A Folimun? Ten je největší rána ze všech!“

„Ano a ne. Samozřejmě, je plný fanatismu a mystiky. Ale má tu disciplínu. Lidé věří tomu, co nabízí, i blázni, i lidé s nemocnou myslí. Je ranou tak velkou, že pohltí všechny ostatní. Může vyléčit svět, Siferro. A pak – zevnitř – se můžeme pokusit vyléčit to, co udělal on. Ale jen zevnitř. Když se s ním spojíme, dostaneme šanci. Jestliže budeme v opozici, rozmázne nás jako blechy.“

„No a dál?“

„Máme možnost se shromáždit pod ním a stát se částí vládnoucí elity, která vyvede svět ze šílenství, nebo se stát tuláky a lidmi mimo zákon. Čím chceš být, Siferro?“

„Chci jít třetí cestou.“

„Žádná taková není. Amgandská skupina nemá sílu zformovat funkční vládu. Lidé jako Altinol nemají skrupule. Folimun už kontroluje polovinu toho, co bylo Sarskou federativní republikou. Je si jistý, že ovládne i zbytek. Uplynou staletí, než se vláda rozumu navrátí, Siferro, bez ohledu na to, co ty a já uděláme.“

„Takže říkáš, že je lepší se s ním spojit a pokusit se kontrolovat směr, kterým se nová společnost vydá, než stát proti němu v opozici jenom proto, že nemáme rádi ten druh fanatismu, který reprezentuje?“

„Přesně. Přesně.“

„Ale podílet se na ovládání světa pomocí náboženského fanatismu…“

„Svět se může z náboženského fanatismu později vymanit, ne? Teď je ale nejdůležitější najít nějakou cestu z chaosu. Folimun a jeho mužstvo nabízí jedinou viditelnou naději. Myšlenky jejich víry budou motorem civilizace v době, kdy jsou všechny ostatní motory rozbité. Je to jediná věc, na kterou se teď můžeme spolehnout. Nejdřív stabilizovat svět: pak doufat, že naši následovníci nepodlehnou mystikům v róbách a kápích. Chápeš, jak to myslím, Siferro? Chápeš?“

Podivně neurčitě přikývla, jako kdyby reagovala ve spánku. Theremon hleděl, jak od něj pomalu odchází k proluce, na které byli včera večer překvapeni hlídkou Apoštolů. Zdálo se, jako by to bylo před mnoha lety.

Dlouhou chvíli tam osamoceně stála ve světle čtyř sluncí.

Jak je krásná, pomyslel si Theremon.

Jak ji miluji.

Jak zvláštní je všechno, co se stalo.

Čekal. Kolem pokračovalo bourání tábora Apoštolů neztenčenou měrou, postavy v róbách a kápích pobíhaly sem a tam kolem nich.

Přistoupil k němu Folimun. „Nu?“

„Přemýšlíme o tom,“ řekl Theremon.

„My? Měl jsem dojem, že jste s námi, bez ohledu na všechno ostatní.“ Theremon se na něj pevně podíval. „Jsem s vámi, pokud je s vámi i Siferra. Jinak ne.“

„Jak myslíte. Jen velice neradi bychom ztratili člověka s takovou zběhlostí v přesvědčování. Nehledě na to, že doktorka Siferra je expert na pozůstatky minulosti.“

Theremon se usmál. „Teď uvidíme, jak jsem byl přesvědčivý právě teď, eh?“

Folimun přikývl a odkráčel k naloženým náklaďákům. Theremon pohlédl na Siferru. Stála tváří k východu, k Onosu, zatímco světlo Sithy a Tana na ni dopadalo shora v oslnivém proudu a ze severu přicházela štíhlá rudá kopí Dovimových paprsků.

Čtyři slunce. Nejlepší ze všech znamení.

Siferra se právě vracela klusem přes pole. Oči jí zářily a vypadalo to, že se směje. Přiběhla k němu.

„Nu,“ zeptal se Theremon, Jaká je tvoje odpověď?“

Vzala ho za ruku. „Dobře, Theremone. Je to tak. Všemohoucí Folimun je náš vůdce a já ho bez řeči poslechnu, cokoli poručí, abych udělala. S jednou podmínkou.“

„No tak. Jaká je?“

„Tatáž, o které jsem se zmiňovala, když jsme byli ve stanu. Nechci nosit róbu. Absolutně nebudu. Jestli na ní bude trvat, tak je dohoda pryč!“

Theremon šťastně přikývl. Bude to v pořádku. Po Temnotách přichází svítání a znovuzrození. Ze zkázy se zrodí nový Kalgaš a on a Siferra budou hlasem, silným hlasem, při jeho vytváření. „Myslím, že se to zařídí,“ odpověděl. „Pojďme to říct Folimunovi a uvidíme, co odpoví.“

Isaac Asimov & Robert Silverberg

PŘÍCHOD NOCI

Poznámky

[←1]

pozn. překladatele - božstvo uctívané různými africkými kmeny, předmět pověrečného uctívání

[←2]

Pozn. překl. - z logiky: pravidlo o zbytečném nerozšiřování počtu příčin nějakého jevu.

Table of Contents

Isaac Asimov

Robert Silverberg

Příchod noci

ČTENÁŘŮM

ČÁST PRVNÍ

ŠÍRÁNÍ (TWILIGHT)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

ČÁST DRUHÁ

PŘÍCHOD TMY (NIGHTFALL)

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

ČÁST TŘETÍ

SVÍTÁNÍ (DAYBREAK)

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

41

42

43

44