Neznamy Asimov I (P)

Asimov, Isaac

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

„Začal jsem jako spisovatel sci-fi a prvních jedenáct let své literární kariéry jsem psal výhradně vědeckofantastické povídky určené k publikování v časopisech. Myšlenka, že bych mohl vydat skutečnou knihu, mi vzhledem k mé vrozené skromnosti vůbec nepřišla na mysl. Ale pak se dostavily doby, kdy jsem začal psát knihy, a tehdy jsem se pokusil shromáždit materiály, které jsem dříve vytvořil pro časopisy. Mezi lety 1950 a 1969 mi vyšlo deset sbírek. Člověk by si myslel, že je to dost, ale to by nesměl brát v úvahu neukojitelný apetit mých čtenářů (Bůh jim žehnej!). Takže když mi nakladatelé navrhli, abych vytvořil sbírku povídek, které se do těchto sbírek nevešly, a doprovodil je krátkými předmluvami, nedokázal jsem odmítnout.“ Isaac Asimov

Knihy Isaaca Asimova v edici Trifid

Já, robot

Těžká planeta

Nahé slunce

Ocelové jeskyně

Roboti úsvitu

Roboti a impérium

Neznámý Asimov I

Neznámý Asimov II

Complete robot I

Complete robot II

Isaac Asimov

Neznámý Asimov I.

TRIFID

Isaac Asimov

Neznámý Asimov I

© 1972 by Isaac Asimov

Translation © Jana Radková, Robert Čapek, 2003

Cover © Jan Patrik Krásný, 2003

© TRITON, 2003

Published by arrangement with Doubleday,

a division of The Doubleday Broadway Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

ISBN 80-7254-241-9

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Úvod

Ačkoliv jsem napsal více než sto dvacet knih na všechna možná témata od astronomie po Shakespeara a od matematiky po satiru, zůstanu patrně nejznámější jakožto autor literatury sci-fi.

Začal jsem jako spisovatel sci-fi a prvních jedenáct let své literární kariéry jsem psal výhradně vědeckofantastické povídky určené k publikování v časopisech. Myšlenka, že bych mohl vydat skutečnou knihu, mi vzhledem k mé vrozené skromnosti vůbec nepřišla na mysl.

Ale pak se dostavily doby, kdy jsem začal psát knihy, a tehdy jsem se pokusil shromáždit materiály, které jsem dříve vytvořil pro časopisy. Mezi lety 1950 a 1969 mi vyšlo deset sbírek (všechny v nakladatelství Doubleday). Obsahovaly osmdesát pět povídek (plus pět humorných básní), které původně měly být, a také byly, publikovány v časopisech. Téměř čtvrtina z nich pocházela z oněch prvních jedenácti let.

Pro úplnost, jsou to tyto sbírky:

JÁ, ROBOT (1950)

NADACE (1951)

NADACE A ŘÍŠE (1952)

DRUHÁ NADACE (1953)

MARŤANSKÁ CESTA A JINÉ POVÍDKY (1955)

NA ZEMI JE MÍSTA DOST (1957)

DEVĚT ZÍTŘKŮ (1959)

ZBYTEK ROBOTŮ (1964)

ASIMOVOVY ZÁHADY (1968)

SOUMRAK A JINÉ POVÍDKY (1969)

Člověk by si myslel, že je to dost, ale to by nesměl brát v úvahu neukojitelný apetit mých čtenářů (Bůh jim žehnej!). Neustále mi přicházejí dopisy s žádostmi o seznam mých raných povídek, aby se pisatelé těchto dopisů mohli vydat do antikvariátů na lov starých sci-fi magazínů. Také existují lidé, kteří připravují bibliografie mých vědeckofantastických prací (proč, to se mne neptejte) a kteří chtějí znát všechny možné napůl zapomenuté podrobnosti, jež se těchto děl týkají. Dokonce se dokáží i docela vážně rozzlobit, když zjistí, že některé z mých prvních povídek nebyly vůbec prodány a vlastně už neexistují. Očividně je chtějí a podle všeho se domnívají, že jsem trestuhodně zničil jejich přirozený zdroj.

Takže když mi Panther Books v Británii a Doubleday navrhly, abych vytvořil sbírku povídek, které se do výše uvedených knih nevešly, a doprovodil je krátkými předmluvami, nedokázal jsem odmítnout. Každý, kdo se se mnou jednou setkal, ví, jak snadno podléhám lichotkám, a pokud si myslíte, že jsem schopen odolávat tomuto druhu lichocení déle než půl vteřiny (hrubý odhad), hluboce se ve mně mýlíte.

Naštěstí mám deník, který si vedu od 1. ledna 1938 (den před mými osmnáctými narozeninami); z něj mohu čerpat data a podrobnosti.[1]

Začal jsem psát velmi mladý – v jedenácti, mám dojem. Důvody jsou nejasné. Mohl bych říct, že mne k psaní vedla neodůvodnitelná touha, ale to jen ukazuje, že si žádný rozumný důvod nedokážu vymyslet.

Možná to bylo proto, že jsem byl náruživý čtenář v rodině, která byla tak chudá, že si nemohla dovolit kupovat knihy, a to ani ty nejlevnější, a kromě toho se domnívala, že levné knihy se ke čtení nehodí. Musel jsem chodit do knihovny (první čtenářský průkaz mi otec obstaral, když mi bylo šest) a spokojit se se dvěma knihami týdně.

To mi však nestačilo, a tak mě moje touha po čtení zahnala do extrému. Na začátku každého školního roku jsem do posledního písmenka dychtivě přečetl všechny učebnice, které jsem dostal, a protože jsem byl obdařen spolehlivou pamětí, nemusel jsem se pak do nich celý rok vůbec podívat. Jenže jsem je měl přečtené za týden, a co dál?

A tak mne v jedenácti napadlo, že když si budu psát vlastní knihy, můžu si je potom ve volných chvílích číst. Nikdy jsem samozřejmě nenapsal celou knihu. Vždycky jsem nějakou začal a lopotil se s ní, dokud mě nepřestala bavit, a pak jsem se pustil do další. Všechny tyto první pokusy jsou už nadobro ztraceny, přestože si některé podrobnosti pamatuju docela jasně.

Na jaře roku 1934 jsem na své střední škole (Chlapecká střední škola v Brooklynu) začal navštěvovat kurzy angličtiny se speciálním zaměřením na psaní. Učitel, který je vedl, byl zároveň odborným poradcem pololetního literárního magazínu vydávaného studenty a snažil se do něj sbírat materiál.

Byla to ponižující zkušenost. Bylo mi tehdy čtrnáct, nevinných a zelených čtrnáct, abych to upřesnil. Psal jsem hlouposti, zatímco všichni ostatní (v průměru šestnáctiletí) psali sofistikované, tragicky laděné věci. Nijak se netajili svým pohrdáním vůči mně, a přestože mě to velice rozčilovalo, nedalo se s tím nic dělat.

Chvíli jsem si myslel, že jsem je převezl, když byla jedna z mých prací přijata do pololetního literárního magazínu, zatímco mnoho jejich bylo odmítnuto. Učitel mi bohužel s bezohlednou přímočarostí vysvětlil, že potřeboval jednu netragickou věc, a protože jedině moje povídka byla humorná, nezbylo mu než vzít jí zavděk.

Jmenovala se „Bratříčci“, pojednávala o příchodu mého vlastního bratra na svět, což se událo o pět let dříve, a byla to moje první publikovaná věc. Domnívám se, že by se snad dala nalézt v archivu Chlapecké střední, ale já už ji nemám.

Někdy přemýšlím, co se asi stalo se všemi těmi velkými tragickými spisovateli z mé třídy. Nepamatuju si ani jedno jméno a nemám v úmyslu se někdy pokusit to zjistit – ale občas o tom přemýšlím.

Ale až 29. května 1937 (podle data, které jsem si kdysi poznamenal – i když to bylo předtím, než jsem si začal psát deník, takže na to nemohu přísahat) mě poprvé napadlo, že bych mohl napsat něco pro profesionální otištění; něco, za co bych dostal zaplaceno! Přirozeně to musela být vědeckofantastická povídka, protože už od roku 1929 jsem byl nadšeným fanouškem sci-fi a neznal jsem jiný druh literatury, který by mi stál za tu námahu.

Povídka, kterou jsem za tímto účelem začal dávat dohromady, první věc, kterou jsem psal s vyhlídkou, že se stanu „spisovatelem“, se jmenovala „Kosmická vývrtka“.

V ní jsem si představoval čas jako šroubovici. Na ní je možné dostat se z jednoho bodu na křivce přímo do bodu, který mu odpovídá na dalším zákrutu, a tak proniknout do budoucnosti, ale vždy jen v určitém časovém intervalu, ani o den dříve. Můj hrdina tento průnik uskuteční a zjistí, že je Země úplně pustá. Všichni živočichové jsou pryč, přestože je jasné, že ještě před krátkou dobou tam byli – a nikde ani známka toho, co způsobilo jejich zmizení. Je vyprávěna v první osobě pacientem z psychiatrické léčebny, protože vypravěč byl poté, co se vrátil a pokusil se sdělit ostatním, co viděl, zavřen do blázince.

V roce 1937 jsem napsal jen několik stránek a pak jsem ztratil zájem. Prostá skutečnost, že mám v úmyslu nabídnout svou práci k otištění, mne musela paralyzovat. Dokud jsem psal věci určené jen pro své vlastní oči, mohl jsem být bezstarostný. Ale to pomyšlení, že by nějaký jiný čtenář přísně vážil každé mé slovo – a tak jsem toho nechal.

Pak v květnu roku 1938 nejvýznamnější časopis žánru Astounding Science Fiction změnil interval vydávání z třetí středy v měsíci na čtvrtý pátek. Když červnové číslo nepřišlo v obvyklý den, skoro jsem se zhroutil.

17. května jsem to už nemohl vydržet. Vydal jsem se podzemkou na Sedmou Avenue 79, kde tehdy sídlilo nakladatelství Street & Smith.[2] Tam mi nějaký pracovník firmy vysvětlil změnu vydavatelského plánu a 19. května dorazilo červnové číslo.

Tato téměř smrtelná úzkost a následná úleva obnovily moji touhu psát a publikovat. Vrátil jsem se ke „Kosmické vývrtce“ a 19. června ji dokončil.

Další otázka, která přede mnou vyvstala, zněla: co teď s ní? Neměl jsem absolutně žádné tušení, co má člověk udělat, aby mu jeho rukopis někde otiskli, a neznal jsem nikoho, kdo by o tom něco věděl. Promluvil jsem si s otcem, jehož povědomí o skutečném světě bylo jen o málo větší než moje vlastní, a ani on na nic nepřišel.

Ale pak mě napadlo, že před měsícem jsem šel na Sedmou Avenue jen proto, abych se zeptal, jak to, že nevyšel Astounding. A nesrazil mě blesk za to, že jsem to udělal. Proč bych si tedy nemohl onen výlet zopakovat a osobně tam svůj rukopis odevzdat?

Tato myšlenka mě vyděsila. A stala se ještě děsivější, když otec prohlásil, že je nezbytně nutné, abych se předtím oholil a vzal si svůj nejlepší oblek. To znamenalo, že mi příprava bude nějaký čas trvat a že bych se možná nemusel vrátit včas na odpolední roznášku novin. (Můj otec měl cukrárnu a novinový stánek a život tvořivého, umělecky založeného a citlivého spisovatele, jako jsem já, byl v oné době velmi složitý. Například jsme bydleli v bytě, kde byly všechny pokoje seřazeny za sebou, takže jediný způsob, jak se dalo přejít z obývacího pokoje do ložnice mých rodičů nebo mé sestry nebo mého bratra, byl přes moji ložnici. Moje ložnice tak připomínala spíše nádražní halu a skutečnost, že třeba právě prožívám tvůrčí muka, nikoho nezajímala.)

Učinil jsem kompromis. Oholil jsem se, ale s převlékáním už jsem se neobtěžoval a šel jsem. Bylo 21. června 1938.

Byl jsem přesvědčen, že jakmile požádám o setkání s nakladatelem Astounding Science Fiction, budu za svou drzost okamžitě vyhozen na ulici a za mnou vyletí můj rukopis roztrhaný na kousky. Můj otec (který o mně měl vysoké mínění) byl naproti tomu přesvědčen, že spisovatel – čímž myslel kohokoli s rukopisem v podpaždí – bude přijat s úctou, jakou je nutno projevovat intelektuálovi. Neměl vůbec žádný strach – ale dovnitř jsem měl jít já.

Pokusil jsem se zamaskovat paniku a zeptal jsem se, zda bych mohl mluvit s nakladatelem. Dívka za psacím stolem (ještě dnes mám tu scénu v živé paměti) zvedla telefon a po krátkém rozhovoru řekla: „Pan Campbell vás přijme.“

Nasměrovala mě přes velkou místnost plnou rolí papíru a stohů časopisů a prosycenou božskou vůní papíroviny (vůní, která mi dodnes vhání do očí nostalgické slzy). A tam, v malé kanceláři za ní, seděl pan Campbell.

John Wood Campbell Jr. pracoval pro Street & Smith asi rok a už několik měsíců sám řídil Astounding Stories (které promptně přejmenoval na Astounding Science Fiction). Bylo mu tehdy osmadvacet. Pod svým vlastním jménem a pod pseudonymem Don A. Stuart byl znám jako jeden z nejpopulárnějších a nejvýše hodnocených spisovatelů science fiction, ale jeho spisovatelská sláva měla být pohřbena pod mnohem větším renomé, které si získal jako nakladatel.

Celou třetinu století byl vydavatelem Astounding Science Fiction a jeho nástupce Analog Science Fact – Science Fiction. Během celé té doby jsme zůstali přáteli, ale jakkoli váženou a respektovanou hvězdou na našem společném poli jsem se postupem času stal, vždy jsem s ním jednal s úctou, kterou ve mně vzbudil při našem prvním setkání.

Byl to mohutný umíněný muž, který neustále kouřil, mluvil a nadevše miloval vymýšlení neuvěřitelných nápadů, jimiž útočil na svého posluchače a vybízel jej, aby mu je vyvrátil. Odporovat Campbellovi bylo velmi těžké, dokonce i tehdy, když jeho nápady byly naprosto šílené a nesmyslné.

Tehdy poprvé jsme spolu mluvili asi hodinu. Ukázal mi příští čísla časopisu (skutečné budoucí výtisky z papíru a tiskařské černi). Zjistil jsem, že do následujícího čísla umístil můj čtenářský dopis a do dalšího ještě jeden – takže věděl o nefalšovanosti mých úmyslů.

Vyprávěl mi o sobě, o svém pseudonymu a o svých názorech. Řekl mi, že když mu bylo sedmnáct, poslal jeho otec jeden z jeho rukopisů do Amazing Stories. Povídka byla skutečně otištěna, ale v redakci rukopis ztratili a on neměl kopii. (V tomto směru jsem na tom byl líp než on. Přinesl jsem svoji povídku osobně a kopii jsem si pořídil.) Také mi slíbil, že si hned toho večera moji povídku přečte a druhého dne mi pošle dopis, jestli byla přijata, nebo odmítnuta. Slíbil mi i to, že pokud ji odmítne, napíše mi, co na ní bylo špatného, abych to mohl vylepšit.

Všechny své sliby dodržel. O dva dny později, 23. června, mi přišel jeho dopis. Bylo to odmítnutí. (Vzhledem k tomu, že tato kniha pojednává o skutečných událostech a není to fantasy, se tomu nemůžete divit.)

Tohle jsem si o tom zapsal do svého deníku:

„V 9.30 jsem dostal zpátky „Kosmickou vývrtku“ spolu s velmi zdvořilým zamítavým dopisem. Nelíbil se mu těžkopádný začátek a sebevražda na konci.“

Campbellovi se nelíbilo ani vyprávění v první osobě a kostrbaté dialogy. Také mě upozornil, že délka (devět tisíc slov) je nevyhovující – příliš mnoho na povídku, příliš málo na novelu. Časopisy se totiž sestavují jako skládačka a určité délky jsou pro jednotlivé povídky vhodnější než jiné.

Ale v té chvíli už jsem byl rozjetý. Radost z toho, že jsem strávil hodinu s Johnem Campbellem, rozrušení, že jsem s ním mluvil tváří v tvář a jako rovný s rovným, mě naplnila touhou napsat další povídku, lepší, než byla ta předchozí, a pokusit se ji opět udat v jeho časopise. Laskavý dopis s odmítnutím – dvě celé stránky – v němž vážně a beze stopy nadřazenosti nebo opovržení rozebral mou povídku, mé odhodlání ještě posílil. Než 23. červen uplynul, byl jsem už v polovině prvního náčrtu další povídky.

O mnoho let později jsem se zeptal Campbella (s nímž jsem se během té doby velmi sblížil), proč se se mnou vůbec obtěžoval, když ta první povídka byla určitě strašná.

„Byla,“ odpověděl, protože nikdy nic nepřikrášloval. „Ale na druhé straně jsem cítil, že v tobě něco je. Tak dychtivě jsi mě poslouchal a já jsem věděl, že i kdybych ti odmítl nevím kolik povídek, nenecháš se odradit. A dokud jsi byl ochotný tvrdě na sobě pracovat a zlepšovat se, byl jsem já ochotný se tebou zabývat.“

Takový byl John. Nebyl jsem jediným spisovatelem, začínajícím nebo zkušeným, se kterým tímhle způsobem spolupracoval. Trpělivě a také díky svému obrovskému elánu a talentu vybudoval stáj nejlepších spisovatelů sci-fi, jakou do té doby viděl svět.

Co se pak stalo s „Kosmickou vývrtkou“, opravdu nevím. Zavrhl jsem ji a nikde jinde už ji nenabízel. Ne že bych ji přímo roztrhal a vyhodil; prostě zůstala ležet někde v šuplíku, až jsem na ni zapomněl. Každopádně už neexistuje.

To je patrně jedna z věcí, která nejvíce pobuřuje archiváře – podle nich je první povídka, kterou jsem kdy napsal s úmyslem ji otisknout, bez ohledu na její úroveň důležitým dokumentem. Mohu k tomu říct pouze to, přátelé, že je mi to líto, ale v roce 1938 jsem nemohl mít ani tušení, že by můj první pokus mohl mít nějakou historickou hodnotu. Možná jsem obludně marnivý a domýšlivý, ale ne tak obludně marnivý a domýšlivý.

Kromě toho jsem ještě před koncem měsíce dopsal svou druhou povídku „Černý pasažér“ a soustředil všechnu pozornost na ni. 28. července 1938 jsem ji donesl Campbellovi a on mi ji vrátil jen o maličko později než poprvé. Odmítnutí přišlo 22. července. K připojenému dopisu jsem si do svého deníku zapsal:

„…bylo to nejlaskavější odmítnutí, jaké si člověk může představit. Vlastně druhá nejpříjemnější věc hned po přijetí. Napsal, že nápad je dobrý a zápletka přijatelná. Dialogy a vyprávění, pokračoval, nejsou křečovité ani toporné (což pro mě bylo velmi milým překvapením) a vlastně tam nikde ani není žádná výrazná chyba až na obecně převládající dojem amatérismu, nucenosti, chtěnosti. Příběh neplyne hladce. Ale to se srovná, jakmile získám dostatek zkušeností. Ujistil mě, že pravděpodobně budu schopen prodávat své povídky, ale že to bude vyžadovat asi tak rok práce a tucet povídek, než se některá uchytí…“

Není divu, že takovýto „zamítavý dopis“ mě ještě víc nažhavil, a tak jsem se nadšeně pustil do třetí povídky.

A co víc, povzbudil mě k tomu, abych se „Černého pasažéra“ pokusil prodat jinde. V té době vycházely tři časopisy zabývající se science-fiction. Z nich byl na nejvyšší úrovni Astounding, který vycházel měsíčně a měl i reprezentativní vzhled. Další dva, Amazing Stories a Thrilling Wonder Stories, vypadaly primitivněji a tiskly povídky s akčním dějem a méně propracovanými zápletkami. Poslal jsem „Černého pasažéra“ do Thrilling Wonder Stories, který jej 9. srpna 1938 také odmítl (připojen byl formální dopis).

Ale pak jsem se hluboce ponořil do své třetí povídky, která si řízením osudu měla vést lépe – a podařilo se jí to mnohem rychleji. V této knize však řadím povídky nikoli tak, jak byly publikovány, ale tak, jak jsem je psal – což je podle mne z hlediska literárního rozvoje zajímavější. Takže mi dovolte zůstat u „Černého pasažéra“.

V létě roku 1939, když už jsem měl za sebou první úspěchy, jsem se k „Černému pasažérovi“ vrátil, trochu jej přepracoval a znovu poslal do Thrilling Wonder Stories. Měl jsem patrně pocit, že nový lesk mého jména přiměje redakci zaujmout k němu jiné stanovisko, než když jsem byl naprosto neznámý začátečník. Mýlil jsem se, Opět jej odmítli.

Zkusil jsem ještě i Amazing, a dopadlo to stejně.

To znamenalo, že tato povídka už byla odepsaná, nebo spíš byla by, kdyby na konci třicátých let nedošlo k malému „boomu“ žánru science-fiction. Byly založeny nové časopisy a na sklonku roku 1939 začal vycházet magazín s názvem Astonishing Stories, který se prodával za cenu deseti centů. (Astounding stál dvacet.)

Tento nový časopis spolu s ještě jedním, Super Science Stories, vydával mladý fanoušek science fiction Frederick Pohl, jemuž tehdy táhlo na dvacet (je asi o měsíc starší než já) a který takto učinil první krok na cestě ke skvělé profesionální kariéře v oboru science-fiction.

Pohl byl hubený tichý mladík s už řídnoucími vlasy, vážnou tváří a předsunutou horní čelistí, díky níž vypadal trochu jako králík, když se usmíval. Finanční situace mu nedovolila studovat na univerzitě, ale byl mnohem bystřejší (a věděl toho mnohem víc) než skoro všichni vysokoškolští absolventi, s nimiž jsem se v životě setkal.

Pohl byl (a dodnes je) můj přítel a pro nastartování mé literární kariéry udělal pravděpodobně mnohem víc než kdokoli jiný (s výjimkou Johna Campbella, samozřejmě). Chodili jsme spolu na schůze fanklubu sci-fi. Četl moje rukopisy a moc se mu líbily – a teď potřeboval rychle a levně povídky do svých nových časopisů.

Požádal mě, abych mu znovu ukázal svoje rukopisy, a 17. listopadu 1939, skoro půldruhého roku po tom, co byl „Černý pasažér“ napsán, si jej Pohl vybral do druhého čísla Astonishing. Je to však notorický přepisovač názvů, a tak ji přejmenoval na „Hrozba z Kallisto“, jak také byla publikována.

Tak tady je, druhá povídka, kterou jsem kdy napsal, a první, která se dočkala tisku. Teď může čtenář sám posoudit, jestli výše zmíněná Campbellova kritika nebyla příliš laskavá a jestli ho mohla opravňovat k tomu, aby mi jen na základě jejího přečtení předpověděl kariéru úspěšného spisovatele.

„Hrozba z Kallisto“ je zde otištěna (a stejně tak i všechny ostatní povídky) ve stejné podobě jako v časopise. Byly provedeny jen opravy typografických chyb.

Hrozba z Kallisto

„Zatracený Jupiter!“ zaburácel Ambrose Whitefield zuřivě a já souhlasně přikývl.

„Už lítám kolem Jupitera patnáct let,“ řekl jsem, „a tyhle slova jsem slyšel už možná miliónkrát. Je to snad ta nejupřímnější kletba v celé Sluneční soustavě.“

Naše služba u přístrojů v pilotní kabině průzkumné lodi Ceres právě skončila a my se vlekli o dvě patra dolů do naší ložnice.

„Zatracený Jupiter a ještě jednou zatracený,“ zopakoval Whitefield nevrle. „Je na tuhle soustavu moc velký. Trčí si tam vzadu a táhne a táhne a táhne! Musíme mít Atomák pořád zapnutý. Musíme každou hodinu kontrolovat kurz – kompletně! Žádný odpočinek, žádný bezmotorový let, žádné lážo plážo! Jenom samá mizerná práce.“

Na čele se mu zaperlily drobné kapičky potu a on si je hřbetem ruky otřel. Byl to mladý chlapík, sotva třicetiletý, a bylo mu vidět na očích, že je nervózní a dokonce i trochu vyděšený.

Ale nebyl to Jupiter, co ho trápilo, i když na něj nadával. Jupiter patřil k nejmenším z našich starostí. Byla to Kallisto! Byl to ten malý bleděmodře zářící měsíc, kvůli kterému se Whitefield potil a který mi připravil už čtyři bezesné noci. Kallisto! Náš cíl!

Dokonce i starý Mac Steeden, šedivý kníratý veterán, který v mládí létal se samotným velkým Mrňousem Wilsonem, vykonával svoje povinnosti s nepřítomným pohledem. Čtyři dny za námi – a dalších deset před námi – a už nás svými lepkavými prsty začala osahávat panika.

Za normálních okolností jsme byli všichni docela stateční. Osmičlenná posádka Ceres čelila útokům pirátů a vzbouřenců i cizímu prostředí půl tuctu světů. Ale obyčejná každodenní statečnost nestačila, když došlo na to, čelit neznámu; čelit Kallisto, „záhadnému světu“ Sluneční soustavy.

O Kallisto byl znám jeden fakt – jeden holý pochmurný fakt. Během pětadvaceti let na ní postupně přistálo sedm stále moderněji vybavených lodí – a žádná z nich se už nikdy neozvala. Bulvární noviny měsíc osídlily vším možným od naddinosaurů až po neviditelné duchy ze čtvrté dimenze, ale to záhadu nevyřešilo.

My jsme byli osmí. Měli jsme lepší loď než všichni před námi. Její trup byl vyroben z nově vyvinuté beryl-wolframové slitiny, dvakrát pevnější než staré ocelové konstrukce. Byla vyzbrojena supertěžkými zbraněmi a měla namontován poslední typ atomového pohonu.

Ale přesto – byli jsme už osmí a každý z nás to věděl.

Whitefield tiše vstoupil do kajuty, prudce dosedl na svou postel a bradu si podepřel pěstmi zaťatými tak pevně, až mu zbělely klouby. Zdálo se mi, že nemá daleko ke zhroucení. Nastal čas na obezřetnou diplomacii.

„To, co potřebujeme,“ řekl jsem, „je lok nějakého dobrého a ostrého pití.“

„To, co potřebujeme,“ odpověděl chraptivě, „je moře nějakého dobrého a ostrého pití.“

„No, a co nám brání?“

Vrhl na mě podezíravý pohled. „Víš, že na celé lodi není ani kapka chlastu. Je to proti předpisům!“

„Jiskřivě zelená voda Jabra,“ vypouštěl jsem pomalu z úst slovo po slovu. „Vyzrálá pod marťanskou pouští. Rozpuštěná smaragdová šťáva. Celé flašky! Bedny flašek!“

„Kde?“

„Já vím kde. Tak co ty na to? Pár skleniček – jen pár – nás oba trochu rozveselí.“

Na okamžik se mu rozzářily oči, ale pak zase pohasly. „Co když na to přijde kapitán? Víš, jaký je ras na disciplínu, a na výpravě, jako je tahle, nás to může stát ohodnocení.“

Přimhouřil jsem oko a usmál se. „Je to kapitánova vlastní zásoba. Nemůže nás potrestat, ledaže by chtěl podříznout i vlastní krk – ten starý pokrytec. Je to zatraceně nejlepší kapitán, jakého jsme kdy měli, ale svoji zelenou vodu má rád.“

Whitefield na mě chvíli upřeně hleděl. „Tak jo. Zaveď mě k ní.“

Vklouzli jsme do skladiště, které bylo samozřejmě opuštěné. Kapitán a Steeden seděli v řídící kabině; Brock a Charney měli službu ve strojovně a Harrigan s Tuleyem chrápali ve své kajutě, až se loď třásla.

Jen ze zvyku tak tiše, jak jsem dokázal, jsem přemístil několik beden potravinových tablet a odsunul panel z tajné skrýše hned u podlahy. Sáhl jsem dovnitř a vytáhl zaprášenou láhev, která v tlumeném světle zajiskřila mořskou zelení.

„Sedni si,“ řekl jsem, „a udělej si pohodlí.“ Vylovil jsem ještě dva malé pohárky a naplnil je.

Whitefield si první pohárek pomalu vychutnal a druhý do sebe hodil najeden hlt.

„Jak jsi vlastně přišel k tomu, že ses přihlásil na tuhle výpravu, Whitey?“ zeptal jsem se. „Připadáš mi na takovou věc jako dost velký zelenáč.“

Mávl rukou. „Víš, jak to chodí. Člověk se po nějaké době začne nudit. Vystudoval jsem zoologii – co existují meziplanetární lety, je to dost slibný obor – a našel si docela pěkné teplé místečko na Ganymédu. Ale byla to strašná otrava; málem jsem se tam unudil k smrti. A tak jsem se z jednoho okamžitého popudu přihlásil k vesmírnému letectvu a z druhého na tuhle výpravu.“ Smutně si povzdechl. „Teď toho trochu lituju.“

„Takhle si to nesmíš brát. Já už mám nějaké zkušenosti a něco o tom vím. Jak začneš panikařit, je to, jako bys dostal nakládačku. Podívej, ode dneška za dva měsíce budeme zpátky na Ganymédu.“

„Já nemám strach, jestli myslíš tohle,“ vykřikl rozčileně. „Je to – je to…“ Nastala dlouhá odmlka, během níž se mračil do pohárku. „Prostě už jsem skoro vyřízený z toho, jak si pořád představuju, co tam mám ksakru čekat. Už z toho mám nervy nadranc.“

„Jasně, jasně,“ uklidňoval jsem ho. „Já tě z ničeho neobviňuju. S náma ostatníma to bude to samé. Ale musíš být opatrný. Vzpomínám si na jednu výpravu na Titan, kde jsme –“

Whitefield mi hned na začátku jedné z mých nejoblíbenějších historek – které jsem uměl vykládat nejmíň stejně dobře jako kdokoli z mých kolegů – ostrým dloubnutím loktem do žeber skoro vyrazil dech.

Opatrně odložil svůj pohárek Jabry.

„Poslouchej, Jenkinsi,“ zajíkl se, „nevypil jsem toho tolik, abych měl halucinace, že ne?“

„To záleží na tom, co jsi viděl.“

„Přísahal bych, že v té hromadě prázdných beden tamhle v rohu se cosi pohnulo.“

„To je špatné znamení.“ Dal jsem si další hlt. „Nervy ti vedou z hlavy do očí a zase zpátky. Vidíš duchy, nebo že by na nás už v předstihu číhaly příšery z Kallisto?“

„Povídám, že jsem to viděl. Něco tam je.“ Posunul se blíž ke mně – nervy měl opravdu dost pocuchané – a dokonce i ve mně se ve slabém kalném světle na chvilku zatajil dech.

„Už z toho všeho blbneš,“ řekl jsem nahlas a ozvěna mých slov mě trochu uklidnila. Odložil jsem prázdný pohárek a jen maličko nejisté vstal. „Tak si ty bedny půjdeme prohlídnout.“

Whitefield šel za mnou a společně jsme se začali prohrabávat stohem lehkých hliníkových krabic. Ani jeden z nás nebyl stoprocentně střízlivý, takže jsme při tom nadělali dost rámusu. Koutkem oka jsem si všiml, že se Whitefield pokouší přemístit bednu stojící těsně u zdi.

„Tahle není prázdná,“ zabručel, když ji zvedl kousek nad podlahu.

S tichým mumláním z ní shodil víko a podíval se dovnitř. Asi půl minuty jen hleděl a pak pomalu couvl. Zavadil o něco a upadl na zadek, ale pořád zíral na tu bednu.

Sledoval jsem jeho počínání s povytaženým obočím a pak jsem sám rychle nakoukl do dotyčné bedny. Vzápětí jsem vytřeštil oči a vyrazil ze sebe chraptivý výkřik, který se hlučně odrazil od stěn.

Z bedny vystrkovalo hlavu děcko – zrzavý ušmudlaný kluk starý možná dvanáct, třináct let.

„Ahoj,“ řekl kluk, když se z bedny vyhrabal ven. Nikdo z nás dvou nenašel sílu mu odpovědět, a tak pokračoval: „To jsem rád, že jste mě našli. Už mě z toho bolelo celé tělo, jak jsem se tam musel krčit.“

Whitefield hlasitě polkl. „Dobrý bože! Černý pasažér! A děcko! A na výpravě na Kallisto!“

„A my to nemůžeme obrátit zpátky,“ připomněl jsem přiškrceným hlasem, „bez rizika, že z lodi uděláme hromadu šrotu. Lety v Jupiterově systému jsou o hubu.“

„Poslouchej,“ vyjel Whitefield vztekle na kluka. „Co jsi zač, spratku, a odkud ses tu vzal?“

Kluk se přikrčil. „Jmenuju se Stanley Fields,“ odpověděl trochu ustrašeně. „Jsem z Nového Chicaga na Ganymédu. Já – utekl jsem do vesmíru, přesně tak, jak je to v knížkách.“ Odmlčel se a pak se dychtivě zeptal: „Myslíte, že budeme bojovat s piráty, pane?“

Bylo jasné, že má plnou hlavu „Vesmírných dobrodruhů“. Taky jsem je četl, když jsem byl mladý.

„A co tvoji rodiče?“ vyzvídal Whitefield.

„Mám jenom strejdu. Tomu je to celkem fuk, řekl bych.“ Už překonal počáteční strach a teď se na nás usmíval.

„Co budeme dělat?“ obrátil se na mě Whitefield s výrazem naprosté bezmoci.

Pokrčil jsem rameny. „Vezmeme ho ke kapitánovi. Ať se stará on.“

„Co na to řekne?“

„Ať si říká, co chce. Naše vina to není. Kromě toho neexistuje způsob, jak se z téhle šlamastyky dostat ven.“

Popadli jsme kluka každý za jednu paži a odvlekli ho pryč.

Kapitán Bartlett je schopný důstojník a patří k těm typům s kamennou tváří, kteří jen málokdy dají najevo své pocity. Ale při těch několika příležitostech, kdy to udělal, to vypadalo jako při erupci merkurské sopky – a kdo některou z nich neviděl, neví, o co přišel.

Byla to ta příslovečná poslední kapka. Lety soustavou měsíců byly vždycky vyčerpávající. Představa toho, co nás čeká na Kallisto, pronásledovala kapitána možná více než nás ostatní. A teď ještě tenhle černý pasažér.

To se nedalo vydržet! Celou půlhodinu ze sebe kapitán chrlil salvu za salvou těch nejstrašlivějších kleteb. Začal Sluncem a pokračoval přes všechny planety, měsíce, asteroidy, komety až k meteorům. Právě se dostal k nejbližším hvězdám, když se nervově zhroutil. Byl tak rozčilený, že se nás ani nezeptal, co jsme vlastně pohledávali ve skladišti, za což jsme mu já s Whitefieldem byli náležitě vděční.

Ale kapitán Bartlett není žádný hlupák. Jakmile zbavil svůj organismus nervového napětí, rychle pochopil, že s čím nemůže nic udělat, s tím se musí nějak vyrovnat.

„Vezměte ho někdo a odveďte ho umýt,“ zavrčel rezignovaně. „A ať mi nějakou chvíli nechodí na oči.“ Pak trošku roztál a přitáhl si mě blíž k sobě. „A ne abyste ho děsili tím, že mu budete vykládat, kam letíme. Chudák kluk, ocitl se v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.“

Když jsme odešli, poslal ten starý dobrosrdečný podvodník naléhavou zprávu na Ganymédes, aby se pokusil zkontaktovat s chlapcovým strýcem.

V té době jsme to samozřejmě nevěděli, ale toho kluka nám seslal sám Pámbů. Poskytl nám příležitost přestat myslet na Kallisto a zabývat se něčím jiným. Napětí, které po čtyřech dnech dosahovalo vrcholu, se uvolnilo.

V přirozené veselosti a bezprostřední upřímnosti toho kluka bylo něco osvěžujícího. Motal se po lodi a každému kladl ty nejhloupější otázky. Nenechal si vymluvit, že nás každou chvíli napadnou piráti, a především se k nám všem choval, jako bychom byli hrdinové „Vesmírných dobrodruhů“.

To poslední samozřejmě lichotilo naší ješitnosti, takže jsme se snažili předvádět v tom nejlepším světle. Předháněli jsme jeden druhého ve vychloubání a vyprávění hrdinských příběhů a starý Mac Steeden, který byl ve Stanleyových očích polobůh, zlomil všechny rekordy ve lhaní.

Obzvlášť si pamatuju na posezení, které jsme uspořádali sedmý den. Ocitli jsme se právě uprostřed cesty a chystali se na opatrné brzdění. Kromě Harrigana a Tuleye, kteří byli ve strojovně, jsme všichni seděli v pilotní kabině. Whitefield s jedním okem upřenými na matematiko začal s povídáním, a jako obvykle mluvil o zoologii.

„Je to takový malý tvor podobný slimáku,“ vykládal, „který žije jen na Europe. Jmenuje se Carolus Europis, ale my jsme mu vždycky říkali magnetický červ. Je asi patnáct centimetrů dlouhý a má břidlicově šedou barvu – nejnechutnější věc, jakou si dovedete představit.

Studovali jsme ty červy asi půl roku a já jsem nikdy předtím neviděl starého Mornikova tak nadšeného. Víte, ten červ zabíjí pomocí nějakého druhu magnetického pole. Do jednoho rohu místnosti dáte magnetického červa a do druhého řekněme housenku. Počkáte pět minut a housenka se prostě zkroutí a umře.

A ze všeho nejzajímavější je tohle. Žábě to neublíží, je moc velká. Ale když žábu omotáte třeba železným drátem, zabije ji magnetický červ jako nic. Proto taky víme, že je to magnetické pole, čím zabíjí – přítomnost železa zvyšuje jeho sílu víc než čtyřikrát.“

Jeho historka na nás udělala dojem. Joe Brock zaduněl sytým basem: „Jestli to, co říkáš, je pravda, tak jsem rád, že ta potvora měří jenom patnáct centimetrů.“

Mac Steeden se protáhl a s přehnaným nezájmem se zatahal za šedivý knír. „A tohohle červa ty nazýváš neobvyklý. To není vůbec nic v porovnání s tím, co jsem svého času zažil já…“ Pomalu zavrtěl hlavou a my jsme věděli, že se máme přichystat na dlouhou a hrůzostrašnou historku. Někdo temně zasténal, ale Stanley se rozzářil nadšením v okamžiku, kdy uviděl, že starý veterán má náladu na vyprávění.

Steeden si všiml klukových jiskřících očí a obrátil se přímo na něho. „Když se to stalo, byl jsem s Mrňousem Wilsonem – už jsi slyšel o Mrňousu Wilsonovi, že ano?“

„Jasně.“ Ze Stanleyových očí doslova sálal zbožný obdiv. „Četl jsem o něm. Byl to nejlepší vesmírný pilot, jaký kdy existoval.“

„Na to můžeš klidně vsadit všechno radium, co je na Titanu, že byl. Neměřil o moc víc než ty a nevážil víc než padesát kilo, ale v boji vydal za pět Venušských Ďáblů. A já a on jsme byli jak dva prsty na jedné ruce. Beze mě nedal ani ránu. A když šlo do tuhého, vždycky jsem to byl já, na koho se obrátil.“ Truchlivě si povzdechl. „Byl jsem s ním až do konce. Jenom to, že jsem si zlomil nohu, mi nedovolilo vydat se s ním na jeho poslední výpravu –“

Najednou se zarazil a na všechny padlo mrazivé ticho. Whitefieldova tvář zpopelavěla, kapitán divně zkroutil rty a já cítil, jak mi srdce klesá až někam do bot.

Nikdo nepromluvil, ale všichni jsme mysleli jen na jedno. Poslední výprava Mrňouse Wilsona skončila na Kallisto. On byl druhý – a nikdy se nevrátil. My jsme byli osmí.

Stanley na nás užasle zíral, ale my se jeho pohledu vyhýbali.

Jako první se vzpamatoval kapitán Bartlett.

„Poslouchejte, Steedene, vy máte schovaný starý skafandr Mrňouse Wilsona, ne?“ Hlas měl klidný a pevný, ale já jsem viděl, kolik úsilí ho to stojí.

Steeden trochu ožil a vzhlédl. Hryzl si konce šedivých knírů (což dělal vždycky, když byl nervózní) a ty mu teď zplihle visely podél úst.

„Jasná věc, kapitáne. Vlastnoručně mi ho dal, opravdu. Bylo to v třiadvacátém, když se začaly vyrábět ty nové ocelové skafandry. Mrňousovi byl ten starý sklokaučukový krám na nic, a tak mi ho dal – a od té doby ho s sebou všude vozím. Je to můj talisman pro štěstí.“

„No, zrovna jsem přemýšlel, že bychom ho mohli upravit tady pro kluka. Žádný z našich mu nesedí a on nějaký nutně potřebuje.“

Veteránovy vybledlé oči ztvrdly. Zuřivě zavrtěl hlavou. „Ne, kapitáne. Toho skafandru se nikdo ani nedotkne. Mrňous ho dal mně osobně. Svou vlastní rukou! Je to – je to svátost, tak je to.“

My ostatní jsme se okamžitě přidali na kapitánovu stranu, ale to Steedenův odpor ještě posílilo. Znovu a znovu monotónně opakoval: „Ten skafandr zůstane tam, kde je.“ Své prohlášení zdůraznil máchnutím pěsti.

Už jsme to chtěli vzdát, když se do věci vložil Stanley, který do té chvíle taktně mlčel.

„Prosím, pane Steedene.“ V jeho hlase se dal rozpoznat jen nepatrný náznak rozechvění. „Prosím, dejte mi ho. Budu se o něho dobře starat. Vsadím se, že kdyby Mrňous Wilson ještě žil, určitě by řekl, ať si ho vezmu.“ Jeho modré oči se zamlžily a spodní ret se lehounce zatřásl. Ten kluk byl rozený herec.

Steeden znejistěl a začal si znovu hryzat knír. „No – tak dobře, dostali jste mě. Ať si ho ten kluk teda vezme, ale nečekejte, že ho budu ještě spravovat! Vy si dělejte, co chcete – ale já si myju ruce.“

A tak kapitán Bartlett zabil dvě mouchy jednou ranou. V okamžiku, kdy šla morálka mužstva ke dnu, nám vyhnal z hlavy myšlenky na Kallisto a dal nám úkol, se kterým jsme měli po zbytek letu co dělat – protože zrenovovat historický skafandr byla práce tak na týden.

Věnovali jsme se opravě té relikvie se vší péčí a pozorností, jakou si zasloužila. Při filigránské práci jsme dokonale zapomněli na neustále se zvětšující kotouč Kallisto.

Zacelili jsme na tom úctyhodném skafandru všechny praskliny a puchýře. Vyztužili jsme vnitřek hliníkovým pletivem. Zabudovali jsme do něj malou vyhřívací jednotku a naistalovali nové wolframové zásobníky kyslíku.

Dokonce ani kapitán nepovažoval za degradaci, že přiložil ruku k dílu, a Steeden se navzdory své tirádě pustil hned druhý den do práce s plnou vervou.

Skafandr jsme dokončili den před plánovaným přistáním, a když si jej Stanley pyšně oblékl, aby si jej vyzkoušel, stál Steeden vedle něho, usmíval se a nakrucoval si knír.

Bleděmodrý kotouč Kallisto se na palubní obrazovce neustále zvětšoval, až ji celou zaplnil. Poslední den panovala na lodi stísněná nálada. Své úkoly jsme plnili roztržitě a vyhýbali se pohledu na tvrdý bezcitný měsíc před námi.

Sestoupili jsme v dlouhé postupně se zužující spirále. Kapitán doufal, že při tomto manévru získá nějaké předběžné informace o prostředí a případných obyvatelích měsíce, ale nedozvěděli jsme se skoro nic. Tenkou chladnou atmosféru tvořil z velké části oxid uhličitý, což bylo příznivé pro rostlinný život, takže vegetace tam byla hojná a rozmanitá. Pouhá tři procenta kyslíku ale předem vylučovala jakoukoli možnost rozvoje živočichů s výjimkou těch nejprimitivnějších forem. Nikde nebylo ani stopy po nějakých městech nebo uměle vytvořených strukturách jakéhokoli druhu.

Pětkrát jsme Kallisto obletěli, než jsme si všimli velkého jezera ve tvaru vzdáleně připomínajícím koňskou hlavu. Právě na jeho břehu jsme měkce přistáli, protože poslední zpráva druhé výpravy – výpravy Mrňouse Wilsona – hovořila o přistání poblíž právě takovéhoto jezera.

Už z výšky osmi set metrů jsme zpozorovali zářící kovový ovoid lodi Phobos, a když jsme konečně dosedli do zeleného porostu, nacházeli jsme se necelého půl kilometru od toho nešťastného vesmírného plavidla.

„Divné,“ zamumlal kapitán, když jsme v pilotní kabině čekali na další rozkazy. „Nejsou tam nikde vidět žádné známky násilí.“

Byla to pravda! Phobos spočíval v zeleni na první pohled nepoškozený. Jeho staromódní ocelový trup jasně zářil v žlutém světle Jupitera, protože malé množství kyslíku v atmosféře nestačilo na to, aby jeho odolný povrch zrezivěl. Kapitán se probral ze zadumání a otočil se na Charneye u rádia.

„Přišla odpověď z Ganyméda?“

„Ano, pane. Přejí nám štěstí.“ Řekl to prostě, ale mně přejel po zádech mráz.

Na kapitánově tváři se nepohnul ani sval. „Zkusil jste navázat spojení s Phobosem?“

„Žádná odpověď, pane.“

„Tři z nás půjdou prozkoumat Phobos. Musejí tam být odpovědi aspoň na některé otázky.“

„Sirky!“ zabručel Brock flegmaticky.

Kapitán vážně přikývl.

Vzal osm zápalek, tři z nich zlomené napůl, a beze slova natáhl ruku.

Charney táhl jako první. Jeho zápalka byla zlomená a on mlčky vykročil ke skříni se skafandry. Pak losoval Tuley, Harrigan a Whitefield. Po nich já a vytáhl jsem druhou zlomenou. Křivě jsem se usmál a vykročil za Charneym. Za půl minuty se k nám připojil starý Steeden.

„Loď vás bude krýt, kamarádi,“ řekl kapitán tiše, když nám potřásl rukama. „Kdyby se vyskytlo jakékoli nebezpečí, upalujte zpátky. Žádné hraní na hrdiny, v téhle chvíli si nemůžeme dovolit ztratit muže.“

Zkontrolovali jsme si kapesní lektroniky a vyšli ven. Nevěděli jsme, co nás čeká, a nebyli jsme si jisti, jestli naše první kroky na kallistské půdě nebudou i našimi posledními, ale nikdo z nás nezaváhal. Ve „Vesmírných dobrodruzích“ je odvaha velmi levné zboží, ale ve skutečném životě je trochu dražší. A tak docela pyšně vzpomínám, že jsme opustili bezpečí Ceres bez jediného zaváhání.

Ohlédl jsem se jenom jednou a zahlédl Stanleyovu tvář přitisknutou k tlustému sklu okénka na boku lodi. Dokonce i na tu dálku jsem zřetelně viděl, jak je rozčilený. Chudák kluk! Poslední dva dny byl přesvědčený, že letíme vyčistit pirátské hnízdo, a skoro umíral netrpělivostí, jak se nemohl dočkat, až začne boj. Nikdo z nás se ho samozřejmě nepokoušel vyvést z omylu.

Trup Phobosu před námi vyrostl a zastínil nás svou velikostí. Obrovský koráb ležel v tmavě zelené trávě, tichý jako sama smrt. Jeden ze sedmi, které přiletěly a už nikdy neodletěly. A my jsme byli osmí.

Charney prolomil stísněné mlčení. „Co je to za ty bílé šmouhy na trupu?“

Zvedl prst v pokovené rukavici, přejel jím po ocelovém plátu a podíval se na měkkou bílou hmotu, která mu na něm ulpěla. Bezděčně se otřásl hnusem a sklepal ji do hrubé trávy.

„Co si myslíte, že to může být?“

Celá loď, kam až jsme dohlédli, byla – kromě úzkého pruhu hned u země – pokryta tenkou vrstvou něčeho podobného uschlé pěně, něčeho jako –

Řekl jsem: „Vypadá to jako sliz, který tu po sobě nechal obrovský slimák, který vylezl z jezera a přeplazil se přes loď.“

Nemyslel jsem to vážně, samozřejmě, ale oba vrhli rychlý pohled na nehybnou hladinu jezera, na níž se velebně zrcadlil Jupiter. Charney vytáhl kapesní lektronik.

„No tak!“ vykřikl Steeden najednou. V rádiu zněl jeho hlas skřípavě a kovově. „Není čas na žvásty. Musíme najít nějaký způsob, jak se dostat dovnitř; nějaká trhlina v trupu nebo něco. Ty obejdeš loď zprava, Charney, a ty zleva, Jenkinsi. Já zkusím, jestli se nedostanu nahoru.“

Pečlivě si prohlédl hladký bok trupu, couvl a odrazil se. Na Kallisto vážil i se skafandrem nějakých deset kilo, a tak se vznesl do výšky deseti, třinácti metrů. Lehce narazil do trupu, a když po něm začal klouzat dolů, zachytil se hlavice nýtu a vyšplhal nahoru.

Zamával jsem Charneyovi na rozloučenou a vydal se určeným směrem.

„Všechno v pořádku?“ ozval se mi v uchu kapitánův vzdálený hlas.

„Všechno v pořádku,“ odpověděl jsem chraptivě. „Zatím.“ Jakmile jsem domluvil, zmizela mi Ceres za oblým trupem mrtvého Phobose. Zůstal jsem na záhadném měsíci úplně sám.

Tiše jsem pokračoval v obchůzce. „Kůže“ lodi byla naprosto neporušená, až na temná okénka, z nichž nejníže umístěné se nacházelo pořád dost vysoko nad mou hlavou. Jednou nebo dvakrát jsem měl dojem, že vidím Steedena, šplhajícího jako opice po vrcholku hladkého trupu, ale možná to byl jen výplod mé představivosti.

Nakonec jsem došel k přídi, která se koupala v záři Jupitera. Tady byla nejspodnější řada okének dost nízko na to, abych viděl dovnitř, ale když jsem kráčel od jednoho k druhému, připadal jsem si, jako bych nahlížel do lodi duchů, protože v přízračném světle vypadaly všechny předměty jen jako třepotavé stíny.

Teprve v tom posledním jsem uviděl něco zajímavého a zároveň děsivého. Ve žlutém trojúhelníku světla, které na podlahu vrhal Jupiter, ležely pozůstatky člověka. Oděv na něm volně visel a košile na hrudi vytvářela hrbolky, jak ji zespoda podpírala holá žebra. V prostoru mezi límcem a čepicí s kšiltem na mě třeštila prázdné důlky šklebící se lebka. Čepice, spočívající nakřivo na hladké temenní kosti, jako by celému výjevu dodávala nádech ještě větší hrůznosti.

Z výkřiku, který se mi náhle ozval v uších, se mi málem zastavilo srdce. Byla to Steedenova kletba, která zazněla odkudsi z vrcholu lodi. Vzápětí jsem uviděl samotného Steedena, jak klouže po hladkém kovovém trupu dolů.

Rozběhl se k jezeru a přitom na nás mával, ať běžíme za ním. Na břehu se zastavil a sklonil se nad nějakým předmětem napůl pohřbeným v zemi. Několika dlouhými plavnými skoky jsme ho dostihli a zastavili se vedle něj. Tím předmětem byl člověk ve skafandru ležící tváří dolů. Lpěla na něm vrstva té samé slizovité hmoty, jaká pokrývala Phobos.

„Uviděl jsem ho seshora z lodi,“ řekl Steeden udýchaně a otočil tělo na záda.

To, co jsme uviděli, nás přimělo sborově vykřiknout. Za průzorem přilby se objevila tvář jakoby v posledním stadiu malomocenství. Napůl shnilé maso ještě drželo na kostech, jako by rozklad započal, ale pak se kvůli nedostatku vzduchu zastavil. Tu a tam prosvítaly kousky šedých kostí. Byl to nejodpudivější pohled, jaký se mi kdy naskytl, i když jsem už zažil hodně skoro stejně strašných.

„Můj bože!“ Charneyův výkřik zněl napůl jako vzlyk. „Prostě umřeli a rozpadli se.“

Řekl jsem Steedenovi o oblečeném kostlivci, kterého jsem viděl okénkem.

„Zatraceně, to je ale záhada,“ zabručel Steeden. „A její rozluštění musí být uvnitř Phobosu.“ Po chvilce ticha dodal: „Uděláme to takhle: jeden z nás se vrátí a řekne kapitánovi, aby odmontoval dezintegrátor. Mělo by tu být dost světla, aby fungoval, a při nízkém výkonu můžeme udělat do trupu hezkou díru, aniž bychom poslali celou loď na onen svět. Běž tamty, Jenkinsi. Charney a já se podíváme, jestli tu nenajdeme ještě nějakého dalšího chudáka.“

Bez dalších řečí jsem mohutnými skoky vyrazil k Ceres. Byl jsem už ve třech čtvrtinách cesty, když mě zastavil hlasitý výkřik. Polekaně jsem se otočil a to, co jsem uviděl, mě přimrazilo k zemi.

Hladina jezera se zčeřila do kypící pěny, z níž se zvedaly přední části tvorů ze všeho nejvíce podobných obrovským housenkám. Vyplazily se na břeh a z jejich špinavě šedých těl stékala voda a sliz. Byly asi půldruhého metru dlouhé, měly třicet, čtyřicet centimetrů v průměru a sunuly se kupředu pomalým úsporným pohybem. Kromě výrůstku na předním konci, jehož špička zářila matnou červení, byly naprosto beztvaré.

Zatímco jsem strnule přihlížel, jejich počet rostl, až se celý břeh proměnil v jednu sinavě šedou masu.

Charney a Steeden utíkali k Ceres, co jim nohy stačily, ale v polovině cesty začali klopýtat, až se nakonec slepě potáceli dokola na jednom místě. Pak se úplně zastavili a oba najednou padli na kolena.

V uších mi zněl slabý Charneyův hlas: „Pomoc! Moje hlava! Nemůžu se hýbat! Ne –“ Oba zůstali tiše ležet.

Automaticky jsem vykročil směrem k nim, ale náhlá ostrá bolest ve spáncích mi málem roztrhla hlavu. Na okamžik jsem se zmateně zastavil.

Pak jsem uslyšel Whitefieldův křik. „Zpátky do lodi, Jenkinsi! Zpátky! Zpátky!“

Poslušně jsem se otočil, protože bolest ještě vzrostla. Odvrávoral jsem k zejícímu otvoru přechodové komory a jsem přesvědčený, že když jsem do něj nakonec padl, byl jsem už skoro v bezvědomí. Každopádně si z následujících chvil vybavuju jen zmatené útržky.

Vzpamatoval jsem se až v pilotní kabině Ceres. Někdo ze mě stahoval skafandr a já se kolem sebe rozhlížel v naprostém zmatku a úžasu. Mozek jsem ještě neměl úplně v pořádku, takže když se nade mne naklonil kapitán Bartlett, viděl jsem ho dvojmo.

„Víte, co jsou ty zatracené potvory zač?“ Ukázal ven na obrovské housenky.

Mlčky jsem zavrtěl hlavou.

„Jsou to prababičky těch magnetických červů, co nám o nich onehdy vyprávěl Whitefield. Pamatujete si na magnetické červy?“

Přikývl jsem. „Ty, co zabíjejí magnetickým polem, které zesiluje přítomnost železa.“

„Jasně, přesně tak,“ vykřikl najednou Whitefield. „Dám na to krk. Kdybychom neměli to štěstí, že naše loď je z berylowolframu a ne z oceli jako Phobos a ty ostatní, leželi bychom tu teď všichni ochromení nebo už mrtví.“

„Tak tohle je ta hrozba z Kallisto.“ Úzkostlivě jsem zvýšil hlas. „Ale co Charney a Steeden?“

„Už jim není pomoci,“ zamumlal kapitán zachmuřeně. „Jsou v bezvědomí – možná mrtví. Ty hnusné potvory se plazí k nim a my s tím nemůžeme nic udělat.“ Začal ukazovat na prstech. „Nemůžeme pro ně ve skafandrech, aniž bychom si sami nevystavili úmrtní list – skafandry jsou z oceli. Bez skafandru to tam a zpátky nikdo nevydrží. Nemáme tak přesné paprskové zbraně, abychom odpráskli červy a přitom neusmažili i Charneye a Steedena. Už jsem myslel i na to, že bychom s lodí popolétli blíž a vyběhli pro ně, ale takhle se na planetárním povrchu manévrovat nedá – taky bychom se mohli rozmlátit. Jsme –“

„Zkrátka,“ přerušil jsem ho hluše, „tady budeme stát a dívat se, jak umírají.“

S hořkostí přikývl a odvrátil se.

Ucítil jsem zatahání za rukáv, a když jsem se otočil, hleděly na mě Stanleyovy široce rozevřené modré oči. V celém tom rozruchu jsem na něho úplně zapomněl a teď jsem na něho zrovna neměl náladu.

„Co je?“ utrhl jsem se.

„Pane Jenkinsi.“ Měl zarudlé oči a já si pomyslel, že by před magnetickými červy dal určitě s radostí přednost boji s piráty. „Možná bych pro pana Charneye a pana Steedena mohl zajít já.“

S povzdechem jsem se od něho odvrátil.

„Ale, pane Jenkinsi, já bych mohl. Slyšel jsem, jak pan Whitefield říkal, že můj skafandr není z oceli. Je sklokaučukový.“

„Ten kluk má pravdu,“ zašeptal Whitefiel pomalu, když Stanley zopakoval svou nabídku ostatním. „Nezesílené pole na nás nepůsobí, to je jasné. Ve sklokaučukovém skafandru bude v bezpečí.“

„Ale ten skafandr je veteš!“ namítl kapitán. „Ani mě nenapadlo, že by ho ten kluk mohl opravdu použít.“ Skončil nejisté a bylo na něm vidět, že váhá.

„Nemůžeme tam nechat Neala a Maca a ani se nepokusit jim pomoct,“ řekl Brock flegmaticky.

Kapitán se rozhodl v jediném okamžiku a hned se proměnil v gejzír aktivity. Osobně doběhl pro historický skafandr a pomohl Stanleyovi s oblékáním.

„Nejdřív vezmi Steedena,“ řekl kapitán, když utáhl poslední uzávěr. „Je starší a méně odolný. Hodně štěstí, chlapče, a když zjistíš, že to nedokážeš, okamžitě se vrať zpátky. Okamžitě zpátky, rozumíš?“

Stanley se hned při prvním kroku natáhl, ale život na Ganymédu ho naučil pohybovat se v nízké gravitaci, a tak se rychle zvedl a bez sebemenšího zaváhání zamířil dlouhými skoky ke dvěma bezvládným postavám. Trochu jsme si oddechli, protože magnetické pole na něho očividně nemělo žádný vliv.

Popadl jednu postavu pod rameny a jen o málo pomaleji ji táhl k lodi. Jakmile ji uložil v přechodové komoře, zamával na nás přes okénko a my jsme mu zamávali zpátky.

Ještě se ani pořádně neotočil, a my jsme už měli Steedena uvnitř. Vyloupli jsme ho ze skafandru a uložili na pohovku.

Kapitán mu přitiskl ucho k hrudi a s úlevou se rozesmál. „V tom staříkovi je ještě pořád dost síly.“

Šťastně jsme se kolem Steedena shlukli, dychtiví přiložit prst k jeho zápěstí, abychom se osobně ujistili, že v něm pořád tepe život. Tvář se mu zkroutila, a když přerývaným hlasem najednou zašeptal: „A tak jsem Mrňousovi řekl, řekl jsem –“ rozplynuly se naše poslední pochyby.

Ale pak ostrý Whitefieldův výkřik obrátil naši pozornost k oknu. „S klukem se děje něco špatného.“

Stanley už byl v polovině zpáteční cesty se svým druhým břemenem, ale teď zavrávoral – a vydal se špatným směrem.

„To není možné,“ zašeptal Whitefield chraptivě. „To není možné. To pole ho nemůže zasáhnout!“

„Pane bože!“ Kapitán si rukama divoce vjel do vlasů. „Ta zatracená veteš nemá rádio. Nemůže nám říct, co se děje. Jdu pro něho. Pole nepole, jdu za ním.“ Vykročil ke dveřím.

„Počkejte, kapitáne,“ chytil ho za Tuley za paži. „Třeba to dokáže.“

Stanley už zase běžel, ale zvláštním klikatým způsobem, který svědčil o tom, že nevidí, kam míří. Dvakrát nebo třikrát uklouzl a upadl, ale pokaždé se mu podařilo vyškrábat se na nohy. Nakonec narazil do trupu lodi a divoce hmatal po vchodu do přechodové komory. Křičeli jsme a modlili se a potili, ale nemohli jsme mu nijak pomoct.

A pak prostě zmizel. Našel přechodovou komoru a padl dovnitř.

V rekordním čase jsme je dopravili do kabiny a svlékli ze skafandrů. Charney byl živý, to jsme viděli na první pohled, a tak jsme ho bez cavyků nechali ležet a nahrnuli se ke Stanleyovi. Zmodralá tvář, oteklý jazyk a stružka krve prýštící z jeho nosu mluvily samy za sebe.

„Ten skafandr netěsnil,“ řekl Harrigan.

„Běžte od něho,“ nařídil kapitán. „Nechte ho dýchat.“

Čekali jsme. Po chvíli nám tiché zasténání prozradilo, že se mu vrací vědomí. Všichni najednou jsme se usmáli.

„Statečný kluk,“ řekl kapitán. „Těch posledních sto metrů šel už jenom silou vůle.“ A pak ještě jednou zopakoval: „Statečný kluk. Za tohle dostane medaili, i kdybych mu měl dát svoji vlastní.“

Kallisto byla na obrazovce zmenšující se modrá koule – obyčejný nezáhadný svět. Stanley Fields, čestný kapitán lodi Ceres, na ni udělal dlouhý nos a zároveň vyplázl jazyk. Nekultivované gesto, ale vystihující triumf člověka nad nepřátelskou Sluneční soustavou.

* * *

Když jsem tu povídku četl znovu (bylo to poprvé od okamžiku, kdy byla publikována), s úžasem jsem zjistil, že jsem svého malého černého pasažéra pojmenoval Stanley. Tak se jmenuje můj mladší bratr, kterému bylo v době, kdy jsem tu povídku psal, pouhých devět. (Je to tentýž mladší bratr, který byl námětem mého eseje na Střední chlapecké a který je nyní zástupcem ředitele vydavatelství Newsday na Long Islandu.) Nevím, odkud se bere nutkání používat „skutečná jména“, ale mám dojem, že to dělá skoro každý začínající autor.

Všimněte si, že v povídce nevystupují žádné dívky. Na tom vlastně není nic překvapivého. V osmnácti jsem se staral hlavně o to, abych dokončil školu, a také jsem pomáhal v otcově cukrárně a každé ráno a večer roznášel noviny, takže jsem na schůzky s děvčaty neměl čas. O dívkách jsem v té době nevěděl vůbec nic (kromě základních biologických poznatků, které jsem vyčetl z knih nebo vyzvěděl od zkušenějších chlapců).

Nakonec jsem samozřejmě začal randit a uvedl dívky do svých povídek, ale moje počáteční (ne) zkušenost měla své následky. Dodnes se v mých povídkách vyskytuje romantický prvek velmi sporadicky a sexuální v podstatě vůbec.

Na druhou stranu si říkám, jestli toto vysvětlení neexistence sexu v mých povídkách není příliš zjednodušené. Koneckonců jsem například abstinent, a přesto mé postavy pijí marťanskou jabru (ať už je to cokoli).

Moje znalosti astronomie byly docela slušné, ale nechal jsem se ovlivnit obecným duchem, který v té době ve sci-fi převládal. Všechny planety se více či méně podobaly Zemi a na všech existoval život, a tak jsem Kallisto obdařil atmosférou obsahující malé množství volného kyslíku, tekoucí vodou, rostlinami a živočichy. Toto všechno je samozřejmě krajně nepravděpodobné. Všechny důkazy, které nyní máme, svědčí o tom, že Kallisto je pustý svět bez atmosféry a bez života podobný našemu Měsíci (jak jsem ostatně věděl už tehdy).

Ale nyní zpět k mé třetí povídce.

30. července 1938, pouhých osm dní po Campbellově druhém odmítnutí, jsem dokončil svou třetí povídku „Trosečníci z Vesty“. Nepokládal jsem za diplomatické setkávat se s Campbellem častěji než jednou za měsíc, protože jsem měl strach, že bych brzy přestal být vítán. Odložil jsem tedy „Trosečníky z Vesty“ stranou a pustil se do dalších povídek. Do měsíce jsem měl hotové dvě další: „Tato nerozumná planeta“ a „Kruh kolem Slunce“.

Moje první tři povídky včetně „Trosečníků z Vesty“ byly napsány na stařičkém, ale dokonale funkčním psacím stroji značky Underwood 5, který mi otec pořídil v roce 1936 za deset dolarů. Ale po tom, co jsem nabídl svoji druhou povídku Campbellovi, otec usoudil, že se vážně chci stát spisovatelem, a veden názorem, že neúspěch při prodeji mého díla je nepodstatný a v každém případě pouze dočasný, mi zakoupil zbrusu nový psací stroj.

10. srpna 1938 se v mém pokoji ocitl přenosný Smith-Corona, na kterém jsem napsal svou čtvrtou a pátou povídku.

Z těchto tří mi jako nejslabší připadala „Tato nerozumná planeta“, a tak jsem ji nenabídl Campbellovi. 26. srpna jsem ji poslal přímo do Thrillig Wonder Stories a na odmítnutí jsem musel čekat až do 24. září. Campbell mě rozmazlil, takže mě čtyřtýdenní prodleva mezi nabídkou a odpovědí dost vyděsila. Dokonce jsem během té doby několikrát rozhořčeně telefonoval, abych zjistil, co se děje – netušil jsem, že pro všechny kromě Campbella je čtyřtýdenní lhůta ještě docela krátká.

Ale toto odmítnutí, když už přišlo, nebylo předtištěné, nýbrž napsané na stroji. A co víc, obsahovalo větu: „Co kdybyste to u nás zkusil příště?“, což mě velice povzbudilo. Možná jsem tu povídku podcenil. Lehkomyslně jsem ji poslal Campbellovi, který ji odmítl za šest dnů. Stejně se mi vedlo u dalších pěti časopisů. Nikdy jsem ji neprodal a „Tato nerozumná planeta“ už dnes také neexistuje. Dokonce si ani nepamatuju obsah až na to, že tou titulní planetou byla určitě sama Země. (Jediná další věc, kterou si vybavuju, je, že byla docela krátká, jen asi tak tři tisíce slov. Vlastně většina povídek, které jsem ve svých začátcích neprodal a které teď už neexistují, byla krátká. Nejdelší byla ta první, „Kosmická vývrtka“.)

Zbývajícím dvěma povídkám, které jsem v tom měsíci napsal, byl nadělen lepší osud, ale zpočátku to tak nevypadalo. 30. srpna 1938 jsem potřetí navštívil Campbella a přinesl mu „Trosečníky z Vesty“ i „Kruh kolem Slunce“ – obojí se mi vrátilo 8. září.

Hned následujícího dne jsem poslal „Trosečníky z Vesty“, kteří mi z těch dvou připadali lepší, do Amazing Stories. Trvalo to měsíc a půl, než se mi ozvali, ale tentokrát se čekání vyplatilo. 21. října 1938 jsem dostal dopis se zprávou, že moji povídku přijali. Podepsán byl Raymond A. Palmer, který tehdy Amazing vydával a který později dosáhl největší slávy v souvislosti s šílenstvím kolem létajících talířů a jiných forem okultismu. Do dnešního dne jsem se s panem Palmerem osobně nesetkal.

Byla to moje první přijatá povídka, čtyři měsíce po mé první návštěvě Johna Campbella. Za tu dobu jsem napsal šest povídek a od různých časopisů posbíral devět odmítnutí. Šek na šedesát čtyři dolary (cent za slovo) přišel 31. října a byly to první peníze, který jsem si vydělal jako profesionální spisovatel.

Dlouhou dobu jsem měl ten první dopis od Palmera pověšený v rámečku nad postelí. Ale v průběhu neklidných let se někam ztratil a už ho nemám. Ano, je mi to velmi líto.

Povídka vyšla v březnovém čísle Amazing Stories, které se objevilo v prodeji 10. ledna 1939, osm dnů po mých devatenáctých narozeninách. Bylo to poprvé, co se mého jména dotkla tiskařská čerň, a já mám dodnes jeden neporušený výtisk. Tehdy jsem si ho samozřejmě neschoval (můj smysl pro rozpoznávání věcí s historickým významem je, jak jsem vysvětlil už dříve, nedostatečně vyvinutý), jen jsem si vystřihl svoji povídku a zbytek vyhodil. Normálně mi to nevadí a dělám to dodnes (dokonce i v nejlepších bytech je prostor dost omezený, zvlášť když je někdo tak literárně plodný jako já), ale po nějaké době mi přišlo líto, že ten první časopis nemám celý. Moje stesky zaslechl známý příznivec sci-fi Forrest J. Ackerman a laskavě mi zaslal jeden dokonale zachovalý výtisk.

Mimochodem, to číslo obsahuje vzadu i malou nechtěnou parodii na životopis napsanou mým osmnáctiletým já. Když si ji po těch letech znovu čtu, připadá mi neskonale trapná.

„Trosečníci z Vesty“ nejsou do této knihy zahrnuti, protože vyšli v Asimovových záhadách. (To neznamená, že by v jejich případě šlo o nějakou záhadu. Důvod, proč jsou zařazeni právě do té sbírky, je tam vysvětlen. – No, jen do toho, kupte si ji a ukojte svoji zvědavost.)

Pokud jde o „Kruh kolem Slunce“, byl odmítnut Thrilling Wonder Stories, ale pak, 5. února 1939, ji přijal Future Fiction, jeden z nově založených časopisů science fiction.

Objevil se ve druhém čísle tohoto časopisu, které však vyšlo až skoro rok po přijetí mé povídky. Honorář (teoreticky spíše za otištění než za přijetí, jak vypadal Campbellův mnohem civilizovanější postup) se opozdil ještě více. A co víc, počítali jen půl centu za slovo, takže šek zněl na pouhých pětadvacet dolarů. V Astonishing Stories tehdy taky platili půl centu za slovo, ale „Hrozba z Kallisto“ byla delší – 6 500 slov – takže mi vynesla 32.50 dolarů.

Ale ani tak jsem se necítil nedoceněný. Věděl jsem moc dobře, že v dřívějších dobách se platilo jen čtvrt dolaru za slovo, a to ne za otištění, ale (jak se říkalo) za práva. Kromě toho byly tehdy hubené časy a pětadvacet dolarů pro mě představovalo ekvivalent kapesného za pět měsíců (bez legrace).

Vydavatelem Future Fiction tehdy byl Charles D. Hornig. Příležitostně jsem navštěvoval jeho kancelář, abych zjistil, kdy se asi můžu dočkat své povídky nebo svého honoráře, ale nevzpomínám si, že bych ho tam někdy zastihl. Ve skutečnosti jsem se s ním, pokud vím, nesetkal nikdy.

Kruh kolem Slunce

Když Jimmy Turner vcházel do předpokoje, vesele si broukal. „Je tam Starý Morous?“ zeptal se a doprovodil otázku šibalským mrknutím.

Hezká sekretářka se půvabně začervenala. „Je a čeká na vás.“ Pokynula směrem ke dveřím, na nichž stálo tučnými černými písmeny: Frank McCutcheon, generální ředitel, Spojené vesmírné pošty.

„Ahoj, šéfe, co se děje?“

„Ach, to jste vy, že ano?“ McCutcheon vzhlédl od stolu a přehodil si v ústech příšerně páchnoucí doutník. „Sedněte si.“

Chvíli na Jimmyho zachmuřeně zíral zpod křovinatého šedivého obočí. Ani služebně nejstarší zaměstnanec Spojených vesmírných pošt si nepamatoval, že by se „Starý Morous“, jak ho všichni láskyplně nazývali, někdy zasmál, i když se tradovalo, že se jednou ještě jako dítě pousmál při pohledu na svého otce padajícího z jabloně. Právě teď jeho výraz odkazoval onu historku do říše bájí.

„Poslouchejte, Turnere,“ vyštěkl, „Spojené vesmírné pošty zavádějí novou službu a vy jste byl vybrán, abyste vytyčil cestu.“ Nevěnoval pozornost Jimmyho grimase a pokračoval: „Ode dneška se budou zásilky na Venuši doručovat celoročně.“

„Cože! Vždycky jsem si myslel, že je finančně neúnosné vozit na Venuši poštu, když se nenachází na stejné straně Slunce jako Země.“

„Jistě,“ připustil McCutcheon, „pokud se přepravuje po obvyklé letové dráze. Ale my bychom to mohli střihnout přímo skrz Soustavu, kdybychom znali způsob, jak se bezpečně přiblížit ke Slunci. A proto jste tady! Byla vyvinuta nová loď vybavená systémem, který umožňuje přiblížit se ke Slunci na vzdálenost třiceti milionů kilometrů a zůstat tam po neomezenou dobu.“

Jimmy ho nervózně přerušil: „Tak počkat, S- pane McCutcheone, ne tak rychle. Co je to za loď?“

„A jak to mám sakra vědět? Copak jsem nějaký poskok z laboratoře? Podle toho, co mi řekli, vyzařuje cosi jako pole, které ohýbá sluneční záření kolem lodi. Chápete? Odklání ho pryč. Žádné teplo se k vám nedostane. Můžete tam být, jak dlouho chcete, a nebude vám tepleji, než kdybyste seděl v New Yorku.“

„Jenom jestli,“ zabručel Jimmy pochybovačně. „Už ji otestovali? Nebo tu drobnost nechali na mně?“

„Jistěže už je otestovaná, ale ne v podmínkách skutečného slunečního záření.“

„Takže tím je to vyřízeno. Už jsem pro Spojené pošty udělal dost, ale všechno má své meze. Nejsem blázen, zatím.“

McCutcheon se napřímil. „Musím vám připomínat přísahu, kterou jste složil, když jste k nám nastupoval, Turnere? ‚Náš let vesmírem –‘“

„‚– smí zastavit jen smrt,‘“ dokončil Jimmy. „Znám ji stejně dobře jako vy, ale dovolte mi poznamenat, že je velice snadné citovat ji z pohodlného křesla. Jestli jste takový idealista, leťte si sám. Máte možnost. A klidně mě vykopněte, jinou práci si najdu – takhle.“ Bezstarostně luskl prsty.

McCutcheonův hlas klesl do hedvábného šepotu. „No tak, no tak, Turnere, neukvapujte se. Ještě jste si neposlechl všechno, co vám chci říct. Vaším kolegou bude Roy Snead.“

„Co?! Snead?! Ten podvratak by na něco takového nenašel odvahu ani za milión let. Zkuste nějakou jinou pohádku.“

„Abych řekl pravdu, už tu práci přijal. Myslel jsem, že byste mohl letět s ním, ale asi měl pravdu. Tvrdil, že couvnete. Já si myslel, že ne.“

McCutcheon mávnutím ruky naznačil, že audience je u konce, a sklopil oči k papíru, který studoval v okamžiku, kdy Jimmy vešel. Jimmy vstal, otočil se ke dveřím, zaváhal a obrátil se zpátky.

„Počkejte, pane McCutcheone; vy chcete říct, že Roy opravdu poletí?“ McCutcheon s očima stále sklopenýma k papíru nepřítomně přikývl a Jimmy vybuchl: „Cože, ten podrazácký vyhublý vylízaný libový hezoun? Tak podle něho jsem takový posránek, že nepoletím, jo? No, tak já mu ukážu. Beru to a sázím deset dolarů proti venušanskému nikláku, že si on v poslední chvíli nadělá do kalhot.“

„Dobře!“ McCutcheon vstal a stiskl mu ruku. „Věděl jsem, že dostanete rozum. Major Wade vám sdělí všechny podrobnosti. Odstartujete za šest týdnů, a protože zítra letím na Venuši, pravděpodobně se tam setkáme.“

Jimmy, v němž to pořád ještě vřelo, odešel a McCutcheon zazvonil na sekretářku. „Slečno Wilsonová, spojte mě s Royem Sneadem.“

Po minutě se rozzářila červená kontrolka a na obrazovce se objevila pohledná tvář Roye Sneada lemovaná pečlivě učesanými černými vlasy.

„Buďte zdráv, Sneade,“ zabručel McCutcheon. „Tak tu sázku jste prohrál, Turner poletí. Myslel jsem, že se uchechtá k smrti, když jsem mu řekl, že podle vás na to nemá odvahu. Pošlete mi těch dvacet dolarů, prosím.“

„Počkejte, pane McCutcheone.“ Sneadova tvář potemněla vztekem. „Vy jste mu určitě řekl, že já letět nechci, vy podfukáři jeden. Jenže já poletím a klidně vsadím další dvacku na to, že si to on ještě rozmyslí. Ale já tam budu.“ Roy Snead ještě pořád prskal, když McCutcheon přerušil spojení.

Generální ředitel se opřel v křesle, odhodil rozžvýkaný doutník do popelníku a zapálil si další. Jeho tvář zůstala zachmuřená, ale v hlase se mu ozval výrazně spokojený tón. „Ha! Věděl jsem, že je na tohle dostanu.“

Zpocená a unavená dvojice řídila loď Helios směrem k Slunci. Navzdory formálnímu přátelství, které jim bylo vnuceno několikatýdenním pobytem v kosmu, spolu Jimmy Turner a Roy Snead sotva prohodili pár slov. Přidejte k tomu skrytou zášť, žár přibližujícího se Slunce a trýznivou nejistotu, jak jejich výprava dopadne, a dostanete opravdu zoufalý pár.

Jimmy chvíli otráveně zíral na změť čísel na obrazovce, pak si z čela odhrnul pramen vlhkých vlasů a zabručel: „Kolik je na teploměru, Royi?“

„Padesát dva a půl stupně Celsia a pořád to stoupá,“ zněla pochmurná odpověď.

Jimmy šťavnatě zaklel. „Chladicí systém běží na maximum, trup odráží 95% slunečního záření, a přesto to nejsme schopní srazit pod padesát.“ Odmlčel se. „Gravometr ukazuje, že jsme nějakých třiapadesát milionů kilometrů od Slunce. Zbývá ještě dvacet milionů, než se zapne odrazné pole. To znamená, že teplota stoupne na dobrých sedmdesát stupňů. No, to je úžasné! Zkontroluj vysušovač. Když nebude vzduch absolutně suchý, tak tady dlouho nevydržíme.“

„Jsme uvnitř Merkurovy dráhy, jen si to představ!“ Sneadův hlas zněl chraptivě. „Zatím se ještě nikdo nedostal ke Slunci tak blízko. A my poletíme ještě blíž.“

„Spousta jich byla ještě blíž,“ připomněl Jimmy. „Jenže oni měli porouchané lodě a zřítili se do Slunce. Friedländer, Debuc, Anton –“ Hlas se mu vytratil do zachmuřeného ticha.

Roy se znepokojeně zavrtěl. „A vůbec, jak účinné je to odrazné pole, Jimmy? Víš, ty tvoje veselé úvahy nejsou moc povzbudivé.“

„No, bylo testováno v těch nejtvrdších podmínkách, jaké se v laboratoři daly vytvořit. Díval jsem se. Pouštěli do něho záření odpovídající slunečnímu ve vzdálenosti třiceti milionů kilometrů. Pole fungovalo jako kouzelný štít z pohádek. Světlo se kolem něho ohýbalo, takže loď přestala být vidět. Lidi uvnitř tvrdili, že venku nastala naprostá tma a žádné teplo k nim neproniklo. Zvláštní věc je, že to pole začne fungovat až při určité intenzitě záření.“

„No, už aby to bylo za námi,“ zamračil se Roy. „Jestli si Starý Morous myslí, že z tohohle udělá pravidelnou linku a nasadí na ni mě – no, tak přijde o jednoho špičkového pilota.“

„O dva špičkové piloty,“ opravil ho Jimmy. Oba dva se pohroužili do mlčení a Helios pokračoval v cestě.

Teplota stoupala: 55, 57, 60. O tři dny později, když se vyšplhala až na 65 stupňů, Roy oznámil, že se přiblížili k hranici, kde je intenzita slunečního záření tak silná, že dojde k automatickému zapojení odrazného pole.

Oba napjatě čekali.

„Stane se to najednou?“

„Nevím. Uvidíme.“

Okénky v kabině viděli jen hvězdy. Slunce, třikrát větší než při pohledu ze Země, opíralo své oslepující paprsky do neprůhledného kovu, protože tahle loď byla zkonstruována tak, aby se přes okénka automaticky zatáhla clona, jakmile je zasáhne příliš silné záření.

A pak hvězdy začaly mizet. Nejdříve se ztratily nejslabší – a nakonec i ty nejjasnější: Polárka, Regulus, Arktur, Sírius. Vesmír zčernal.

„Funguje to,“ vydechl Jimmy. Sotva domluvil, otevřely se sluneční clony. Slunce bylo pryč!

„Ha! Už mi začíná být chladněji,“ zářil Jimmy Turner. „Říkal jsem, že je to jako kouzlo. Víš, kdyby se jim povedlo upravit to pole tak, aby fungovalo při jakékoli intenzitě záření, uměli bychom být neviditelní. Mohla by z toho být skvělá zbraň.“ Zapálil si cigaretu a pohodlně se rozvalil v křesle.

„Jenže při tom letíme naslepo,“ upozornil ho Roy.

Jimmy se blahosklonně pousmál. „Tím si ty hlavu nelámej, hezoune. Já se o všechno postarám. Jsme na oběžné dráze kolem Slunce. Za čtrnáct dnů budeme na druhé straně, nakopneme motory a pohasíme si to k Venuši.“ Byl sám se sebou opravdu velmi spokojený.

„Jen to pěkně všechno nech na Jimmym ‚Hlavičce‘ Turnerovi. Za dva měsíce dovezu nás dva tam, kam by to jinak trvalo půl roku. Letíš totiž se špičkovým pilotem Spojených pošt, víš.“

Roy se posupně uchechtl. „Kdyby tě jeden poslouchal, uvěřil by, že jsi všechnu práci oddřel sám. A zatím jenom řídíš loď po dráze, kterou jsem vypočítal já. Ty jsi mechanik; já jsem mozek.“

„Ale nepovídej! Každý usmrkaný zelenáč z pilotní školy umí vypočítat dráhu. Ale navigovat, to chce opravdového muže.“

„Když myslíš. Ale koho platí líp, toho, kdo pilotuje, nebo toho, kdo dělá výpočty?“

Na to Jimmy jen polkl naprázdno a Roy triumfálně vypochodoval z pilotní kabiny. Helios si ničeho z toho nevšímal a uháněl dál.

Dva dny šlo všechno jako na drátku. Ale třetího dne se Jimmy podíval na teploměr, poškrábal se na hlavě a zatvářil se ustaraně. Roy, který právě vešel, uviděl jeho výraz a překvapeně povytáhl obočí.

„Něco není v pořádku?“ Natáhl krk a odečetl z úzké červené stupnice příslušné číslo. „Sedmatřicet a půl. To přece není nic, kvůli čemu bys měl vypadat jako nemocný kozel. Podle toho, jak se tváříš, by člověk řekl, že se něco stalo s odrazným polem a teplota začala zase stoupat.“ Okázale zívl a odvrátil se.

„Zmlkni, ty přiblblá opice!“ Jimmy zvedl nohu a naznačil kopanec. „Cítil bych se mnohem líp, kdyby ta teplota stoupala. Odrazné pole funguje na můj vkus až moc dobře.“

„He? Jak to myslíš?“

„Já ti to vysvětlím, a když budeš pozorně poslouchat, tak to možná i pochopíš. Tahle loď je zkonstruovaná na podobném principu jako termoska. Dovnitř se teplo dostane jen s největšími obtížemi a ven stejně tak.“ Odmlčel se a nechal svoje slova vyznít. „Při normální teplotě by loď neměla ztratit víc než půl stupně denně, pokud nepůsobí žádné teplo zvenčí. Při teplotě, jakou tady teď máme, by se ztráta možná mohla pohybovat kolem dvou stupňů. Rozumíš mi?“

Royovi poklesla brada a Jimmy pokračoval: „Jenže v téhle zatracené kocábce se za méně než tři dny ochladilo skoro o třicet stupňů.“

„Ale to není možné.“

„Jak vidíš, tak je,“ zdůraznil Jimmy ironicky. „A já ti řeknu, co je špatně. Je to v tom zatraceném poli. Působí jako odpudivá síla vůči elektromagnetickému záření a nějakým způsobem urychluje únik tepla z lodi.“

Roy se ponořil do mlčení a bylo vidět, že v duchu usilovně počítá. „Jestli to, co říkáš, je pravda,“ pronesl nakonec, „dostaneme se za čtyři dny k bodu mrazu a pak týden poletíme v podmínkách regulérního zimního počasí.“

„Přesně tak. Dokonce i když se rychlost ztráty teploty zmenší, skončíme někde mezi pětatřiceti a čtyřiceti pod nulou.“

Roy nešťastně polkl. „A ve vzdálenosti třicet milionů kilometrů od Slunce!“

„To není to nejhorší,“ upozornil ho Jimmy. „Tahle loď, stejně jako všechny, které jsou určeny k letům uvnitř oběžné dráhy Marsu, nemají žádný vytápěcí systém. Všechny lodě, které létají od Marsu k Venuši, mají zabudovaný chladicí systém, protože je Slunce zahřívá ažaž. My, například, máme velice výkonné mrazicí zařízení.“

„Tak to jsme teda v pořádné bryndě. To samé platí o našich skafandrech.“

Navzdory stále přetrvávajícímu vedru přeběhl oběma po zádech mráz.

„Poslouchej, tohle já nebudu trpět,“ vybuchl po chvíli Roy. „Hlasuju pro to, abychom to okamžitě otočili zpátky k Zemi. Nic jiného od nás nemůžou čekat.“

„Jen do toho! Jsi pilot. Ale dokážeš v téhle vzdálenosti od Slunce vypočítat dráhu tak, abychom do toho Slunce nespadli?“

„Do prdele! To mě nenapadlo.“

Oba zjistili, že jsou s rozumem v koncích. Jakmile překročili oběžnou dráhu Merkura, nemohli používat radiové spojení, protože poruchy způsobené blízkostí Slunce veškeré vysílání přehlušily.

A tak jim nezbylo než čekat.

Několik následujících dnů strávili pozorováním teploměru, kteroužto činnost si zpestřovali občasným vzteklým výkřikem, když jeden nebo druhý přišel na nějakou ještě nepoužitou nadávku, kterou by mohl zneuctít pana Franka McCutcheona. Kromě toho také jedli a spali, ale nijak si to neužívali.

A zatím Helios, aniž by se sebeméně zajímal o problémy svých obyvatel, letěl dál.

Jak Roy předpověděl, na konci sedmého dne jejich pobytu v odrazném poli klesla rtuť v teploměru pod červenou rysku, označující bod mrazu. Přestože to čekali, byli z toho oba očividně nešťastní.

Jimmy vypustil z cisterny asi pět hektolitrů vody a naplnil jí všechny nádoby, které našel na palubě.

„Aby se trubky neroztrhly, až voda zamrzne,“ vysvětlil. „A jestli se roztrhnou, což je docela dobře možné, tak abychom se zásobili dostatkem vody. Budeme tu takhle trčet ještě týden.“

Hned následujícího, osmého dne voda zamrzla. Všechny nádoby byly plné chladně modrého ledu a oba muži nad nimi stáli a zoufale na ně hleděli. Jimmy se pokusil jeden kus ledu rozbít.

„Zmrzlá skrz naskrz,“ řekl ponuře a omotal kolem sebe další přikrývku.

Bylo těžké myslet na cokoli jiného než na stále klesající teplotu. Roy a Jimmy posbírali na palubě lodi všechno, do čeho by se mohli zabalit. Ještě předtím na sebe navlékli čtvero košil i kalhot.

V posteli zůstávali tak dlouho, jak to jen šlo, a když už museli vylézt, sesedli se k malému naftovému hořáku, aby se ohřáli. Ale i toto pochybné potěšení jim bylo záhy odepřeno, protože, jak poznamenal Jimmy: „zásoba nafty je velice omezená a ten hořák budeme potřebovat, abychom si rozmrazili vodu a jídlo.“

Nervy oběma jen hrály a hádky byly časté, ale společně prožívané utrpení jim bránilo vjet si do vlasů. A desátého dne se spojeni společnou nenávistí náhle stali přáteli.

Teplota se uhnízdila na mínus patnácti a rozhodovala se o dalším sestupu. Jimmy se choulil v koutě, vzpomínal na to, jak si v New Yorku stěžoval na srpnová vedra, a žasl, jak něco takového vůbec mohl vypustit z úst. Roy mezitím pohyboval zkřehlými prsty tak dlouho, až vypočítal, že ten mráz budou muset snášet ještě přesně 6354 minuty.

Vrhl na číslice znechucený pohled a přečetl je Jimmymu. Ten jen zaskučel a utrousil: „Já už to nevydržím ani 54 minuty, natož 6354.“ Pak netrpělivě dodal: „Byl bych radši, kdybys vymyslel, jak nás odsud dostat.“

„Kdybychom nebyli tak blízko Slunce,“ poznamenal Roy, „mohli bychom zažehnout zadní trysky a trochu loď popohnat.“

„Jo, a až přistaneme na Slunci, bude nám příjemně teploučko. Pitomější nápad bys neměl?“

„Pokud vím, tak jsi to ty, kdo si říká ‚Hlavička‘ Turner. Vymysli něco sám. Podle toho, jak mluvíš, to vypadá, jako by sis myslel, že je to všechno moje vina.“

„To se ví, že je, ty osle převlečený za člověka! Mně zdravý rozum hned od začátku říkal, abych od tohohle pochybného podniku dal ruce pryč. Když mi to McCutcheon nabídl, okamžitě jsem ho poslal do háje. A věděl jsem proč.“ Jimmyho hlas zněl velmi trpce. „Jenže co se nestalo? Ty, takový pitomec, se po hlavě vrhneš tam, kam by se rozumný člověk bál jenom nakouknout. A já, samozřejmě, jsem se musel připojit. Víš, co jsem měl udělat?“ zvýšil Jimmy hlas. „Měl jsem tě nechat, ať si letíš sám a zmrzneš, a já bych si spokojeně seděl doma u krbu a bylo by mi fajn. Kdybych ovšem věděl, co se tady stane.“

Na Royově tváři se objevil překvapený a ublížený výraz. „Tak takhle to je? No to se podívejme! Tak abys věděl, jediné, co ti k tomu můžu říct, je, že jsi génius v překrucování faktů. Skutečnost je totiž taková, že to ty jsi byl tak neuvěřitelně pitomý, že jsi tu práci přijal, a já ten chudák, který neměl na vybranou a musel letět s tebou.“

Jimmy na něho vrhl nanejvýš znechucený pohled. „Tobě už očividně zamrzá mozek, i když zase na druhou stranu toho v té své makovici moc k zamrznutí nemáš.“

„Poslouchej,“ štěkl Roy nakvašeně. „10. října se se mnou McCutcheon spojil a řekl mi, že jsi přijal jeho nabídku a mně že ses vysmál, protože prý jsem strašpytel, když nechci letět. Chceš to popřít?“

„To tedy chci, a bezpodmínečně. 10. října řekl Starý Morous mně, že ty ses rozhodl letět a že ses s ním vsadil –“

Jimmy se zarazil a na tváři se mu rozhostil ohromený výraz. „Pověz mi, opravdu ti McCutcheon řekl, že jsem jeho nabídku přijal?“

Roy pochopil, kam Jimmy míří, a jeho srdce jako by sevřela ledová lepkavá ruka.

„Opravdu,“ odpověděl. „Klidně to odpřísáhnu. Jen proto jsem taky letěl.“

„Ale mně řekl, že ty jsi přijal, a proto jsem letěl já.“ Jimmy se najednou cítil strašně hloupě.

Oba upadli do dlouhého zlověstného mlčení, které nakonec přerušil Roy.

„Jimmy, stali jsme se oběťmi odporného, podlého, hanebného, bídného podrazu.“ Hlas se mu chvěl rozčilením a oči měl rozšířené vztekem. „Byli jsme podvedeni, okradeni –,“ Selhaly mu hlasivky, ale on ze sebe nepřestával vyrážet nesrozumitelné pazvuky, jejichž tón dokonale vyjadřoval jeho zuřivost.

Jimmy byl klidnější, ale o nic méně pomstychtivý. „Máš pravdu, Royi; McCutcheon nám provedl hroznou špinavost. Klesl až na dno lidské ubohosti. Ale my ho dostaneme. Přečkáme těch 6300 hrozných minut a pak si to s panem McCutcheonem vyřídíme.“

„Co s ním uděláme?“ Royovy oči zazářily krvelačným potěšením.

„V tomhle okamžiku bych navrhoval prostě na něho skočit a roztrhat ho na maličké kousky.“

„To není dost strašlivé. Co takhle ho uvařit v oleji?“

„To zní hezky, ale zase by to dlouho trvalo. Vezmeme si boxery a dáme mu pěknou staromódní nakládačku.“

Roy si zamnul ruce. „Máme dost času na to, abychom vymysleli něco opravdu prvotřídního. Ten hnusný, prašivý, morem prolezlý –“ Plynule přešel do nereprodukovatelných výrazů.

Další čtyři dny teplota stále klesala. Čtrnáctého a posledního dne rtuť zamrzla na značce mínus čtyřiceti stupňů.

Onoho strašlivého posledního dne si zapálili hořák a spotřebovali poslední skrovné zbytky nafty. Roztřesení a víc než napůl zmrzlí se k němu přikrčili a snažili se zachytit pokud možno všechno teplo, které si představovali, že z něj sálá.

Jimmy našel před několika dny v nějakém temném koutě jedny klapky na uši, které nyní každou hodinu střídaly majitele. Oba muži seděli zahrabáni do hromádky přikrývek a třeli si promrzlé ruce a nohy. S každou přibývající minutou se jejich rozhovor týkající se téměř výlučně McCutcheona nesl ve stále jedovatějším tónu.

„Pořád má plnou hubu toho zatraceného sloganu Vesmírných pošt: ‚Náš let ves-‘“ dusil se Jimmy bezmocným vztekem.

„Ano, a přitom jenom vysedává díry v židlích, místo aby se sebral, letěl sem a udělal kus chlapské práce, ten smradlavý mizera,“ přizvukoval Roy.

„No, za dvě hodiny by se odrazné pole mělo vypnout. Pak ještě tři týdny a přistaneme na Venuši,“ řekl Jimmy a zívl.

„Vůbec bych se nezlobil, kdyby to bylo rychleji,“ odpověděl Roy, který poslední dva dny posmrkával. „V životě už nesednu do kosmické lodi, jedině snad ještě do té, co mě odveze zpátky na Zemi. Usadím se ve střední Americe a budu pěstovat banány. Aspoň si tam užiju příjemně teplého počasí.“

„Po tom, co uděláme s McCutcheonem, se možná z Venuše už nedostaneme.“

„No jo, to máš pravdu. Ale to nevadí. Na Venuši je ještě tepleji než ve střední Americe, a to je jediné, co mě zajímá.“

„Stejně se nemáme čeho bát,“ zívl Jimmy znovu. „Na Venuši se za vraždu prvního stupně dává doživotí. Hezká, teplá, suchá cela na celý zbytek života, co víc si můžu přát.“

Ručičky na chronometru se nevšímavě ploužily kolem dokola; minuty uplývaly. Royovy ruce se nedočkavě laskaly s pákou pohonu, která zapojí motory, a ty odnesou Helios daleko od Slunce a od strašlivého odrazného pole.

Konečně nastal okamžik, kdy Jimmy dychtivě vykřikl: „Teď! Nakopni ji!“

Ozval se hluboký burácivý zvuk a z trysek vyšlehly plameny. Helios se otřásl od přídě k zádi. Piloti ucítili, jak je zrychlení tlačí do křesel, a byli šťastní. Za několik minut se rozzáří Slunce a jim bude teplo, znovu se zahřejí.

Stalo se to dřív, než se nadáli. Šlehl záblesk oslnivého světla a pak se ozvalo cvaknutí, jak se na straně obrácené ke Slunci zaklaply okenní clony.

„Podívej,“ zaradoval se Roy, „hvězdy! Jsme z toho venku!“ Vrhl nadšený pohled na teploměr. „No, starý brachu, teď už zase polezeme nahoru,“ řekl rozmarně a zabalil se těsněji do přikrývek, protože mráz stále přetrvával.

V kanceláři Franka McCutcheona ve venušanské pobočce Spojených vesmírných pošt seděli dva muži: sám McCutcheon a bělovlasý Zebulon Smith, vynálezce odrazného pole, který právě mluvil.

„Ale, pane McCutcheone, je nesmírně důležité, abych dostal přesné informace o tom, jak moje odrazné pole fungovalo. Určitě vám všechno odvysílali.“

McCutcheonova tvář mohla sloužit jako studie sveřeposti. Ukousl špičku jednoho ze svých levných doutníků a zapálil si jej.

„Tak přesně tohle, můj drahý pane Smithi,“ řekl, „je věc, kterou neudělali. Od okamžiku, kdy dosáhli takové vzdálenosti od Slunce, že bylo možné navázat spojení, jsem jim posílal žádosti o informace týkající se účinnosti odrazného pole. Prostě odmítli odpovědět. Jediné, co jsem se dozvěděl, je, že fungovalo, že jsou živí a že podrobnosti mi sdělí až po přistání na Venuši. To je všechno.“

Zebulon Smith si zklamaně povzdechl. „Je to poněkud neobvyklé; až v rozporu s kázní, dalo by se říct. Myslel jsem, že mají nařízeno podat kompletní zprávu a poskytnout odpovědi na všechny položené otázky.“

„To také mají. Ale tihle dva jsou moji nejlepší piloti a jsou poněkud náladoví. Musíme jim ponechat trochu svobody. Kromě toho jsem je na tuto cestu – velmi riskantní, jak jistě sám víte – nalákal poněkud nečistým způsobem, a tak mám sklon být shovívavý.“

„V tom případě mi tedy nezbývá než být trpělivý.“

„Nebude to trvat dlouho,“ ujistil ho McCutcheon. „Mají přistát dnes a slibuji vám, že jakmile se s nimi spojím, okamžitě vám pošlu celou jejich zprávu. Koneckonců, přežili dva týdny ve vzdálenosti třiceti milionů kilometrů od Slunce, takže je jasné, že váš vynález je funkční. To by vás mělo uspokojit.“

Sotva Smith odešel, vstoupila do kanceláře sekretářka se zmateným výrazem ve tváři.

„S těmi dvěma piloty z Helia není něco v pořádku, pane McCutcheone,“ oznámila. „Právě jsem dostala zprávu od majora Wadea z Pallas City, kde přistáli. Odmítli se zúčastnit slavnostního přivítání, které pro ně bylo připraveno, a aniž uvedli důvod, hned si najali loď na cestu sem. Když se je major Wade pokusil zadržet, použili násilí, stojí v jeho zprávě.“ Položila papír na stůl.

McCutcheon na něj vrhl zběžný pohled. „Hmm! Zdá se, že jsou pořádně naježení. No, až sem přijdou, pošlete je ke mně. Já už to z nich vyženu.“

Problém dvou vzpurných pilotů mu znovu přišel na mysl za tři hodiny, kdy z předpokoje uslyšel hluk. Dva rozezlené mužské hlasy se chvíli přely s pištivým hláskem sekretářky, pak se rozlétly dveře a do kanceláře vpochodovali Jim Turner a Roy Snead.

Roy klidně zavřel dveře a zády se o ně opřel.

„Nedovol, aby mě někdo rušil, dokud nebudu hotov,“ řekl mu Jimmy.

„Neboj, přes tyhle dveře se teď nějakou chvíli nikdo nedostane,“ odpověděl Roy pevně, „ale pamatuj, slíbils mi, že mě k tomu taky pustíš.“

McCutcheon dosud mlčel, ale když uviděl, jak Turner vytahuje z kapsy kovový boxer a navléká si jej na prsty, usoudil, že nastal čas celou komedii ukončit.

„Vítám vás, chlapci,“ řekl se srdečností, která u něj rozhodně nebyla obvyklá. „Rád vás vidím. Posaďte se.“

Jimmy jeho nabídku ignoroval. „Máte ještě něco na srdci, nějaké poslední přání, než se pustím do práce?“ S nepříjemně skřípavým zvukem zaťal zuby.

„No, když to berete takhle,“ pokrčil rameny McCutcheon, „pak bych se rád zeptal, o co vám vlastně jde – pokud to není příliš opovážlivá žádost. Odrazné pole nemělo dostatečný výkon a vám bylo cestou horko?“

Jedinou odpovědí mu bylo Royovo hlasité odfrknutí a Jimmyho ledový pohled.

„Zaprvé,“ řekl ten druhý, „co měl znamenat ten hnusný podraz, který jste na nás vymyslel?“

McCutcheonovo obočí překvapeně poskočilo vzhůru. „Mluvíte o té nevinné malé lži, které jsem se dopustil, abych vám pomohl správně se rozhodnout? Vždyť to nic nebylo. Běžný obchodní postup, to je vše. Každý den provádím horší věci než tohle a všichni to považují za normální praxi. A kromě toho, copak vám to nějak ublížilo?“

„Pověz mu o tom našem ‚příjemném výletu‘,“ vyzval Roy Jimmyho.

„Právě se k tomu chystám,“ zněla odpověď. Jimmy se otočil k McCutcheonovi a nasadil mučednický výraz. „Nejdřív jsme se zaživa smažili ve skoro sedmdesátistupňové teplotě, ale to se čekalo, a tak jsme si nestěžovali; byli jsme od Slunce v poloviční vzdálenosti než Merkur. Ale pak se zapnulo to pole, co ohýbá paprsky; záření zvenčí kleslo na nulu a my začali ztrácet teplo, a to ne jenom půl stupně za den, jak jsme se učili v pilotní škole.“ Odmlčel se, aby spolkl několik nových nadávek, které ho právě napadly, a pokračoval: „Za tři dny jsme byli na sedmatřiceti a za týden na nule. A pak jsme celý týden, sedm dlouhých dnů, trpěli zimou. Poslední den byl takový mráz, že nám zamrzla rtuť.“ Turner zvedal hlas tak dlouho, až se zajíkl, a Roy u dveří se sám nad sebou tak rozlítostnil, že jeho prudké nadechnutí znělo skoro jako vzlyk.

McCutcheon zůstal klidný.

Jimmy pokračoval: „Neměli jsme vytápěcí systém, vůbec žádný zdroj tepla, dokonce ani teplé oblečení. Mrzli jsme, k čertu; museli jsme si rozmrazovat jídlo a vodu. Byli jsme tak ztuhlí, že jsme se skoro nemohli hýbat. Bylo to peklo, říkám vám, akorát s opačným znaménkem.“ Zmlkl, protože mu došla slova.

Řeči se ujal Roy Snead. „Byli jsme třicet milionů kilometrů od Slunce, a já měl omrzlé uši. Omrzlé uši, rozumíte?“ Zuřivě zamával pěstí před McCutcheonovým nosem. „A to všechno kvůli vám. Vy jste nás do toho uvrtal! A zatímco jsme mrzli, slíbili jsme si, že se vrátíme a vyřídíme si to s vámi. A teď svůj slib splníme.“ Otočil se k Jimmymu. „Tak do toho, ne? Už jsme tu promarnili dost času.“

„Zadržte, chlapci,“ promluvil konečně McCutcheon. „Nechte mě, ať si to srovnám v hlavě. Chcete říct, že odrazné pole fungovalo tak dobře, že dovnitř nepustilo vůbec žádné záření a ještě vysálo všechno teplo z lodi?“

Jimmy temně zamručel na souhlas.

„A vy jste kvůli tomu celý týden mrzli?“ pokračoval McCutcheon.

Další zamručení.

A pak se stala nesmírně zvláštní a neobvyklá věc. McCutcheon, „Starý Morous“, o němž se tvrdilo, že nemá svaly, které roztahují rty do úsměvu, se usmál. Vlastně v úsměvu vycenil zuby. A co víc, ten úsměv byl stále širší a širší, až jej doprovodil zvláštně skřípavý, jakoby dlouho nepoužívaný chichotavý zvuk, který sílil a sílil až do bujarého smíchu, a ten postupně přerostl v dunivý řehot. Tento jediný hlučný výbuch vyrovnal celou McCutcheonovu dosavadní mrzoutskou nevrlost.

Zdi se třásly, okenní tabule řinčely a homérský smích neutichal. Roy a Jimmy stáli s otevřenými ústy, naprosto vyvedeni z míry. Do dveří strčil hlavu zmatený účetní a zkameněl. Za ním se shlukli další zaměstnanci a šokované si špitali. McCutcheon se smál!

Nakonec se starý generální ředitel přece jen postupně uklidnil. Zakončil své zvukové představení sérií bublavých zvuků a otočil zbrunátnělou tvář k pilotům, jejichž překvapení už stačilo ustoupit pobouřeným výrazům. „Chlapci,“ řekl udýchaně, „tohle byl nejlepší vtip, jaký jsem v životě slyšel. Vezměte na vědomí, že vám zdvojnásobuji plat, oběma.“ Pořád se usmíval jako měsíček v úplňku a ještě ze sebe vyrazil vysoké zahihňání.

S oběma piloty jeho oznámení ani nehnulo. „Co je tady tak k smíchu?“ chtěl vědět Jimmy. „Já například nemám ani tušení, čemu bych se měl smát.“

Z McCutcheonova hlasu ukapával med. „Moji drazí chlapci, než jsem odletěl, nechal jsem tady každému z vás několik stránek zvláštních instrukcí. Co se s nimi stalo?“

Vzduch najednou zhoustl rozpaky.

„Já nevím. Musel jsem ty svoje někam založit,“ zamumlal Roy.

„Já se do těch svých ani nepodíval; úplně jsem na ně zapomněl.“ Jimmy vypadal polekaně.

„Vidíte,“ vykřikl McCutcheon triumfálně. „Za všechno může jen vaše vlastní hloupost.“

„A na to jste přišel jak?“ rozčilil se Jimmy. „Major Wade nám o lodi řekl všechno, co jsme chtěli vědět, a kromě toho si nemyslím, že zrovna od vás bychom se o řízení lodi něco užitečného dozvěděli.“

„Ale, skutečně? Wade vás očividně zapomněl upozornit na jednu drobnost, kterou byste našli právě v mých instrukcích. Síla odrazného pole je regulovatelná. Náhodou byla při startu nastavená na maximum, to je všechno.“ Už se zase začal slabě pochechtávat. „Takže kdybyste si dali tu námahu a přečetli si mé instrukce, zjistili byste, že prosté posunutí malé páčky,“ naznačil ukazovákem příslušný pohyb, „by pole nastavilo na požadovanou hodnotu, čímž by do lodi pronikalo právě tolik záření, kolik byste chtěli.“

Jeho chechtot opět nabyl na síle. „A vy jste tam týden mrzli, protože vás nenapadla tak jednoduchá věc, jako je pohnout páčkou. A pak vy, špičkoví piloti, přijdete za mnou a tvrdíte, že je to moje vina. Já umřu smíchy!“ A znovu se rozburácel, zatímco dva velmi zaražení mladí muži vrhli jeden na druhého křivý pohled.

Když se McCutcheon konečně vzpamatoval, byli už Roy a Jimmy pryč.

Na ulici před budovou pozoroval asi desetiletý kluk s otevřenými ústy a obrovským zájmem dva mladé muže, kteří provozovali velice podivnou a ohromující věc: stáli na chodníku a střídavě jeden druhého nakopávali. A že to byly kopance!

* * *

Když jsem napsal „Kruh kolem Slunce“, zjistil jsem, že se mi dva jeho protagonisté, Turner a Snead, velmi líbí. Vlastně si pamatuji, že jsem měl v úmyslu napsat další povídky s těmito hrdiny. Byla to přirozená myšlenka, protože ve třicátých letech existovala spousta „sérií“ povídek, v nichž vystupovala určitá postava nebo postavy. Sám Campbell napsal několik nádherných povídek s hlavními hrdiny Pentonem a Blakem a já jsem chtěl tuto dvojici napodobit.

Psát „série“ bylo výhodné i z praktického hlediska. Za prvé, máte vytvořeno určité prostředí, které si přenášíte z jedné povídky do druhé, takže polovina práce je vlastně už hotova, a za druhé, pokud se vaše „série“ stane populární, je pro nakladatele dost těžké odmítnout novou povídku, která do ní patří.

S Turnerem a Sneadem se mi to nepodařilo. Ve skutečnosti jsem se o to ani nepokusil. O dva roky později přišel čas, kdy jsem vytvořil dvojici velmi podobných postav. Powella a Donovana, kteří se objevili ve čtyřech povídkách a stali se součástí velmi úspěšné „série“.

Na konci srpna 1938 jsem měl na kontě pět povídek, z nichž tři se dočkaly otištění. To nebylo špatné.

Ale pak přišlo hubené období. Končil jsem třetí rok akademie a neúspěšně se pokoušel dostat na medicínu. Situace v Evropě byla napjatá. Právě probíhala mnichovská krize a pro židovského mladíka bylo na Hitlerových snadných a rychlých vítězstvích cosi znepokojivého.

Napsat další tři povídky mi netrvalo měsíc, jako tomu bylo u těch předchozích tří, ale tři měsíce. Všechny se očividně nacházely pod hranicí prodejnosti, a to i na tom nejbenevolentnějším trhu. Jmenovaly se „Zbraň“, „Cesty osudu“ a „Knossos ve své slávě“. Campbell je bez cavyků jednu po druhé odmítl a pak bez úspěchu oběhly všechny ostatní časopisy. Skoro o tři roky později projevil Astonishing zájem o „Zbraň“, ale nedostala se do užšího výběru a ostatní dvě neměly ani tohle štěstí.

Všechny tři tyto povídky jsou dnes už nadobro ztraceny. O prvních dvou si nepamatuju už vůbec nic, ale „Knossos ve své slávě“ byl pokus převyprávět báji o Théseovi jako sci-fi příběh. Minotaurus byl mimozemšťan, který přistál na antické Krétě s těmi nejmírumilovnějšími úmysly, a ještě vím, že jsem se pokoušel psát strašlivě afektovaným způsobem a nutil své Kréťany mluvit tak, jak jsem si představoval, že by mluvili u Homéra. Vždy laskavý Campbell mi ve svém zamítavém dopise napsal, že se moje práce „rozhodně zlepšuje, obzvlášť když se křečovitě nesnažím o efektní styl.“

V době, kdy jsem psal „Knossos ve své slávě“, jsem právě obdržel šek za „Trosečníky z Vesty“ a byl jsem profesionál. Velice mě to pozvedlo na duchu a ke konci listopadu jsem napsal „Amonium“, což byl další (po „Kruhu kolem Slunce“) pokus o humornou povídku.

Měl jsem velice silné tušení, že Campbellovi by se nelíbila, a tak jsem mu ji nikdy neukázal. Poslal jsem ji do Thrilling Wonder Stories. Když ji odmítli, ztratil jsem odvahu a schoval ji do šuplete. Teprve po tom, co ve Future Fiction přijali „Kruh kolem Slunce“, jsem si pomyslel, že by mohli vzít na milost i tuhle.

23. srpna 1939 jsem ji poslal do Future Fiction, kde ji otiskli pod změněným názvem „Úžasné vlastnictví“.

Úžasné vlastnictví

Walter Sills si právě uvědomil, stejně jako již mnohokrát předtím, že život je těžký a smutný. Přelétl pohledem ošuntělou laboratoř a cynicky se usmál – pracuje ve špinavé díře a živí se příležitostnými analýzami rud, za něž dostane sotva tolik, aby si mohl pořídit to nejnezbytnější vybavení, zatímco jiní, možná ani ne zpoloviny tak dobří jako on, pracují pro velké průmyslové koncerny a užívají si života.

Podíval se z okna na řeku Hudson, zrudlou odleskem zapadajícího slunce, a zamyslel se nad tím, jestli mu tyto poslední experimenty konečně přinesou slávu a úspěch, nebo jestli jde jen o další falešný poplach.

Nezamčené dveře se pootevřely a ve škvíře se objevila veselá tvář Eugena Taylora. Sills mávl rukou a Taylorovo tělo následovalo hlavu do laboratoře.

„Ahoj, stará násosko,“ zazněl veselý bezstarostný pozdrav. „Jak to jde?“

Sills zavrtěl hlavou nad jeho bujarostí. „Přál bych si mít tvůj bláznivý přístup k životu, Gene. A pro tvoji informaci, jde to špatně. Potřebuju peníze, a čím víc jich potřebuju, tím míň jich mám.“

„Já přece taky nemám žádné peníze, ne?“ pokrčil rameny Taylor. „Ale nevím, proč bych si kvůli tomu měl dělat starosti. Tobě je padesát a starosti ti nepřinesly nic kromě pleše. Mně je třicet a chci si své krásné hnědé vlasy zachovat až do smrti.“

Chemik se ušklíbl. „Já své peníze dostanu, Gene. Jen počkej.“

„Tvůj nový nápad se vyvíjí dobře?“

„Že by? Mnoho jsem ti o něm neřekl, že? Tak dobře, pojď sem a já ti ukážu, jakého pokroku jsem dosáhl.“

Taylor následoval Sillse k malému stolu, na němž stál stojánek se zkumavkami. Jedna z nich obsahovala asi centimetr kovově lesklé substance.

„Směs sodíku a rtuti neboli amalgam sodíku, jak se to nazývá,“ vysvětlil Sills.

Vzal z police láhev s nápisem „Chlorid amonný, roztok“ a nalil trochu do zkumavky. Amalgam sodíku se okamžitě začal měnit v houbovitou hmotu.

„Tohle,“ poznamenal Sills, „je amalgam amonia. Radikál NH4 tady působí jako kov a sloučí se se rtutí.“ Počkal, až reakce skončí, a pak odlil tekutinu, která zbyla na povrchu.

„Amalgam amonia není příliš stabilní,“ prohodil k Taylorovi, „takže musím pracovat rychle.“ Uchopil lahvičku se slámově žlutou, příjemně vonící tekutinou a přidal trochu do zkumavky. Po chvilce protřepávání se amalgam amonia rozpustil a namísto něj se na dně převalovala stříbřitá kulička.

Taylor na ni hleděl s otevřenými ústy. „Co se stalo?“

„Tato tekutina je komplexní derivát hydrazinu, který jsem objevil a nazval Amonalin. Ještě jsem nesestavil vzorec, ale na tom nezáleží. Jde o to, že má schopnost vyloučit z amalgamu amonium. Ta kapka na dně je čistá rtuť; amonium je v roztoku.“

Taylor nereagoval a Sills netrpělivě vykřikl: „Copak nechápeš důsledky? Jsem v polovině cesty k izolaci čistého amonia, což se dosud nikomu nepodařilo! Jakmile to dokážu, čeká mě sláva, úspěch, Nobelova cena a kdoví co ještě.“

„Teda!“ Taylor se uctivě zahleděl na malou lahvičku. „Ten žlutý sajrajt mi nepřipadal nijak zvlášť důležitý.“ Natáhl po ní ruku, ale Sills ucukl.

„Ještě nejsem u konce, a to v žádném ohledu, Gene. Musím to získat ve volném kovovém stavu, a tady je kámen úrazu. Pokaždé, když se pokusím Amonalin odpařit, rozloží se amonium na čpavek a vodík… Ale já na to přijdu – já na to přijdu!“

O dva týdny později se úvod předchozí scény zopakoval. Taylor obdržel spěšný a nadšený telefonát přítele chemika a plný očekávání se rozběhl do laboratoře. „Máš to?“

„Mám to – a je to úžasnější, než jsem si myslel! Jsou v tom miliony, opravdu.“ Sillsovy oči zářily vytržením.

„Dosud jsem na to šel ze špatné strany,“ vysvětlil. „Když jsem roztok zahříval, rozpuštěné amonium se mi vždycky rozložilo, a tak jsem je oddělil zmrazením. Funguje to stejně jako například u solanky, která při pomalém zmrazování ztuhne v led a sůl vykrystalizuje. Amonalin naštěstí tuhne při osmnácti stupních Celsia, takže se nemusí moc ochlazovat.“

Dramatickým gestem ukázal na kádinku uzavřenou ve skleněné schráně. Kádinka obsahovala bledě žluté jehlovité krystalky, pokryté tenkým povlakem matně zlatavé substance.

„K čemu je ta schránka?“ zeptal se Taylor.

„Musel jsem ji naplnit argonem, abych amonium (to je ta zlatavá vrstva na povrchu Amonalinu) udržel v čistém stavu. Je tak aktivní, že reaguje se vším kromě vzácných plynů.“

Taylor obdivné poplácal spokojeně se usmívajícího přítele po zádech.

„Počkej, Gene, to nejlepší teprve přijde.“

Sills odvedl Taylora na druhou stranu laboratoře a tam třesoucím se prstem ukázal na další vzduchotěsnou schránku, v níž se oslnivě blyštěla hrudka zlatého kovu.

„Toto, můj příteli, je oxid amonný vzniklý prouděním absolutně suchého vzduchu nad pevným amoniem. Je dokonale inertní (ta schránka obsahuje například i trochu chloru, a přesto nedošlo k žádné reakci). Může se vyrábět stejně levně jako hliník, pokud ne ještě levněji, a přitom vypadá zlatěji než samo zlato. Chápeš ty možnosti?“

„Jestli chápu?“ vybuchl Taylor. „Zaplavíme tím celý svět. Můžeme mít amoniové šperky, amoniové příbory a milion dalších věcí. A kdo ví, kolik dalších způsobů průmyslového využití to ještě může mít. Jsi boháč, Walte – jsi boháč!“

„My jsme boháči,“ opravil ho Sills jemně. Vykročil směrem k telefonu. „Musejí se o tom dozvědět noviny. Teď si začnu užívat slávy.“

Taylor se zamračil. „Možná bys to měl zatím držet v tajnosti, Walte.“

„Neboj se, o přesném postupu ani nemuknu. Budu mluvit jen obecně. A kromě toho jsme bezpeční; touhle dobou už je přihláška patentu ve Washingtonu.“

Ale Sills se mýlil! Článek v novinách jim oběma připravil dva velmi, velmi perné dny.

J. Throgmorton Bankhead byl tím, kdo bývá obvykle nazýván „kapitán průmyslu“. Jakožto hlava Acme Chromium a Silver Plating Corporation si tento titul bezpochyby zasloužil; ale pro svou trpělivou a trpitelskou manželku byl prostě nevrlým a věčně podrážděným mužem, obzvlášť u snídaně… a on právě seděl u snídaně.

Hněvivě šustil stránkami novin a mezi sousty topinky s máslem prskal: „Ten člověk přivede celou zemi do zkázy.“ Ukázal na velký černý titulek. „Říkal jsem to už dřív a budu říkat pořád, že ten chlap je pitomý jako štěnice. Nedá pokoj, dokud…“

„Josephe, prosím,“ chlácholila ho manželka, „už zase rudneš v obličeji. Pamatuj na svůj vysoký tlak. Víš, že ti doktor zakázal číst zprávy z Washingtonu, když tě tak rozčilují. A teď, drahoušku, poslouchej. Naše kuchařka…“

„Doktor je hlupák a ty taky,“ štěkl J. Throgmorton Bankhead. „Přečtu si všechny zprávy, které budu chtít, a v obličeji si taky budu rudnout, jak budu chtít.“

Zvedl k ústům šálek kávy a kriticky usrkl. Přitom mu padl pohled na drobný titulek až u spodního okraje stránky: „Vědec objevil náhražku zlata.“

Šálek s kávou znehybněl ve vzduchu, zatímco J. Throgmorton Bankhead četl: „Objevitel o svém novém kovu tvrdí, že dalece předčí chrom, nikl nebo stříbro při výrobě levných a krásných šperků. ‚Úředník s platem dvaceti dolarů týdně,‘ říká profesor Sills, ‚bude jíst z amoniového talíře, který svou nádherou překoná zlaté talíře indických nabobů.‘ Neexistuje žádná…“

Ale J. Throgmorton Bankhead dál nečetl. Před očima se mu roztančily obrazy zkrachovalých Acme Chromium a Silver Plating Corporation; a zatímco tančily, vypadl mu z ruky šálek s kávou z ruky a horká tekutina se mu vylila na kalhoty.

Manželka vyplašeně vyskočila ze židle. „Co se děje, Josephe, co se děje?“

„Nic!“ zahřměl Bankhead. „Nic, proboha, a mohla bys mi laskavě uhnout z cesty?“

Rozčíleně odkráčel z jídelny a nechal za sebou manželku, která zmateně pátrala v novinách po tom, co ho mohlo tak vyvést z míry.

„Bobův hostinec“ na Patnácté ulici je v každou denní i noční dobu obvykle dost zaplněný, ale toho rána, o němž hovoříme, byl prázdný až na čtyři nebo pět spíše chudě oblečených mužů shromážděných kolem statné a důstojné postavy Petera Q. Hornswogglea, význačného bývalého kongresmana.

Peter Q. Hornswoggle jako obvykle zasvěceně hovořil. Tématem jeho řeči byl, opět jako obvykle, život kongresmana.

„Pamatuji si jeden případ,“ vykládal, „kdy někdo ve sněmovně přednesl tentýž argument, a já jsem na něj odpověděl takto: ‚Vážený pán z Nevady přehlíží ve svém vyjádření jeden velmi závažný aspekt problému. Neuvědomuje si, že je v zájmu celé země postarat se okamžitě o potřeby zpracovatelů jablek; protože, pánové, na prosperitě zpracovatelů jablek závisí budoucnost celého ovocnářského průmyslu a na ovocnářském průmyslu je založena celá ekonomika tohoto velkého a slavného národa, Spojených států amerických.‘“

Hornswoggle se odmlčel, obrátil do sebe půl pinty piva a triumfálně se usmál. „Mohu vám bez váhání sdělit, pánové, že po tomto projevu propukla celá sněmovna v bouřlivý potlesk.“

Jeden z jeho posluchačů pomalu zavrtěl hlavou a obdivné podotkl: „To musí bejt něco, umět takhle špílcovat, pane senátor. Vy ste musel bejt třída.“

„Tak, tak,“ přidal se hostinský. „Je to zatracená hanba, že vás v minulejch volbách porazili.“

Bývalý kongresman sebou trhl a velmi důstojným tónem spustil: „Ze spolehlivých zdrojů jsem se dozvěděl, že používání úplatků v této kampani dosáhlo nebývalých roz…“ Najednou umlkl, protože zabloudil pohledem k jistému článku v novinách, které držel v ruce jeden z jeho posluchačů. Popadl je, mlčky si článek přečetl a oči se mu rozzářily náhlým nápadem.

„Přátelé,“ obrátil se opět ke svým posluchačům, „zjistil jsem, že vás musím opustit. Stala se určitá věc, kterou musím okamžitě řešit na radnici.“ Naklonil se k hostinskému a zašeptal: „Nemáte náhodou pětadvacet centů? Omylem jsem zapomněl náprsní tašku ve starostově kanceláři. Zítra vám to určitě vrátím.“

Peter Q. Hornswoggle sevřel v dlani neochotně podaný čtvrťák a vyšel ze dveří.

V malé a spoře osvětlené místnosti někde na dolním konci První avenue si Michael Maguire, policii známý pod mnohem libozvučnějším jménem Mickey Kulka, s broukáním čistil svůj věrný revolver. Vrzly dveře a Mickey zvedl hlavu. „To jsi ty, Slappy?“

„Jo.“ Dovnitř vklouzla malá scvrklá postavička. „Sem ti přines večerní noviny. Policajti si eště furt myslej, že tamtu fušku zmák Bragoni.“

„Jo? Tak to je fajn.“ Mickey se nevzrušeně sklonil k revolveru. „Stalo se ještě něco?“

„Ani né! Ňáká trhlá baba se zabila, ale jinač nic.“

Hodil noviny Mickeymu a odešel. Mickey se opřel v židli a znuděně prolistoval stránky.

Jeden z titulků zaujal jeho pozornost natolik, že si krátký článek přečetl. Když byl hotov, odložil noviny, zapálil si cigaretu a chvíli usilovně přemýšlel. Pak otevřel dveře.

„Hej, Slappy, pocem. Mám tu jednu věc, kterou je třeba udělat.“

Walter Sills byl v sedmém nebi. Chodil po laboratoři jako vládce vesmíru, naparoval se jako páv, vyžíval se v čerstvé slávě. Eugene Taylor, o nic méně šťastný, seděl u stolu a díval se na něj.

„Jaké to je, být slavný?“ vyzvídal.

„Je to pocit za milion dolarů; a právě za tolik prodám tajemství amoniového kovu. Teď si budu žít jako prase v žitě.“

„Praktickou stránku nech na mně, Walte. Dnes jsem se spojil se Staplesem z Eagle Steelu. Ten ti nabídne slušnou cenu.“

Rozezněl se zvonek. Sills nadskočil a rozběhl se ke dveřím.

„Toto je byt Waltera Sillse?“ Velký podmračený člověk na něj vrhl povýšený pohled.

„Ano, já jsem Sills. Přejete se mnou mluvit?“

„Ano. Jmenuji se J. Throgmorton Bankhead a zastupuji firmy Acme Chromium a Silver Plating Corporation. Rád bych s vámi projednal jistou věc.“

„Pojďte dál. Jen pojďte. Toto je Eugene Taylor, můj společník. Můžete klidně mluvit před ním.“

„Dobře tedy.“ Bankhead těžce klesl na židli. „Předpokládám, že tušíte důvod mé návštěvy.“

„Mám za to, že jste v četl v novinách článek o amoniovém kovu.“

„Přesně tak. Přišel jsem zjistit, nakolik je celá ta věc pravdivá, a případně od vás odkoupit výrobní postup.“

„Můžete se podívat sám, pane.“ Sills odvedl magnáta ke skleněné schránce naplněné argonem, kde přechovával několik gramů čistého amonia. „Toto je kov. Tady napravo mám oxid, který je kupodivu mnohem kovovější než sám kov. Právě ten oxid je tím, co v novinách nazvali ‚náhražkou zlata.‘“

Bankheadova tvář neprozrazovala ani náznak skličujícího pocitu, který v něm vyvolal pohled na zlatě zářící hrudku. „Vyndejte to ven,“ řekl, „ať se na to můžu podívat zblízka.“

Sills zavrtěl hlavou. „To nejde, pane Bankheade. Tohle jsou první vzorky amonia a oxidu amonného, které existují. Jsou to muzejní exempláře. Ale můžu pro vás vyrobit další, když budete chtít.“

„Budete muset, pokud chcete, abych do toho vložil peníze. Když budu spokojený, koupím váš patent za – no, řekněme tisíc dolarů.“

„Tisíc dolarů!“ vykřikli Sills a Taylor jednohlasně.

„To je velmi poctivá cena, pánové.“

„Tak to byste měl mluvit spíš o milionu dolarů,“ odpověděl mu Taylor rozhořčeně. „Tenhle objev je zlatý důl.“

„Milion, to určitě! Pánové, vy blouzníte. Skutečnost je taková, že moje společnost je na stopě amonia už léta a právě jsme dospěli do závěrečné fáze řešení tohoto problému. Bohužel jste nás o týden nebo tak nějak předběhli, a tak chci vykoupit váš patent, abych své společnosti ušetřil čas a starosti. Uvědomujete si samozřejmě, že pokud mou nabídku odmítnete, prostě budu ve výzkumu pokračovat a vyrobím ten kov za použití svého vlastního postupu.“

„Budeme se s vámi soudit, když to uděláte,“ řekl Taylor.

„A máte dost peněz na dlouhé – a nákladné – řízení?“ Bankhead se ošklivě usmál. „Já totiž mám, víte. Ale abych vám dokázal, že je možné se se mnou dohodnout, zvýším nabídku na dva tisíce.“

„Slyšel jste náš požadavek,“ odpověděl mu Taylor ledově. „Pokud jej nepřijmete, nemáme dál o čem jednat.“

„Dobře, pánové.“ Bankhead vykročil ke dveřím. „Ještě si to promyslete. Nakonec na můj návrh přistoupíte, tím jsem si jist.“

Otevřel dveře a odhalil souměrnou postavu Petera Q.

Hornswogglea skloněnou v zaujatém soustředění u klíčové dírky. Bankhead si slyšitelně odfrkl a bývalý kongresman vyplašeně vyskočil, a protože nepřišel na nic lepšího, dvakrát nebo třikrát se rychle uklonil.

Finančník se kolem něj opovržlivě protáhl a Hornswoggle vstoupil, zavřel za sebou dveře a stanul před oběma ohromenými muži.

„Ten člověk, moji drazí pánové, je zločinec velkého formátu a ekonomický roajalista. Je to typ dravce, kterého nezajímá, že svým chováním ničí tuto zemi. Udělali jste dobře, že jste ho odmítli.“ Přitiskl si dlaň k široké hrudi a obdařil je dobrotivým úsměvem.

„A kdo jste kčertu vy?“ vyhrkl Taylor, který se už vzpamatoval z počátečního šoku.

„Já?“ Hornswoggle překvapeně zamrkal. „No – ech – já jsem Peter Quintus Hornswoggle. Určitě mě znáte. Byl jsem členem sněmovny reprezentantů.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel. A co byste rád?“

„Co, propána! Četl jsem v novinách o vašem úžasném objevu a přišel jsem vám složit k nohám své služby.“

„Jaké služby?“

„No, upřímně řečeno, vy dva nejste zrovna světaznalí lidé. Se svým novým vynálezem se můžete snadno stát obětí bezohledných prospěchářů, kterých se kolem rojí hejna – jako je Bankhead, například. A praktický muž, jako jsem já, který má dostatek zkušeností, by pro vás mohl být neocenitelným pomocníkem. Staral bych se o vaše obchody, dohlížel na podrobnosti, zařizoval –“

„A to všechno zadarmo, že?“ zeptal se Taylor jízlivě.

Hornswoggle si křečovitě odkašlal. „No, přirozeně, domníval jsem se, že malý podíl na zisku z vašeho objevu by mohl být vhodnou odměnou za mé úsilí.“

Sills, který po celou dobu mlčel, najednou vstal. „Vypadněte odsud! Slyšíte? Vypadněte odsud, než zavolám policii.“

„Ale profesore Sillsi, nerozčilujte se, prosím.“ Hornswoggle se dal na ústup ke dveřím, které mu Taylor úslužně otevřel. Vycouval, a když se mu dveře zabouchly před obličejem, tiše zaklel.

Sills unaveně padl na nejbližší židli. „Co budeme dělat, Gene? Nabídl nám jenom dva tisíce. Ještě před dvěma týdny by to bylo víc, než bych se odvažoval doufat, ale teď –“

„Zapomeň na to. Ten člověk jen blufoval. Poslyš, zavolám hned teď Staplesovi. Vezmeme od něho, kolik nám dá (a mělo by to být dost), a jestli se potom vyskytnou nějaké problémy s Bankheadem – bude to už Staplesova věc.“ Poplácal přítele po rameni. „Naše starosti tím prakticky končí.“

Taylor se však bohužel mýlil; jejich starosti teprve začínaly.

Člověk, který stál na druhé straně ulice v tmavém kabátě, nad jehož ohrnutým límcem vykukovaly jen pronikavé oči, pečlivě pozoroval dům. Zvědavý policista by jej mohl identifikovat jako „Slappyho“ Egana, ale protože se žádný neobtěžoval pořádně podívat, zůstal Slappy nepovšimnut.

„Sákryš,“ mumlal si sám pro sebe, „todle bude brnkačka. Je to v přízemí, zadní vokno de votevřít párátkem, nikde žádný poplašný zařízení, žádný velký spekulování.“ Spokojeně se zahihňal a odešel.

Ale Slappy nebyl se svým nápadem sám. I Peter Q. Hornswoggle na svém odchodu zjistil, že se mu masivní mozkovnou honí podivné myšlenky – myšlenky, k jejichž uskutečnění by bylo třeba použít poněkud nekonvenčních postupů.

A J. Throgmorton Bankhead také nelenil. Náležel ke skupině lidí, kteří vždy musejí dostat to, co chtějí, a je jim jedno jak, a protože rozhodně nemínil vydat za tajemství amonia milion dolarů, usoudil, že je nezbytné požádat o pomoc jednoho ze svých známých.

Tento známý, přestože velice užitečný, byl poněkud odpudivý a Bankhead považoval za nutné zachovat při jeho návštěvě nejvyšší možnou míru opatrnosti a obezřetnosti. Ale rozhovor, který následoval, skončil k oboustranné spokojenosti.

Walter Sills se prudce probudil z neklidného spánku. Chvíli pozorně naslouchal, pak se natáhl k vedlejší posteli a zacloumal Taylorem. Odměnou mu bylo několik nesouvislých zamručení.

„Gene, Gene, probuď se! No tak, probuď se!“

„He? Co je? Proč mě otravuješ –“

„Ticho! Poslouchej, slyšíš to?“

„Neslyším nic. Nechal bys mě laskavě spát?“

Sills si přitiskl prst k ústům a Taylor zmlkl. Zdola z laboratoře se ozývaly tlumené šoupavé zvuky.

Taylora okamžitě přešla ospalost. „Zloději!“ zašeptal s vytřeštěnýma očima.

Oba vyklouzli z postelí, oblékli si župany, nazuli trepky a po špičkách došli ke dveřím. Taylor měl revolver, a tak ze schodů sestupoval jako první.

Byli právě v polovině schodiště, když z laboratoře uslyšeli překvapený výkřik následovaný řadou temných úderů. To chvíli pokračovalo a pak se ozvalo řinčení rozbitého skla.

„Moje amonium!“ vyjekl Sills s hrůzou v hlase a rozběhl se ze schodů. Taylora s revolverem nechal za sebou.

Chemik s nadávajícím společníkem v patách vpadl do laboratoře a rozsvítil. Dva zápasící muži oslněné zamrkali a pustili se.

Taylor na ně namířil zbraň. „Tohle není hezké,“ mračil se.

Jeden z těch dvou se zvedl ze změti rozbitých kádinek a lahviček, uchopil se za pořezané zápěstí a důstojně se uklonil. Byl to Peter Q. Hornswoggle.

„Není pochyb,“ řekl a vrhl nervózní pohled na namířený revolver, „že okolnosti vypadají krajně podezřele, ale mohu všechno snadno vysvětlit. Navzdory velmi nevybíravému zacházení, jehož se mi od vás nezaslouženě dostalo, jsem o vás dva stále cítil přátelský zájem.

Vzhledem k tomu, že jsem světa znalý muž a vím, čeho jsou lidé schopni, rozhodl jsem se hlídat dnes v noci váš dům, protože jsem si všiml, že jste opomněli učinit bezpečnostní opatření proti zlodějům. Jaké bylo mé překvapení, když jsem spatřil tuto hanebnou kreaturu,“ ukázal na pobudu s rozpláclým nosem, který ležel v bezvědomí na podlaze, „jak se krade k zadnímu oknu.

Neváhal jsem riskovat zdraví a možná i život a zoufale se pokusil zachránit váš velký vynález. Skutečně se domnívám, že si za tento čin zasloužím vaši vděčnost, a jsem si jist, že nyní, když jste sami poznali, jak vám mohu být užitečný, přehodnotíte svou odpověď na návrh, který jsem vám učinil.“

Taylor to všechno poslouchal s cynickým úsměvem. „Vy opravdu umíte skvěle lhát, že, P.Q.?“

Mluvil by ještě déle a rázněji, kdyby druhý zloděj najednou nepozvedl hlas na protest. „Šmarjá, šéfe, tendle tlusťoch tady mě chce vočernit, ale co řiká, to néni pravda. Já sem jenom dělal, co mi řekli, šéfe. Jeden chlápek si mě najmul, abysem sem šel a vybílil sejf, tak já si chtěl jenom vydělat pár poctivejch peněz. Měl sem jenom votevřít sejf, šéfe, já sem neměl nikomu ublížit.

A tak se chystám, že se pustim do makačky – sem se zahříval, dalo by se říct – a najednou sem vleze tendle panák s majzlíkem a letlampou a hrne si to k sejfu. No, to dá rozum, že si takovoudle konkurenci nenechám líbit, a tak sem po něm skočil –“

Ale Hornswoggle zaujal postoj ledové povýšenosti. „To se ještě ukáže, jestli má slovo gangstera větší váhu než slovo člověka, který, jak mohu bez uzardění říct, byl svého času jedním z nejvýznačnějších členů velké –“

„Držte hubu, oba!“ křikl Taylor a výhružně zamával revolverem. „Zavolám policii a pak těmi svými historkami můžete otravovat ji. Je všechno v pořádku, Walte?“

„Myslím, že ano.“ Sills se vrátil z okružní cesty po laboratoři. „Rozbili jen prázdné sklo. Všechno ostatní je netknuté.“

„To je dobře,“ začal Taylor a pak vyděšeně vyjekl.

Z chodby vstoupil dovnitř muž s kloboukem staženým do očí. Revolver, který zkušeně třímal v ruce, rázem změnil situaci.

„O.K.,“ houkl na Taylora, „odhoď tu bouchačku!“ Zbraň osloveného muže vyklouzla z jeho zdřevěnělých prstů a udeřila o podlahu.

Nově příchozí přelétl čtyři ostatní muže přezíravým pohledem. „Ale! Tak to vypadá, jako by mě chtěli předběhnout dva další. Tohle bude zřejmě hodně oblíbený místo na schůzky.“

Zatímco Sills a Taylor na neznámého nechápavě zírali, začaly Hornswoggleovi divoce cvakat zuby. První lupič ustrašeně couvl a zašeptal: „Pro boha živýho, to je Mickey Kulka.“

„Jo,“ utrousil Mickey temně, „Mickey Kulka. Existuje spousta lidí, co mě znají a vědí, že se nebojím zmáčknout spoušť, když se mi to hodí. Tak do toho, plešoune, dej se do práce. Ty víš, co chci – tu věc kolem toho falešnýho zlata. Než napočítám do pěti, ať to mám před sebou.“

Sills pomalu vykročil ke starému sejfu v koutě. Mickey bezstarostně ustoupil, aby mu udělal místo, a přitom rukávem kabátu zavadil o poličku. Malá lahvička s roztokem síranu sodného se zakymácela a spadla.

Sills v náhlém osvícení zařval: „Pane bože, pozor! To je nitroglycerin!“

Lahvička narazila na zem s tříštivým zvukem rozbíjejícího se skla a Mickey bezděčně vyjekl a divoce uskočil. V tom okamžiku se na něho Taylor vrhl nádherným stylem ragbyového obránce. Sills na nic nečekal a shýbl se pro Taylorovu zbraň, aby ji namířil na ostatní dva, ale to už nebylo třeba. Oba využili příležitosti a rychle se rozplynuli ve tmě, ze které přišli.

Taylor a Mickey Kulka se v pevném objetí váleli po podlaze laboratoře. Sills nešťastně poskakoval kolem nich a modlil se o chviličku poměrného klidu, aby mohl umístit hlaveň revolveru do náhlého a tvrdého kontaktu s gangsterovou lebkou.

Ale ta chvilička nenastala. Najednou se Mickey vzepjal, zasadil Taylorovi prudký úder pěstí do brady a osvobodil se z jeho sevření. Sills zděšeně vykřikl, namířil na prchajícího muže revolver a stiskl spoušť. Ale střela mířila do prázdna a nezraněný Mickey utekl. Sills se ho nepokoušel pronásledovat.

Proud studené vody přivedl Taylora zpět k vědomí. Omámeně potřásl hlavou a rozhlédl se po nepořádku kolem sebe.

„Hú!“ udělal. „To byla noc!“

Sills zasténal. „Co teď budeme dělat, Gene? Naše životy jsou v nebezpečí. Na zloděje jsem vůbec nepomyslel, jinak by mě ani nenapadlo vykládat o svém objevu novinářům.“

„Podívej, mléko už se rozlilo, tak je zbytečné nad ním brečet. První, co musíme udělat, je jít se vyspat. Dnes v noci nás už nikdo otravovat nebude. Zítra zajdeš do banky a uložíš návod k výrobě do bezpečnostní schránky (což jsi měl udělat už dávno). Staples tu bude ve tři odpoledne; uzavřeme obchod a pak budeme konečně šťastně žít, dokud neumřeme.“

Chemik truchlivě zavrtěl hlavou. „Zatím to vypadá, že amonium je velice rozčilující záležitost. Skoro si přeju, abych o něm nikdy neslyšel. Radši bych zase dělal rozbory rud.“

Když se Walter Sills druhého dne kodrcal přes město do banky, stále nenacházel žádný důvod, proč by měl své přání měnit. Dokonce ani konejšivé a důvěrně známé natřásání jeho starého otlučeného automobilu ho neuklidňovalo. Jeho život, vyznačující se pokojnou jednotvárností, se najednou proměnil v blázinec, a tato změna ho vůbec netěšila.

„Bohatství, stejně jako chudoba, má svoje specifické problémy,“ poznamenal filozoficky sám k sobě a zabrzdil před dvoupatrovou mramorovou budovou banky. Opatrně vystoupil, protáhl si ztuhlé nohy a zamířil k otáčivým dveřím.

Ale nedošel k nim. Cestu mu zastoupily dva mohutné exempláře lidské rasy a pak ucítil, jak se mu do žeber bolestně zaryl nějaký velmi tvrdý předmět. Bezděčně otevřel ústa, ale někdo mu drsně zašeptal do ucha: „Ticho, plešoune, nebo dostaneš, co si zasloužíš za ten zatracenej podraz včera v noci.“

Sills se zachvěl a poslechl. Okamžitě poznal hlas Mickeyho Kulky.

„Kde jsou ty papíry s postupem?“ zeptal se Mickey. „A rychle.“

„V kapse kabátu,“ zasípal Sills rozechvěle.

Mickeyho kumpán mu zkušeným hmatem sáhl do kapsy a vytáhl tři nebo čtyři složené listy papíru.

„Toďle je vono, Mickey?“

Mickey si papíry spěšně prohlédl a přikývl. „Jo. Máme to. Tak fajn, plešoune, jdi si po svejch.“ Hrubě do něj strčil a pak oba gangsteři naskočili do auta a rychle odjeli, zatímco chemik se válel na zemi. Laskavé ruce ho zvedly.

„Jsem v pořádku,“ vypravil ze sebe. „Jen jsem zakopl. Nic se mi nestalo.“ Vešel do banky a téměř se zhroutil na nejbližší lavičku. Už o tom nepochyboval; takovýto nový život nebyl pro něj.

Ale mohl se na to připravit. Taylor předvídal, že se něco takového může stát. I on sám měl pocit, že ho sleduje nějaké auto. A přesto ve svém šoku a zděšení skoro všechno pokazil.

Pokrčil hubenými rameny, sundal si z hlavy klobouk a zpod vnitřní pásky vytáhl několik složených listů papíru. Za pět minut byly uloženy v bezpečnostní schránce. Když se za nimi zabouchly obrovské ocelové dveře, pocítil úlevu.

„To by mě zajímalo, jak to dopadne,“ mumlal si cestou domů, „jestli se pokusí postupovat podle návodu na tom papíře, který dostali.“ Našpulil rty a potřásl hlavou. „Pokud ano, nebudou se stačit divit, až to bouchne.“

Když Sills dojel domů, zjistil, že se po ulici před jeho domem důstojně procházejí tři policisté.

„Požádal jsem o ochranu,“ vysvětlil mu Taylor stručně, „aby se už nemohlo přihodit to, co včera v noci.“

Chemik mu vylíčil příhodu před bankou a Taylor zachmuřeně přikývl. „No, teď dostali šachmat. Za dvě hodiny tu bude Staples a do té doby se o naši bezpečnost postará policie. Potom,“ pokrčil rameny, „to už bude Staplesova věc.“

„Poslyš, Gene,“ přerušil ho chemik. „Mám starost s amoniem. Ještě jsem nevyzkoušel jeho pokovovací schopnost, a to je ta nejdůležitější věc. Co když Staples přijde a my zjistíme, že máme jen mýdlovou bublinu.“

„Hmm.“ Taylor se poškrábal na bradě. „To máš pravdu. Ale víš, co můžeme udělat? Než Staples přijde, něco pokovíme – třeba lžičku – jen pro náš klid.“

„Je to opravdu nepříjemné,“ stěžoval si Sills rozmrzele. „Kdyby nebylo těch otravných lumpů, nemuseli bychom postupovat takovým lajdáckým a nevědeckým způsobem.“

„Dobře, tak se na to nejdřív naobědváme.“

Po obědě začali. S horečným spěchem sestavili aparát. Do krychlové nádoby s délkou hrany třicet centimetrů nalili nasycený roztok Amonalinu. Katodu tvořila stará zprohýbaná lžička a určité množství amalgamu amonia (oddělené od zbytku roztoku dírkovanou skleněnou přepážkou) bylo anodou. Tři baterie zapojené do série dodávaly proud.

Sills živě vysvětloval: „Funguje to na tom samém principu jako poměďování. Ion amonia je působením elektrického proudu přitahován ke katodě, což je v tomto případě lžička. Obvykle by se rozložil, protože je nestabilní, ale v roztoku Amonalinu tomu tak není. Sám Amonalin je velmi lehce ionizován a kyslík je vylučován u anody. Tohle byla teorie. A teď se podíváme, jak to vypadá v praxi.“

Pustil proud a Taylor zatajil dech. Nejprve se nic nedělo. Taylor zklamaně vydechl.

Pak ho Sills zatahal za rukáv. „Vidíš?“ zasyčel. „Dívej se na anodu!“

Nad houbovitým amalgamem amonia se začaly tvořit bublinky plynu. Oba muži přenesli svou pozornost na lžičku.

Změna byla stále zřetelnější. Kov zmatněl a stříbrná barva pomalu ztratila svou bělost. Začala se na ní vytvářet žlutavá vrstva. Proud běžel patnáct minut a pak Sills se spokojeným výrazem přerušil okruh.

„Pokovuje to dokonale,“ řekl.

„Skvělé! Vyndej to ven! Podíváme se na to!“

„Cože?“ vyděsil se Sills. „Vyndat to? Vždyť je to čisté amonium. Kdyby se ocitlo na normálním vzduchu, rozložily by to vodní páry na NH_4OH, než bys stačil mrknout. To nemůžeme udělat.“

Přitáhl ke stolu dost velký přístroj. „Tohle,“ řekl, „je nádoba se stlačeným vzduchem. Ten proženu sušičkou s chloridem vápenatým a pak pustím dokonale suchý kyslík (bezpečně zředěný čtyřnásobným množstvím dusíku) přímo do rozpouštědla.“

Zastrčil hadici do roztoku, nastavil její ústí přímo pod lžičku a pustil na ni pomalý proud vzduchu. Zapůsobilo to jako kouzlo. Téměř okamžitě se žlutý povlak rozzářil do lesku téměř nadpozemské krásy.

Oba muži hleděli na lžičku s bušícím srdcem a zatajeným dechem. Sills zastavil vzduch a chvíli oba jen mlčky obdivovali nádherný lesk.

Pak Taylor chraptivě zašeptal: „Vyndej ji. Chci si na ni sáhnout. Pane bože, ta je překrásná.“

Sills uchopil lékařské kleště a s posvátnou úctou vytáhl lžičku z roztoku.

To, co se stalo potom, se nedá přesně vylíčit. Později, přestože na ně reportéři z novin nemilosrdně naléhali, si ani Sills, ani Taylor nedokázali přesně vybavit události, které se odehrály v několika následujících minutách.

Stalo se to, že v okamžiku, kdy se amoniem pokovená lžička ocitla na vzduchu, vnikl jim do chřípí ten nejstrašlivější puch, jaký kdy existoval – puch, který se nedá popsat, děsivý dech samotného pekla, jenž proměnil celou místnost v hrůznou noční můru.

Sills zdušené hekl a lžičku pustil. Oběma se zvedl žaludek a začali kašlat, kýchat, slzet, kvílet a ucpávat si nosy a ústa. Taylor se vrhl po lžičce a divoce se rozhlédl. Puch byl stále silnější a jejich snaha mu uniknout skončila zdemolováním laboratoře a převrhnutím nádoby s Amonalinem. Dala se udělat jen jedna věc a Taylor ji udělal. Lžička vyletěla oknem na Dvanáctou ulici. Dopadla na chodník přímo k noze jednoho z policistů, ale Taylorovi to bylo jedno.

„Svlékni si šaty. Musíme je spálit,“ zasípal Sills. „Pak laboratoř postříkáme něčím, co má silný pach. Zapal síru. Přines nějaký tekutý bróm.“

Oba ze sebe zuřivě trhali šaty, když si uvědomili, že odemčenými dveřmi někdo vešel. Zvonek sice zazvonil, ale žádný z nich si toho nevšiml. Byl to Staples, téměř dvoumetrový majestátní muž se lví hřívou a Ocelový král.

Jediný krok do místnosti dokonale zničil veškerou jeho důstojnost. Se zoufalým vzlykem se otočil a Dvanácté ulici se naskytl pohled na postaršího, vybraně oděného pána, uhánějícího ulicí, co mu nohy stačí, a strhávajícího ze sebe tolik oblečení, kolik byl při této činnosti schopen.

Lžička pokračovala ve svém vražedném díle. Všichni tři policisté se už dávno dali na chvatný ústup a k uším dvou nevinných a trpících původců celého zmatku dolehl rámus a rozčilený křik.

Z okolních domů vybíhali muži i ženy, na ulici se plašili koně. Zpoza rohu se vynořil zvonící hasičský vůz, ale vzápětí z něj jeho posádka vyskákala a nechala ho opuštěný stát. Oddíly policie přišly – a utekly.

Sills a Taylor se nakonec vzdali; oblečeni jen do kalhot se hlava nehlava rozběhli k Hudsonu a zastavili se, až když měli vodu až po ramena a nad hlavou požehnaný čistý vzduch.

Taylor upřel na Sillse užaslý pohled. „Ale jak to mohlo vydávat tak strašlivý smrad? Říkal jsi, že je to pevná stabilní látka, a pevné stabilní látky nemůžou páchnout. K tomu je nutné vypařování, ne?“

„Už sis někdy čichl k pižmu?“ zasípal Sills. „Vydává vůni po neomezenou dobu a přitom neztratí nic ze své váhy. Asi jsme narazili na něco podobného.“

Oba dva chvíli tiše přemítali a pokaždé, když k nim vítr přinesl závan amoniových par, zmučeně se zašklebili. Nakonec Taylor tiše řekl: „Až zjistí, že to tak smrdí ta lžička a že jsme ji vyrobili my, skončíme u soudu – a možná i ve vězení.“

Jeho přítel protáhl obličej. „Kéž bych se do té zatracené věci nikdy nepustil! Teď z toho mám jen samé potíže.“ Jeho ztýrané nervy povolily a Sills se hlasitě rozplakal.

Taylor ho soucitně poplácal po zádech. „Tak zlé to přece není. Ten objev tě proslaví. Budeš moci žádat svoji odměnu a třeba tě zaměstná nějaká velká výzkumná laboratoř. A taky ještě pořád můžeš získat Nobelovu cenu.“

„To je pravda.“ Sills se opět usmál. „A možná najdu způsob, jak eliminovat ten strašný puch. Aspoň doufám.“

„Já taky,“ řekl Taylor procítěně. „Pojď, vrátíme se. Myslím, že už se jim podařilo tu lžičku odstranit.“

* * *

Při čtení „Úžasného vlastnictví“ by mělo být každému jasné, že jsem v té době na akademii exceloval v chemii. Co se týká humoru, zdá se mi toto dílko při novém čtení mnohem trapnější než „Kruh kolem Slunce“. Představte si kongresmana jménem „Hornswoggle[3]“ a gangstery mluvící směšně pokroucenou verzí brooklynského slangu.

„Úžasné vlastnictví“ byla jediná z prvních devíti povídek, kterou Campbell nikdy neviděl, a já jsem tomu z duše rád.

Začátkem prosince jsem dopsal povídku nazvanou „Ad astra“. 21. prosince 1938 (v den otcových dvaačtyřicátých narozenin, ačkoli si nevzpomínám, že bych to tehdy považoval za nějaké znamení, ať už dobré, nebo špatné) jsem ji šel nabídnout Campbellovi. Byla to moje sedmá návštěva v jeho kanceláři, protože jsem do té doby nevynechal ani jeden měsíc, a devátá povídka, kterou jsem se mu pokoušel prodat.

„Ad Astra“ je první povídkou, u níž si i po tak dlouhé době přesně pamatuju okolnosti, které mě přivedly k jejímu námětu. Toho podzimu jsem u National Youth Administration požádal o práci, která mi měla finančně pomoci během studií, a dostal jsem ji. Platili mi patnáct dolarů měsíčně za – pokud mi paměť dobře slouží – několik hodin psaní na stroji. Přepisoval jsem materiály sociologa, který psal knihu o odporu společnosti vůči technickému pokroku. Bylo v tom zahrnuto všechno od kněží rané Mezopotámie přes šíření znalosti čtení a psaní mezi prostým obyvatelstvem až po námitky proti letadlům od těch, kdo tvrdili, že předměty těžší než vzduch nemohou létat.

Přirozeně mě napadlo, že by se dala napsat povídka, v níž by hrál jistou úlohu odpor veřejnosti k vesmírným letům. Proto jsem v názvu použil slova „ad astra“. Je to část latinského přísloví „Per aspera ad astra“ (Přes překážky ke hvězdám).

Poprvé Campbell udělal víc, než že mi jen poslal odmítnutí. 29. prosince jsem od něj obdržel dopis, v němž mě zval na schůzku, kde se mnou chtěl moji povídku rozebrat.

5. ledna 1939 jsem šel ke Campbellovi poosmé – a poprvé na jeho přímou žádost. Ukázalo se, že se mu na mé povídce zalíbila myšlenka odporu společnosti k vesmírným letům – samotný vesmírný let nebyl samozřejmě nijak zvlášť povedený.

Víceméně se strachem, protože jsem ještě nikdy nepřepisoval povídku podle pokynů vydavatele, jsem se pustil do práce. Přepracovanou povídku jsem odevzdal 24. ledna a 31. ledna jsem pochopil systém, který Campbell užíval při přijímání povídek. Ačkoli jeho zamítnutí obvykle doprovázely dlouhé a velmi užitečné dopisy, přijetí tvořil pouhý šek bez jediného doprovodného slova. Prostě měl pocit, že šek je dost výmluvný sám o sobě. V tomto případě ke mně promluvilo šedesát devět dolarů, protože povídka měla 6900 slov a Campbell tehdy platil cent za slovo.

Po sedmi měsících a osmi po sobě jdoucích odmítnutích to byla první věc, kterou jsem Campbellovi prodal. V časopise se objevila po půldruhém roce a tehdy jsem zjistil, že Campbell změnil její název (myslím, že naprosto oprávněně) na „Směry.“

Směry

Když jsem toho dne vstoupil do jeho kanceláře, seděl John Harman za psacím stolem a mračil se. Vidět ho, jak s hlavou v dlaních zasmušile hledí z okna na Hudson, bývalo v té době obvyklé – až příliš obvyklé. Připadalo mi nefér, že se ten malý statečný muž musí takhle den po dni užírat, když správně by si měl užívat slávy a obdivu celého světa.

Padl jsem na židli. „Už jste viděl úvodník v dnešním Clarionu, šéfe?“

Otočil ke mně unavené, krví podlité oči. „Ne, neviděl. Co tam píšou? Zase na mne svolávají boží pomstu?“ Z hlasu mu ukapával hořký sarkasmus.

„Tentokrát zašli opravdu daleko, šéfe,“ odpověděl jsem. „Poslechněte si tohle: ‚Zítra se John Harman pokusí znesvětit nebesa. Zítra navzdory názoru a svědomí celého světa se tento muž dopustí vzpoury proti Bohu. Člověku není dáno, aby kráčel bez zábran tam, kam ho vede jeho touha a ctižádost. Existují věci, které mu jsou navždy zapovězeny, a jednou z nich je dobývání hvězd. Stejně jako Eva si John Harman přeje ochutnat zakázané ovoce a stejně jako Evě se mu dostane spravedlivého potrestání.

Ale pouhá slova zde nestačí. Pokud strpíme, aby na sebe takto přivolával boží pomstu, padá zodpovědnost za tento hřích na hlavy celého lidstva, nikoli jen Harmanovu. Připustíme-li, aby uskutečnil své zlé záměry, staneme se spoluviníky jeho zločinu a budeme spolu s ním po zásluze potrestáni.

Proto je nezbytně nutné okamžitě učinit příslušné kroky, aby bylo Harmanovi zabráněno v jeho zítřejším startu s takzvanou raketovou lodí. Svou nečinností v této věci může vláda zapříčinit i násilné akce. Nezabaví-li totiž raketovou loď nebo nezabrání-li Harmanovi v jeho činu jinými prostředky, mohou vzít rozlícení občané celou věc do vlastních rukou –‘“

Harman zuřivě vyskočil, vytrhl mi noviny z prstů a vztekle je hodil do kouta. „To je otevřená výzva k lynčování,“ zahřměl. „Podívejte se na tohle!“

Posunul směrem ke mně pět nebo šest obálek. Jediný pohled stačil, abych poznal, co jsou zač.

„Další výhrůžky smrtí?“ zeptal jsem se.

„Ano, přesně tak. Musel jsem požádat policii, aby ještě více posílila hlídky kolem budovy a poskytla mi ozbrojený doprovod, až zítra pojedu na startovací pole.“

Začal rozčileně přecházet po místnosti sem a tam. „Nevím, co mám dělat, Clifforde. Pracoval jsem na Prométheovi skoro deset let. Dřel jsem jako otrok, utratil hromadu peněz, vzdal jsem se všech životních potěšení – a proč to všechno? Aby smečka náboženských blouznivců štvala proti mně veřejnost tak dlouho, až si nebudu jistý ani vlastním životem.“

„Předběhl jste dobu, šéfe,“ pokrčil jsem rezignovaně rameny.

Harman se ke mně nasupeně otočil. „Co myslíte tím ‚předběhl jste dobu‘? Máme rok 1973. Svět se na let do vesmíru připravuje už půl století. Před padesáti lety lidé mluvili a snili o dni, kdy se člověk osvobodí od zemské tíže a vydá se do hlubin vesmíru. Padesát let se věda píď po pídi přibližovala k tomuto cíli a teď… teď jsem jej konečně dosáhl, a hle! vy tvrdíte, že svět na mne ještě není připravený.“

„Dvacátá a třicátá léta byla obdobím anarchie, dekadence a špatné vlády, pokud si trochu vzpomínáte na dějepis,“ připomněl jsem mu jemně. „Nemůžete je přijmout jako kritérium.“

„Já vím, já vím. Teď mi začnete vyprávět o První světové válce v 1914 a Druhé světové válce v 1940. Znám ten příběh; můj otec bojoval v Druhé a dědeček v První. Ale přesto to byly doby, kdy věda kvetla. Lidé se nebáli; snili a odvažovali se své sny uskutečňovat. Když šlo o techniku a mechaniku, neexistovalo nic takového jako konservatismus. Žádná teorie nebyla příliš radikální, žádný objev příliš revoluční. Dnes svět hnije zaživa, když velkou vizi, jako je let do vesmíru, nazývají ‚vzpourou proti Bohu‘.“

Pomalu sklonil hlavu a odvrátil se, abych neviděl jeho třesoucí se rty a slzy v očích. Pak se najednou opět napřímil. „Ale já jim ukážu,“ zaburácel s planoucím pohledem. „Půjdu do toho navzdory peklu, nebesům i Zemi. Už jsem do toho vložil příliš mnoho, než abych teď přestal.“

„Klid, šéfe,“ poradil jsem mu. „Tohle rozčilování vám nijak neprospěje, až zítra polezete do té lodi. Vaše naděje na to, že ten experiment přežijete, už teď nejsou moc velké, tak jak to bude vypadat, když z vás při startu bude uzlíček nervů?“

„Máte pravdu. Už na to nebudeme myslet. Kde je Shelton?“

„Zařizuje v Institutu, aby nám poslali speciální fotografické desky.“

„Už je pryč nějak moc dlouho, ne?“

„Ani ne; ale poslouchejte, šéfe, ten chlap je nějaký divný. Něco se mi na něm nelíbí.“

„Nesmysl! Je u mne už dva roky a dosud jsem neměl důvod si na něj stěžovat.“

„Dobře.“ Rezignovaně jsem rozhodil rukama. „Když mě nechcete poslouchat, tak neposlouchejte. Já jen, že jsem ho přistihl, jak si čte jeden z těch ďábelských letáků, co nechává tisknout Otis Eldredge. Víte, které myslím: ‚Střež se, ó lidstvo, neboť den soudu se blíží. Neuniknete trestu za své hříchy. Kajte se, a budete spaseni.‘ A všechny ty středověké žvásty.“

Harman si znechuceně odfrkl. „Takový laciný náboženský tlučhuba! Svět se bohužel podobných lidí jen tak nezbaví – vždycky bude existovat dost pitomců, kteří jim budou ochotni naslouchat. Ale přesto nemůžete Sheltona odsuzovat jen proto, že ty bláboly čte. Já sám si občas nějaký přečtu.“

„On tvrdí, že ho našel na ulici a čte ho jen z ‚čisté zvědavosti‘, ale já bych přísahal, že ho vytáhl z aktovky. A kromě toho chodí každou neděli do kostela.“

„A to má být nějaký zločin? Každý chodí do kostela, v dnešní době!“

„Ano, ale ne do Evangelické společnosti dvacátého století. Ta patří Eldredgeovi.“

To Harmanem otřáslo. Očividně slyšel tuhle informaci poprvé. „Poslyšte, ale tohle už je zvláštní, že ano? Budeme ho muset důkladně hlídat.“

Ale pak jsme pro samou práci na Sheltona naprosto zapomněli – dokud nebylo příliš pozdě.

Den před startem už toho na práci mnoho nezbývalo, a tak jsem odešel do vedlejší místnosti, abych zkontroloval Harmanovo poslední hlášení Institutu. Mým úkolem bylo opravit všechny chyby a omyly, které se do zprávy vloudily, ale obávám se, že jsem nebyl příliš pečlivý. Popravdě řečeno, nedokázal jsem se soustředit. Každých pět minut jsem upadal do chmur.

Celý ten rozruch kolem letu do vesmíru byl podivný. Když Harman před nějakými šesti měsíci poprvé oznámil blížící se dokončení projektu Prométheus, vědecké kruhy zajásaly. Samozřejmě se všichni vyjadřovali velmi opatrně a své výroky obezřetně vážili, ale vládlo skutečné nadšení.

Masy však tento pohled na věc nepřijaly. Vám v jednadvacátém století to možná připadá zvláštní, ale v roce ’73 se to patrně dalo očekávat. Lidé tehdy nebyli příliš pokrokoví. Už léta trval všeobecný příklon k náboženství, a když církve jednomyslně vystoupily proti Harmanově raketě – no, dostali jsme se tam, kam jsme se dostali.

Nejprve se odpor omezil jen na církve a my si mysleli, že po nějaké době utichne. Neutichl. Chytily se toho noviny a doslova se jaly šířit evangelium. V pozoruhodně krátkém čase se ubohý Harman stal největším škůdcem lidstva a začaly potíže.

Každý den dostával dopisy, v nichž mu pisatelé vyhrožovali smrtí a trestem božím. Nemohl bez rizika ani vyjít na ulici. Tucty sekt, s nimiž nikdy neměl nic společného – patřil k nevelké skupině volnomyšlenkářů, což pro něj znamenalo další mínus – ho exkomunikovaly a uvrhly do klatby. A co bylo nejhorší, Otis Eldredge se svou Evangelickou společností začal proti němu burcovat lid.

Eldredge byl zvláštní chlapík – svým způsobem génius, jací se čas od času objevují. Vládl zlatým jazykem a květnatou slovní zásobou, s jejichž pomocí dokázal dav doslova hypnotizovat. Jen co začal mluvit, stalo se dvacet tisíc lidí voskem v jeho rukou. A tento muž celé čtyři měsíce dštil na Harmana oheň a síru; čtyři měsíce se z jeho úst valil žhavý proud odsudků a hrozeb. A čtyři měsíce rozhořčení světa rostlo.

Ale Harman se nedal zastrašit. Ve svém drobném stošedesáticentimetrovém těle měl odvahy za pět dvoumetrových. Čím hlasitěji vlci vyli, tím pevněji si stál na svém. S téměř nadpozemskou – jeho nepřátelé říkali ďábelskou – tvrdošíjností odmítal ustoupit o jediný krok. Ale jeho vnější pevnost byla pro mne, který ho dobře znal, jen nedokonalou slupkou ukrývající vnitřní žal a hořké zklamání.

V tomto okamžiku přerušil mé úvahy zvonek u dveří. Překvapeně jsem vyskočil, protože v těchto dnech k nám návštěvy přicházely jen zřídka.

Vyhlédl jsem z okna a uviděl vysokého statného muže hovořícího s policejním seržantem Cassidym. Okamžitě jsem v něm poznal Howarda Winsteada, ředitele Institutu. Harman vyběhl, aby ho přivítal, a po výměně několika frází vešli oba muži do kanceláře. Šel jsem za nimi víceméně z čisté zvědavosti na to, co sem Winsteada, který byl více politik než vědec, přivedlo.

Winstead zpočátku nepůsobil příliš sebejistě; rozpačitě uhnul očima před Harmanovým pohledem a zamumlal několik bezvýznamných vět o počasí. Pak ale s přímou nediplomatickou neomaleností zamířil přímo k jádru věci.

„Johne,“ řekl, „co kdybys ten pokus o nějakou chvíli odložil?“

„Tím vlastně míníš, že jej mám úplně odvolat, že? Tak ti říkám, že neodvolám, a to je moje poslední slovo.“

Winstead zvedl ruku. „Počkej, Johne, nerozčiluj se. Dovol, abych ti to vysvětlil. Vím, že ti Institut dal volnou ruku, a vím, že jsi skoro polovinu nákladů zaplatil z vlastní kapsy, ale – tohle ti nemůže projít.“

„Ale, že by?“ odfrkl si Harman posměšně.

„Poslouchej, Johne, ty se vyznáš ve své vědě, ale nevyznáš se v lidské povaze. Já ano. Tohle není svět ‚Šílených dekád‘, ať si to uvědomuješ, nebo ne. Od roku 1940 došlo k významným změnám.“ Přešel do očividně pečlivě připraveného proslovu.

„Víš, že po První světové válce se celý svět odvrátil od náboženství směrem ke svobodě názorů. Lidé byli znechucení a rozčarovaní, cyničtí a nároční. Eldredge je nazývá ‚zkaženými hříšníky‘. Navzdory tomu všemu věda kvetla – někteří tvrdí, že v takovýchto uvolněných dobách se jí daří nejlépe. Z tohoto hlediska můžeme mluvit o skutečném ‚Zlatém věku‘.

Ale určitě znáš i politickou a hospodářskou situaci oné epochy. Byla to doba politického chaosu a mezinárodní anarchie; sebevražedná, bláznivá, šílená doba, která vyvrcholila Druhou světovou válkou. A tak jako První světová válka vedla k uvolnění mravů, Druhá světová měla za následek návrat k náboženství.

Lidé byli zhnuseni ‚Šílenými dekádami‘. Už jich měli plné zuby a ze všeho nejvíce se báli jejich návratu. Aby se této eventualitě vyhnuli, zavrhli všechno, čím se tato léta vyznačovala. Musíš uznat, že jejich pohnutky byly pochopitelné a chvályhodné. Všechna ta svoboda a anarchie a morální úpadek byly potlačeny a vyhlazeny. Teď žijeme ve druhé viktoriánské éře; a je to přirozené, protože lidské dějiny jsou jako velké kyvadlo, které se právě teď zhouplo směrem k náboženství a pevnému společenskému řádu.

Ze dnů před půl stoletím nám zbyla jen jediná věc, a tou je úcta lidstva k vědě. Máme prohibici; ženy nesmějí kouřit; kosmetické prostředky jsou zakázány, nemluvě o šatech s výstřihem nebo krátkých sukních; rozvody jsou tvrdě kritizovány. Ale vědu nikdo neomezuje – zatím.

Je tedy jen moudré, bude-li se věda chovat obezřetně a dbát na to, aby nevzbuzovala nežádoucí pozornost. Bylo by velmi snadné přesvědčit lidi – a Otis Eldredge se k tomu v některých svých kázáních dostal už nebezpečně blízko – že právě věda je zodpovědná za všechny hrůzy Druhé světové války. Řeknou, že věda předběhla kulturu, technologie předběhla sociologii, a tak vznikla nerovnováha, která málem zničila svět. Občas mám takový pocit, že v tomto bodě nejsou daleko od pravdy.

Ale víš, co se stane, pokud k tomu někdy dojde? Vědecký výzkum může být zakázán; nebo, jestliže nezajdou tak daleko, drasticky omezen a přísně kontrolován, až nakonec zanikne sám od sebe. Bude to katastrofa, z níž se lidstvo nevzpamatuje tisíc let.

A tvůj zkušební let může tohle všechno rozpoutat. Dráždíš veřejnost do takového stupně, že bude velmi těžké ji uklidnit. Varuji tě, Johne. Důsledky padnou na tvoji hlavu.“

Na chvíli se rozhostilo hrobové ticho, pak se Harman nucené usmál. „No tak, Howarde, necháváš se děsit stíny na zdi. Snažíš se mě přesvědčit, že skutečně věříš, že celý svět bude uvržen do druhé doby Temna? Nakonec, všichni inteligentní lidé jsou na straně vědy, nebo ne?“

„Pokud jsou, tak už jich mnoho nezbylo, podle toho, co vidím.“ Winstead vytáhl z kapsy dýmku, a zatímco si ji nacpával tabákem, pokračoval: „Eldredge založil před dvěma měsíci Ligu Spravedlivých – nazývají ji L.S. – a ta se neuvěřitelně rozrůstá. Jen ve Spojených státech je jejími členy dvacet milionů lidí. Eldredge se už chlubí, že po volbách bude Kongres jeho; a zdá se, že je to víc pravda než chvástání. Velice silná lobby se chystá prosadit zákon zakazující experimenty s raketami. Podobné zákony už byly přijaty v Polsku, Portugalsku a Rumunsku. Ano, Johne, jsme nebezpečně blízko otevřenému pronásledování vědy.“ Rychle, nervózně zatahal z dýmky.

„Ale když uspěji, Howarde, když uspěji! Co pak?“

„Pche! Víš, jakou máš naději. Podle svých vlastních odhadů máš šanci jedna ku deseti, že z toho vyvázneš živý.“

„A jaký to má význam? Příští výzkumník se poučí z mých chyb a jeho vyhlídky už budou lepší. To je vědecká metoda.“

„Dav neví nic o vědeckých metodách; a nechce nic vědět. Tak co říkáš? Odvoláš to?“

Harman vyskočil na nohy tak prudce, až převrhl židli. „Víš, co ode mne žádáš? Chceš, abych se jen tak vzdal své celoživotní práce, svého snu? Myslíš, že si sednu na zadek a budu čekat, až ta tvoje drahá veřejnost přestane mít námitky? Myslíš, že se během mého života něco změní? Tady je moje odpověď: Mám nezcizitelné právo provádět vědecké bádání. Věda má nezcizitelné právo kráčet kupředu a rozvíjet se, aniž by jí v tom kdokoli bránil. Svět, který mi brání, se mýlí; já mám pravdu. Možná to půjde ztěžka, ale já si své právo nenechám vzít.“

Winstead smutně zavrtěl hlavou. „Pleteš se, Johne, když mluvíš o ‚nezcizitelných‘ právech. To, co nazýváš ‚právem‘, je pouze obecně přijatá výsada. To, co společnost přijímá, je správné; to, co odmítá, je špatné.“

„Souhlasil by tvůj přítel Eldredge s takovouto definicí své ‚spravedlivosti‘?“ zeptal se Harman hořce.

„Ne, nesouhlasil, ale to není podstatné. Vezmi si třeba africké kmeny provozující kanibalismus. Jejich příslušníci byli vychováváni jako kanibalové, kanibalismus měl u nich dlouhou tradici a jejich společnost jej přijímala. Pro ně je kanibalismus správný, a proč by taky neměl být? Tady vidíš, jak je tvoje poznámka relativní a jak pošetilá je tvoje koncepce ‚nezcizitelného‘ práva provádět výzkumy.“

„Víš, Howarde, ty ses minul povoláním, ty jsi měl být právník.“ Na Harmanovi bylo vidět, že je čím dál rozzlobenější. „Už jsi mi tu snesl na hromadu všechny zatracené argumenty, jaké jsi dokázal vyhrabat. Pro boha svatého, člověče, chceš předstírat, že je zločin, když odmítnu běžet s davem? Jsi zastáncem absolutní uniformity, obyčej nosti, poslušnosti, všednosti? Věda zahyne daleko dřív pod programem, který prosazuješ, než když ji vláda zakáže.“

Harman vstal a namířil na svého společníka prst. „Zrazuješ vědu a tradici jejích slavných rebelů: Galilea, Darwina, Einsteina a dalších. Moje raketa odstartuje zítra přesně podle plánu navzdory tobě a všem ostatním nafoukancům v celých Spojených státech. Tak to je a žádné tvoje další řeči na tom nic nezmění. Můžeš klidně vypadnout.“

Ředitel Institutu zrudl a otočil se ke mně. „Vy jste mým svědkem, mladíku, že jsem tohohle paličatého troubu, tohohle… tohohle pitomého fanatika varoval.“ Trochu se přitom zakoktal, ale pak se napřímil a odkráčel jako zosobnění spravedlivého rozhořčení.

Jakmile zmizel za dveřmi, zeptal se mě Harman: „No, co si o tom myslíte vy? Předpokládám, že s ním souhlasíte.“

Na to existovala jen jediná možná odpověď a já jsem ji vyslovil. „Neplatíte mi za nic jiného než za to, že plním vaše rozkazy, šéfe. Zůstanu s vámi.“

Hned potom přišel Shelton. Harman nás oba vypakoval, abychom už po ixté prošli výpočty letové dráhy, a on sám šel spát.

Příští den, patnáctý červenec, nás přivítal překrásným ránem a Harman, Shelton a já jsme se téměř v povznesené náladě vydali přes Hudson k místu, kde na nás ve své zářící nádheře čekal Prométheus, obklopený náležitě početným policejním oddílem.

Za zábranami, rozmístěnými ve zdánlivě bezpečné vzdálenosti, se tísnil gigantický dav. Většina lidí hlasitě vyjadřovala svůj nepřátelský postoj. Když policisté na motorkách, kteří nás doprovázeli, vjeli do davu a já uslyšel proud nadávek a kleteb, na prchavý okamžik jsem zauvažoval, jestli jsme nakonec přece jen neměli poslechnout Winsteada.

Harman jim po jediném pohrdavém úšklebku, jímž reagoval na výkřik: „Zde přichází Harman, Belialův syn!“, nevěnoval sebemenší pozornost. S klidem nám rozdělil poslední úkoly při závěrečné předstartovní prohlídce; mne poslal zkontrolovat půl metru tlustý vnější plášť lodi, vstupní komoru a čističku vzduchu, Shelton měl ověřit, jestli jsou v pořádku ochranné štíty a palivové nádrže. Nakonec se Harman násoukal do neforemného skafandru, zjistil, že mu sedí, a ohlásil, že je připraven.

Dav se zavlnil. Na rychle postavené pódium z planěk vystoupila pozoruhodná postava. Vysoký a štíhlý, s hubenou asketickou tváří, hluboce zasazenýma ohnivýma očima, napůl přivřenýma, a přece pronikavýma, s hustou bílou hřívou, která to vše korunovala – to byl Otis Eldredge. Dav ho okamžitě poznal a ze všech stran se ozval jásot. Nadšení se šířilo a za chvíli už všichni ochraptěle křičeli jeho jméno.

Eldredge zvedl ruku, aby si zjednal ticho, otočil se k Harmanovi, který si ho měřil překvapeným a znechuceným pohledem, a namířil na něj dlouhý kostnatý prst.

„Johne Harmane, synu ďábla, zplozenče Satanův, jsi zde, abys činil zlo. Máš v úmyslu uskutečnit rouhačský pokus protrhnout záclonu, za niž není člověku dovoleno vstoupit. Ochutnáváš zakázané rajské ovoce, ale věz, že je to ovoce hříchu!“

Dav souhlasně zabouřil a Eldredge pokračoval: „Bůh tě vidí, Johne Harmane. Nedovolí, aby Jeho dílo bylo znesvěceno. Dnes zemřeš, Johne Harmane.“ Jeho hlas nabíral na síle a poslední slova už hřímal jako v prorockém vytržení.

Harman se opovržlivě odvrátil. Zvučným, čistým hlasem oslovil policejního seržanta: „Existuje nějaký způsob, jak ty lidi odsunout trochu dál? Jsou moc blízko a zážeh motorů by je mohl ohrozit.“

Policista odpověděl upjatým nepřátelským tónem: „Jestli se bojíte lynčování, pane Harmane, tak to řekněte rovnou. Ale nemusíte mít strach, my je zadržíme. A pokud jde o nebezpečí – od tohohle krámu –“ Hlasitě si odfrkl směrem k Prométheovi a byl odměněn výbuchem smíchu a posměšných výkřiků.

Harman se beze slova otočil a vylezl do lodi. V davu se rozhostil podivný klid, hmatatelné napětí. Nikdo se nepokusil zaútočit na loď, přestože jsem si myslel, že k tomu určitě dojde. Naopak, sám Otis Eldredge všechny vyzval, aby couvli.

„Ponechte hříšníka jeho hříchu,“ vykřikl. „‚Má je pomsta,‘ pravil Pán.“

V následujícím okamžiku do mne šťouchl Shelton. „Pojďme odsud,“ zašeptal stísněným hlasem. „Ty raketové trysky můžou být při startu nebezpečné.“ Dal se do běhu a úzkostlivě na mě mával, abych běžel za ním.

Ještě jsme nedospěli k okraji davu, když se za mnou ozvala strašlivá rána a vzápětí se prese mne přehnal závan horkého vzduchu. Zaslechl jsem pronikavé zasvištění rychle letícího předmětu a ucítil prudký náraz, který mě srazil k zemi. Chvíli jsem omámeně ležel a slyšel jen zvonění v uších.

Když jsem se opile zvedl na nohy, naskytl se mi hrůzný pohled. Veškerá zásoba paliva Prométhea očividně vybuchla celá najednou a tam, kde loď před okamžikem stála, zela jen ožehlá díra. Kolem se rozléhal srdceryvný křik raněných. Země byla pokryta troskami a znetvořenými těly – ale o popis tohohle se pokoušet nebudu.

Moji pozornost upoutalo slabé zasténání u mých nohou. Sklopil jsem oči a vyděšeně zalapal po dechu, protože to byl Shelton. Ze zadní části hlavy měl jen krvavou kaši.

„Udělal jsem to.“ Jeho hlas zněl drsně a vítězoslavně, ale zároveň tak tiše, že jsem ho sotva slyšel. „Udělal jsem to. Otevřel jsem zásobníky s tekutým kyslíkem, a když jiskra prolétla acetylátovou směsí, celá ta prokletá věc vybuchla.“ Ztěžka se nadechl a pokusil se pohnout, ale nepodařilo se mu to. „Musel mě zasáhnout nějaký kus trosky, ale to nevadí. Zemřu s vědomím, že –“

Jeho slova se proměnila v sérii sípavých zvuků a na tváři se mu objevil uchvácený mučednický výraz. Pak zemřel, ale já jsem ho nedokázal litovat.

Teprve pak jsem poprvé pomyslel na Harmana. Sanitky z Manhattanu a Jersey City už byly na místě a jedna z nich uháněla k půl kilometru vzdálené skupině stromů, v jejichž vrcholech uvízl rozbitý kus Prométheovy kabiny. Kulhal jsem tam, jak nejrychleji jsem uměl, ale oni Harmana vyprostili a odvezli mnohem dřív, než jsem se tam dostal.

Pak už jsem se nezdržoval. Zmatený dav myslel v první chvíli jen na mrtvé a raněné, ale až se vzpamatuje a začne přemýšlet o pomstě, nebude můj život stát ani za zlámanou grešli. Uposlechl jsem rady zdravého rozumu a tiše se vytratil.

Následující týden patřil k nejhektičtějším. Ukrýval jsem se v domě jednoho svého přítele, protože kdyby mě někdo poznal na ulici, asi bych živý nevyváži. Harman sám ležel s několika škrábanci a odřeninami v jerseyské městské nemocnici – díky zpětné síle výbuchu a záchranné síti korun stromů, která zbrzdila Prométheův pád, neutrpěl žádná vážnější zranění. Ale všechen hněv světa dopadal na jeho hlavu.

New York a s ním i celý zbytek světa jako by zešílely. I ten nejposlednější umolousaný plátek ve městě vyšel s obrovským titulkem: „Cena za hřích – 28 mrtvých, 73 zraněných,“ vytištěným krvavě rudými písmeny. Úvodníky volaly po Harmanově smrti a žádaly, aby byl zatčen a souzen za vraždu prvního stupně.

Pěti městskými okresy se rozlehl obávaný křik: „Zlynčovat ho!“ a bojovně naladěné davy se vydaly přes řeku do Jersey City. V jejich čele jel v otevřeném automobilu Otis Eldredge s oběma nohama v dlahách a neustále plamenně promlouval k těm, kdo ho následovali. Vypadal jako generál v čele odhodlané armády.

Starosta Jersey City Carson svolal všechny policisty, které měl k dispozici, a horečně telefonoval do Trentonu, aby mu poslali na pomoc jednotky státní domobrany. New York uzavřel všechny mosty a tunely – ale až potom, co tisíce lidí prošly ven.

Onoho šestnáctého července se na jerseyském pobřeží odehrálo několik potyček. Početně mnohem slabší policie se nerozpakovala použít obušky, ale pouhá síla davu ji zatlačovala stále zpět. I policisté na koních byli davem jednoduše pohlceni a strženi ze sedel. Masa lidí se zastavila, teprve když došlo na použití slzného plynu – ale ani pak se neměla k ústupu.

Příštího dne bylo vyhlášeno stanné právo a do Jersey City vstoupila státní domobrana. Tím skončil pokus o lynčování. Eldredge byl pozván ke starostovi a po schůzce s ním nařídil svým následovníkům, aby se v pokoji rozešli.

V prohlášení pro noviny starosta Carson uvedl: „John Harman se musí zodpovídat ze svého zločinu, ale je nutné, aby se to uskutečnilo legální cestou. Spravedlnosti musí být dán průchod a stát New Jersey k tomu podnikne všechny nezbytné kroky.“

Koncem týdne se věci jakžtakž navrátily k normálu a Harman přestal být středem pozornosti. O dva týdny později se jeho jméno přestalo v novinách objevovat s výjimkou několika zmínek v souvislosti s projednáváním nového Zittmanova protiraketového zákona, který byl jednomyslně schválen oběma komorami parlamentu.

Harman přesto zůstával v ústraní nemocnice. Nebylo proti němu vzneseno žádné oficiální obvinění, ale začalo to vypadat, jako by se jeho konečným osudem mělo stát jakési neurčité vězení „pro jeho vlastní ochranu“. A proto jsem se odhodlal k činu.

Městská nemocnice se nachází na osamělém místě v okrajové čtvrti Jersey City; v temné bezměsíčné noci se mi podařilo bez obtíží proniknout na její pozemek. S lehkostí, která mě samotného překvapila, jsem se protáhl oknem v přízemí, omráčil ospalého pohotovostního lékaře a vydal se do pokoje 15E, kde podle záznamu v knize ležel Harman.

„Kdo je to?“ Harmanův překvapený hlas byl rajskou hudbou v mých uších.

„Psst! Ticho! To jsem já, Cliff McKenny.“

„Vy! Co tady děláte?“

„Pokouším se vás dostat ven. Jestli se mi to nepodaří, budete tady trčet až do konce života. No tak, jdeme.“

Během řeči jsem mu pomáhal při oblékání. Jakmile byl hotový, vykradli jsme se na chodbu. V bezpečí mého auta jsme se ocitli dřív, než se Harman vzpamatoval natolik, aby se mě začal vyptávat.

„Co se od toho dne všechno stalo?“ zněla jeho první otázka. „Pamatuju si, jak jsem nastartoval raketu, a potom jsem se probudil v nemocnici.“

„Oni vám nic neřekli?“

„Vůbec nic, k čertu!“ zaklel. „Ptal jsem se do ochraptění.“ A tak jsem mu povyprávěl všechno, co následovalo po výbuchu. Když slyšel o mrtvých a raněných, rozšířily se mu oči hrůzou a pak se naplnily vztekem, jakmile jsem dospěl k Sheltonově zradě. Při příběhu o nepokojích a pokusu o lynčování se mu ze sevřených rtů vydralo několik zdušených kleteb.

„Samozřejmě že všechny noviny hulákaly ‚vražda‘,“ pokračoval jsem, „ale tohle vám přišít nemohli. Pokoušeli se to kvalifikovat jako zabití, ale ani to jim nevyšlo, protože příliš mnoho svědků slyšelo, jak jste toho policajta žádal, aby lidem nařídil ustoupit, a on vás poslal někam. To vás samozřejmě zbavuje veškeré viny. Ten seržant při výbuchu taky zahynul, takže z něho nemohli udělat obětního beránka. Ale stejně, dokud vám půjde po krku Eldredge, nebudete v bezpečí nikdy. Uděláte nejlíp, když odtud zmizíte, dokud můžete.“

Harman přikývl na souhlas. „Takže Eldredge ten výbuch přežil, co?“

„Jo, bohužel. Zlomil si obě nohy, ale na to, aby zavřel hubu, to nestačilo.“

Za týden jsme dorazili do našeho nového útočiště – na farmu mého strýce v Minnesotě. Tam, v klidu a ústraní venkovské samoty, jsme počkali, až pomine rozruch kolem Harmanova zmizení a až se do ztracena rozplyne povrchní pátrání, které po nás bylo vyhlášeno. Toto pátrání trvalo popravdě řečeno velmi krátce; zdálo se, že úřady náš útěk spíše přivítaly, než aby jím byly vyburcovány k činnosti.

Klid a ticho dělaly s Harmanem divy. Za šest měsíců z něho byl úplně nový člověk – připravený zopakovat svůj pokus letu do vesmíru. Vypadalo to, že jakmile si něco vezme do hlavy, neexistuje na světě síla, která by ho od jeho úmyslu dokázala odvrátit.

„Moje chyba byla,“ řekl mi jednoho zimního dne, „že jsem svůj experiment oznámil předem. Měl jsem vzít v úvahu nálady lidu, jak mi radil Winstead. Ale tentokrát,“ zamnul si ruce a zahleděl se zamyšleně do dáli, „je všechny převezu. Provedu pokus v tajnosti – v naprosté tajnosti.“

Pochmurně jsem se zasmál. „To budete muset tak jako tak. Víte, že všechny pokusy s raketami, dokonce i pouhý teoretický výzkum, je zločin, který se trestá smrtí?“

„Takže vy se bojíte?“

„Jasně že ne, šéfe. Prostě jen oznamuju fakt. A je tady ještě jeden fakt, a dost podstatný. My dva sami nemůžeme postavit celou loď, víte.“

„O tom už jsem uvažoval a nalezl jsem řešení, Cliffe. A co víc, můžu zajistit finanční stránku. Vy budete muset podniknout několik cest.

Za prvé, vydáte se do Chicaga, vyhledáte tam firmu Roberts & Scranton a vyberete všechno, co zbylo z dědictví po mém otci. Což,“ dodal smutně, „je méně než polovina toho, co tam bylo před mým prvním pokusem. Pak najmete tolik lidí ze starého týmu, kolik budete moci: Harryho Jenkinse, Joea O’Briena, Neila Stantona – všechny. A pak se co nejrychleji vrátíte. Nesnáším čekání.“

O dva dny později jsem vyrazil do Chicaga. Obstarat si u strýčka souhlas s celou věcí nebyl žádný problém. „Pověsí tě, ať ukradneš jednoho koně, nebo celé stádo,“ zabručel, „tak co. Už v tom průšvihu vězím tak hluboko, že určitě nebude žádný rozdíl, když se do něho namočím ještě víc.“

Stálo mě hodně cestování a ještě více přemlouvání a přesvědčování, než se mi podařilo přivézt čtyři muže: tři, které zmínil Harman, a ještě jednoho, Saula Simonoffa. S touto základní sestavou a půlmiliónem, který Harmanovi zbyl z tučného dědictví po otci, jsme se pustili do práce.

Stavba Nového Prométhea je příběh sám o sobě – dlouhý příběh pěti let plných potíží a nejistoty. Kousek po kousku jsem nakupoval nosníky v Chicagu, berylocelové pláty v New Yorku, vanadiové články v San Francisku a po všech možných koutech celé země různé další součástky, z nichž jsme skládali sesterskou loď nešťastného Prométhea.

Překážky byly téměř nepřekonatelné. Abychom zabránili nežádoucí pozornosti, museli jsme své nákupy rozložit v čase a zařídit, aby objednávky pocházely z různých míst. K tomu jsme potřebovali spolupráci mnoha přátel, kteří v té době asi vůbec netušili, k čemu předměty, jež pro nás obstarávají, mají sloužit.

Museli jsme sami syntetizovat deset tun paliva, což byl možná nejtěžší úkol ze všech; rozhodně nám zabral nejvíce času. A nakonec, když Harmanovi začaly docházet peníze, jsme museli čelit největšímu problému – nutnosti šetřit. Už od začátku jsme věděli, že Nového Prométhea nemůžeme postavit tak velkého nebo tak dobře zařízeného, jako byla první loď, ale brzy se ukázalo, že musíme jeho vybavení omezit až na samu hranici bezpečnosti. Ochranné štíty taktak postačovaly a o instalaci rádia jsme se ani nepokoušeli.

Zatímco jsme v lesích severní Minnesoty tvrdě pracovali, svět šel dál a Winsteadovy předpovědi se ukázaly být až děsivě přesné.

Události oněch pěti let – 1973 až 1978 – jsou dnes velmi dobře známé všem školákům; toto období vešlo do dějin jako vyvrcholení éry, kterou dnes nazýváme „neoviktoriánský věk“. To, co se tehdy dělo, se nám z dnešního pohledu zdá téměř neuvěřitelné.

Hned na začátku přišel zákaz všech výzkumů týkajících se vesmírných letů, ale to nebylo skoro nic v porovnání s protivědeckými zákony, které byly přijaty v následujících letech. Parlamentní volby v roce 1974 dopadly tak, že Eldredge ovládl sněmovnu a v senátu získal polovinu křesel.

Od té chvíle nemarnil čas. Na první schůzi devadesátého třetího Kongresu byl přijat slavný Stonely-Carterův zákon, jímž byl ustaven Federální úřad pro dohled nad vědeckými výzkumy – FÚDVV – který měl právo posuzovat legálnost všech vědeckých bádání v celé zemi. Každá laboratoř, průmyslová či školní, byla povinna všechny své plánované projekty ohlásit tomuto úřadu, který mohl neodvolatelně zakázat všechno, co se mu nelíbilo, a také svého práva hojně využíval.

Nevyhnutelné odvolání k Nejvyššímu soudu přišlo 9. listopadu 1974, kdy byl projednán případ Westly vs. Simmons, v němž Joseph Westly ze Stanfordu hájil své právo pokračovat ve výzkumu atomové energie s poukazem na to, že Stonely-Carterův zákon je protiústavní.

S jakým zájmem naše šestice, izolovaná ve sněhových závějích Středozápadu, tento případ sledovala! Nechávali jsme si posílat všechny noviny z Minneapolis a St. Paulu – dostávali jsme je s dvoudenním zpožděním – a hltali každé vytištěné slovo, které se jej týkalo. Během oněch dvou napjatých měsíců práce na Novém Prométheovi skoro ustaly.

Zpočátku to vypadalo, že soud uzná zákon za neustav – ní, a v každém větším městě se konala masová shromáždění namířená proti této možnosti. Liga Spravedlivých předvedla svůj drtivý vliv – a Nejvyšší soud podlehl. Výrok byl pět proti čtyřem pro ústavnost. Věda zardoušena hlasem jediného člověka.

A že byla zardoušena, o tom nebylo pochyb. V úřadu pracovali výhradně lidé srdcem i duší oddaní Eldredgeovi a schváleno nebylo nic, co nemělo průmyslové využití.

„Věda zašla příliš daleko,“ prohlásil tehdy Eldredge ve své slavné řeči. „Musíme ji zastavit a dovolit světu, aby ji dostihl. Pouze takto a skrze víru v Boha můžeme doufat, že dosáhneme všeobecného a trvalého blahobytu.“

Ale tohle už byl jeden z jeho posledních projevů. Eldredge se nikdy docela nezotavil ze svých zranění utrpěných onoho osudného dne v červenci roku 73 a jeho tělesná schránka nevydržela duševní i fyzické vypětí, kterému byl v posledních letech vystaven. 2. února 1976 zemřel, oplakáván celým národem jako nikdo od dob Abrahama Lincolna.

Jeho smrt však neměla na běh událostí žádný přímý vliv. Ve skutečnosti vládl v následujících letech FÚDVV ještě tvrdší rukou. Věda byla tak omezována a utlačována, že stále více univerzit zařadilo pod tlakem okolností jako své hlavní studijní obory filozofii a další humanitní předměty – následkem čehož klesl počet studentů na nejnižší číslo od začátku dvacátého století.

Stejné podmínky vládly po celém civilizovaném světě. Nejhůře na tom byla Anglie a možná nejlépe Německo, které „neoviktoriánství“ podlehlo až jako poslední.

Úplného dna dosáhla věda na jaře 1978, sotva měsíc před dokončením Nového Prométhea, když bylo přijato takzvané „Velikonoční usnesení“ – stalo se to den před Velikonocemi – které absolutně zakazovalo jakýkoli nezávislý vědecký výzkum nebo experimenty. FÚDVV si vyhradil právo povolovat výzkum pouze na společenskou objednávku.

Oné velikonoční neděle jsme John Harman a já stáli před zářícím kovovým pláštěm Nového Prométhea; já ponořen do nejhlubších chmur a on v téměř bodré náladě.

„Takže, Clifforde, chlapče,“ hlaholil, „poslední tuna paliva, sem tam trochu přeleštit, a loď i já budeme připraveni na druhý pokus. Tentokrát mezi námi nebudou žádní Sheltonové.“ Začal si broukat chorál. V těch dnech se v rádiu skoro nic jiného nehrálo, a tak jsme si je jen kvůli tomu neustálému opakování prozpěvovali i my vzbouřenci.

Kysele jsem zabručel: „To ani není nutné, šéfe. Máte to deset k jedné, že zůstanete někde ve vesmíru, a i kdybyste se nakrásně vrátil, skončíte nejspíš na oprátce. Tohle nemůžeme vyhrát.“ Truchlivě jsem zavrtěl hlavou.

„Pche! Tenhle stav věcí nemůže trvat dlouho, Cliffe.“

„A já si myslím, že může. Winstead měl tehdy pravdu. Kyvadlo se houpe a od pětačtyřicátého sviští přímo proti nám. Předběhli jsme dobu – nebo jsme za ní zaostali.“

„Nevykládejte mi o tom hlupákovi Winsteadovi. Děláte přesně stejnou chybu jako on. Směry jsou věcí staletí a tisíciletí, ne roků nebo dekád. Pět set let kráčíme směrem k vědě. Tohle se nedá zvrátit během třiceti let.“

„A co se teda právě teď děje?“ zeptal jsem se jízlivě.

„Procházíme momentální reakcí na období příliš bouřlivého rozvoje v Šílených dekádách. Přesně taková reakce – první viktoriánská éra – nastala v době romantismu jakožto následek příliš rychlého rozkvětu vědy ve Věku rozumu osmnáctého století.“

„Tohle si opravdu myslíte?“ Jeho očividná sebejistota otřásla mou nedůvěrou.

„Jistěže. Toto období je přesnou analogií křečovitých ‚obrod‘, které asi před stoletím zasáhly městečka v americkém Biblickém pásu. Asi na týden všichni propadli náboženskému vytržení a ctnost slavila triumf. Ale pak jeden po druhém opět propadli světským svodům a Ďábel se vrátil na své místo.

Nakonec, první příznaky návratu ke starým pořádkům se projevují už teď. Od Eldredgeovy smrti se v L.S. pořád jenom hádají. Už teď jsou rozštěpení na nejmíň tucet frakcí. Ti, co jsou u moci, zacházejí do krajností, které nám můžou jen pomoct, protože lidi už jich začínají mít plné zuby.“

A tak náš spor skončil – jako vždycky mojí naprostou porážkou.

O měsíc později byl Nový Prométheus hotov. Co se týká velikosti a krásy, nemohl se ani zdaleka rovnat svému předchůdci a nesl na sobě až příliš mnoho stop improvizací a nouzových řešení, ale my jsme na něj byli pyšní – pyšní a nadšení.

„Tak já na to jdu znova, hoši“ – Harmanův hlas zněl chraptivě a jeho drobná postava se chvěla štěstím – „a možná se nevrátím, ale na tom mi vůbec nezáleží.“ Oči mu zářily očekáváním. „Konečně poletím vzduchoprázdnem a sen lidstva se naplní. Jednou kolem Měsíce a zpátky; první, kdo uvidí odvrácenou stranu. To stojí za pokus.“

„Nebudete mít dost paliva k přistání na Měsíci, šéfe, což je škoda,“ řekl jsem.

V malé skupince, která ho obklopovala, se ozval pesimistický šepot, ale on tomu nevěnoval pozornost.

„Nashledanou,“ řekl. „Ještě se uvidíme.“ A s veselým úsměvem nastoupil do lodi.

O patnáct minut později sedělo nás pět kolem stolu v obývacím pokoji a všichni jsme zamračeně a zamyšleně hleděli z okna ven, kde spálený kruh země označoval místo, na kterém ještě před chvílí stál Nový Prométheus.

Simonoff vyslovil nahlas myšlenku, která se honila hlavou každého z nás: „Možná by pro něho bylo lepší, kdyby tam zůstal. Nebudou s ním zacházet moc hezky, jestli se vrátí, řekl bych.“ Všichni jsme zachmuřeně pokývali hlavami.

Jak hloupá mi ta představa připadá teď, o třicet let později.

Zbytek příběhu už vlastně není můj, protože jsem pak Harmana viděl až měsíc potom, co svůj dobrodružný let zakončil úspěšným přistáním.

Necelých šestatřicet hodin po startu prosvištěl nad Washingtonem zářící projektil a zabořil se do měkkého bahna na břehu řeky Potomac.

Patnáct minut po přistání byli na místě vyšetřovatelé a za další čtvrthodinu dorazila policie, protože se zjistilo, že oním projektilem byla raketová loď. Všichni s bezděčnou úctou zírali na unaveného rozcuchaného muže, který se jakoby z posledních sil vypotácel z lodi.

V naprostém tichu zvedl ruku, zahrozil pěstí na nejbližší zevlouny a zakřičel: „Tak pojďte, pověste mě, vy hlupáci. Ale já jsem byl na Měsíci, a tohle ze světa jen tak nesprovodíte. Přiveďte FÚDVV. Možná prohlásí můj let za nezákonný, a tudíž neexistující.“ Slabě se zasmál a najednou se skácel k zemi.

Někdo zavolal: „Omdlel. Odvezte ho do nemocnice.“ Harman byl v hlubokém bezvědomí naložen do policejního auta a odvezen pryč, zatímco zbylí policisté vytvořili kolem raketové lodi kordon.

Přijeli vládní činitelé, prozkoumali loď, přečetli si palubní deník, prohlédli kresby a fotografie Měsíce, které pořídil, a zase tiše odjeli. Dav kolemstojících houstl a šířila se zpráva, že člověk dolétl k Měsíci.

Kupodivu tato skutečnost nevyvolala skoro žádný odpor. Lidé byli spíš ohromení a uchvácení; šeptali si mezi sebou a vrhali zvědavé pohledy na srpek Luny, sotva viditelný v jasném slunečním světle. Na všech spočíval stísněný závoj ticha, nerozhodného ticha.

V nemocnici Harman odhalil svoji totožnost a nevypočitatelný svět se zbláznil. Dokonce i sám Harman žasl nad tím, jak překotně se změnila nálada veřejnosti. Zdálo se to téměř neuvěřitelné, ale bylo to tak. Utajovaná nespokojenost sloučená hrdinským příběhem muže, který překonal všechna protivenství – příběhem z těch, jež dojímají lidské duše už od počátku věků – posloužila k tomu, aby se všichni spojili do mohutného proudu antiviktorianismu. A Eldredge byl mrtvý – neexistoval nikdo, kdo by jej mohl nahradit.

Krátce nato jsem Harmana navštívil v nemocnici. Seděl podepřený polštáři a napůl pohřbený pod hromadou novin, telegramů a dopisů. Usmál se na mě a pokýval hlavou. „Vidíte, Cliffe,“ zašeptal, „kyvadlo se zhouplo zpátky.“

* * *

Přestože „Směry“ byla druhá povídka, kterou jsem prodal, otištění se dočkala až jako třetí. Před ní se ocitli nejen „Ztroskotanci z Vesty“, ale i ještě jedna povídka, kterou jsem napsal a prodal až po „Směrech“, ale do tisku se dostala dříve. Obě tyto povídky byly ale otištěny v Amazingu a mně prostě připadá nějak zatěžko je počítat. Mojí první významnou publikovanou prací je pro mě povídka, kterou jsem prodal Campbellovi. Já vím, je to ode mne vůči Amazingu hodně nevděčné, ale nedokážu si pomoct.

Červnové číslo Astoundingu z roku 1939 je pozdějšími fanoušky sci-fi někdy považováno za počátek takzvaného Zlatého věku, období, které trvalo téměř po celá čtyřicátá léta. V té době se v magazínu v plné síle projevovaly Campbellovy názory a autoři, které si vychovával, psali jako o závod. Rád bych řekl, že „Směry“ byly součástí počátku Zlatého věku, ale nemůžu. To, že se objevily právě v tomto čísle, byla pouhá náhoda.

Co se skutečně počítalo, bylo, že v červencovém čísle vyšla krátká novela „Černý ničitel“ od A. E. van Vogta, první věc nového autora, zatímco v srpnovém se objevila další prvotina, povídka „Čára života“ od Roberta A. Heinleina.

V následujícím období budeme Van Vogt, Heinlein a já obecně zahrnováni mezi čelné představitele Zlatého věku, ale Van Vogt a Heinlein se jimi stali už na samém začátku. Oba zazářili jako nové hvězdy v okamžiku, kdy otiskli svou první práci, a po celý zbytek Zlatého věku jejich pozicí nic neotřáslo. Já jsem naproti tomu (a to není falešná skromnost) stoupal k vrcholu jen pozvolna. Dost dlouhou dobu jsem zůstával nepovšimnut a mezi významnější autory jsem pronikal po tak drobných krůčcích, že navzdory marnivosti, jíž jsem hojně obdařen, jsem byl poslední, kdo tento vzestup zaznamenal.

„Směry“ jsou v jistém ohledu velmi zábavnou povídkou. První lety k Měsíci jsou v ní zasazeny až do sedmdesátých let. V té době jsem si myslel, že jsem až příliš odvážný, ale nakonec se ukázalo, že skutečnost předběhla moji fantazii o celou dekádu, protože to, co jsem popisoval, se v mnohem monumentálnějším měřítku uskutečnilo už v šedesátých letech. Při zpětném pohledu je moje představa o dobývání vesmíru samozřejmě velmi naivní.

Avšak z jiného hlediska je tento příběh velmi neobvyklý. Nedávno se mi Phil Klass (spisovatel sci-fi, který publikuje pod pseudonymem „William Tenn“) zmínil, že to byla historicky první povídka, která předpokládala odpor vůči myšlence letů do vesmíru. Ve všech ostatních příbězích se k nim veřejnost stavěla buď lhostejně, nebo s nadšením. Podle toho se zdá, jako bych byl nějak úžasně a výjimečně originální, ale vzhledem k tomu, že jsem už objasnil povahu knihy, na které jsem v té době pracoval pro NYA, nemůžu se pokrýt nezaslouženou slávou. (Sakra!)

Všimněte si také poznámky o „Druhé Světové válce v roce 1940“. Tuto povídku jsem dopsal dva měsíce po Mnichovu a vůbec jsem v té době nevěřil, že tím byl „zachráněn mír“, jak tvrdil Neville Chamberlain. Odhadoval jsem, že válka vypukne asi za rok a půl, a opět jsem byl příliš konzervativní.

„Směry“ jsou shodou okolností jednou z mála povídek, které jsem napsal v první osobě, a vypravěč se jmenuje Clifford McKenny. (Na to, odkud se u mě v té době vzala obliba irských příjmení, jsem dodnes nepřišel.) Ale za křestním jménem se skrývá příběh.

Potom, co jsem v květnu 1938 utrpěl šok z toho, že by Astounding mohl zaniknout, jsem do magazínu začal pravidelně každý měsíc posílat dopisy s pečlivým hodnocením uveřejněných povídek. (Nechal jsem toho, jakmile jsem začal sám psát.) Všechny byly otištěny a vlastně si vzpomínám, že jsem jeden dopis, také otištěný, poslal do Astoundingu už v roce 1935. Na moji kritiku svých povídek mi dokonce osobně odpověděli dva významní spisovatelé, Russell R. Winterbotham a Clifford D. Simak.

S oběma jsem pak zůstal v korespondenčním styku, zpočátku dost čilém, v pozdějších letech přerušovaném dlouhými odmlkami. Ale naše přátelství na dálku přetrvalo. S Russem Winterbothamem jsem se osobně setkal jen jednou, a to na Světovém kongresu science fiction v Clevelandu v roce 1966. V roce 1971 zemřel. S Cliffem Simakem jsem se setkal dohromady třikrát, naposledy v roce 1971 na Světovém kongresu science fiction v Bostonu, kde byl čestným hostem.

První dopis, který mi Simak poslal, byl odezvou na můj dopis otištěný v Astoundingu, kde jsem udělil velmi nízké hodnocení jeho povídce „Pravidlo 18“, uveřejněné v červencovém čísle roku 1938. Simak mě požádal o podrobnější rozbor, aby mohl moji kritiku uvážit a možná z ní získat nějaký užitek. (Kéž bych i já dokázal tak věcně a laskavě reagovat na nepříznivou kritiku!)

Přečetl jsem si jeho povídku ještě jednou, abych byl schopen správně a přesně odpovědět, a ke svému překvapení jsem zjistil, že je naprosto v pořádku. Nezvyklé na ní bylo to, že ji napsal jako sled oddělených scén, mezi nimiž neexistovaly žádné přechodné pasáže. Nebyl jsem na takovou techniku zvyklý, a tak mi příběh připadal rozsekaný a nesouvislý. Ale při druhém čtení jsem pochopil, o co mu šlo, a uvědomil si, že příběh nejenže není ani v nejmenším nesouvislý, ale žene se kupředu s rychlostí, jaká by s těžkopádnými přechodnými pasážemi nebyla možná.

Napsal jsem Simakovi vysvětlení a začal používat jeho postup při psaní vlastních povídek. A co více, snažil jsem se pokud možno co nejvíce přiblížit Simakovu prostému, strohému stylu.

Občas slýchávám, jak spisovatelé science fiction hovoří v souvislosti se svým stylem psaní o vlivu tak věhlasných literárních osobností, jako byli Kafka, Proust nebo Joyce. Může to být skutečnost, nebo jen póza, ale já sám jsem nikdy nic podobného netvrdil. Jak psát science fiction jsem se naučil pozornou četbou science fiction a jedním z těch, kdo nejvíce ovlivnili můj styl, byl Clifford Simak.

Simak mě povzbuzoval v oněch měsících plných úzkosti, kdy jsem se pokoušel prodat první povídku. Toho dne, kdy se mi to podařilo, jsem pro něj měl připraven dopis, už zalepený v ofrankované obálce. Roztrhl jsem obálku, abych mohl připojit onu radostnou zprávu, a tím znehodnotil známku za několik centů, což u mě byla na tu dobu neobyčejná marnotratnost.

A proto mě těší, že v první povídce, prodané Campbellovi, vystupuje vypravěč pojmenovaný na počest Clifforda Simaka.

A ještě jedna věc o „Směrech“.

Na našich prvních schůzkách se Campbell příležitostně zmínil i o tom, jak je pro spisovatele dobré, když má jednoduché a snadno vyslovitelné jméno, a navrhl mi, abych jako pseudonym přijal nějaké běžné anglosaské příjmení. Ale narazil na můj rozhodný odpor. Moje jméno je moje jméno a já si za ním stojím.

Když jsem prodal „Směry“, obrnil jsem se proti očekávanému souboji s Campbellem, kvůli kterému jsem mohl dokonce přijít i o své vzácné odbytiště. – Nikdy k němu nedošlo. Možná to bylo proto, že se moje jméno už dvakrát objevilo v Amazingu, nebo Campbell poznal, že bych na pseudonym nikdy nepřistoupil, ale už nikdy toto téma nenadhodil.

Nakonec jsem ve své nechuti k pseudonymu měl štěstí, protože jméno Isaac Asimov se ukázalo být velice atraktivní. Nikdo se na ně nepodíval bez toho, aby se usmál jeho nezvyklosti; a každý, kdo je viděl podruhé, si hned vzpomněl, kde se s ním seznámil. Jsem přesvědčen, že alespoň část mé pozdější popularity má původ v tom, že si čtenáři rychle zapamatovali moje jméno a začali mé povídky vnímat jako skupinu.

Pikantní na tom všem je, že jsem se v pozdějších dobách setkával se čtenáři, kteří byli přesvědčeni, že moje jméno je pseudonym určený k tomu, aby svou nezvyklostí upoutával pozornost, a že moje skutečné jméno musí znít nějak jako John Smith. Občas mi dalo dost práce vyvést je z omylu.

Zatímco jsem pro Campbella přepisoval „Směry“, pracoval jsem ještě na další povídce, „Příliš strašlivé zbrani“. Tu jsem Campbellovi vůbec nenabídl. Buď jsem na něho nechtěl hned po svém prvním úspěšném prodeji příliš tlačit, nebo jsem měl pocit, že ta povídka není pro něho dost dobrá a mohla by pokazit příznivý dojem, který na něho snad udělaly „Směry“. V každém případě (přesný důvod si už opravdu nepamatuju) jsem se rozhodl zkusit to s ní nejprve u Amazingu. Koneckonců tam taky platili cent za slovo a možná jsem si myslel, že jim teď, když jsem měl úspěch u Campbella, dlužím další příležitost.

6. února 1939 jsem poslal „Příliš strašlivou zbraň“ do Amazingu a 20. února jsem obdržel oznámení o přijetí. Amazing ji možná koupil proto, že rychle potřeboval nějakou povídku, protože vyšla v květnovém čísle, které na stánky dorazilo o pouhé tři týdny později. Tím se stala mojí druhou publikovanou povídkou, protože se objevila o dva měsíce dřív než „Směry“.

Příliš strašlivá zbraň, než aby ji bylo možné použít

Karlu Frantorovi připadala krajina strašlivě skličující. Z nízko visících mraků padal věčný mlžný déšť; do všech stran se táhla zakrslá gumovitá vegetace kalně rudohnědé barvy. Tu a tam nad nimi divoce prolétl hopskoč, vydávající naříkavé skřeky.

Karl otočil hlavu směrem k drobné kupoli Afrodopolis, největšího venušského města.

„Bože,“ zamumlal, „dokonce i ta kupole je lepší než tenhle hnusný svět.“ Přitáhl si pogumovanou tkaninu kabátu těsněji k tělu. „Budu rád, až se ocitnu zpátky na Zemi.“

Obrátil se k drobné postavě Venušana Antila. „Kdy dojdeme k rozvalinám, Antile?“

Odpověď nepřišla a Karl si všiml slzy, která klouzala po Venušanově svraštělé zelené tváři. Další se třpytily ve velkých kulatých očích; něžných, neuvěřitelně krásných očích.

Pozemšťanův hlas změkl. „Promiň, Antile, nechtěl jsem říct nic proti Venuši.“

Antil k němu zvedl zelený obličej. „O to nejde, můj příteli. Ty přirozeně nemůžeš nalézt nic obdivuhodného ve světě, který ti je úplně cizí. Já ale Venuši miluji a pláču, protože jsem dojat její krásou.“ Slova mu plynula z úst hladce, ale s nevyhnutelným zkreslením, protože jeho hlasivky nebyly přizpůsobeny tvorbě tak drsných hlásek.

„Já vím, že se ti to zdá nepochopitelné,“ pokračoval Antil, „ale pro mě je Venuše ráj, zlatá země – nedokážu přesně vyjádřit své city k ní.“

„A přesto existují takoví, kteří tvrdí, že jen Pozemšťané dokážou milovat.“ Z Karlova hlasu zněla silná a upřímná sympatie.

Venušan smutně zavrtěl hlavou. „Kromě schopnosti cítit emoce je ještě mnoho jiných věcí, které nám lidé upírají.“

Karl rychle změnil námět hovoru. „Pověz mi, Antile, copak na tebe Venuše nepůsobí ani trochu jednotvárným dojmem? Byl jsi přece na Zemi a viděl jsi ji. Jak se dá tahle nekonečná šedohnědá plocha porovnat s živými zářivými barvami Země?“

„Pro mne je mnohem krásnější. Zapomínáš, jak velice se moje vnímání barev liší od tvého[4]. Jak ti můžu přiblížit bohatství a nádheru barev, jimiž oplývá tato krajina?“ Zmlkl, ztracený v zázraku, o kterém mluvil. Pro Pozemšťana však únavná melancholická šeď zůstala nezměněna.

„Jednoho dne,“ Antilův hlas zněl, jako by hovořil ze snu, „bude Venuše opět náležet Venušanům. Pozemšťané už zde nebudou vládnout a nám se vrátí sláva našich předků.“

Karl se zasmál. „No tak, Antile, mluvíš jako člen Zelených band, které vládě působí takové starosti. Myslel jsem, že nevěříš v násilí.“

„Nevěřím, Karle,“ Antilovy oči hleděly vážně a i trochu vyděšeně, „ale extremisté získávají moc a já se obávám nejhoršího. A pokud – pokud vypukne otevřená vzpoura proti Zemi, musím se k nim připojit.“

„Ale nesouhlasíš s nimi.“

„Jistěže ne.“ Antil pokrčil rameny v gestu, které se naučil od Pozemšťanů. „Násilím ničeho nedosáhneme. Vás je pět miliard a nás sotva sto milionů. Máte zdroje a zbraně, zatímco my nemáme žádné. Bylo by to bláznivé dobrodružství, a i kdybychom zvítězili, mohli bychom po sobě zanechat takové dědictví nenávisti, že by už navždy přestala existovat možnost mírové spolupráce mezi našimi planetami.“

„Tak proč se k nim chceš připojit?“

„Protože jsem Venušan.“

Pozemšťan se znovu rozesmál. „Zdá se, že vlastenectví je na Venuši stejně iracionální jako na Zemi. Ale pojď, ať dojdeme do ruin toho vašeho starověkého města. Už je to blízko?“

„Ano,“ odpověděl Antil, „necelé dva pozemské kilometry. Ale pamatuj si, že nesmíš na nic sahat. Ruiny Aš-taz-zoru jsou pro nás posvátné, je to jediný pozůstatek dob, kdy jsme i my byli velkou rasou a ne jejími degenerovanými zbytky.“

Dále kráčeli mlčky, plahočili se rozměklou půdou, zakopávali o uzlovité kořeny a zeširoka obcházeli všechny lapavé liány, na které cestou narazili.

Nakonec Antil navázal na předchozí hovor. „Ubohá Venuše.“ Jeho tichý melodický hlas se chvěl smutkem. „Před padesáti lety přišli Pozemšťané se sliby míru a hojnosti – a my jsme uvěřili. Ukázali jsme jim smaragdové doly a byliny juju a jejich oči se rozsvítily touhou. Přišli další a další a jejich povýšenost rostla. A teď –“

„Je to zlé, Antile,“ řekl Karl, „ale ty to opravdu bereš příliš vážně.“

„Příliš vážně! Smíme volit? Máme vůbec nějaké zastoupení ve Venušském oblastním kongresu? Copak neexistují zákony zakazující Venušanům jezdit ve stratovozech spolu s Pozemšťany nebo jíst s nimi ve stejné restauraci nebo bydlet ve stejném domě? Copak nám nejsou uzavřeny všechny vysoké školy? Nejsou nejlepší a nejúrodnější části planety vyhrazeny Pozemšťanům? Zbyla nám na naší vlastní planetě vůbec nějaká práva, která by nám Pozemšťané neupřeli?“

„To, co říkáš, je naprostá pravda a já to odsuzuju. Ale podobná situace panovala na Zemi v souvislosti s takzvanými ‚méněcennými rasami‘ a během času byla veškerá diskriminace odstraněna, takže dnes si jsou všichni absolutně rovni. Uvědom si taky, že všichni inteligentní lidé ze Země jsou na vaší straně. Copak jsem já, například, někdy projevil vůči Venušanům nějaké předsudky?“

„Ne, Karle, ty sám víš, že ne. Ale kolik je těch inteligentních lidí? Na Zemi to trvalo dlouhá a bolestná tisíciletí, naplněná válkami a utrpením, než bylo dosaženo rovnosti. Co když Venuše odmítne čekat tisíce let?“

Karl se zamračil. „Máš samozřejmě pravdu, ale nic jiného než počkat vám nezbude. Co byste jinak udělali?“

„Já nevím – nevím.“ Antilův hlas se vytratil.

Karl si najednou začal přát, aby se vůbec nevydával na tento výlet k ruinám tajemného Aš-taz-zoru. Úmorně jednotvárná krajina a oprávněné Antilovy stesky jen prohloubily jeho sklíčenost. Už se chystal celou věc odvolat, když Venušan zvedl ruku s dlouhými prsty spojenými blánou a ukázal na vyvýšeninu před nimi.

„To je vchod,“ řekl, „Aš-taz-zor byl tisíce let pohřben pod nánosy půdy a pouze Venušané vědí, kde se nachází. Jsi první Pozemšťan, který jej spatří.“

„Budu mlčet jako hrob, Antile. Vím, že jsem to slíbil.“

„Tak tedy pojď.“

Antil odhrnul bujnou vegetaci, za níž se mezi dvěma balvany objevil úzký vchod, a pokynul Karlovi, aby ho následoval. Protáhli se do těsné vlhké chodby. Antil vytáhl z brašny malou atomickou lampu, která rozlila perlově bílé světlo na kamenné stěny, po nichž stékaly pramínky vody.

„Tyto průchody a šachty byly vykopány před třemi sty lety našimi předky, kteří město pokládali za svaté místo. Později jsme je ale opustili. Já jsem po mnoha a mnoha letech první, kdo je navštívil. Možná že to je další známka naší degenerace.“

Více než sto metrů šli pořád rovně; pak chodba vyústila do vznosné kupole. Karl zalapal po dechu. Před jeho očima se rozprostíraly pozůstatky budov, architektonických zázraků, jaké na Zemi neměly sobě rovné od dob perikleovských Atén. Ale všechny ležely v rozvalinách, takže zůstal jen náznak bývalé nádhery.

Antil přešel otevřený prostor a vstoupil do další chodby, jež se dalšího třičtvrtě kilometru klikatila skrze hlínu a skálu. Tu a tam z ní odbočovaly vedlejší chodby a jednou nebo dvakrát Karl zahlédl rozbořenou stavbu. Hned by šel pátrat na vlastní pěst, kdyby ho Antil rozhodně nevedl kupředu.

Znovu se vynořili z chodby, tentokrát před nízkou rozlehlou budovou postavenou z šedého kamene. Její pravé křídlo bylo rozbité napadrť, ale zbytek zůstal zachován.

Venušanovi se rozzářily oči; jeho drobná postava se napřímila hrdostí. „Tohle byste na Zemi asi nazvali Muzeem vědy a umění. Tady uvidíš zašlou velikost a kulturu Venuše.“

Karl vstoupil dovnitř silně rozechvělý – byl vůbec prvním Pozemšťanem, který bude mít možnost spatřit zdejší historické památky. Nitro budovy bylo rozděleno do řad hlubokých výklenků, které se větvily od dlouhé hlavní chodby. Strop pokrývala jedna obrovská malba, nezřetelně se rýsující v nedostatečném světle atomické lampy.

Pozemšťan užasle kráčel podél výklenků. Sochy a obrazy měly v sobě zvláštní rys nezvyklosti a nepozemskosti, která zdvojnásobovala jejich krásu.

Karl si uvědomoval, že vzhledem k neexistenci společného základu obou kultur ve venušském umění cosi podstatného postrádá, ale technické dokonalosti všech exponátů se mohl jen obdivovat. Obzvlášť se mu líbilo barevné pojetí maleb, které přesahovalo všechno, co kdy viděl na Zemi. Přestože byly potrhané, vybledlé a popraskané, stále z nich vyzařovala nádherná jemnost a harmonie.

„Co by dal Michelangelo za to,“ obrátil se k Antilovi, „aby měl to úžasné barevné vidění venušanského oka.“

Antil šťastně nadmul hruď. „Každá rasa má své vlastnosti. Já si často přeju, aby moje uši dokázaly rozeznat tóny a záchvěvy zvuku, jak to dokážou Pozemšťané. Pak bych možná pochopil, co je tak příjemného na vaší pozemské hudbě. Takhle je to pro mě jen strašlivě monotónní hluk.“

Kráčeli dál a Karlovo mínění o venušské kultuře s každou minutou narůstalo. Byly tam naskládány dlouhé úzké, navzájem pospojované pruhy tenkého kovu pokryté čárkami a kotoučky venušského písma – byly jich tam tisíce a tisíce. Karl věděl, že na nich mohou být obsažena tajemství, za jaká by vědci ze Země dali půlku života.

Pak, když mu Antil ukázal drobnou, asi patnáct centimetrů vysokou věcičku a řekl, že to je typ nukleárního konvertoru několikrát výkonnější než současné pozemské modely, Karl vybuchl.

„Proč tyhle zázraky neodhalíte Zemi? Kdyby věděli, co všechno jste v minulosti dokázali, určitě by si vás vážili více než teď.“

„Využili by našich dávných vědomostí, to ano,“ odpověděl Antil hořce, „ale nikdy by neuvolnili sevření, v němž Venuši a její lid drží. Doufám, že jsi nezapomněl na svůj slib naprosté mlčenlivosti.“

„Ne, dodržím jej, ale myslím si, že děláte chybu.“

„Já si to nemyslím.“ Antil se odvrátil a chystal se opustit výklenek, ale Karl ho zadržel.

„Tam do té místnosti nepůjdeme?“ zeptal se.

Antil se prudce otočil. „Místnosti? O jaké místnosti to mluvíš? Tady žádná místnost není.“

Karlovo obočí překvapeně vystřelilo vzhůru. Mlčky ukázal na úzkou škvíru v zadní stěně výklenku.

Venušan si cosi tiše zabručel, klekl si a začal škvíru ohmatávat jemnými prsty.

„Pomoz mi, Karle. Mám dojem, že tyhle dveře neměl nikdy nikdo otevřít. Alespoň neexistují žádné záznamy o tom, že se tady nacházejí, a já znám Aš-taz-zor lépe než kdokoli jiný.“

Oba dva se opřeli do stěny, která ustupovala zpočátku pomalu a se skřípotem, ale pak najednou povolila, takže oba vpadli do malého, téměř prázdného prostoru za ní. Zvedli se na nohy a rozhlédli se kolem sebe.

Pozemšťan ukázal na rozpadlé zbytky zrezivělých plátů na zemi.a podél dveřního rámu. „Zdá se, že si tvoji lidé dali velkou práci, aby tuhle místnost pořádně zabezpečili. Jen rez působící celé věky mohla zlomit takové závory. Jeden by si pomyslel, že sem asi schovali nějaké velké tajemství.“

Antil zavrtěl zelenou hlavou. „Když jsem tu byl naposledy, žádných dveří jsem si nevšiml. Stejně to vypadá –“ zvedl atomickou lampu a přelétl místnost zkoumavým pohledem, „že tady vůbec nic není.“

Měl pravdu. Kromě obyčejné obdélníkové truhlice, která dřepěla na šesti masivních nohách, jim dělalo společnost jen neuvěřitelné množství prachu a zatuchlý, skoro dusivý pach dlouho uzavřené hrobky.

Karl přistoupil k truhle a pokusil se ji odtáhnout z kouta, kde stála. Ani se nehnula, ale pod tlakem jeho pátravých prstů se její víko odsunulo.

„Dá se otevřít, Antile. Podívej!“ Ukázal do mělké přihrádky, která obsahovala tabulku jakési sklovité hmoty a pět asi patnácticentimetrových válečků připomínajících plnicí pera.

Když Antil tyto předměty uviděl, nadšeně vyjekl a poprvé za dobu, co ho Karl znal, sklouzl do venušského brebentění plného sykavek. Zvedl sklovitou tabulku a pozorně si ji prohlédl. Karl, naplněný zvědavostí, po něm udělal totéž. Byla hustě pokryta různobarevnými tečkami, ale nezdálo se, že by měla být důvodem k tak velké radosti, jakou projevoval Antil.

„Co je to, Antile?“

„To je úplný dokument napsaný v našem starověkém obřadním jazyce. Až dosud jsme nikdy nenašli víc než roztroušené zlomky. Tohle je velký objev.“

„Dokážeš to rozluštit?“ Karl se na tabulku podíval s mnohem větším respektem.

„Myslím, že dokážu. Je to mrtvý jazyk a já jej znám jen částečně. Víš, je to barevné písmo. Každé slovo je určeno kombinací dvou, někdy tří barevných teček. Odstíny jsou ale velmi jemné a Pozemšťan, i kdyby tento jazyk ovládal, by k jeho přečtení potřeboval spektroskop.“

„Můžeš to přečíst hned teď?“

„Myslím, že ano, Karle. Atomická lampa se velice blíží normálnímu dennímu světlu, a tak bych neměl mít potíže. Ale může mi to zabrat dost času; takže bys zatím mohl pokračovat v prohlídce. Ztratit se nemůžeš, pokud zůstaneš v téhle budově.“

Karl si vzal druhou atomickou lampu a ponechal Venušana Antila skloněného nad starověkým rukopisem a ponořeného do bolestného a pomalého luštění.

Než se Pozemšťan vrátil, uplynuly dvě hodiny, ale Antil za tu dobu sotva změnil polohu. V jeho tváři se však zračila hrůza, která tam předtím nebyla. „Barevná“ zpráva ležela zapomenuta u jeho nohou. Hlučný Pozemšťanův příchod vůbec nezaznamenal. Seděl bez hnutí jako zkamenělý a vyděšeně zíral před sebe.

Karl k němu přiskočil. „Antile, Antile, co se stalo?“

Antil pomalu, jako by se pohyboval v husté kapalině, otočil hlavu a upřel na přítele nevidoucí pohled. Karl ho popadl za ramena a nemilosrdně jím zatřásl.

Venušan se vzpamatoval. Vymanil se z Karlova sevření a vyskočil na nohy. Zdráhavě, jako by mu bylo nepříjemné se jich dotýkat, sebral z truhly v koutě pět válečků a uložil je do brašny. Totéž udělal i s tabulkou, kterou luštil.

Pak truhlu zavřel a pokynul Karlovi, aby s ním vyšel ven. „Musíme jít. Už tak jsme tady byli příliš dlouho.“ V jeho hlase se ozýval zvláštní vystrašený tón, který Pozemšťana zneklidnil.

Tiše se vraceli po vlastních stopách, až opět stanuli na promáčeném povrchu Venuše. Byl stále ještě den, ale soumrak se blížil. Karl si uvědomil, že má hlad. Museli si pospíšit, pokud se chtěli dostat do Afrodopolis před setměním. Karl si vyhrnul límec, narazil si pogumovaný klobouk hlouběji do čela a vykročil.

Kilometr za kilometrem ubíhaly a město pod kopulí na šedém obzoru pomalu rostlo. Pozemšťan žvýkal zvlhlý šunkový sendvič a vroucně toužil po pohodlném suchu Afrodopolis. Jinak vždy přátelský Venušan zachovával hrobové mlčení a svému společníkovi nevěnoval po celou cestu ani jediný pohled.

Karl to přijal filozoficky. Měl o Venušanech mnohem vyšší mínění než většina Pozemšťanů, ale dokonce i on cítil lehké blahosklonné pohrdání vůči přecitlivělé povaze Antila a příslušníků jeho rasy. Panující zachmuřené ticho bylo projevem pocitů, které by u Karla vyvolaly nanejvýš povzdech nebo zamračení. S tímto vědomím si z Venušanovy nálady skoro nic nedělal.

Ale přesto v něm vzpomínka na Antilovy oči plné děsu vzbudila zvláštní nepokoj. Přišlo to po překladu té podivné tabulky. Jaké tajemství se mohlo skrývat v tomto poselství dávných, technicky vyspělých Venušanů?

Nakonec přesvědčil sám sebe, aby se s jistým ostychem zeptal: „Co bylo na té tabulce, Antile? Muselo to být něco zajímavého, když jsi to vzal s sebou.“

Antilovou odpovědí byl jen pokyn k většímu spěchu, načež se Venušan s dvojnásobnou rychlostí vnořil do houstnoucí tmy. Karla jeho reakce zmátla a částečně se ho i dotkla. Po zbytek cesty se už o navázání rozhovoru nepokoušel.

Když konečně dorazili do Afrodopolis, přerušil Venušan mlčení. Jeho svraštělý obličej, stažený a ztrhaný, se ke Karlovi zvedl s výrazem někoho, kdo právě dospěl k bolestnému rozhodnutí.

„Karle,“ řekl, „jsme přátelé, a proto bych ti chtěl dát přátelskou radu. Příští týden odlétáš na Zemi. V nepříliš vzdálené budoucnosti se sám patrně staneš dosti významnou osobností. Protože je to tak, s největší vážností tě prosím, abys využil veškerého svého vlivu ke zmírnění postoje Země vůči Venuši. Já naproti tomu, jakožto dědičný šlechtic jednoho z největších venušských kmenů, učiním všechno, co bude v mých silách, abych zabránil všem pokusům o násilí.“

Karl se zamračil. „Zdá se, že za tím vším něco vězí. Já to vůbec nechápu. Co se mi to vlastně snažíš říct?“

„Jen tohle. Pokud se zdejší poměry nezlepší – a to rychle – Venuše se vzbouří. V tom případě nebudu mít jinou volbu než položit své služby k jejím nohám, a pak už Venuše nebude bezbranná.“

Jeho slova Pozemšťana pobavila. „No tak, Antile, tvoje vlastenectví je obdivuhodné a tvoje stížnosti oprávněné, ale melodramatické a šovinistické výlevy na mne nepůsobí. Já jsem především realista.“

Venušanův hlas zněl strašlivě vážně. „Věř mi, Karle, že nic není realističtější než to, co ti teď řeknu. Pokud se Venuše vzbouří, nemůžu se zaručit za bezpečnost samotné Země.“

„Bezpečnost Země!“ Ohromnost těchto slov Karla omráčila.

„Ano,“ pokračoval Antil, „protože bych mohl být nucen Zemi zničit. Teď to víš.“ S tím se otočil na patě a vnořil se do podrostu směrem k malé venušanské vesnici ležící vně obří kopule.

Uplynulo pět let – let plných bouřlivých nepokojů, kdy se Venuše zmítala ve svém spánku jako probouzející se sopka. Krátkozrací vládci Afrodopolis, Venusie a dalších měst zakrytých kupolemi bezstarostně přehlíželi všechny nebezpečné signály. Pokud je vůbec napadlo pomyslet na malé zelené domorodce, pohrdavě se přitom ušklíbli, jako by chtěli říct: „Ach, TAMTO!“

Ale „tamto“ nakonec nevydrželo stupňující se útlak a nacionalistické Zelené bandy o sobě dávaly vědět stále častěji. A pak, jednoho šedivého dne, nijak se nelišícího od všech předchozích šedivých dnů, se na města vrhly hordy domorodců v organizované vzpouře.

Menší kopule byly útokem tak překvapeny, že nestačily zareagovat a podlehly. V rychlém sledu byly obsazeny New Washington, Mount Vulcan a St. Denis společně s celým východním kontinentem. Než si Pozemšťané uvědomili, co se děje, přišli o nadvládu nad polovinou planety.

Země, šokovaná a ohromená tímto náhlým vývojem událostí – který se samozřejmě dal očekávat – vyslala do zbývajících obležených měst vojsko a zásoby a začala chystat velkou vesmírnou flotilu určenou ke znovuzískání ztracených území.

Země byla rozzlobená, ale ne vystrašená, protože věděla, že území ztracené při překvapivém útoku může být snadno dobyto zpět a to, které jí ještě zůstalo, jí nikdy nebude odebráno. Nebo v to alespoň věřila.

Představte si tedy úžas pozemšťanských vůdců, když zjistili, že postup Venušanů nerušeně pokračuje. Venusia City bylo více než dostatečně zásobeno zbraněmi i potravinami; vnější obranné systémy byly uvedeny do pohotovosti, muži stáli na svých místech. Před brány se dostavila hrstka nahých neozbrojených domorodců a žádala bezpodmínečnou kapitulaci. Venusia opovržlivě odmítla a odeslala na Zemi víceméně pobavenou zprávu o divoších, které nadšení z prvního úspěchu připravilo o zdravý rozum.

Další zprávy už ale nepřišly a Venusia byla obsazena domorodci.

Události z Venusie se opět a opět opakovaly u měst, která měla být nedobytnými pevnostmi. Dokonce i sama Afrodopolis se svými pěti sty tisíci obyvateli podlehla ubohým pěti stovkám Venušanů. A to navzdory skutečnosti, že obránci měli k dispozici všechny nejmodernější pozemské zbraně.

Pozemská vláda tento fakt utajila, takže obyvatelé Země neměli ani tušení o podivném dění na Venuši; ale na svých uzavřených poradách se státníci ustaraně mračili, když naslouchali nepochopitelným slovům Karla Frantora, syna ministra pro vzdělání.

Na konci zprávy rozzlobeně vyskočil Jan Heersen, ministr války.

„Opravdu si myslíte, že se vší vážností přijmeme nesouvislý blábol nějakého pomateného Zeleňáka a uzavřeme s Venuší mír za podmínek, které určí ona sama? To je rozhodně a naprosto nemožné. Co ty zatracené bestie potřebují, je tvrdá pěst. Naše flotila je rozpráší po celém vesmíru a je nejvyšší čas to udělat hned teď.“

„To rozprášení možná nebude tak jednoduché, Herseene,“ přispěchal postarší šedovlasý Frantor na obranu svého syna. „Je nás mnoho, kdo celou dobu tvrdíme, že vládní politika vůči Venušanům je špatná. Kdo ví, jaké zbraně to vlastně objevili a jak je v případě pomsty použijí?“

„Pohádky 1“ vykřikl Heersen. „Děláte, jako by ti Zeleňáci byli lidé. Jsou to jen zvířata a měli by být vděční za dobrodiní civilizace, kterou jsme jim přinesli. Uvědomte si, že se k nim chováme lépe, než jak se kdysi chovali běloši k některým pozemským rasám, Indiánům například.“

Karl Frantor znovu rozrušeně vybuchl. „Musíme to prozkoumat, pánové! Bez ohledu na to, jak hloupě možná zní, je Antilova hrozba příliš vážná, než abychom ji lehkomyslně hodili za hlavu – a ve světle posledních událostí na Venuši zní všelijak, jen ne hloupě. Navrhuji, abyste mě vyslali spolu s admirálem von Blumdorffem jako jakéhosi vyjednavače. Nechte mě, ať se tomu dostanu na kloub, než zaútočíme.“

Poprvé za celou dobu promluvil prezident Země, zasmušile vyhlížející Jules Debuc. „Frantorův návrh je přinejmenším rozumný. Uděláme to tak. Nějaké námitky?“

Nebyly žádné, přestože se Heersen mračil a zlostně prskal. A tak o týden později Karl Frantor vyrazil spolu s vesmírnou armádou na cestu k vnitřní planetě.

Karl cítil, že Venuše, která ho vítá teď, po pěti letech, je jiná. Byla stále stejně promáčená, monotónně šedohnědá s průhlednými kopulemi měst – ale přesto jiná.

Tam, kde se kdysi ve své přezíravé nádheře procházeli pyšní Pozemšťané mezi pokorně shrbenými Venušany, nyní hrdě proudili domorodci. Afrodopolis se stala výhradně domorodým městem a v pracovně bývalého guvernéra seděl – Antil.

Karl na něho vrhl pochybovačný pohled a najednou nevěděl, co by měl říct. „Nemyslel jsem si, že vůdcem budeš právě ty,“ vypravil ze sebe nakonec. „Jsi – pacifista.“

„Nebyla to moje volba. Vyplynulo to z okolností,“ odpověděl Antil. „Ale ty! Nečekal jsem, že právě ty budeš mluvčím vaší planety.“

„Byl jsem to já, komu jsi tehdy před lety adresoval svou pošetilou hrozbu, a tak jsem to také já, kdo bere vaši vzpouru nejvážněji. Přišel jsem, ale jak vidíš, nikoli bez doprovodu.“ Neurčitě mávl rukou směrem vzhůru, kde se nehybně a hrozivě vznášely vesmírné lodě.

„Přišel jsi mi vyhrožovat?“

„Ne! Vyslechnout tvé požadavky a podmínky.“

„Ty jsou velmi snadno splnitelné. Venuše žádá nezávislost a slibuje přátelství společně s volným a neomezeným obchodem.“

„A čekáš, že na to bez námitek přistoupíme.“

„Doufám v to – pro dobro samotné Země.“

Karl se zamračil a mrzutě se opřel v křesle. „Proboha, Antile, doba tajemných narážek a náznaků už minula.

Ukaž, co máš v rukávu. Jak to, že jste Afrodopolis a všechna ostatní města dobyli tak snadno?“

„Byli jsme nuceni, Karle. Nepřáli jsme si to.“ Antilův hlas se chvěl rozrušením. „Nepřijali naše čestné podmínky kapitulace a začali střílet ze svých tonitových děl. My – museli jsme – museli jsme použít tu zbraň. Většinu z nich jsme potom zabili – z čistého milosrdenství.“

„Nechápu. O jaké zbrani to mluvíš?“

„Pamatuješ, jak jsme spolu byli v rozvalinách Aš-taz-zoru, Karle? Ta skrytá místnost; tabulka a pět válečků.“

Karl zachmuřeně přikývl. „Myslel jsem si to, ale nebyl jsem si jist.“

„Je to strašlivá zbraň, Karle.“ Antil mluvil překotně, jako by pro něj už sama myšlenka na ni byla nesnesitelná. „Objevili ji naši dávní předkové – ale nikdy ji nepoužili. Namísto toho ji ukryli a nedovedu si představit, proč ji rovnou nezničili. Přál bych si, aby ji zničili; opravdu bych si to přál. Ale oni to neudělali a já jsem ji našel a musel jsem ji použít – pro dobro Venuše.“

Jeho hlas klesl do šepotu, ale pak se s očividným přemáháním přinutil pokračovat ve vysvětlování. „Ty malé neškodné válečky, které jsi tehdy viděl, Karle, jsou schopny vytvořit silové pole jakési neznámé povahy (naši předkové moudře odmítli uvést o něm cokoli bližšího), které má moc oddělit mozek od mysli.“

„Cože?“ Karl překvapením otevřel ústa. „O čem to ksakru mluvíš?“

„Musíš přece vědět, že mozek je pouze sídlem mysli, a ne myslí samotnou. Povaha ‚mysli‘ je záhadou, kterou neodhalili ani naši předkové; ale ať je to cokoli, používá to mozek jako prostředníka ke spojení s okolním světem.“

„Aha. A ta tvoje zbraň odpojí mysl od mozku – ponechá ji bezmocnou – jako pilota vesmírné lodi bez přístrojové desky.“

Antil vážně přikývl. „Už jsi někdy viděl zvíře s chirurgicky odstraněným centrem myšlení?“

„Ano, jednou, psa – v kurzu biologie ještě na univerzitě.“

„Tak pojď, ukážu ti takového člověka.“

Karl následoval Venušana do výtahu. Když sjížděli dolů do nejnižšího patra – kde se nacházelo vězení – byl naprosto zmatený. Svářily se v něm pocity hrůzy a vzteku, iracionální touha utéct se střídala s téměř nepotlačitelným puzením zabít Venušana, který stál po jeho boku. Jako ve snách vyšel z kabiny výtahu a vykročil za Antilem zšeřelou chodbou podél řady malých zamřížovaných cel.

„Tamhle.“ Antilův hlas na Karla zapůsobil jako proud studené vody vylitý na hlavu. Podíval se směrem, kam ukazovala ruka s blánami mezi prsty, a jeho pohled utkvěl na lidské bytosti uzavřené v jedné z cel. Zmocnil se ho fascinovaný hnus.

Byl to nepochybně lidský tvor, alespoň vzezřením – ale přesto nelidský. Sedělo to (Karl tomu nedokázal říkat „on“) tupě na podlaze a velkýma očima nehnuté zíralo na holou protější stěnu. Bezduché oči, pootevřené rty, z nichž vytékal pramínek slin, bezděčně se pohybující prsty. Karlovi se zvedl žaludek. Rychle se odvrátil.

„Ve skutečnosti na něm nebyl podniknut žádný chirurgický zásah.“ Antilův hlas zněl velmi tiše. „Z organického hlediska je jeho mozek v naprostém pořádku. Je prostě jen – odpojen.“

„Jak to, že žije, Antile? Proč neumře?“

„Protože autonomní nervová soustava zůstala nedotčena. Postav ho a on bude stát. Strč do něj a on opět získá rovnováhu. Srdce mu tluče. Dýchá. Když mu vložíš do úst jídlo, spolkne je, ale jakmile je položíš před něj, zemře hladem, aniž by vědomě vztáhl ruku a najedl se. Je to život – svým způsobem; ale bylo by lepší, kdyby zemřel, protože rozpojení je trvalé.“

„To je strašlivé – strašlivé.“

„Je to horší, než si myslíš. Dospěl jsem k přesvědčení, že někde uvnitř té lidské skořápky stále přetrvává neporušená mysl. Být bezmocně uvězněna v těle, nad nímž nemá vládu, jaké utrpení to pro ni asi je?“

Karl se náhle napřímil. „Zemi nepřemůžeš ani tak nevyslovitelně děsivou brutalitou. Je to nepředstavitelně krutá zbraň, ale o nic vražednější než kterákoli z našich. Za tohle zaplatíte.“

„Prosím, Karle, nemáš představu ani o jedné milióntině vražednosti ‚oddělovacího pole‘. Pole je nezávislé na prostoru a možná i na čase, takže se může šířit prakticky donekonečna. Uvědomuješ si, že ke zneškodnění všech teplokrevných živočichů v celé Afrodopolis stačil jediný výboj?“ Antilův hlas napjatě stoupl. „Víš, že jsem schopen vykoupat v poli CELOU ZEMI – a JEDNÍM RÁZEM tak proměnit několik miliard bytostí v živé mrtvoly?“

Karl nepoznával svůj vlastní hlas, když zasípal: „Zrůdo! Jsi jediný, kdo zná tajemství toho prokletého pole?“

Antil se dutě zasmál. „Ano, Karle, veškerá vina spočívá jen a jen na mně. Ale zabít mě ti nepomůže. Je mnoho jiných, kteří vědí, kde v případě mé smrti najdou návod k použití zbraně a kteří ani zdaleka nechovají k Zemi tak silné sympatie jako já. Jsem před tebou v naprostém bezpečí, Karle, protože moje smrt by znamenala konec vašeho světa.“

Pozemšťan byl náhle zlomen. Nezůstal v něm ani stín pochybností o možnostech Venušanů. „Vzdávám se,“ zašeptal, „vzdávám se. Co mám říct svým lidem?“

„Pověz jim o mých podmínkách a o tom, co bych mohl udělat, kdybych chtěl.“

Karl se odtáhl od Venušana, jako by pouhý jeho dotek byl smrtelný. „Vyřídím jim to.“

„Řekni jim také, že Venuše nedychtí po pomstě. Nepřejeme si použít naši zbraň, protože je příliš strašlivá, než aby se dala použít. Bude-li nám za dodržení našich podmínek poskytnuta nezávislost a budeme-li moci učinit jistá moudrá opatření na ochranu proti možnému budoucímu znovuzotročení, vrhneme všech pět zbraní a návod k jejich použití do Slunce.“

Pozemšťanův bezbarvý šepot zůstal nezměněn. „Vyřídím jim to.“

Admirál von Blumdorff byl pruský stejně jako jeho jméno a víra, že nejjednodušší způsob, jak cokoli vyřešit, je použít hrubou sílu. Proto bylo docela přirozené, že na Karlovu zprávu zareagoval výbuchem plným jedovatého sarkasmu.

„Vy zatracený hlupáku,“ vyjel na mladého muže. „Takhle to dopadne, když přijde na řečičky, slovíčka a podobné skopičiny. Vy se opovažujete vrátit se sem a vykládat mi tyhle babské povídačky o tajemných zbraních a jejich nevýslovné síle? Bez jediného důkazu jste přijal jako svatou pravdu všechno, co vám ti prokletí Zeleňáci navykládali, a ubožáčky jste se vzdal. To jste nemohl i vy vyhrožovat, nemohl jste si i vy vymýšlet, nemohl jste i vy lhát?“

„On nevyhrožoval, nevymýšlel si a nelhal,“ odpověděl Karl klidně. „Říkal jen naprostou pravdu. Kdybyste viděl toho člověka –“

„Pche! To je nejneomluvitelnější část celé té zatracené šaškárny. Ukázat vám nějakého šílence, nějakého úplně normálně mentálně postiženého chudáka a začít vykřikovat: ‚Tohle dělá naše zbraň!‘ A vy jim to bez jediné otázky spolknete! Udělali i něco jiného, než že jen žvanili? Předvedli vám tu zbraň? Nebo aspoň ukázali?“

„Přirozeně že ne. Ta zbraň je smrtící. Nezabili by Venušana jen proto, aby uspokojili moji zvědavost. A že by mi ji ukázali – ukázal byste vy svému nepříteli eso, které máte schované v rukávu? A teď odpovězte na několik otázek vy mně. Proč si je Antil tak skálopevně jistý? Jak to, že dobyl celou Venuši tak snadno?“

„Připouštím, že to zatím vysvětlit nedokážu, ale je to důkaz, že jejich vysvětlení je pravdivé? Každopádně už mám tohohle řečnění dost. Teď zaútočíme a všechny teorie můžou jít k čertu. Napálíme to do nich tonitovými střelami a pak se podíváme, jak jim ten jejich podfuk vybouchne přímo do těch jejich hnusných ksichtů.“

„Ale admirále, musíte předat moji zprávu prezidentovi.“

„Předám – ale až po tom, co Afrodopolis nadobro převedu do minulého času.“

Otočil se k vysílačce. „Všechny lodě, pozor! Utvořit bojovou formaci! Za patnáct minut zasypeme Afrodopolis střelbou ze všech tonitových děl.“ Pak oslovil spojovacího důstojníka. „Ať kapitán Larsen informuje Afrodopolis, že mají patnáct minut na to, aby zamávali bílou vlajkou.“

S každou následující minutou byl Karl Frantor stále napjatější a zdrcenější. Seděl v ponurém tichu s hlavou zabořenou do dlaní a tiché tiknutí chronometru na konci každé minuty mu dunělo v uších jako úder hromu. Počítal si tato tiknutí bezdechým šeptem – 8 – 9 – 10. Bože!

Pouhých pět minut od nevyhnutelné smrti! Ale byla to nevyhnutelná smrt? Měl von Blumdorff pravdu? Uchýlili se Venušané k odvážnému klamu?

Do místnosti vpadl spojovací důstojník. „Zeleňáci právě odpověděli, pane.“

„Ano?“ Von Blumdorff se dychtivě naklonil kupředu.

„Říkají: ‚Naléhavě žádáme, aby flotila neútočila. Jinak odmítáme nést zodpovědnost za následky.‘“

„To je všechno?“ zahřměl admirál vztekle. „Ano, pane.“

Admirál ze sebe vyrazil proud kleteb a nadávek. „Taková nebetyčná drzost,“ zakončil. „Opovažují se hrát tu šaškárnu až do samého konce.“

Vzápětí odtikla patnáctá minuta a mocné loďstvo se dalo do pohybu. V dokonale uspořádané formaci se vydalo směrem ke druhé planetě skryté pod oblačným závojem. Von Blumdorff se zachmuřeně usmíval v očekávání obrazu hrůzy, který se měl každým okamžikem objevit na obrazovce televizoru – ale najednou se matematicky přesná bojová formace rozpadla.

Admirál si v němém úžasu protřel oči. Celá přední polovina flotila jako by zešílela. Lodě se nejprve zakymácely a pak se divoce rozlétly na všechny strany.

Od rozumného zbytku flotily začala přicházet hlášení, že levé křídlo neodpovídá na rádiové výzvy.

Útok na Afrodopolis byl okamžitě odvolán a nahrazen rozkazem pochytat lodě, které propadly amoku. Von Blumdorff chodil sem tam a rval si vlasy. Karl Frantor jen tupě vykřikl: „To je ta jejich zbraň,“ a opět upadl do předchozího mlčení.

Afrodopolis se neozvala ani slovem.

Celé dvě hodiny zápasil zbytek pozemské flotily se svými vlastními loděmi. Doháněl zbloudilá plavidla na jejich nesmyslných kurzech, odchytával je do svých silových polí a zastavoval. Celou dvacítku lodí se však nepodařilo dostihnout; některé pokračovaly v pouti na oběžné dráze kolem Slunce, další se ztratily ve vesmíru, několik se zřítilo na Venuši.

Když lidé vstoupili na paluby zbylých lodí levého křídla, zůstali stát v němé hrůze. Pětasedmdesát prázdně zírajících lidských skořápek na každé lodi. Nezůstal jediný člověk.

Ti, kdo je uviděli, buď s křikem v panice utekli, nebo začali zvracet. Jeden důstojník okamžitě pochopil situaci, klidně vytáhl atomopistoli a postřílel všechny postižené v dohledu.

Admirál von Blumdorff se zhroutil; když uslyšel, co se stalo, zůstala z jeho dřívějšího pyšného a hlučného já jen ubohá troska. Přivedli mu jednoho z postižených a on jen klopýtavě couvl.

Karl Frantor na něho upřel zarudlé oči. „Tak co, admirále, jste spokojen?“

Ale admirál neodpověděl. Vytáhl pistoli, a než ho mohl kdokoli zastavit, prostřelil si hlavu.

Karl Frantor stál opět před prezidentem a jeho kabinetem, před shromážděním zlomených, vyděšených mužů. Jeho zpráva byla jasná a nenechala nikoho na pochybách o tom, co je třeba udělat.

Prezident Debuc hleděl na postiženého, který mu byl přiveden na ukázku. „Je po všem,“ řekl. „Musíme se bezpodmínečně vzdát, vydat se jim na milost. Ale jednou –“ Jeho oči pomstychtivě zaplály.

„Ne, pane prezidente!“ rozlehl se Karlův hlas, „nebude žádné jednou. Musíme Venušanům dát, na co mají právo – svobodu a nezávislost. Minulost musí zůstat minulostí – naši mrtví byli jen splátkou za půlstoletí venušského zotročení. Teď musí ve Sluneční soustavě nastat nový řád – úsvit nového dne.“

Prezident zamyšleně sklonil hlavu a pak ji opět zvedl. „Máte pravdu,“ odpověděl rozhodně, „už žádné myšlenky na pomstu.“

O dva měsíce později byla podepsána mírová smlouva a Venuše se stala tím, čím zůstala až dosud – nezávislou a suverénní mocí. Po podpisu smlouvy se směrem ke Slunci vydalo malé zářící smítko. Byla to – zbraň příliš strašlivá, než aby ji bylo možné použít.

* * *

Redakce Amazing Stories tehdy velmi tíhla k dobrodružství a akci a neměla v povídkách ráda příliš rozsáhlé technické a vědecké pasáže. Já jsem samozřejmě i v té době psal druh science fiction, v němž se často pojednávalo o vědeckých objevech, které jsem pečlivě popisoval. A Raymond Palmer v tomto případě udělal to, že část těchto pasáží vypustil, a tam, kde je nemohl vypustit, aniž by narušil srozumitelnost příběhu, umístil jejich zkrácenou verzi do poznámky pod čarou. Byl to velice nešikovný nápad, který mě velice rozzlobil. Přijal jsem proto jediné protiopatření, jaké jsem mohl. Umístil jsem Amazing až na poslední místo v seznamu magazínů, jimž jsem chtěl nabízet své další povídky.

Na co si v souvislosti s touto povídkou pamatuju nejjasněji, je poznámka Freda Pohla. Povídka končí mírovou smlouvou mezi Zemí a Venuší, Země slibuje Venuši nezávislost a Venuše ničí svoji zbraň. Když Fred otištěnou povídku dočetl, řekl: „A jakmile byla zbraň zničena, vymazala Země Venušany z povrchu jejich planety.“

Měl v podstatě pravdu. Dost naivně jsem se tehdy domníval, že slova a dobré úmysly postačí. (Fred také podotkl, že zbraň příliš strašlivá, než aby mohla být použita, ve skutečnosti použita byla. I v tomto případě měl pravdu, a to mi pomohlo zanevřít na příliš dlouhé a složité názvy. Od té doby jsem se snažil co nejvíce používat krátké, nejlépe jednoslovné názvy, což u mě Campbell soustavně podporoval, možná proto, že krátké názvy lépe vypadají na obálce a titulní stránce časopisu.)

Pokud jsem si myslel, že jsem se po prvním úspěchu u Campbella stal odborníkem na to, o co má zájem, takže ho tím teď můžu zásobovat, mýlil jsem se. V únoru 1939 jsem napsal povídku s názvem „Vzestup a pád“. 21. února jsem ji poslal Campbellovi a pětadvacátého jsem ji měl zpátky v klíně. Bezvýsledně pak podnikla obvyklou cestu po ostatních časopisech a nebyla nikdy publikována. Už neexistuje a já o ní vůbec nic nevím.

4. března 1939 jsem se pustil do svého v té době nejambicióznějšího spisovatelského počinu. Byla to novela (v níž jsem jednu z nejdůležitějších postav pojmenoval po Russellu Winterbothamovi), která měla být přinejmenším dvakrát delší než kterákoli z mých předchozích povídek. Nazval jsem ji „Pouť“. Byl to můj první pokus o „historii budoucnosti“; to znamená příběh, který se odehrává v daleké budoucnosti, ale je psán, jak by to byl historický román. Byl to také můj první pokus napsat příběh v galaktickém měřítku.

Pracoval jsem na ní s velkým nadšením a tak nějak jsem cítil, že to bude „epos“. (Pamatuju si ale, že když jsem Winterbothamovi vylíčil v dopise, o čem to má být, zareagoval spíše pochybovačně.) S velkými nadějemi jsem ji 21. března 1939 přinesl Campbellovi, ale on mi ji čtyřiadvacátého vrátil spolu s dopisem, kde stálo: „Základní myšlenka je dobrá a dala by se rozvinout do zajímavého příběhu, ale takhle to není dost silné.“

Tentokrát jsem to nevzdal. Sedmadvacátého jsem Campbella navštívil a požádal ho, aby mi poradil, jak posílit slabá místa, která tam našel. Druhou verzi jsem mu přinesl 25. dubna, a tentokrát to byl Campbell, kdo mě požádal o další úpravu. Zkusil jsem to znovu a třetí verze byla odeslána 9. května a odmítnuta sedmnáctého. Campbell připustil, že by se ještě dala zachránit, ale že po třech pokusech bych ji měl na pár měsíců odložit stranou a pak se na ni podívat čerstvým pohledem.

Zařídil jsem se podle jeho rady a počkal dva měsíce (nejkratší doba, jakou jsem si mohl vyložit pod pojmem „pár měsíců“). Čtvrtou verzi jsem odevzdal 8. srpna.

Tentokrát Campbell váhal až do 6. září a pak ji definitivně odmítl s odůvodněním, že mu Robert A. Heinlein právě nabídl důležitý krátký román (později publikovaný pod názvem „Pokud se to děje –“), který měl náboženský námět. Protože „Pouť“ měla taky náboženský námět, nemohl ji John použít. Dvě věci s tak citlivým tématem uveřejněné krátce po sobě by byly příliš mnoho.

Přepisoval jsem tu povídku čtyřikrát, ale chápal jsem Campbellovo stanovisko. Campbell řekl, že Heinleinova práce je lepší, a mně bylo jasné, že nemůžu po nakladateli chtít, aby odmítl lepší věc a přijal horší jen proto, že si autor té horší dal s jejím psaním takovou námahu.

Neexistovalo ale nic, co by mi mělo bránit v tom, abych se ji pokusil prodat jinde. Snažil jsem se o to dva roky, během nichž jsem ji ještě dvakrát upravil a přejmenoval na „Galaktickou křižáckou výpravu“.

Nakonec jsem ji udal u jednoho z magazínů, kterých se po Campbellově úspěchu s Astounding vyrojilo jako komárů z bažiny. Tento se jmenoval Planet Stories a ve čtyřicátých letech proslul jako domov „space oper“, příběhů meziplanetárních válek plných krve a bojů. Moje povídka tomuto typu odpovídala a nakladatele Planet Malcolma Reisse zaujala.

Ale i jeho trápil její náboženský aspekt. 18. srpna 1941 se mě u oběda zeptal, jestli bych si tu povídku nemohl ještě jednou projít a odstranit všechny přímé narážky na náboženství. A jestli bych především nemohl upustit od nazývání některých svých postav „kněžími“. S povzdechem jsem souhlasil a přepracoval povídku pošesté. 7. října 1941 ji přijal a po dvou a půl letech zahrnujících deset odmítnutí se konečně dočkala uveřejnění.

Ale po tom, co mě potrápil zejména s odstraněním všech zmínek o náboženství, co myslíte, že Reiss udělal? No co by, přejmenoval ji (aniž by se se mnou poradil, samozřejmě) a nazval ji „Černý mnich plamene“.

Než ji představím, zmínil bych se v souvislosti s touto povídkou o dvou skutečnostech.

Za prvé, byla to jediná věc, kterou jsem kdy prodal Planet.

Za druhé, ilustroval ji Frank R. Paul. Paul byl nejvýznačnějším ilustrátorem science fiction z předcampbellovské éry, a pokud vím, bylo to jedinkrát, co se naše profesionální dráhy střetly.

Viděl jsem ho jen jednou, a to ještě z dálky. 2. července 1939 jsem navštívil První světový kongres science fiction, který se konal na Manhattanu. Frank Paul byl čestným hostem. Byla to první příležitost, kdy jsem byl namísto za obyčejného fanouška poprvé veřejně označen za profesionála. Měl jsem na kontě tři uveřejněné povídky (právě vyšly „Směry“), a tak jsem byl vystrčen na pódium, abych se uklonil. Pamatuju si, že Campbell seděl na sedadle u uličky a vesele mi zamával.

Pronesl jsem několik slov a zmínil se o sobě jako o „nejhorším dosud nezlynčovaném spisovateli science fiction“. Samozřejmě jsem to nemyslel vážně a pochybuju, že někoho byť jen na okamžik napadlo, že jsem to vážně myslel.

Černý mnich plamene

Oči Russella Tymballa se naplnily pochmurným uspokojením, když hleděl na zčernalé zbytky toho, co ještě před několika hodinami bylo křižníkem Lhasinuické flotily. Pokroucené kusy kovu rozmetané na všechny strany svědčily o strašlivé síle nárazu.

Podsaditý Pozemšťan se vrátil do vlastní elegantní stratorakety a čekal. Několik minut bezmyšlenkovitě mnul v prstech dlouhý doutník, než si jej zapálil. Přimhouřil oči před oblakem dýmu, ale stále zůstal ponořen do myšlenek.

Vyskočil, teprve když zaslechl opatrný pozdrav. Do místnosti vpadli dva muži. Vrhli za sebe poslední letmý pohled, a zatímco se dveře tiše zavíraly, zamířil jeden z nich přímo k ovládacímu pultu. V příštím okamžiku zůstala vyprahlá pouštní krajina daleko za nimi a stříbrná příď stratorakety mířila ke starodávné metropoli New Yorku.

Uplynulo několik dalších minut, než Tymball promluvil: „Všude čisto?“

Muž u ovládacího pultu přikývl. „Nikde poblíž žádná tyranská loď. Je docela zřejmé, že ‚Grahul‘ nestihl zavolat o pomoc.“

„Máte tu zprávu?“ zeptal se Tymball dychtivě.

„Našli jsme ji docela snadno. Je nepoškozená.“

„Našli jsme ještě jednu věc,“ řekl druhý muž hořce, „poslední hlášení Sidiho Pellera.“

Tymballova kulatá tvář na okamžik změkla a přelétlo přes ni cosi jako výraz bolesti. Ale pak opět ztvrdla. „Zemřel! Ale zemřel pro Zemi, a tak to nebyla smrt. Bylo to mučednictví!“ Po chvíli ticha smutně pokračoval: „Ukaž mi to hlášení, Petri.“

Vzal si od něj jediný složený list, podržel jej před sebou a pomalu nahlas četl:

„4. září úspěšně pronikl na palubu křižníku ‚Grahul‘ tyranské flotily. Skrýval se celou cestu z Pluta na Zemi. 5. září nalezl dotyčnou zprávu a zmocnil se jí. Právě vyřadil z provozu raketové trysky. Přikládám toto hlášení ke zprávě. Ať žije Země!“

Poslední slova přečetl Tymball zvláštně pohnutým hlasem. „Lhasinuičtí tyrané nikdy neumučili většího muže, než byl Sidi Peller. Ale my jej pomstíme, a to i s úroky. Lidská rasa ještě nepadla.“

Petri se zahleděl ven z okna. „Jak to Peller vlastně všechno dokázal? Jeden člověk – dostat se nepozorovaně do křižníku flotily, před tváří celé posádky ukrást zprávu a nechat křižník havarovat. Jak to udělal? A my se to nikdy nedozvíme; kromě těch několika holých faktů, které napsal do hlášení.“

„Měl své rozkazy,“ řekl Willums a otočil se od ovládacího pultu. „Sám jsem mu je doručil na Pluto. Získej zprávu! Nech ‚Grahul‘ zřítit na Gobi! A on to udělal! To je všechno.“ Unaveně pokrčil rameny.

Atmosféra sklíčenosti se prohlubovala, dokud Tymball neprolomil ticho zabručením. „Zapomeňme na to. Postarali jste se o všechno ve vraku?“

Oba muži přikývli. Petri promluvil věcným tónem: „Všechny stopy Pellerovy přítomnosti byly odstraněny a deatomizovány. Nikdy nezjistí, že se na palubě jejich lodi nacházel člověk. Dokument byl nahrazen připravenou kopií, kterou jsme pečlivě spálili tak, aby nikdo nikdy nepoznal, že jde o podvrh. Dokonce jsme ji napustili stříbrnými solemi v množství, jaké odpovídá obsahu stříbra v oficiální pečeti tyranského císaře. Vsadím vlastní hlavu na to, že žádného Lhasinua ani nenapadne, že k havárii nedošlo náhodou nebo že zpráva nebyla zničena.“

„Dobře! Než objeví vrak, uplyne nejméně čtyřiadvacet hodin. Skvělá práce. Dejte mi teď tu zprávu.“

Téměř uctivě vzal do rukou kovovou schránku. Byla zčernalá a zprohýbaná a stále ještě trochu zahřátá. A pak divokým trhnutím zápěstí odkroutil víko.

Dokument, který z ní vytáhl, se s šustivým zvukem rozvinul. V levém dolním rohu zazářila obrovská stříbrná pečeť lhasinuického císaře – tyrana, který z Vegy vládl jedné třetině Galaxie. Zpráva byla adresována vicekráli Sluneční soustavy.

Tři Pozemšťané se vážně začetli do drobného tisku. Hranatá lhasinuická písmena rudě zářila v paprscích zapadajícího Slunce.

„Měl jsem pravdu?“ zašeptal Tymball.

„Jako vždycky,“ přitakal Petri.

Noc se vlastně nesnesla. Černopurpurová barva oblohy jen trochu potemněla a hvězdy se rozzářily nepatrně jasněji, ale jinak se ve stratosféře den od noci nelišil.

„Už ses rozhodl, jaký bude náš další krok?“ zeptal se váhavě Willums.

„Ano – už dávno.“ Ukázal na dokument. „Zítra vezmu tohle a půjdu navštívit Paula Kanea.“

„Loaru Paula Kanea!“ vykřikl Petri.

„Toho – toho loaristu!“ zaznělo ve stejném okamžiku z Willumsových úst.

„Ano, toho loaristu,“ potvrdil Tymball. „Je to náš člověk.“

„Řekni radši, že je to lokaj Lhasinuů,“ procedil mezi zuby Willums. „Kane – hlava loarismu – a tudíž i hlava zrádců, kteří hlásají podrobenost lidstva Lhasinuům.“

„Přesně tak.“ Petri byl bledý, ale klidnější. „Lhasinuové jsou našimi jasnými nepřáteli, se kterými bychom měli otevřeně bojovat – ale loaristé jsou odporný hmyz. Velký vesmíre! Raději bych se vydal na milost a nemilost tyranskému vicekráli, než měl cokoli do činění s těmi huhlavými badateli dávné historie, kteří velebí starou slávu Země a přehlížejí její současnou potupu.“

„Soudíš příliš tvrdě.“ Na Tymballových rtech se objevil náznak úsměvu. „Už jsem s tímhle loaristickým vůdcem jednal. Ale no tak –“ zarazil jejich pohoršené a polekané výkřiky, „počínal jsem si při tom velmi diskrétně. Dokonce ani vy dva jste o tom nevěděli, a jak vidíte, Kane mě nezradil. Tehdejší jednání nevedlo k žádnému výsledku, ale něco jsem se naučil. Poslouchejte!“

Petri a Willums se naklonili kupředu a Tymball pokračoval úsečným věcným tónem: „První galaktický nájezd Lhasinuů skončil před dvěma tisíci lety, hned po tom, co dobyli Zemi. Od té doby v žádné agresi nepokračovali a nezávislé lidské planety v Galaxii jsou se současným status quo docela spokojené. Jsou mezi sebou příliš rozhádané, než aby přivítaly návrat bojů. Loaristé mají zájem jen o své vlastní přežití tváří v tvář novým myšlenkovým směrům a je jim celkem jedno, jestli Zemi vládnou lidé nebo Lhasinuové, hlavně aby se dobře dařilo loarismu. A když se to tak vezme, my – nacionalisté – jsme pro ně v tomto ohledu mnohem nebezpečnější než Lhasinuové.“

Willums se pochmurně usmál. „To bych řekl, že jsme.“

„Takže vzhledem k tomu je přirozené, že loaristé zaujímají ke Lhasinuům smířlivý postoj. Ale kdyby to bylo v jejich zájmu, připojili by se k nám. A tohle,“ poklepal na dokument ležící před ním, „je přesvědčí, kde se ten jejich zájem nachází.“

Ostatní dva mlčeli.

Tymball pokračoval: „Máme málo času. Nanejvýš tři roky, možná ne víc než dva. A vy víte, jakou dnes máme naději na úspěšné povstání.“

„Dokázali bychom to,“ utrhl se Petri a pak ztlumil hlas, „kdyby jediní Lhasinuové, se kterými bychom museli bojovat, byli jen ti ze Země.“

„Přesně. Ale oni si můžou přivolat pomoc z Vegy a my si nemůžeme přivolat pomoc odnikud. Žádná z lidských planet pro nás nehne ani prstem, stejně jako před pěti sty lety. A proto musíme získat na svoji stranu loaristy.“

„A co loaristé dělali před pěti sty lety během Krvavého povstání?“ zeptal se Willums s hořkou nenávistí v hlase. „Opustili nás, jen aby zachránili svoje vzácné zadky.“

„Na to teď nebudeme vzpomínat,“ řekl Tymball. „Tentokrát nám pomůžou – a potom, až bude po všem, naše účty s nimi –“

Willums se vrátil k ovládacímu pultu. „Za patnáct minut budeme v New Yorku,“ ohlásil. „Ale pořád se mi to nelíbí,“ řekl pak. „Co tihle všiví loaristi zmůžou? Vysušené slupky schopné leda tak zrady a planého žvanění.“

„Je to poslední jednotící síla lidstva,“ odpověděl Tymball. „Možná jsou slabí a skoro bezmocní, ale jsou jedinou nadějí Země.“

Klesli do hustší atmosféry a do uší jim vniklo pronikavé svištění vzduchu obtékajícího jejich loď. Prolétli vrstvou šedých mračen a Willums zapnul brzdné rakety. Na obzoru se rozlila rozptýlená záře New York City.

„Zkontrolujte, jestli máme v pořádku pasy pro lhasinuickou kontrolu, a schovejte ten dokument. Stejně nás nebudou prohlížet.“

Loara Paul Kane se opřel v bohatě vyřezávaném křesle. Jeho štíhlé prsty si pohrávaly se slonovinovým těžítkem na stole. Vyhnul se pohledu malého podsaditého muže, který seděl před ním, a když promluvil, zněl jeho hlas vážně a důstojně.

„Už vás nemohu krýt, Tymballe. Je to pro mne příliš velké riziko. Dělal jsem to dosud vzhledem k poutu obecné lidskosti mezi námi, ale –“ Jeho hlas se vytratil.

„Ale?“ pobídl ho Tymball.

Kaneovy prsty obracely těžítko pořád dokola. „Během loňského roku Lhasinuové přitvrdili. Jsou už skoro drzí.“ Najednou vzhlédl. „Nejsem tak zcela svobodný činitel a nemám vliv a moc, jaké si možná myslíte, že mám.“

Opět sklopil oči a do jeho hlasu se vloudil ustaraný tón. „Lhasinuové jsou podezřívaví. Začínají odhalovat, že tu operuje nějaká tajná spiklenecká organizace, a my si nemůžeme dovolit se do něčeho takového zaplést.“

„Já vím. Kdyby to bylo nezbytné, obětoval byste nás, stejně jako váš předchůdce obětoval vlastence, kteří povstali před pěti sty lety. Loarismus opět sehraje svou vznešenou úlohu.“

„A k čemu je to vaše povstání dobré?“ přišla unavená odpověď. „Jsou Lhasinuové o tolik hroznější než lidská oligarchic, která vládne na Santanni, nebo diktátor, který vládne na Trantoru? Lhasinuové sice nejsou lidé, ale jsou alespoň inteligentní. Loarismus musí žít s vládci v míru.“

Teď se Tymball usmál – nebylo v tom veselí, spíše jízlivá ironie – a vytáhl z rukávu kartičku.

„Tohle si myslíte? Tu máte, přečtěte si tohle. Je to zmenšená fotokopie – ne, nesahejte na to – já to podržím a –“

Jeho další poznámka zanikla v chraptivém výkřiku. Kane s tváří zkřivenou hrůzou zoufale chňapl po kartičce před sebou.

„Kde jste to vzal?“ Sotva poznával svůj vlastní hlas.

„Záleží na tom? Prostě to mám. Cenou byl život jednoho statečného muže a ztráta lodi z flotily Jeho Ještěří Eminence. Předpokládám, že nepochybujete o pravosti tohoto dokumentu.“

„Ne – ne!“ Kane si přitiskl roztřesenou ruku k čelu. „Je tady císařův podpis a pečeť. Ty se nedají zfalšovat.“

„Jak tedy vidíte, Excelence,“ Tymball položil na titul sarkastický důraz, „obnova Galaktického nájezdu je záležitostí dvou, maximálně tří let. První krok tohoto nájezdu se uskuteční do roka – a tento příkaz, který měl být doručen vicekráli,“ v jeho hlase nyní zněla jedovatá nasládlost, „se týká právě toho prvního kroku.“

„Nechte mě chvíli přemýšlet. Nechte mě přemýšlet.“ Kane se schoulil v křesle.

„A je to zapotřebí?“ vykřikl Tymball nemilosrdně. „Tohle není nic jiného než naplnění mé předpovědi před šesti měsíci, kterou jste ale vy neposlouchal. Země, jakožto lidská planeta, má být zničena; její obyvatelstvo vysídleno po skupinách na planety ovládané Lhasinuy; všechny známky lidské přítomnosti odstraněny.“

„Ale Země! Země, kolébka lidské rasy; počátek naší civilizace.“

„Přesně tak! Loarismus odumírá a zničení Země mu zasadí poslední ránu. Až zmizí loarismus, zanikne poslední sjednocující síla a lidské planety, které by spojené byly neporazitelné, budou jedna za druhou pohlceny Druhým galaktickým nájezdem. Pokud –“

Kane ho přerušil bezbarvým hlasem:

„Vím, co se chystáte říct.“

„Nic víc, než co jsem řekl už dříve. Lidstvo se musí sjednotit, a to je možné jen prostřednictvím loarismu. Musí mít Důvod, pro který bude bojovat, a tímto Důvodem musí být osvobození Země. Já zažehnu jiskru tady na Zemi a vy musíte obrátit lidskou část Galaxie v sud s prachem.“

„Přejete si totální válku – Galaktickou křížovou výpravu,“ pronesl Kane šeptem, „ale kdo jiný než vy by měl nejlépe vědět, že totální válka je už tisíc let nemožná.“ Najednou se drsně zasmál. „Víte vůbec, jak je dnes loarismus slabý?“

„Nic není tak slabé, aby se to nedalo posílit. Přestože loarismus od slavných dob Prvního galaktického nájezdu hodně ztratil na síle, pořád máte organizaci a kázeň; nejlepší v Galaxii. A vaši vůdcové jsou vcelku schopní lidé, to se vám musí přiznat. Dokonale organizovaná skupina schopných mužů dokáže hodně, když ji pohání zoufalství. Musí dokázat, protože nemá na vybranou.“

„Nechte mě o samotě,“ řekl Kane zlomeně, „teď nemohu nic dělat. Musím přemýšlet.“ Jeho hlas zeslábl do ztracena, ale jeden prst ukazoval ke dveřím.

„K čemu jsou dobré myšlenky?“ vykřikl Tymball rozzlobeně. „Potřebujeme činy!“ A s tím odešel.

Ta noc byla pro Kanea strašlivá. Tvář měl bledou a staženou, zapadlé oči se mu horečně leskly. Přesto promluvil pevně a hlasitě.

„Jsme spojenci, Tymballe.“

Tymball se nevesele usmál, uchopil vztaženou ruku, krátce ji stiskl a pustil. „Jen z nezbytnosti, Excelence. Nejsem váš přítel.“

„Ani já váš. Ale přesto můžeme spolupracovat. Moje první příkazy už byly odeslány a Velká rada je schválí. Alespoň v tomto směru neočekávám žádné problémy.“

„Kdy můžu očekávat výsledky?“

„Kdo ví? Loarismus stále má své prostředky propagandy. Pořád ještě zbývají ti, kteří uposlechnou z úcty; jiní ze strachu a další jen na základě působení propagandy jako takové. Ale kdo to může odhadnout? Lidstvo spalo a loarismus také. Protilhasinuické nálady jsou slabé a bude těžké rozdmýchat je z ničeho.“

„Nenávist nikdy není těžké rozdmýchat.“ Tymballova kulatá měsíčkovitá tvář najednou vypadala podivně drsně. „Emocionalismus! Propaganda! Otevřený a bezohledný oportunismus! A dokonce i ve stavu oslabení je loarismus bohatý. Davy se dají koupit slovy, ale ti na vysokých místech, ti důležití, budou žádat pár kousků žlutého kovu.“

Kane unaveně mávl rukou. „Nezvěstujete mi nic nového. Tato nečestnost v lidském způsobu jednání sahá až do šerého dávnověku, kdy byla lidská pouze tato ubohá Země, a dokonce i ta byla rozdělena na znesvářené části.“ Hořce dodal: „Když si pomyslím, že se musíme vrátit k taktice barbarských dob…“

Spiklenec jen cynicky pokrčil rameny. „Víte o něčem lepším?“

„Ale i se vší touto nemravností můžeme být poraženi.“

„Ne, pokud si připravíme dobrý plán.“

Loara Paul Kane vyskočil na nohy a zvedl zaťaté pěsti. „Blázne! Vy a ty vaše plány! Vaše důmyslné, tajné, lstivé, spletité plány! Myslíte si, že spiknutí znamená povstání a povstání znamená vítězství? Co můžete udělat? Můžete vyčmuchávat informace a tiše hrabat pod kořeny, ale nemůžete vést povstání. Já mohu organizovat a připravovat, ale nemohu vést povstání.“

Tymball se ošil. „Příprava – dokonalá příprava –“

„– není nic, říkám vám. Můžete mít všechny potřebné chemické složky a ideální podmínky, a přesto nemusí dojít k reakci. V psychologii – a obzvlášť v psychologii davu – musíte stejně jako v chemii mít katalyzátor.“

„Co tím, pro dobrý vesmír, myslíte?“

„Můžete vy vést povstání?“ vykřikl Kane. „Křížová výprava je válka emocí. Umíte ovládat něčí emoce? Vždyť jste spiklenec, nesnesl byste náhlé světlo otevřeného boje. Mohu já vést povstání? Já, starý a mírumilovný muž? Tak kdo bude tím vůdcem, psychologickým katalyzátorem, který vezme tu mrtvou a bezcennou hlínu vašich vzácných ‚příprav‘ do rukou a vdechne jí život?“

Russell Tymball sevřel čelisti. „Poraženectví! Tak brzy?“

Odpověď šlehla jako bič. „Ne! Realismus!“

Rozhostilo se hněvivé ticho a pak se Tymball otočil na patě a odešel.

Nastala půlnoc lodního času a večerní zábava začala dosahovat vrcholu. Velký salon obří luxusní lodi Planoucí nova byl plný rozesmátých, rozzářených a roztančených postav, které byly s postupem noci stále hlučnější.

„Připomíná mi to ty zatracené večírky, na které mě manželka nutila chodit ještě na Lactu,“ zamumlal Sammel Maronni svému společníkovi. „Myslel jsem si, že se jim vyhnu aspoň tady v hyperprostoru, ale jak je vidět, nevyšlo mi to.“ Tiše zasténal a přelétl bavící se společnost lehce znechuceným pohledem.

Maronni byl oblečen podle nejžhavější módy, od purpurové čelenky až po blankytně modré sandály, a vypadal, že se cítí krajně nepohodlně. Statné tělo měl sevřeno v zářivě rudé a strašlivě těsné tunice a to, že občas nervózně zaškubal okrajem širokého opasku, prozrazovalo, že si je až příliš dobře vědom, jak mu jeho oděv nesedí.

Jeho společník, vyšší a štíhlejší, nosil svou neposkvrněnou bílou uniformu s elegancí člověka, který je s ní už dávno srostlý, a jeho působivá postava ostře kontrastovala s poněkud směšným vzhledem Sammela Maronniho.

Lactonskému vývozci tato skutečnost neunikla. „Sakra, Drakeu, vy tady ale máte skvělou práci. Chodíte oblečený jako velké zvíře a neděláte nic, než že vypadáte příjemně a odpovídáte na pozdravy. Kolik vám tady vlastně platí?“

„Nic moc.“ Kapitán Drake povytáhl jedno šedé obočí a ironicky se na Lactoňana ušklíbl. „Přál bych vám tu moji práci aspoň na týden. Pak byste zpíval zatraceně jinou písničku. Jestli si myslíte, že starat se o tlusté bohaté vdovy a nakadeřené snoby je procházka růžovou zahradou, tak jen do toho.“ Chvíli si cosi vztekle mumlal a pak se zdvořile uklonil jakési zmalované semetrice ověšené šperky. „To je důvod, proč mám tolik vrásek a šedivých vlasů, u Rigela.“

Maronni vytáhl z váčku u opasku dlouhý doutník a rozkošnicky si jej zapálil. Vyfoukl oblak jablkově zeleného dýmu přímo do kapitánovy tváře a uličnicky se usmál.

„Nikdy jsem neslyšel o člověku, který by si pochvaloval, jak dobrou má práci, i když je to taková zívačka, jakou děláte vy, vy starý podvodníku. A hele, pokud se nepletu, pluje k nám úžasná Ylen Suratová.“

„Á, růžoví ďáblové Síria! Bojím se podívat. Opravdu se ta stará škatule šine naším směrem?“

„Rozhodopádně – no, nejste vy šťastný muž? Je to jedna z nejbohatších žen na Santanni, a ještě k tomu vdova. To bude tou uniformou, asi je přitahuje. Jaká škoda, že jsem ženatý.“

Kapitán Drake stáhl obličej do děsivé grimasy. „Doufám, že na ni spadne lustr.“

S tím se otočil a jeho tvář náhle zářila čirým potěšením. „Ach, madam Suratová, už mě opustila naděje, že bych vás dnes večer mohl pozdravit.“

Ylen Suratová, pro kterou byla šedesátka už hodně dávnou vzpomínkou, se zahihňala jako holčička. „Mlčte, vy starý lichotníku, nebo kvůli vám zapomenu, že jsem vás přišla vyplísnit.“

„Všechno je v pořádku, doufám.“ Drakeovi se sevřelo hrdlo. Se stížnostmi madam Suratové už měl své zkušenosti. Vždycky se našlo něco, co v pořádku nebylo.

„Nic není v pořádku. Právě mi bylo řečeno, že za padesát hodin přistaneme na Zemi – jestli jsem správně rozuměla, jak se ta planeta jmenuje.“

„Ano, to je správně,“ odpověděl kapitán Drake poněkud klidněji.

„Ale když jsme se nalodili, nebyla na seznamu zastávek.“

„Ne, nebyla. Ale, víte, je to běžná praxe. Deset hodin po přistání zase odstartujeme.“

„Ale to je nepřijatelné. Zdrží mě to o celý den. Je naprosto nutné, abych do týdne dorazila na Santanni, a dny jsou vzácné. A o nějaké Zemi jsem v životě neslyšela. V mém průvodci,“ vytáhla z kabelky knihu vázanou v kůži a rozčileně v ní zalistovala, „o ní není ani slovo. Jsem si jista, že nikdo nebude mít zájem se tam zastavit. Pokud trváte na tom, že budete marnit čas cestujících naprosto zbytečnou zastávkou, popovídám si o tom s prezidentem společnosti. Musím vás upozornit, že mi ještě zůstalo alespoň trochu vlivu.“

Kapitán Drake si neslyšně povzdechl. Nebylo to poprvé, co mu Ylen Suratová připomněla svou „trochu vlivu“. „Má drahá madam, máte pravdu, naprostou pravdu, nic než pravdu – ale já s tím nemohu nic dělat. Všechny lodi na lince Sírius, Alfa Centauri a 61 Cygni musí zastavit na Zemi. Je to součást mezihvězdné dohody, a dokonce ani prezident společnosti, jakkoli by zajisté uznal vaše argumenty za správné, s tím nemůže nic udělat.“

„A kromě toho,“ zasáhl do hovoru Maronni, kterého napadlo, že nastal čas, aby přispěchal ohroženému kapitánovi na pomoc, „mám dojem, že tady máme dva pasažéry, kteří míří právě na Zemi.“

„To je pravda. Úplně jsem na to zapomněl.“ Tvář kapitána Drakea se poněkud rozjasnila. „Vidíte! Máme k zastávce na Zemi konkrétní důvod.“

„Dva pasažéři z patnácti set! To tedy je důvod!“

„To od vás není hezké,“ řekl Maronni vesele. „Koneckonců, právě na Zemi vznikla lidská rasa. To jste věděla, že ano?“

Ylen Suratová povytáhla očividně falešné obočí. „Opravdu?“ Prázdný výraz její tváře se změnil v přezíravý. „No dobře, ale to bylo před tisíci a tisíci lety. Teď už na tom vůbec nezáleží.“

„Loaristům na tom stále záleží a ti dva, kteří tam míří, jsou loaristé.“

„Chcete říct,“ ušklíbla se vdova, „že v této osvícené době pořád existují lidé, kteří studují ‚naši starověkou kulturu‘? To je to, o čem oni pořád mluví, ne?“

„To je to, o čem pořád mluví Filip Sanat,“ zasmál se Maronni. „Zrovna před pár dny mě obšťastnil sáhodlouhou přednáškou právě na tohle téma. Ale bylo to docela zajímavé. Věděl toho spoustu.“ Lehce pokýval hlavou a pokračoval: „Je to docela chytrý mladík, tenhle Filip Sanat. Byl by z něho dobrý vědec nebo obchodník.“

„My o meteoru, a meteor za oknem,“ řekl kapitán najednou a ukázal bradou napravo.

„No vida!“ vyjekl Maronni. „Tamhle je. Ale – ale co, pro všechno ve vesmíru, dělá tady?“

Filip Sanat, stojící ve dveřích na druhé straně salonu, působil na tomto místě skutečně dost nepatřičně. Jeho dlouhá temně purpurová tunika – znak loaristu – vypadala jako smutná tmavá skvrna na pestrobarevném veselém obraze. Vážným pohledem zabloudil až k Maronnimu, který zvedl ruku, aby ho k sobě přivolal.

Užaslí tanečníci ustupovali mladému muži z cesty a vrhali za ním dlouhé zvědavé pohledy. Za zády se mu rozšuměla vlna šepotu. Filip Sanat si toho ale vůbec nevšímal. S očima upřenýma přímo před sebe a kamenně nehybnou tváří došel až ke kapitánu Drakeovi, Sammelu Maronnimu a Ylen Suratové.

Filip Sanat oba muže přívětivě pozdravil a pak se vážně uklonil vdově, která na něho hleděla s překvapením a otevřeným pohrdáním.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, kapitáne Drakeu,“ řekl mladý muž tiše. „Chtěl jsem jen vědět, kdy opustíme hyperprostor.“

Kapitán vytáhl masivní kapesní chronometr. „Do hodiny. Později rozhodně ne.“

„A pak budeme –?“

„Hned za oběžnou dráhou Planety IX.“

„Takže Pluta. Uvidíme tedy Slunce, až vstoupíme do normálního vesmíru?“

„Pokud se budete dívat správným směrem – bude se nacházet po levé straně lodi.“

„Děkuji.“ Filip Sanat se obrátil k odchodu, ale Maronni ho zadržel.

„Zůstaňte ještě, Filipe, přece už nechcete odejít? Jsem si jist, že zde madam Suratová přímo umírá touhou položit vám několik otázek. Projevila velký zájem o loarismus.“ Bylo to víc než zdání, že při svých slovech šibalsky zamrkal.

Filip Sanat se zdvořile otočil k vdově, která překvapením na okamžik ztratila řeč, ale hned se vzpamatovala.

„Povězte mi, mladíku,“ vyštěkla, „opravdu ještě existují lidé, jako jste vy? – loaristé, myslím.“

Filip Sanat sebou trhl a změřil si tazatelku nevraživým pohledem, ale nenechal se vyvést z míry. S klidnou důstejností řekl: „Ještě existují lidé, kteří se snaží zachovávat kulturu a zvyky starodávné Země.“

Kapitán Drake si neodpustil drobné ironické rýpnutí. „Dokonce i v područí kultury lhasinuických pánů?“

Ylen Suratová zdušené vykřikla. „Chcete říct, že Země je lhasinuický svět? Je? Je?“ Hlas jí stoupl do vyděšeného pištění.

„Ale ano, jistěže,“ odpověděl zmatený kapitán, který už začal litovat, že vůbec promluvil. „Vy jste to nevěděla?“

„Kapitáne,“ v ženině hlase se zřetelně ozývala hysterie, „vy tam nesmíte přistát. Jestli to uděláte, způsobím vám nepříjemnosti – velké nepříjemnosti. Já nemíním čelit hordám těch strašlivých Lhasinuů – těch odporných ještěrů z Vegy.“

„Nemáte se čeho obávat, madam Suratová,“ poznamenal Filip Sanat chladně. „Drtivá většina populace Země jsou lidé. Pouze jedno procento, které tam vládne, jsou Lhasinuové.“

„Ach –“ Umlkla a pak ublíženým tónem pronesla: „No, nemyslím si, že by Země byla nějak zvlášť důležitá, když tam ještě ke všemu ani nevládnou lidé. Loarismus, ovšem! Hloupé marnění času, tak tomu říkám já!“

Sanat náhle zrudl a chvíli se zdálo, že marně shledává slova. Když pak promluvil, zněl jeho hlas rozčileně. „Váš pohled je velmi povrchní. Skutečnost, že Zemi ovládají Lhasinuové, nemá nic společného se základním problémem loarismu, který –“

Otočil se na patě a odešel.

Sammel Maronni se zhluboka nadechl a zamyšleně se zadíval za vzdalující se postavou. „Musela jste mu šlápnout na kuří oko, madam Suratová, nikdy předtím jsem ho neviděl utíkat od sporu nebo se pokoušet něco vysvětlovat takovýmto způsobem.“

„Nevypadá špatně, mládenec,“ řekl kapitán Drake.

Maronni se uchechtl. „Dohromady ani ne. Jsme z jedné planety, ten chlapec a já. Je to typický Lactoňan, jako já.“

Vdova si nevrle odkašlala. „Co kdybychom změnili téma? Ta osoba jako by na celou místnost vrhala temný stín. Proč nosí ta ohavná purpurová roucha? Tak nemoderní!“

Když jeho mladý učedník vstoupil do pokoje, zvedl k němu Loara Broos Porin oči. „Nuže?“

„Za necelých pětačtyřicet minut, Loaro Broosi.“

Sanat klesl do křesla a opřel si zrudlou zamračenou tvář o sevřenou pěst.

Porin se na něho laskavě usmál. „Už ses zase hádal se Sammelem Maronnim, Filipe?“

„Ne, ani ne.“ Mladík podrážděně vstal. „Ale k čemu tohle všechno je, Loaro Broosi? Tam nahoře jsou stovky lidí, kteří se bezstarostně baví, tančí a smějí se; a tam někde venku je zapomenutá Země. Jen my dva z celé lodní společnosti se tam zastavíme, abychom si prohlédli svět našeho dávnověku.“

Vyhnul se pohledem očím staršího muže a v jeho hlase zazněl hořký tón. „A přitom kdysi na Zemi přistávaly každý den tisíce lidí ze všech koutů Galaxie. Slavné dny loarismu jsou pryč.“

Loara Broos se zasmál. Bylo až s podivem, kde se v jeho hubeném těle vzal tak sytý smích. „To už je asi posté, co tě slyším tohle říkat. Hloupost! Přijde den, kdy si lidé na Zemi opět vzpomenou. Zase přijdou. Po tisících a milionech se budou slétat!“

„Ne! Už je po všem!“

„Pche! Tohle opakovali krákající proroci zkázy během věků nesčetněkrát. A pořád ještě musejí čekat, jestli se jejich proroctví naplní.“

„Tentokrát se naplní.“ V Sanatových očích se náhle zablesklo. „A víš proč? Protože Země je zneuctěna ještěřími dobyvateli. Právě mi jedna žena – marnivá, hloupá, povrchní žena – řekla: ‚Nemyslím si, že by Země byla nějak zvlášť důležitá, když tam ještě ke všemu ani nevládnou lidé.‘ Vyslovila nahlas to, co si miliardy musejí podvědomě myslet, a já jsem nenašel slova, abych jí oponoval. Byl to jediný argument, na který jsem neměl odpověď.“

„A jaké by bylo řešení, Filipe? No, už jsi na nějaké přišel?“

„Vyhnat je ze Země! Učinit z ní opět lidskou planetu! Už jsme s nimi bojovali během Prvního galaktického nájezdu a zastavili je, když už se zdálo, že dobudou celou Galaxii. Podnikněme náš vlastní Druhý nájezd a zažeňme je zpátky na Vegu.“

Porin s povzdechem zavrtěl hlavou. „Vy mladé horké hlavy! Ještě se nenašel mladý loarista, který by se při řeči na tohle téma nerozohnil. Ale vyrosteš z toho. Vyrosteš z toho. Podívej, chlapče!“ Loara Broos vstal a uchopil mladíka za ramena. „Lidé a Lhasinuové jsou inteligentní, jsou to jediné dvě inteligentní rasy v celé Galaxii. Jsou to duchovní a mentální bratři. Žij s nimi v míru. Nepřechovávej ve svém srdci nenávist; je to ta nejnesmyslnější emoce. Raději se snaž porozumět.“

Filip Sanat hleděl zamračeně do země a nedával najevo, že slyší.

Jeho učitel káravě mlaskl jazykem. „Až budeš starší, porozumíš. A teď na to všechno zapomeň, Filipe. Uvědom si, že se ti právě splní největší sen každého skutečného loaristy. Za dva dny dorazíme k Zemi a ty vstoupíš na její půdu. Nestačí ti to, aby ses cítil šťastný? Jen pomysli! Až se vrátíš, bude ti udělen titul ‚loara‘. Budeš tím, kdo navštívil Zemi. Na hruď ti bude připnuto zlaté slunce.“

Porinova ruka zabloudila ke zlatému kotouči na tunice, němému svědkovi jeho tří předchozích návštěv Země.

„Loara Filip Sanat,“ řekl Sanat pomalu a oči se mu rozzářily. „Loara Filip Sanat. Nezní to nádherně? A zbývá nám už jen malý kousek cesty.“

„No vidíš, už se cítíš lépe. Ale počkej, za chvilku opustíme hyperprostor a ty poprvé uvidíš Slunce.“

Už při jeho slovech začal hustý dusivý plášť hyperhmoty, který pevně lnul k povrchu Planoucí novy, procházet onou zvláštní proměnou označující začátek průchodu do normálního prostoru. Temnota poněkud zesvětlela a za okénkem se stále rychleji míhaly pruhy různých odstínů šedé. Byla to podivná a nádherná optická iluze, kterou věda nikdy nedokázala vysvětlit.

Porin zhasl světlo. Oba muži se posadili a sledovali slabě světélkující vlny, které se postupně slévaly do jediné skvrny. Pak náhle nastal jediný okamžik, kdy celá struktura hyperhmoty jako by vybuchla a proměnila se ve vířící ohňostroj zářivých barev. A vzápětí se všechno uklidnilo. Venku se třpytily hvězdy na temném pozadí normálního vesmíru.

A nahoře v rohu na levé straně zářila nejjasnější jiskra celé oblohy. Vrhala sinavě žluté světlo, které proměnilo tváře obou mužů v bledé voskové masky. Bylo to Slunce!

Rodná hvězda lidstva se ještě nacházela v takové vzdálenosti, že ji nebylo možné vidět jako kotouč, přesto zůstávala nejjasnějším objektem. Pod její slabou žlutou září setrvali oba muži v tichém rozjímání a Filip Sanat se uklidnil.

Za dva dny Planoucí nova přistála na Zemi.

Jakmile Filip Sanat poprvé spatřil lhasinuické důstojníky, okamžitě zapomněl na lehlé rozechvění, které se ho zmocnilo, když jeho sandály poprvé vstoupily na měkkou zelenou pozemskou trávu.

Vypadali tak lidsky – nebo alespoň humanoidně.

Na první pohled převládající lidské rysy přehlušily všechno ostatní. Tělo se nijak podstatně nelišilo od lidského. Trup, dvě paže, dvě nohy, vše v přiměřených proporcích, dobře vyvinutý krk; nic, co by člověka mělo uhodit do očí. Teprve po několika minutách pozorování si mohl všimnout drobných detailů, jimiž se obě rasy lišily.

Nejvýraznějším z nich byly šupiny pokrývající hlavu a vytvářející na zádech hřeben, který se táhl podél páteře skoro až k bokům. Tvář s plochým širokým nosem porostlým drobnými šupinkami a očima bez víček působila poněkud odpudivě, ale v žádném případě zvířecky. Oblečeni byli spoře a prostě a jejich řeč zněla docela libozvučně. A co bylo nejdůležitější, jejich tmavé lesklé oči zářily nepopiratelnou inteligencí.

Porin si všiml Sanatova překvapení při prvním pohledu na veganské ještěry a spokojeně se usmál.

„Vidíš?“ poznamenal. „Nevypadají vůbec jako příšery. Proč by tedy měla mezi lidmi a Lhasinuy existovat nenávist?“

Sanat neodpověděl. Jeho starší přítel měl samozřejmě pravdu. Slovo „Lhasinu“ bylo v jeho mysli tak dlouho spojeno s výrazy „vetřelec“ a „netvor“, že navzdory veškerému vědění a rozumu podvědomě očekával nějakou strašlivě vyhlížející formu života.

Ale přesto pod hloupým pocitem, který toto uvědomění vyvolalo, přetrvávala stále se vracející nenávist, která jej nepřestávala svírat a vzrostla až k zuřivosti, když procházeli kontrolou povýšeného, anglicky mluvícího Lhasinua.

Příštího rána se oba vydali do New Yorku, největšího města planety. V historickém lůně této neuvěřitelně staré metropole Sanat na jeden den zapomněl na problémy vnější Galaxie. Nejúžasnější okamžik pro něj nastal, když nakonec stanul před obrovitou stavbou a sám pro sebe si zašeptal: „Tak tohle je Památník.“

Památník byl největším monumentem na Zemi, věnovaným rodišti lidské rasy, a právě byla středa, den v týdnu, kdy dva muži „střežili Plamen“. Dva muži, sami v celém Památníku, hlídali plápolající žlutý oheň symbolizující Lidskou odvahu a Lidskou činorodost – a Porin už předem zařídil, aby volba padla na něj a Sana ta, dva nově přišedší loaristy.

A tak v tmavnoucím soumraku seděli sami v ohromné Síni plamene Památníku. V ponuré polotmě, ozářené jen třepotavým světlem tančícího žlutého plamene, na ně padl klid a mír.

Cosi v zadumané atmosféře tohoto místa způsobilo, že je všechny vnitřní nepokoje opustily. V mihotavých stínech sloupů dlouhých kolonád po obou stranách bylo cosi, co na ně vrhalo hypnotické kouzlo.

Sanat postupně upadl do polospánku a přivřenýma ospalýma očima pozoroval Plamen tak upřeně, až se stal živou bytostí ze světla opřádající tichou nezřetelnou postavu vedle něj.

Ale snění dokáže přerušit i nepatrný zvuk, obzvlášť když kolem vládne hrobové ticho. Sanat najednou ztuhl a vyplašeně popadl Porina za loket.

„Poslouchej,“ sykl tiše.

Porin se prudce vytrhl z pokojného zasnění, upřel na mladého společníka zneklidněný pohled a pak si beze slova přiložil dlaň k uchu. Ticho bylo téměř hmatatelné, ale po chvilce se v dálce ozvalo nejslabší možné šoupnutí chodidla o mramorovou podlahu. Tichounký šepot na hranici slyšitelnosti a opět ticho.

„Co to je?“ zeptal se ohromeně Sanata, který už vyskočil na nohy.

„Lhasinuové!“ zamumlal Sanat s tváří staženou do masky nenávistného rozhořčení.

„To není možné!“ Porin se snažil zachovat klid a rozvahu, ale navzdory tomu se mu třásl hlas. „To by bylo něco neslýchaného. Máme halucinace. To děsivé ticho nám trochu pocuchalo nervy, to je všechno. Možná je to nějaký zaměstnanec Památníku.“

„Ve středu po setmění?“ zeptal se Sanat drsně. „To je stejně nezákonné jako vstup těch lhasinuických ještěrů a mnohem nepravděpodobnější. Mou povinností Strážce Plamene je prozkoumat to.“

Vykročil směrem ke dveřím skrytým ve stínech, ale Porin ho uchopil za zápěstí. „Nedělej to, Filipe. Necháme to na ráno. Jeden nikdy neví, co se může stát. I kdyby do Památníku vnikli Lhasinuové, co s tím teď naděláš? Jestli –“

Ale Sanat ho už neposlouchal. Hrubě se vytrhl ze zoufalého stisku Porinovy dlaně. „Zůstaň tady! Plamen musí být střežen. Hned se vrátím.“

Už byl v polovině cesty přes rozlehlou síň vydlážděnou mramorem. Opatrně přistoupil k proskleným dveřím vedoucím na temné točité schodiště, které se vinulo vzhůru do opuštěných zákoutí věže.

Vyklouzl ze sandálů, a než se pokradmu vydal vzhůru, ještě jednou se ohlédl k měkce zářícímu Plameni a nervózní vyděšené postavě stojící vedle něj.

Dva Lhasinuové se rozhlédli v perlovém světle atomolampy.

„Nudné místo,“ řekl Threg Ban Sola. Jeho náramkový fotoaparát třikrát cvakl. „Vezmi pár knih tamhle z té police. Poslouží nám jako dodatečný důkaz.“

„Myslíš, že bychom měli?“ zeptal se Cor Wen Hasta. „Co když ty lidské opice zjistí, že zmizely?“

„Tak ať!“ přišla klidná odpověď. „Co budou moct dělat? Pojď, sedneme si sem.“ Vrhl rychlý pohled na chronometr. „Dostaneme padesát kreditů za každou minutu, kterou tady zůstaneme, tak si můžeme na chvilku udělat pohodlí.“

„Pirat For je pitomec. Co ho to napadlo myslet si, že se s ním nevsadíme?“

„Já si myslím,“ řekl Ban Sola, „že slyšel o tom vojákovi, co ho loni roztrhali na kusy za to, že vyraboval Evropské muzeum. Lidé to nemají rádi, a i když byli viníci samozřejmě potrestáni, vojákovi to život nevrátilo. Co ale Pirat For neví, je, že každou středu je Památník prázdný. A to ho bude stát prachy.“

„Padesát kreditů za minutu. A už teď je to sedm minut.“

„Tři sta padesát kreditů. Sedni si. Zahrajeme si karty a budeme se dívat, jak nám přibývá peněz.“

Threg Ban Sola vytáhl z brašny u pasu ohmataný balíček karet, které, přestože byly typicky lhasinuické, nesly neklamné známky toho, že byly odvozeny z lidské předlohy.

„Polož atomolampu na stůl a sedni si mezi ni a okno,“ pokračoval velitelským tónem, zatímco míchal karty. „Cha! Vsadím se, že žádný Lhasinu ještě nikdy nehrál v takovémhle prostředí. Já bych řekl, že to aspoň ztrojnásobí radost ze hry.“

Cor Wen Hasta se posadil, ale hned zase vstal. „Neslyšel jsi nic?“ Zahleděl se do stínů za pootevřenými dveřmi.

„Ne.“ Ben Sola se zamračil, ale pokračoval v míchání. „Nezačínáš být nervózní, že ne?“

„Jistěže ne. Ale stejně, kdyby nás v téhle zatracené věži chytili, nebylo by to příjemné.“

„Nesmysl. Lekáš se stínů.“ Rozdal.

„Víš,“ řekl Wen Hasta, zatímco pečlivě studoval svoje karty, „nebylo by příjemné ani to, kdyby se o tomhle dozvěděl vicekrál. Dovedu si představit, že by se s těmi, co urazili loaristy, moc nemazlil. To víš, politika. Na Síriu, kde jsem sloužil, než mě převeleli, ta špína –“

„Špína, to je ono,“ zabručel Ban Sola. „Rozmnožují se jako blechy a bojují jeden s druhým jako rozzuření býci. Jen se na ty tvory podívej!“ Odložil karty lícem dolů a rozohnil se. „Chci říct, podívej se na ně vědecky a nestranně. Co vlastně jsou? Jen savci! Savci, kteří dokážou myslet, svým způsobem; ale přesto jenom savci. To je všechno.“

„Já vím. Už jsi někdy navštívil některý z lidských světů?“

Ban Sola se usmál. „Možná navštívím, a dost brzy.“

„Opušťák?“ Wen Hasta projevil zdvořilý zájem.

„Opušťák, moje šupiny. S lodí! A s plnou výzbrojí!“

„Co tím myslíš?“ Ve Wen Hastových očích se zablýsklo.

Ban Sol se zatvářil tajuplně. „Nemá se o tom ještě vědět, dokonce ani mezi námi důstojníky, ale víš, jak se všechno hned rozkecá.“

Wen Hasta přikývl. „Vím.“ Oba dva bezděčně ztišili hlas.

„Tak dobře, každou chvíli vypukne Druhý nájezd.“

„Ne!“

„Fakt! A začneme přímo tady. U Vegy, ve vicekrálově paláci se nešušká o ničem jiném. Někteří důstojníci si dokonce sázejí na přesné datum prvního útoku. Sám jsem vsadil sto kreditů na dvacet ku jedné. Ale tipnul jsem si jen týden. Můžeš sázet i sto padesát ku jedné, když si vybereš určitý den.“

„Ale proč na téhle vesmírem zapomenuté planetě?“

„Strategie ministerstva vnitra.“ Ben Sola se naklonil kupředu. „Situace, ve které se nacházíme, je taková, že čelíme početně silnějšímu nepříteli, který je ale mezi sebou beznadějně rozhádaný. Jestli se nám podaří zachovat tenhle stav, můžeme obsazovat jednu planetu po druhé. Lidské světy by si raději podřízly vlastní hrdlo, než aby se spojily ke společné obraně.“

Wen Hasta se souhlasně usmál. „To je typické savčí chování. Evoluce se musela chechtat, když dávala rozum opici.“

„Ale Země má zvláštní význam. Je to centrum loarismu, protože tady vznikli lidé. Odpovídá naší vlastní Veganské soustavě.“

„To myslíš vážně? To není možné! Tohle mrňavé muší novinko?“

„Tak to aspoň říkají. Já jsem tady tehdy nebyl, tak to nemůžu vědět. Ale když zničíme Zemi, zničíme loarismus, který tady má své centrum. Historici tvrdí, že právě loarismus sjednotil na konci Prvního nájezdu lidské světy, aby se proti nám postavily. Když zmizí loarismus, zmizí i strach z jejich sjednocení, a vítězství bude snadné.“

„Zatraceně chytré! Jak to provedeme?“

„No, povídá se, že seberou všechny lidi ze Země do posledního a vypakují je po trochách na ostatní podrobené světy. Pak ze Země vymeteme všechno, co smrdí po savcích, a uděláme z ní čistě lhasinuický svět.“

„Ale kdy?“

„To nevíme; proto ta loterie. Ale nikdo si nevsadil na pozdější datum než za dva roky.“

„Sláva Veze! Vsadím se s tebou dvě ku jedné, že až přijde ten čas, rozstřílím lidský křižník dřív než ty.“

„Platí!“ vykřikl Ban Sola. „Dám na to padesát kreditů.“

Vstali, aby stvrdili sázku dotekem zaťatých pěstí, a Wen Hasta se usmál na svůj chronometr. „Ještě minutu, a máme na kontě celý tisíc kreditů. Chudák Pirat For. Bude skučet. Pojď už; ať ho nepřivedeme na mizinu.“

Ozval se tichý smích a oba Lhasinuové odešli. Nevšimli si nepatrně temnějšího stínu tisknoucího se ke stěně na vrcholu schodiště, přestože se o něj skoro otřeli. A nezahlédli ani planoucí oči, které se na ně upíraly, když bezhlučně sestupovali ze schodů.

Když Loara Broos Porin uviděl Filipa Sanata, jak k němu klopýtá síní, s úlevným oddechnutím vyskočil na nohy. Dychtivě se k němu rozběhl a pevně sevřel jeho dlaně do svých.

„Co tě tak zdrželo, Filipe? Nemáš ani tušení, jaké divoké představy se mi celou tu dobu honily hlavou. Kdybys byl pryč ještě pět minut, zešílel bych napětím a nejistotou. Ale co je to s tebou?“

Loarovi Broosovi chvilku trvalo, než mu ohromný pocit úlevy dovolil zaznamenat Filipovy roztřesené ruce, rozcuchané vlasy a horečně se lesknoucí oči; pak se však všechny jeho obavy vrátily.

S hrůzou hleděl na Sanata a ze strachu z odpovědi se mu neodvažoval klást žádné otázky. Ale Sanata nebylo nutné pobízet. Krátkými trhanými větami zopakoval rozhovor, který vyslechl, a jeho poslední slova se vytratila do zoufalého ticha.

Loara Broos strašlivě zbledl. Dvakrát se pokusil promluvit, ale z hrdla se mu vydralo jen několik chraptivých stenů. Pak se konečně zmohl na: „Ale to je konec loarismu! Co budeme dělat?“

Filip Sanat se zasmál způsobem, jakým se smějí lidé, kteří zjistili, že už nic ke smíchu nezbylo. „Co můžeme dělat? Můžeme informovat Velkou radu? Sám velmi dobře víš, jak je bezmocná. Různé lidské vlády? Dovedeš si představit, jak by nám tihle rozhádaní blázni asi pomohli.“

„Ale to nemůže být pravda! Prostě nemůže!“

Sanat zůstal několik vteřin zticha. Pak se jeho tvář křečovitě stáhla a on vášnivě vykřikl: „Já to tak nenechám! Slyšíš! Tohle se nesmí stát! Musím to zastavit!“

Bylo jasné, že nad sebou ztratil kontrolu; ovládly ho divoké emoce. Porin s velkými kapkami potu na čele ho uchopil v pase. „Sedni si, Filipe, sedni si! Začínáš bláznit.“

„Ne!“ Rázně Porina odstrčil, až starší muž zavrávoral a klesl do sedu. Plamen se prudce zatřepotal v poryvu vzduchu vyvolaném tímto prudkým pohybem. „Začínám přicházet k rozumu. Doba idealizmu, kompromisů a poklonkování skončila! Nadešel čas síly! Budeme bojovat a, u vesmíru, zvítězíme!“

Rozběhl se ven z místnosti.

Porin klopýtal za ním. „Filipe! Filipe!“ U dveří se v zoufalství zastavil. Dál nemohl. I kdyby padala nebesa, někdo musel střežit Plamen.

Ale – ale co chce Filip vlastně dělat? A Porinovou ztrápenou myslí se začaly míhat obrazy jisté noci před pěti sty lety, kdy lehkomyslné slovo, úder, výstřel zažehly nad Zemí oheň, který nakonec uhasl v záplavě lidské krve.

Loara Paul Kane byl té noci sám. Vnitřní pracovna byla prázdná; v celé místnosti svítilo jen mdlé namodralé světlo nad prostým psacím stolem. Jeho sinalá záře dopadala na Kaneovu tvář s bradou zamyšleně zabořenou do dlaní.

A pak se najednou s rachotem otevřely dveře. Rozcuchaný Russell Tymball vztekle odstrčil několik rukou, které mu bránily ve vstupu, a vpadl dovnitř. Kane se vyděšeně otočil k vetřelci. Ruka mu bezděčně vylétla k hrdlu a oči se rozšířily obavami. Jeho tvář se proměnila v jeden vylekaný otazník.

Tymball konejšivě zamával rukou. „To je v pořádku. Jen mě nechte popadnout dech.“ Posadil se na židli, a jakmile se jeho rozbouřený dech trochu uklidnil, spustil: „Tak se našel ten váš katalyzátor, Loaro Paule – a hádejte kde. Tady na Zemi! Tady v New Yorku! Ani ne kilometr od místa, kde teď sedíme.“

Loara Paul Kane si ho změřil pátravým pohledem. „Jste blázen?“

„Ne tak velký, abyste si toho mohl všimnout. Všechno vám povím, jestli vám nebude vadit, když rozsvítíte další světlo. V tom modrém vypadáte jako duch.“ Místnost se rozjasnila v bílé záři atomolamp a Tymball pokračoval: „Ferni a já jsme se vraceli ze schůzky. Právě jsme míjeli Památník, když se to stalo, a můžete poděkovat Osudu za šťastnou náhodu, že jsme se ocitli ve správné chvíli na správném místě.

Z bočního vchodu Památníku vyběhl nějaký člověk, skočil na přední mramorové schodiště a zařval: ‚Lidé Země!‘ Všichni se otočili – víte, jak zaplněné je okolí Památníku v jedenáct večer – a během dvou vteřin měl kolem sebe dav.“

„Kdo byl ten řečník a co dělal uvnitř Památníku? Víte, je středa večer.“

„Aha.“ Tymball se zarazil a na okamžik se zamyslel. „Teď, když jste mi to připomněl, musel to být jeden ze dvou Strážců. Byl to lóarista – ta tunika se nedá splést. A nebyl to Pozemšťan.“

„Měl žlutý kotouč?“

„Ne.“

„Tak už vím, kdo to je. Porinův mladý přítel. Pokračujte.“

„Stál tam.“ Tymball se začal vžívat do svého líčení. „Nějakých šest metrů nad úrovní náměstí. Nemáte ponětí, jak působivě vypadal, když mu luxity ozařovaly tvář. Byl hezký, ale žádný atletický svalovec. Byl to takový ten asketický typ, jestli víte, jak to myslím. Bledá hubená tvář, planoucí oči, dlouhé hnědé vlasy.

A když promluvil! To se nedá popsat; musel byste ho prostě slyšet. Začal lidem vykládat o lhasinuických plánech; křičel o tom, o čem jsem já jen šeptal. Očividně měl své informace z dobrého zdroje, protože šel do podrobností – a jak je podával! Z jeho úst znělo všechno pravdivě a děsivě. Mě tím vyděsil; stál jsem tam bílý hrůzou z toho, co jsem slyšel; a co se týká ostatních, hned po druhé větě byli jako zhypnotizovaní. Každý z nich slyšel už nejmíň tisíckrát o ‚lhasinuické hrozbě‘, ale tentokrát to bylo poprvé, co opravdu poslouchali!

Pak začal proklínat Lhasinuy. Pořád dokola zdůrazňoval jejich zvířeckost, věrolomnost, zločinnost – už jen tím svým slovníkem by je smetl do bahna nejhlubšího venušského oceánu. A pokaždé, kdy položil řečnickou otázku, vzepjal se dav na zadních a zařval. Začalo mi to připomínat litanie. ‚Připustíme, aby se to stalo?‘ vykřikl on. ‚Nikdy!‘ zaburácel dav. ‚Vzdáme se?‘ ‚Nikdy!‘ ‚Budeme vzdorovat?‘ ‚Až do konce!‘ ‚Pryč s Lhasinuy!‘ křičel on. ‚Zabít je!‘ ječeli lidi.

Ječel jsem stejně hlasitě jako všichni ostatní – úplně jsem se zapomněl.

Nevím, jak dlouho to trvalo, než si nás všimly lhasinuické stráže. Celý zástup se obrátil proti nim a loarista jej ještě povzbuzoval. Už jste někdy slyšel, jak dav volá po krvi? Ne? Je to ten nejděsivější zvuk, jaký si člověk dovede představit. Ty stráže si to asi myslely taky, protože jim jeden pohled stačil k tomu, aby se otočily a utíkaly jako o život, navzdory tomu, že měly zbraně. Tou dobou už tam byly tisíce a tisíce lidí.

Ale za dvě minuty se rozeřvaly sirény – poprvé za posledních sto let. Vzpamatoval jsem se a rozběhl se k loaristovi, který ani na okamžik nepřestal mluvit. Bylo jasné, že ho nesmíme nechat padnout do rukou Lhasinuů.

Pak vypukl opravdový zmatek. Zaútočily na nás motorizované policejní jednotky, ale mně a Fernimu se nějak podařilo popadnout loaristu, vyklouznout ven a dovést ho sem. Mám ho v předpokoji, spoutaného a s roubíkem, aby byl zticha.“

Během druhé poloviny vyprávění přecházel Kane nervózně po místnosti a občas se na chvilku zamyšleně zastavil. Na spodním rtu se mu objevilo několik krůpějí krve.

„Nedomníváte se,“ zeptal se, „že se to vzbouření vymkne zpod kontroly? Předčasný výbuch –“

Tymball zuřivě zavrtěl hlavou. „Už je rozhánějí. Stejně, jakmile ten mladík zmizel, ztratil dav odvahu.“

„Bude mnoho mrtvých a zraněných, ale – Dobře, přiveďte mi sem toho mladého buřiče.“ Kane se posadil za stůl a nasadil masku klidné důstojnosti.

Filip Sanat se nacházel v dosti žalostném stavu, když poklekal před svým představeným. Tuniku měl na cáry, tvář poškrábanou a zkrvavenou, ale plamen rozhodnosti zářil z jeho ohnivých očí stejně jasně jako předtím. Tymball na něho hleděl bez dechu, jako by si kouzlo předcházející hodiny stále ještě zachovalo svůj účinek.

Kane vlídně natáhl paži. „Slyšel jsem o tvém nerozvážném činu, můj chlapče. Co tě ponouklo k takové hlouposti? Vždyť tě to docela dobře mohlo stát i život, nemluvě o životech tisíců dalších.“

Podruhé té noci Sanat zopakoval rozhovor, který vyslechl – dramaticky a do posledních podrobností.

„Správně, správně,“ řekl Kane s pochmurným úsměvem, když Sanat umlkl. „A ty si myslíš, že my nic z toho nevíme? Už velmi dlouho se na toto nebezpečí připravujeme a ty jsi málem přivedl vniveč všechny naše pečlivě vymyšlené plány. Svou předčasnou výzvou jsi možná učinil naší věci nenapravitelnou škodu.“

Filip Sanat zrudl. „Odpusť mi mé nezkušené nadšení –“

„Přesně tak,“ vykřikl Kane. „Přesto však pod správným vedením můžeš být pro nás velkým přínosem. Tvoje řečnické umění a mladistvý zápal mohou dokázat divy, budou-li dobře využity. Jsi ochoten cele se odevzdat tomuto úkolu?“

Sanatovi se zablesklo v očích. „Je nutné se ptát?“

Loara Kane se zasmál a vrhl letmý vítězoslavný pohled na Russella Tymballa. „Dobrá. Za dva dny se vydáš k vnějším hvězdám. Bude tě doprovázet několik mých mužů. Ale vidím, že jsi unaven. Dám tě odvést někam, kde se budeš moci umýt a ošetřit si rány. A pak by ses měl pořádně vyspat, protože v příštích dnech budeš potřebovat hodně sil.“

„Ale – ale co Loara Broos Porin – můj společník u Plamene?“

„Okamžitě pošlu do Památníku posla, aby Loarovi Broosovi vyřídil, že jsi v bezpečí, a zůstal s ním po zbytek noci jako druhý Strážce. Teď jdi.“

Ale ve chvíli, kdy Sanat s výrazem úlevy a blouznivého štěstí ve tváři vstával k odchodu, vyskočil Russell Tymball z židle a křečovitě sevřel zápěstí staršího loaristy.

„Velký vesmíre! Poslouchejte!“

Vysoký kvílivý zvuk, který pronikl do vnitřní svatyně Kaneových kanceláří, hovořil sám za sebe. Kane zpopelavěl. „To je stanné právo!“

Tymballovi vyprchala barva ze rtů. „Takže jsme prohráli. Využili večerních nepokojů, aby mohli zasadit první ránu. Jdou po Sanatovi, a dostanou ho. Přes kordony, které rozmístí po celém městě, neproklouzne ani myš.“

„Ale oni ho nesmějí dostat.“ Kaneovi zajiskřilo v očích. „Vezmeme ho podzemní chodbou do Památníku. Tam se vstoupit neodváží.“

„Už to jednou udělali,“ ozval se Sanatův rozrušený výkřik. „Nebudu se skrývat před ještěry. Bojujme.“

„Mlč,“ řekl mu Kane, „a tiše mě následuj.“

Ve stěně se odsunul jeden panel a Kane pokynul směrem k chodbě, která se za ním objevila.

Když se za nimi panel bezhlučně zavřel a zanechal je v chladném světle kapesní atomolampy, Tymball tiše zamumlal: „Jestli už jsou připraveni, neochrání nás ani Památník.“

New York vřel. Lhasinuická posádka shromáždila všechny své síly a uvrhla jej do stavu obležení. Nikdo nesměl dovnitř. Nikdo nesměl ven. Po klíčových ulicích se valila vojenská vozidla a nad nimi se vznášely stratovozy, které střežily vzdušný prostor.

Mezi obyvatelstvem vládl neklid. Lidé chodili po ulicích a srocovali se do skupinek, které se rozpadaly, jakmile se poblíž objevili Lhasinuové. Sanatovo kouzlo ještě trvalo; tu a tam si zamračení muži šeptem vyměňovali rozzlobené věty.

Vzduch jiskřil napětím.

Vicekrál New Yorku, sedící za stolem v paláci, jehož věže se tyčily nad Washington Heights, si to všechno uvědomoval. Chvíli se zamyšleně díval z okna na řeku Hudson, jejíž temný proud plynul hluboko pod ním, a pak oslovil uniformovaného Lhasinua, který stál před ním.

„Musí to být jednoznačná záležitost, kapitáne. V tom máte pravdu. Ale přesto se musíme vyhnout otevřenému násilí, pokud to bude možné. Je nás žalostně málo a na celé planetě máme všehovšudy pět válečných lodí třetí třídy.“

„Není to naše síla, ale jejich strach, co je drží na uzdě, Excelence. Během posledních staletí byl jejich duch dokonale zlomen. Ta lůza se rozprchne před jediným oddílem Strážců. A to je právě důvod, proč teď musíme tvrdě udeřit. Lidé se začali vzpouzet, a proto musí okamžitě pocítit bič. Druhý nájezd může docela dobře začít dnes v noci.“

„Ano.“ Vicekrál se suše ušklíbl. „Nejsme ještě plně připraveni, ale ten – ech – buřič musí být příkladně potrestán. Máte ho, samozřejmě.“

Kapitán se ponuře usmál. „Ne. Ten lidský pes má mocné přátele. Je to loarista, víte. Kane –“

„Kane stojí proti nám?“ Ve vicekrálových očích se rudě zablesklo. „Ten hlupák si troufá! Naši vojáci zatknou buřiče i proti jeho vůli – a zatknou i jeho, pokud bude klást odpor.“

„Excelence!“ Kapitánův hlas kovově zazvonil. „Máme důvod se domnívat, že se rebel ukrývá v Památníku.“

Vicekrál se napůl vztyčil. Nerozhodně se zamračil a opět se posadil. „Památník! To znamená potíže!“

„Nikoli nezbytně!“

„Existují určité věci, které tihleti lidé nesnesou.“ Hlas se mu nejisté vytratil.

Kapitán promluvil rozhodným tónem. „Pevně uchopená kopřiva nepálí. Rychlá akce – zločince můžeme vyvléct i ze samotné Síně Plamene – a zabijeme loarismus jedinou ranou. Pak už se nikdo neodváží nám vzdorovat.“

„U Vegy! Ať se propadnu, jestli nemáte pravdu. Dobře! Zaútočte na Památník!“

Kapitán se škrobeně uklonil, otočil se na patě a odešel z Paláce.

Filip Sanat vstoupil zpět do Síně Plamene se zlostně staženou tváří. „Všude kolem hlídkují ještěři. Všechny ulice vedoucí k Památníku jsou uzavřeny.“

Russell Tymball si přejel dlaní přes čelist. „Nejsou to žádní hlupáci. Zahnali nás do kouta a Památník je nezastaví. Ve skutečnosti se mohli rozhodnout, že právě dnešek bude dnem D.“

Filip se zamračil. „A my tady máme sedět a čekat, že ano?“ zeptal se zuřivě. „Lepší je zemřít v boji než zemřít v úkrytu.“

„Lepší je nezemřít vůbec, Filipe,“ odpověděl Tymball klidně.

Nastal okamžik ticha. Loara Paul Kane si zkoumavě prohlížel prsty.

Nakonec řekl: „Kdybyste měl dát povel k útoku teď, Tymballe, jak dlouho byste se dokázal udržet?“

„Dokud by nedorazily lhasinuické posily v takovém počtu, aby nás mohly rozdrtit. Jejich posádky na Zemi včetně Sluneční stráže nemají tolik vojáků, aby nás zastavily. Bez pomoci zvenčí můžeme účinně bojovat přinejmenším šest měsíců. Bohužel to nepřipadá v úvahu.“ Hovořil naprosto klidně.

„Proč to nepřipadá v úvahu?“

Tymball najednou zrudl ve tváři a rozzlobeně vyskočil na nohy. „Protože to není jako stisknout knoflík. Lhasinuové jsou slabí. Moji muži to vědí, ale Země ne. Ještěři mají jen jedinou zbraň, strach! Nemůžeme je porazit, dokud se lidé nepostaví na naši stranu, alespoň pasivně.“ Zkřivil ústa. „Nemáte tušení, kolik praktických problémů to obnáší. Už deset let plánuju, pracuju, snažím se. Mám armádu; a v Appalačských horách docela slušnou flotilu. Mohl bych dát věci do pohybu na všech pěti kontinentech najednou. Ale co dobrého by z toho vzešlo? Bylo by to zbytečné. Kdybych měl New York – kdybych byl schopen dokázat zbytku Země, že Lhasinuové nejsou neporazitelní.“

„Kdybych dokázal vyhnat strach z lidských srdcí?“ zeptal se tiše Kane.

„Mohl bych mít do úsvitu New York v rukou. Ale to by se musel stát zázrak.“

„Možná! Myslíte, že byste dokázal projít kordony a dostat se ke svým mužům?“

„Dokázal, kdybych musel. Co chcete dělat?“

„To se dozvíte, až se to stane.“ Kane se zlověstně usmál. „A až se to stane, udeřte!“

V Tymballově ruce se náhle objevila tonitová pistole a jeho buclatá tvář najednou vůbec nevypadala příjemně. „Zkusím to, Kane. Sbohem!“ A odběhl.

Kapitán nadutě vystoupil po opuštěném mramorovém schodišti Památníku. Doprovázeli ho dva ozbrojení pobočníci.

Zastavil se před obrovskými dvoukřídlými dveřmi a zvedl oči ke štíhlým sloupům, které se zvedaly do výšky po jejich stranách.

V jeho úsměvu se objevil náznak jízlivosti. „Působivé, tohle všechno, že ano?“

„Ano, kapitáne!“ zněla dvouhlasá odpověď.

„I ta tajemná temnota, do níž se rozlévá jen žlutá záře toho jejich Plamene. Vidíte to světlo?“ Ukázal na barevná skla přízemních oken, v nichž se odrážely třepotavé pablesky.

„Ano, kapitáne!“

„Je to temné, tajemné a působivé – a brzy z toho budou ruiny.“ Zasmál se a jilcem šavle ostře zaklepal na zdobené kování dveří.

Zvuk se rozlehl prázdnotou uvnitř a dutě zazněl nocí, ale žádná odpověď nepřišla.

Pobočník po levé straně zvedl k uchu komunikátor a zachytil nezřetelná slova, která se z něj linula. Zasalutoval. „Kapitáne, sbíhají se sem lidé.“

Kapitán se ušklíbl. „Tak ať! Nařiďte připravit zbraně ke střelbě a namířit do ulic. Každý člověk, který se pokusí prorazit kordon, bude nemilosrdně zastřelen.“

Jeho štěkavý rozkaz byl zopakován do komunikátoru a sto metrů za nimi lhasinuické stráže zvedly zbraně a pečlivě zamířily. Zvedl se tichý šum – šum strachu. Lidé couvli.

„Jestli se ty dveře neotevřou,“ řekl kapitán tvrdě, „budou vyraženy.“ Znovu zvedl šavli a znovu se ozvalo zadunění kovu o kov.

Dveře se pomalu bezhlučně otevřely dokořán a kapitán ihned poznal hrdě vzpřímenou postavu v purpurovém rouchu, která stála mezi nimi.

„Kdo ruší klid Památníku v noci Střežení Plamene?“ otázal se Loara Paul Kane důstojně.

„Velmi dramatické, Kane. Ustup stranou!“

„Zpět!“ zaznělo hlasitě a zřetelně. „Lhasinuové nemají přístup do Památníku.“

„Vydej nám našeho vězně, a my odejdeme. Pokud odmítneš, odvedeme ho násilím.“

„Památník žádného vězně nevydá. Je nenarušitelný. Nesmíte do něj vstoupit.“

„Uhni z cesty!“

„Už ani krok!“

Lhasinu hrdelně zavrčel. Najednou si uvědomil, že slyší jakoby vzdálené hřmění. Ulice kolem něj byly prázdné, ale ve vzdálenosti jednoho bloku ve všech směrech stála řada Lhasinuů s namířenými zbraněmi a za ní se tlačili lidé. Jejich masa rozzlobeně hlučela a bílá barva jejich tváří byla v záři chromosvětel sinalá.

„Cože?“ zaťal kapitán zuby. „Ti psi ještě pořád vrčí?“ Tuhá kůže kolem čelistí se mu nakrabatila a šupiny na hlavě se prudce naježily. Otočil se k pobočníkovi s komunikátorem. „Nařiďte salvu nad jejich hlavy.“

Noc rozčísly purpurové paprsky a Lhasinu se hlasitě zasmál do ticha, které se vzápětí rozhostilo.

Obrátil se ke Kaneovi, který pořád stál na prahu. „Tady vidíš, že pokud čekáš pomoc od svého lidu, budeš zklamán. Další salva bude mířit na jejich hlavy. A jestli si myslíš, že to na tebe jen hraju, můžeš si mě vyzkoušet.“ Jeho zuby ostře cvakly. „Uhni z cesty!“ Vytáhl z pouzdra tonitovou pistoli a přiložil palec ke spoušti.

Loara Paul Kane s pohledem upřeným na zbraň pomalu couvl. Kapitán vykročil za ním. Ale jakmile to udělal, rozlétly se vnitřní dveře předsíně a odhalily pohled do Síně Plamene. Plamen se v náhlém průvanu zatřepotal a vzdálení diváci sborově vykřikli.

Kane se otočil a zvedl k němu tvář. Pohyb jedné z jeho rukou byl téměř nepostřehnutelný.

A Plamen se najednou změnil. Znehybněl a pak vyšlehl až ke klenutému stropu, sloup světla vysoký patnáct metrů. Ruka Loary Paula Kanea se znovu pohnula a Plamen zrudl. Jeho barva stále temněla a karmínová záře proměnila okna Památníku v zírající krvavě rudé oči.

Míjely dlouhé vteřiny, během nichž kapitán stál bez hnutí strnulý úžasem; vzdálená lidská masa utichla v posvátné bázni.

A pak se ozval zmatený šum, který sílil, až přerostl do jediného obrovského výkřiku.

„Pryč s Lhasinuy!“

Odněkud z výšky zableskl rudý paprsek tonitové zbraně, ale kapitán se vzpamatoval příliš pozdě. Zasažen do hrudi se pomalu sklonil před smrtí, na chladné ještěří tváři až do posledního okamžiku masku povýšeného pohrdání.

Russell Tymball sklonil pušku a pochmurně se usmál. „Dokonalý cíl proti záři Plamene. To se Kaneovi povedlo!

Změna Plamene je právě ten podnět pro lidi, který jsme potřebovali. Jdeme na to!“

Ze střechy Kaneova obydlí zamířil dolů na Lhasinuy pod sebou. Vzápětí se rozpoutalo peklo. Zdálo se, jako by muži se zbraněmi v rukou vyrostli přímo ze země. Tonkové pušky začaly pálit ze všech stran ještě dříve, než překvapení Lhasinuové stačili zmáčknout spouště.

A když už to udělali, bylo pozdě, protože dav doběla rozpálený vztekem se nezastavil před ničím. Někdo zaječel: „Zabte ještěry!“, a tento výkřik se stal válečným pokřikem, který se ze všech hrdel zvedl až k nebesům.

Jako mnohohlavá nestvůra se neozbrojený proud lidstva vrhl kupředu. Stovky padly pod soustředěnou palbou obránců, ale desetitisíce dalších se hrnuly přes mrtvá těla a holýma rukama se sápaly po zbraních, které do nich střílely.

Lhasinuové ani na okamžik necouvli. Jejich řady rovnoměrně řídly pod smrtícími výstřely tymballistů a ti, kteří zůstali, byli pohlceni lidskou záplavou, jež se přes ně převalila a roztrhala je na kusy.

Okolí Památníku planulo karmínem krvavého Plamene a odráželo ozvěnou smrtelné chroptění umírajících a triumfální řev vítězů.

Byla to první bitva Velkého povstání, ale nebyla to skutečná bitva, dokonce ani šílenství. Byla to koncentrovaná anarchie.

Po celém městě, od špičky Long Islandu až po středojerseyské roviny, se jakoby odnikud vyrojili vzbouřenci a Lhasinuové umírali. A stejně rychle, jako Tymballovy rozkazy dospěly k jeho bojovníkům, se od úst k ústům rozšířila zpráva o změně barvy Plamene. Celý New York povstal a slil své jednotlivé životy do obrovské řeky „davu“.

Byl neovladatelný, nevyzpytatelný a nepřemožitelný. Tymballisté jej bezmocně následovali, kam je vedl, protože už na začátku zjistili, že neexistuje možnost, jak jej někam nasměrovat.

Valil se skrz město a kudy prošel, tam nezůstal jediný živý Lhasinu.

Když toho osudového rána vyšlo Slunce, ozářilo vládce Země, jimž zbyl v držení stále se zmenšující kus území na horním Manhattanu. S chladnou odvahou rozených vojáků se spojili, aby čelili útočícím vřeštícím milionům. Ustupovali jen velmi pozvolna; o každou budovu sváděli lítý boj, o každý blok zoufalou bitvu. Pak se rozdělili do skupin a bránili nejprve budovu, pak každé patro a nakonec střechu.

Když Slunce dostoupilo zenitu, zůstal jim už jen Palác. Z tohoto posledního útočiště zuřivě odráželi lidské útoky. Kruh spálené země kolem byl pokryt zčernalými mrtvolami. Obranu řídil ze svého trůnního sálu sám vicekrál s těžkým paprskometem v ruce.

A pak, když se dav konečně zastavil, využil Tymball příležitosti a převzal velení. Dopředu byly dopraveny těžké zbraně. Atomopušky a paprskomety ze zásob vzbouřenců a ze skladů vyrabovaných minulé noci namířily své smrtonosné hlavně na Palác.

Zbraň odpověděla zbrani a první organizovaná bitva záhy přerostla do zuřivého šílenství. Tymball byl všudypřítomný, rozkazoval, usměrňoval, skákal z jednoho palebného stanoviště na druhé a mezitím ostřeloval Palác ze své vlastní tonitové pistole.

Pod clonou té nejtěžší palby zaútočili lidé ještě jednou a pronikli až ke zdem Paláce. Obránci se stáhli. Pak si do centrální věže našel cestu atomoprojektil a celá budova náhle vzplála.

Tento oheň byl pohřební hranicí posledních Lhasinuů v New Yorku. Zčernalé zdi Paláce se s jediným hromovým zaduněním zřítily; ale vicekrál s děsivě pořezanou tváří stál až do posledního okamžiku uprostřed běsnícího ohně a střílel do obléhatelů. A když ze své zbraně vymačkal poslední kapky energie, vyhodil ji v posledním marném gestu odporu z okna a nechal se pohltit plameny.

Za soumraku zavlála nad troskami doutnajícího Paláce zelená vlajka nezávislé Země.

New York byl opět lidský.

Když té noci opět vstupoval do Památníku, vypadal Russell Tymball opravdu zuboženě. Byl celý rozedraný a od hlavy k patě zbrocený krví z neošetřené rány na tváři. Unavenýma očima se rozhlédl po spoušti kolem sebe.

Dobrovolníci, kteří odnášeli mrtvé a pečovali o zraněné, se zatím nestačili postarat o víc než o pouhý zlomek obětí, jež si vyžádalo krvavé povstání.

Z Památníku se stala provizorní nemocnice. Bylo tu jen několik raněných, protože zásah energetickou zbraní obvykle znamená smrt; a z těchto několika téměř žádný lehce. Byla to nepopsatelně strašlivá scéna, obzvlášť když se sténání těžce raněných a umírajících mísilo se vzdáleným triumfálním řevem oslavujících vítězů.

Loara Paul Kane se propletl mezi ošetřovateli až Tymballovi.

„Řekněte mi; už je konec?“ Tvář měl ztrhanou. „Teprve začátek. Nad troskami Paláce byla vztyčena Vlajka Země.“

„Bylo to strašlivé! Tento den byl – byl –“ Otřásl se a zavřel oči. „Kdybych to věděl předem, raději bych se smířil s vylidněním Země a zánikem loarismu.“

„Ano, bylo to zlé. Ale výsledek mohl být vykoupen mnohem dráž, a přesto by cena zůstala nízká. Kde je Sanat?“

„Na dvoře – pomáhá s raněnými. Všichni pomáháme. Je to –“ Opět mu selhal hlas.

V Tymballových očích se netrpělivě zablesklo. Pokrčil svěšenými rameny. „Nejsem žádný bezcitný netvor, ale tohle se muselo udělat, a přece je to jen začátek. Dnešní události nemají příliš velký význam. Povstání se rozšířilo na celou Zemi, ale bez fanatického nadšení Newyorčanů. Lhasinuové nejsou poraženi, ani zdaleka ne; nenechte se zmást. Už v této chvíli sem míří Sluneční stráž a stahují se všechny ozbrojené síly z vnějších planet. Než se nadějeme, vrhne se na Zemi celé Lhasinuické Impérium a pomsta bude strašlivá a krvavá. Musíme získat pomoc!“ Popadl Kanea za ramena a hrubě jím zatřásl. „Chápete? Musíme získat pomoc! Dokonce i tady v New Yorku první radost z vítězství zítra vyprchá. Musíme získat pomoc!“

„Já vím,“ řekl Kane bezvýrazně. „Přivedu Sanata; může odletět ještě dnes.“ Fovzdechl si. „Pokud bylo to, co se dnes stalo, měřítkem jeho katalytických schopností, pak můžeme očekávat velké události.“

O půl hodiny později nastoupil Sanat do malé dvoumístné rakety a posadil se vedle Petriho u ovládacího pultu.

V poslední chvíli ještě natáhl ruku ke Kaneovi. „Až se vrátím, poletí za mnou celá flotila.“

Kane jeho ruku pevně stiskl. „Spoléháme na tebe, Filipe.“ Odmlčel se a pak pomalu řekl: „Hodně štěstí, Loaro Filipe Sanate!“

Sanat se zarděl radostí nad titulem, jímž ho oslovil, a znovu si sedl. Petri zamával a Tymball zavolal: „Dávejte pozor na Sluneční stráž!“

Vchod se hermeticky uzavřel a malá raketa se s kašlavým řevem vznesla k obloze.

Tymball ji sledoval pohledem, dokud mu nezmizela z očí, a pak se obrátil ke Kaneovi. „Teď je všechno v rukou Osudu. A Kane, jak vlastně funguje ta změna Plamene? Neříkejte mi, že Plamen zčervenal sám od sebe.“

Kane pomalu zavrtěl hlavou. „Ne! Karmínovou záři způsobilo otevření tajné schránky se solemi stroncia, kterou jsme tam umístili, abychom v případě potřeby mohli zapůsobit na Lhasinuy. Zbytek obstarala chemická reakce.“

Tymball se pochmurně zasmál. „Máte na mysli, že zbytek obstarala psychologie davu. A na Lhasinuy to skutečně zapůsobilo, řekl bych – a jak!“

Prostor kolem nich jim neposkytl žádné varování, ale detektor hmoty zabzučel. Zabzučel rezolutně a naléhavě. Petri ztuhl a řekl: „Nenacházíme se v žádné zóně meteorů.“

Filip Sanat zadržel dech a Petri se dotkl knoflíku, kterým ovládal perirotor. Hvězdná obloha ve vizoru se začala s pomalou důstojností otáčet, až to uviděli.

Zářilo to ve Slunci jako polovina malého oranžového fotbalového míče. „Jestli nás zpozorovali, je po nás!“ zavrčel Petri.

„Lhasinuická loď?“

„Loď? Tohle není loď! To je padesátitisícitunový válečný křižník! Ale co v celé Galaxii dělá právě tady, nemám tušení. Tymball říkal, že Stráž míří k Zemi.“

Sanatův hlas zněl klidně. „Tak tenhle ne. Můžeme mu uletět?“

„Ani náhodou!“ Petri sevřel ovládací páku, až mu zbělely klouby na prstech. „Blíží se.“

Jako by svými slovy dal znamení. V komunikátoru zachřestilo a drsný lhasinuický hlas začal šeptem, a jak radiový paprsek sílil, skonal pronikavým křikem. „Zapněte zpětné motory a připravte se umožnit nám vstup na palubu!“

Petri pustil ovládání a šlehl pohledem po Sanatovi. „Já jsem jen řidič. Co chcete, abych udělal? Máme menší naději než meteor proti slunci – ale jestli to chcete risknout –“

„No,“ řekl Sanat prostě, „přece se jim nevzdáme, že ne?“

Druhý muž se usmál a zapojil brzdné trysky. „To na loaristu není špatné! Umíte střílet z tonitového děla?“

„Nikdy jsem to nezkoušel!“

„No, tak se to naučíte teď. Popadněte tamhleto malé kolo a podívejte se do toho vizoru nad ním. Vidíte něco?“ Jejich rychlost neustále klesala a nepřátelská loď byla čím dál blíž.

„Jen hvězdy!“

„Dobře, tak tím kolem otočte – ještě, ještě. Zkuste to na druhou stranu. Už tu loď vidíte?“

„Ano. Tamhle je“

„Dobře. Teď si ji vycentrujte. Musíte ji dostat do středu nitkového kříže, a pro lásku vesmíru, držte ji tam. Já se teď otočím k těm smradlavým jesterům“ – už během jeho řeči vyšlehly boční trysky – „a vy je musíte mít pořád uprostřed.“

Lhasinuická loď se ustavičně zvětšovala a Petriho hlas klesl do napjatého šepotu. „Vypnu náš štít a poženu to přímo na ně. Je to hazard. Jestli zpanikaří, možná vypnou svůj vlastní štít a vystřelí; a jestli vystřelí ve spěchu, možná nás minou.“

Sanat mlčky přikývl.

„Ve vteřině, kdy zahlédnete rudý zášleh tonitu, trhněte kolem k sobě. Trhněte silně a trhněte rychle. Jestli se zpozdíte jen o mrknutí oka, je po nás.“ Pokrčil rameny. „Je to hazard!“ Současně s těmito slovy škubl řídicí pákou dopředu a křikl: „Držte ji vycentrovanou!“

Zrychlení vyrazilo Sanatovi dech a zatlačilo ho do křesla. Kolo v jeho zpocených rukách jen zdráhavě podléhalo jeho vůli. Oranžový fotbalový míč se ve vizoru rozhoupal. Sanat cítil, jak se mu chvějí ruce, což mu také příliš nepomáhalo. Napětím se mu před očima dělaly mžitky.

Lhasinuická loď rostla obrovskou rychlostí a pak z její přídě vylétl purpurový blesk. Sanat zavřel oči a trhl celým tělem dozadu.

Nechal oči zavřené a čekal. Neozval se žádný zvuk.

Otevřel je a vyskočil na nohy. Petri stál s rukama v bok a smál se na něj.

„Začátečníkovo štěstí,“ řekl se smíchem. „Nikdy v životě neměl zbraň v ruce a teď sestřelí těžký křižník jako šišku.“

„Zasáhl jsem?“ vydechl Sanat.

„Ne přímo do černého, ale vyřadil jste ho z provozu. A to stačí. A teď, jakmile se dostaneme dost daleko od Slunce, skočíme do hyperprostoru.“

Vysoký muž v dlouhé purpurové tunice stál u velkého okna a toužebně hleděl na tichou planetu venku. Byla to Země, obrovská, zářivá, nádherná.

Jeho myšlenky snad trochu zhořkly, když uvažoval o šestiměsíčním období, které měl za sebou. Začalo to výbuchem novy. Nadšení se rozhořelo jasným plamenem a šířilo se, přeskakovalo z planety na planetu rychlostí hyperatomového paprsku. Rozhašteřené vlády, náhle vystavené zuřivému tlaku obyvatelstva, vyzbrojily flotily. Staletí nepřátelé chvatně uzavírali mír a společně se zařadili pod zelenou vlajku Země.

Asi by bylo příliš očekávat, že tato idyla potrvá dlouho. Zatímco trvala, bylo lidstvo neporazitelné. Jedna flotila se nacházela už jen dva parseky do samotné Vegy; další dobyla Měsíc a nyní se vznášela jednu světelnou sekundu nad Zemí, kde se stále urputně drželi Tymballovi otrhaní revolucionáři.

Když Filip Sanat uslyšel kroky, s povzdechem se otočil. Kráčel k němu bělovlasý Ion Smitt z lactonianského kontingentu.

„Vidím vám to ve tváři,“ řekl Sanat.

Smitt zavrtěl hlavou. „Vypadá to beznadějně.“

Sanat se opět odvrátil. „Víte, že jsme dnes dostali zprávu od Tymballa? Bojují s tím, co se jim podaří ukrást Lhasinuům. Ještěři obsadili Buenos Aires a zdá se, že každou chvíli budou mít pod palcem celou Jižní Ameriku. Jsou deprimovaní – tymballisté – a znechucení. A já taky.“ Najednou se prudce otočil. „Tvrdíte, že naše nové jehlové lodě nám zajistí vítězství. Tak proč neútočíme?“

„Kvůli jedné věci.“ Starý voják si opřel nohu ve vysoké botě o nejbližší křeslo. „Posily ze Santanni nepřijdou.“

Sanat se zamračil. „Myslel jsem, že už jsou na cestě. Co se stalo?“

„Santannianská vláda oznámila, že flotilu potřebuje k vlastní obraně.“ Smitt doprovodil svá slova ironickým úsměvem.

„K jaké vlastní obraně? Vždyť Lhasinuové jsou od nich nejméně pět set parseků daleko.“

Smitt pokrčil rameny. „Výmluva je výmluva a není nutné, aby dávala smysl. Neřekl jsem, že to byl skutečný důvod.“

Sanat si prohrábl vlasy a zabloudil rukou ke zlatému slunci na svém rameni. „Ale i tak! Pořád ještě můžeme bojovat, vždyť máme více než sto lodí. Nepřítel nad námi sice má početní převahu dvě ku jedné, ale my máme jehlové lodě, základnu na Měsíci a vzbouřence na Zemi –“ Upadl do zachmuřeného zamyšlení.

„Nemůžete je přinutit bojovat, Filipe. Trantorská eskadra dává přednost ústupu.“ V jeho hlase se najednou ozval divoký tón. „Z celé flotily mohu důvěřovat jedině dvaceti lodím své vlastní eskadry – lactonianským. Filipe, vy neznáte celé to svinstvo – nikdy jste neznal. Získal jste pro svou věc lidi, ale ne vlády. Obecné mínění je přimělo se toho zúčastnit, ale když už to dělají, chtějí co nejméně ztratit a co nejvíce získat.“

„Tomu nemohu uvěřit, Smitte. Mají vítězství na dosah –“

„Vítězství? Vítězství pro koho? Právě o tuhletu kost se planety hašteří. Na tajné mezivládní konferenci žádalo Santanni nadvládu nad lhasinuickými světy v sektoru Síria – přestože tam dosud o žádném nevíme – a bylo odmítnuto. Tak vy jste to nevěděl. Následkem toho se rozhodlo, že se musí starat o svou vlastní obranu, a stáhlo všechny své eskadry.“

Filip Sanat se bolestně odvrátil, ale Smittův hlas duněl dál, tvrdě a nemilosrdně.

„A pak si Trantor uvědomil, že nenávidí Santanni víc, než kdy nenáviděl Lhasinuy, a také se jej více bojí, a že pokud stáhne svoji flotilu, nebude se muset obávat oslabení, když lodi nepřítele zůstávají v klidu a bezpečí svých základen. Lidské národy se rozpadají“ – voják uhodil pěstí do stolu – „jako zpráchnivělá látka. Byla hloupost myslet si, že se ti sobečtí idioti dokáží spojit na delší dobu, ať už je důvod jakkoli závažný.“

Sanat najednou zamyšleně přimhouřil oči. „Počkejte chvilku! Ještě pořád to všechno může dobře dopadnout, pokud se nám podaří ovládnout Zemi. Země je klíčem k celé situaci.“ Jeho prsty zabubnovaly na okraj stolu. „Její dobytí bude jiskrou, která opět zažehne oheň. Roznítí nyní ochabující nadšení lidstva k bodu varu a vlády – ty budou muset plout s proudem, nebo se jím nechat smést.“

„To vím. Kdybychom dnes bojovali, máte mé slovo vojáka, že zítra přistaneme na Zemi. Oni si to uvědomují také, ale nechtějí bojovat.“

„Tak – tak je musíme přinutit bojovat. A jediný způsob, jak toho dosáhnout, je neponechat jim žádnou jinou možnost. Teď nechtějí bojovat, protože se mohou stáhnout, kdykoli si budou přát, ale kdyby –“

Najednou vzhlédl planoucíma očima. „Víte, už celé roky jsem na sobě neměl nic než loaristickou tuniku. Myslíte, že by mi padly vaše šaty?“

Ion Smitt se podíval dolů na svou poněkud blahobytnou postavu a usmál se. „No, možná vám přímo nepadnou, ale zahalí vás docela dobře. Co máte v plánu?“

„Řeknu vám to. Je to sice riskantní věc, ale… Odešlete prosím okamžitě na Měsíční základnu tyto rozkazy –“

Admirál Lhasinuické sluneční eskadry byl válkou zjizvený veterán, který nade vše nenáviděl dvě věci: lidi a civilisty. Tato kombinace, zosobněná vysokým štíhlým člověkem ve špatně padnoucím oděvu, vyvolala na jeho tváří znechucený úšklebek.

Sanat se zavrtěl v sevření dvou lhasinuických vojáků. „Řekněte jim, ať mě pustí,“ vykřikl vegansky. „Nejsem ozbrojen.“

„Mluv,“ nařídil mu admirál anglicky. „Oni nerozumí tvému jazyku.“ Pak lhasinuicky oslovil vojáky: „Když vám dám pokyn, střílejte.“

Sanat se přikrčil. „Přišel jsem vyjednávat.“

„To jsem pochopil, když jsi mával bílou vlajkou. Ale přiletěl jsi v jednomístné lodi pokradmu jako uprchlík. Jistě nehovoříš za celou flotilu.“

„Hovořím sám za sebe.“

„Dám ti jednu minutu. Pokud mě během té doby nezaujmeš, budeš zastřelen,“ řekl admirál s kamennou tváří.

Sanat se znovu pokusil osvobodit, ale bez úspěchu. Jeho věznitelé zesílili sevření.

„Vaše situace,“ řekl Pozemšťan, „je takováhle. Nemůžete zaútočit na lidskou flotilu, dokud mají v držení Měsíční základnu, nechcete-li utrpět vážné ztráty, a to si nemůžete dovolit, když máte v zádech nepřátelskou Zemi. Já náhodou vím, že příkaz z Vegy je za každou cenu vyhnat lidi ze Sluneční soustavy a že císař nemá rád selhání.“

„Zbývá ti deset sekund,“ oznámil mu admirál, ale nad jeho očima se objevily výmluvné červené skvrny.

„Dobře,“ přišla spěšná odpověď, „co tedy tohle? Co kdybych vám nabídl, že vám pomohu chytit celou lidskou flotilu do pasti?“

Ticho. Sanat pokračoval: „Co kdybych vám ukázal, jak můžete získat Měsíční základnu a obklíčit lidi?“

„Pokračuj!“ To byla první známka zájmu, kterou si admirál dovolil projevit.

„Velím jedné eskadře a mám jistou moc. Budete-li souhlasit s mými podmínkami, můžeme vyprázdnit základnu během dvanácti hodin. Dvě lodi,“ zvedl muž působivě dva prsty, „to zvládnou.“

„Zajímavé,“ řekl Lhasinu pomalu, „ale jaký máš důvod? Proč tohle děláš?“

Sanat našpulil dolní ret v nevrlém výrazu. „To by vás nezajímalo. Špatně se mnou zacházeli a zbavili mě mých práv. Kromě toho,“ zajiskřilo se mu v očích, „lidstvo jako takové je ztracený případ. Za tohle čekám odměnu – tučnou odměnu. Slibte mi ji, a flotila je vaše.“

Admirál na něho vrhl opovržlivý pohled. „U nás máme takové rčení: Člověk není pevný v ničem kromě zrady. Připrav svou zradu a já ti zaplatím. Dávám ti na to slovo lhasinuického vojáka. Můžeš se vrátit do své lodi.“

Pokynem ruky propustil vojáky a pak je ještě u dveří zastavil. „Ale pamatuj, riskuji dvě lodi. Co se týče síly mé flotily, neznamenají skoro nic, ale přesto – pokud by měl vinou lidské zrady přijít k úhoně jediný Lhasinu –“ Šupiny na jeho hlavě se prudce vztyčily a Sanat před jeho ledovým pohledem sklopil oči.

Admirál zůstal dlouhou chvíli nehybně sedět. Pak si odplivl. „Tyhle lidské vši! Je ponižující s nimi dokonce i bojovat!“

Vlajková loď lidské flotily se vznášela sto padesát kilometrů nad Měsícem a na její palubě seděli kolem jednoho stolu kapitáni eskader a naslouchali obžalobě Iona Smitta pronášené rozrušeným hlasem.

„– říkám vám, že vaše činy nemají daleko ke zradě. Bitva u Vegy pokračuje, a pokud Lhasinuové zvítězí, dojde k takovému posílení jejich Sluneční flotily, že budeme muset ustoupit. A pokud zvítězí lidé, naše zrada zde jim vrazí dýku do zad a obrátí jejich vítězství vniveč. Tvrdím, že můžeme zvítězit. S našimi novými jehlovými loděmi –“

Trantorský vůdce s ospalýma očima mu skočil do řeči. „Jehlové lodě nebyly dosud nikdy použity. Nemůžeme se v tak závažné bitvě spoléhat na experimenty, obzvlášť když naše naděje na vítězství není příliš velká.“

„To nemáte z vlastní hlavy, Porcute. Vy – a stejně tak i všichni ostatní přítomní – jste zbabělý zrádce. Zbabělci! Ustrašená!“

Židle zarachotily, když jeden rozzuřeně vstal a ostatní ho následovali. Loara Filip Sanat se na svém místě u velkého okna, odkud pozoroval bezútěšnou měsíční krajinu, poplašeně otočil. Ale Jem Porcut zvedl sukovitou ruku, aby zjednal klid.

„Přestaňme se hádat,“ řekl. „Já reprezentuji Trantor a přijímám rozkazy pouze od něj. Máme zde jedenáct lodí a Vesmír ví, kolik u Vegy. A kolik lodí tady má Santanni? Žádnou! Proč si je suší doma? Možná aby využilo našeho momentálního oslabení. Je tady někdo, kdo ještě neslyšel o jeho plánech namířených proti nám? Nenecháme si zničit lodě, abychom pak zůstali bezbranní. Trantor nebude bojovat! Zítra můj kontingent odlétá domů. Za těchto okolností nás Lhasinuové rádi nechají odejít v míru.“

Promluvil další. „A Poritta také. Drakonská smlouva nás už dvacet let tíží jako neutronium. Imperialistické planety odmítají její revizi a my nebudeme bojovat ve válce, která je pouze v jejich zájmu.“

Ostatní se jeden po druhém přidávali. „Není to v našem zájmu! Nebudeme bojovat!“ znělo ze všech stran.

A najednou se Loara Filip Sanat usmál. Odvrátil oči od Měsíce a vesele oslovil rozvzteklené muže. „Pánové, všichni zůstanete tady.“

Ion Smitt si s úlevou oddechl a klesl do svého křesla.

„A kdo nás zadrží?“ zeptal se Porcut opovržlivě.

„Lhasinuové! Právě obsadili Měsíční základnu. Jsme obklíčeni.“

Všichni začali zmateně mluvit jeden přes druhého, až jeden hlas překřikl ostatní. „A co posádka?“

„Posádka zničila opevnění a evakuovala se několik hodin před přistáním Lhasinuů. Nepřítel se nesetkal s odporem.“

Ticho, které následovalo, bylo ještě vyděšenější než křik předtím. „Zrada,“ zašeptal někdo.

„Kdo to má na svědomí?“ Jeden po druhém přistupovali k Sanatovi. Pěsti zaťaté. Tváře zrudlé. „Kdo to udělal?“

„Já,“ řekl Sanat klidně.

Okamžik zkoprnělého úžasu. „Pse!“

„Loaristická svině!“

„Vytrhněte mu střeva z těla!“

A pak všichni couvli, protože se v rukou Iona Smitta objevil pár tonitových pistolí. Podsaditý Lactonian se postavil před mladého muže.

„I já jsem se na tom podílel,“ zavrčel. „Teď už budete muset bojovat. Někdy je nezbytné vyhánět čerta ďáblem; Sanat vyhnal zradu zradou.“

Jem Porcut chvíli studoval klouby svých prstů a pak se najednou zasmál. „Z tohohle se nevykroutíme, a tak můžeme docela dobře bojovat. Koneckonců, kdybych neměl své rozkazy, vůbec by mi nevadilo zbavit vesmír několika těch zatracených ještěrů.“

Po zdráhavé odmlce následovalo několik zahanbených výkřiků – ostatní také potvrdili svou ochotu vyprášit ještěrům šupiny.

O dvě hodiny později byla s opovržením odmítnuta žádost Lhasinuů o kapitulaci. Stovka lodí lidské flotily se rozmístila záděmi k povrchu imaginární koule – standardní formace obklíčené flotily – a bitva o Zemi mohla začít.

Vesmírná bitva mezi přibližně stejně silnými soupeři připomíná téměř v každém detailu gigantický šermířský souboj, v němž paprsky smrtící radiace fungují jako rapíry a nepropustné stěny éterické inercie jako štíty.

Obě strany se k sobě přiblíží a manévrují, aby zaujaly co nejpříznivější postavení. Pak bledě purpurový tonitový paprsek vyšlehne proti štítu nepřátelské lodi a v té chvíli musí útočník na okamžik vypnout svůj ochranný štít. Na tu kratičkou dobu je loď zranitelná a tvoří dokonalý cíl nepřátelského paprsku, který ovšem během svého vypuštění ponechává svou vlastní od bez ochrany. A to se šíří ve stále se zvětšujících kruzích. Každá jednotka flotily, kombinujíc rychlost přístrojů s rychlostí lidské reakce, se pokouší využít kritický okamžik k útoku a zároveň zachovat svou vlastní bezpečnost.

Loara Filip Sanat tohle všechno věděl, a ještě mnohem víc. Od svého střetu s válečným křižníkem na cestě ze Země studoval vesmírné bitvy a nyní, když se flotila rozvinula do bojové formace, ho svědily prsty touhou po činu.

Otočil se a řekl Smittovi: „Jdu dolů k těžkým zbraním.“

Smitt s rukou na vysílači etervln a očima upřenýma do vizoru přikývl. „Jděte, když chcete, ale nepleťte se jim tam pod nohy.“

Sanat se usmál. Kapitánův osobní výtah ho snesl na zbraňovou palubu a odtamtud šel ještě dvě stě metrů uspořádaným davem střelců a strojníků až k Tonitu jedna. Prostor je v bitevních lodích luxusem. Sanat cítil stísněnost místnosti, v níž jednotliví lidé v dokonalé souhře vytvořili gigantický stroj, který byl děsivou smrtící zbraní.

Sanat vystoupil po šesti příkrých schůdcích k Tonitu jedna a pokynem ruky odvolal střelce. Střelec zaváhal, sklouzl pohledem po purpurové tunice, ale pak zasalutoval a zdráhavě slezl po schůdcích dolů.

Sanat se otočil ke koordinátorovi u monitoru. „Bude vám vadit, když budete pracovat se mnou? Dal jsem si otestovat rychlost reakcí a jsem ve skupině 1-A. Mám tady osvědčení, jestli se chcete podívat.“

Koordinátor zrudl a zakoktal: „Ne, pane! Je pro mne ctí pracovat s vámi, pane.“

V reproduktorech zadunělo: „Všichni na svá místa!“ a pak se rozhostilo hluboké ticho, v němž se ozývalo jen chladné monotónní předení strojů.

Sanat se šeptem obrátil ke koordinátorovi. „Tahle zbraň pokrývá celý kvadrant prostoru, že ano?“

„Ano, pane.“

„Dobře, podívejte se, jestli můžete lokalizovat křižník se znakem dvojitého slunce v neúplné elipse.“

Následovalo dlouhé ticho. Koordinátorovy citlivé ruce jemně pohybovaly ovládacím kolem, aby se zorné pole na monitoru zvětšilo. Ostrý zrak zkoumal seřazené nepřátelské lodě.

„Tady je,“ řekl. „Vždyť je to vlajková loď!“

„Přesně tak. Zaměřte ji!“

Kolo se otáčelo tak dlouho, až se nepřátelská vlajková loď chvěla uprostřed nitkového kříže. Koordinátor zjemnil tlak rukou a dorovnal vycentrování už jen pohybem prstů.

„Je tam!“ řekl. Rysky se křížily přímo uprostřed drobného oválu lodě.

„Držte ji!“ nařídil Sanat. „Dokud zůstane v našem kvadrantu, nesmíte ji ztratit ani na sekundu. Na té lodi je nepřátelský admirál a my dva, vy a já, ho dostaneme.“

Lodě se přibližovaly na dostřel a Sanat začal cítit napětí. Věděl, že výsledek bude těsný – velmi těsný. Lidé měli výhodu ve větší rychlosti, ale lhasinuických lodí bylo dvakrát více.

Náhle vyšlehl paprsek, pak druhý a deset dalších.

Pak jeden z paprsků vybuchl v oslepující rudé záři!

„První zásah,“ vydechl Sanat. Uvolnil se. Jedna z nepřátelských lodí se bezmocně otáčela s přídí proměněnou v masu rozžhaveného kovu.

Bojující lodě po sobě střílely s omračující rychlostí. Dvakrát purpurový paprsek prolétl děsivě blízko kamery jejich monitoru a Sanat si s mrazivým pocitem v zádech uvědomil, že to střílelo jedno z tonitových děl jejich vlastní lodi.

Šermířský souboj se blížil k vrcholu. Dva rudé gejzíry se rozzářily téměř současně a Sanat zasténal. Jedním z nich byla lidská loď. A třikrát se stalo, že znepokojivé hučení atomomotorů na nejnižší palubě přerostlo do vysokého bzukotu – což znamenalo, že nepřátelský paprsek mířící na jejich loď byl zadržen ochranným štítem.

Koordinátor měl nepřátelskou loď stále zaměřenou. Uplynula hodina; hodina, během níž bylo zničeno šest lhasinuických a čtyři lidské lodě; hodina, během níž se ovládací kolo otáčelo o zlomky stupně na jednu nebo na druhou stranu; během níž se ve svém ložisku nachylovalo o vlásek do půltuctu směrů.

Pot slepoval koordinátorovy vlasy do pramínků a stékal mu do očí; jeho prsty napůl ztratily cit, ale lhasinuická vlajková loď nikdy neopustila místo uprostřed nitkového kříže.

A Sanat pozoroval; s prstem na spoušti pozoroval a čekal.

Dvakrát z vlajkové lodi vyšlehl rudý blesk, jak vypálily jeho zbraně a ochranný štít byl na zlomek sekundy vypnut; a dvakrát se Sanatův prst zachvěl na spoušti, ale nestiskl ji. Nebyl dost rychlý.

A pak zasáhl do černého a celý ztuhlý vstal. Koordinátor zavýskl a pustil kolo.

V gigantické pohřební hranici rudě žhnoucí energie přestala vlajková loď lhasinuického admirála existovat.

Sanat se rozesmál. Rozpřáhl paže a koordinátor mu do nich padl v pevném triumfálním objetí.

Ale triumf netrval ani tak dlouho, aby koordinátor mohl pronést první oslavná slova, která se mu tlačila na jazyk, protože monitor zahltila rudá záře, když pět lidských lodí vybuchlo pod dotekem smrtících energetických paprsků.

Reproduktory zaburácely: „Zapněte štíty. Ukončete palbu! Začleňte se do jehlové formace!“

Sanat ucítil, jak mu dusivá nejistota sevřela hrdlo. Věděl, co se stalo. Lhasinuům se konečně podařilo zprovoznit svá velká děla na Měsíční základně; velká děla měla třikrát větší dosah než i ta nejvýkonnější děla na lodích – velká děla mohla sestřelovat lidské lodě bez obav z odvety.

A tak šermířský souboj skončil a začala skutečná bitva. Ale měla to být bitva, jaká nikdy předtím nebyla vybojována, a Sanat věděl, že lidé kolem něj nespouštějí tuto skutečnost z mysli. Viděl to v jejich napjatých výrazech a cítil v jejich mlčení.

Může to vyjít! Ale také nemusí!

Pozemská flotila zaujala formaci a všechny lodě bez jediného výstřelu pomalu zamířily kupředu. Lhasinuové jim vyrazili naproti s jasným úmyslem zabíjet. Pozemšťané byli odříznuti od zásob energie a neschopni oplácet střelbu z gigantických děl Měsíční základny, a tak se zdálo, že je jen otázkou času, kdy se vzdají nebo budou zničeni.

Nepřátelské tonitové paprsky šlehaly v nepřetržité bouři energie a týrané štíty lidských lodí jiskřily a fluoreskovaly pod ostrými biči radiace.

Sanat slyšel, jak hučení atomomotorů stoupá až k nesouhlasnému kvílení. Proti své vůli zabloudil pohledem k energoměru a viděl, jak rozechvělý ukazatel na stupnici pomalu, ale jistě klesá.

Koordinátor si olízl suché rty. „Myslíte, že to dokážeme, pane?“

„Jistěže!“ Sanat se ani zdaleka necítil tak jistě, jak se zdálo z jeho prohlášení. „Musíme se udržet hodinu – za předpokladu, že se nestáhnou.“

A to Lhasinuové neudělali. Couvnout by znamenalo zvětšit rozestupy, čímž by se zvýšila pravděpodobnost, že se lidským lodím podaří průlom a únik.

Lidské lodě se teď sotva vlekly ani ne dvousetkilometrovou rychlostí. Líně pluly kolem purpurových paprsků energie, pomyslná koule rostla, vzdálenost mezi nimi a nepřáteli se zmenšovala.

Ale uvnitř lodi ukazatel na energometru rychle klesal a Sanatovo srdce klesalo s ním. Přešel k místu, kde u obrovské lesknoucí se páky stála skupina protřelých vojáků, a čekal na rozkaz, který měl přijít brzy – nebo nikdy.

Vzdálenost mezi protivníky teď činila tři, čtyři kilometry – což byl z hlediska vesmírných letů téměř kontakt – a pak se konečně všemi loďmi rozlehl očekávaný rozkaz.

Zbraňovou palubou zadunělo:

„Vysunout jehly!“

Dvacítka rukou, mezi nimi i Sanatovy, uchopila páku a stáhla ji dolů. Páka se v majestátním oblouku sklonila k podlaze; současně se ozval skřípavý zvuk a lodí otřáslo ostré zadunění.

Křižník se stal „jehlovou lodí“!

Na přídi se odsunula část plátování a z nitra lodi se vynořil lesklý kovový bodec. Byl třicet metrů dlouhý a ladně se zužoval od základny o průměru tři metry až k ostré diamantové špici. Ve slunečním světle zářila chromová ocel hrozivou nádherou.

A všechny ostatní lodě lidské flotily byly vybaveny stejně. Každá se stala deseti, patnácti, dvaceti padesátitisícitunovým rapírem na raketový pohon.

Vesmírným mečounem!

Někdo v lhasinuické flotile musel horečně vydat rozkazy. Proti této nejstarší ze všech námořních taktik – staré i za úsvitu dějin, kdy se nepřátelské trirémy snažily narazit jedna do druhé klounem a potopit ji – neměly nejmodernější vesmírné válečné lodě žádnou obranu.

Sanat se protlačil k monitoru, připoutal se do antiakceleračního sedadla a ucítil, jak pružiny tlumí trhnutí dozadu poté, co loď náhle zrychlila.

Vůbec si toho však nevšímal. Chtěl sledovat bitvu! Na lodi ani nikde jinde v Galaxii nebylo nikoho, kdo by riskoval tolik, co on. Ostatní riskovali jen své životy; on ale riskoval sen, který skoro sám stvořil z ničeho.

Nalezl apatickou Galaxii a přivedl ji ke vzpouře proti ještěrům. Nalezl Zemi na pokraji zkázy a téměř bez pomoci ji vyburcoval k boji. Lidské vítězství bude vítězstvím Loary Filipa Sanata a nikoho jiného.

On a Země a celá Galaxie teď byli všichni dohromady hozeni na jednu misku vah. A na té druhé se ocitl výsledek této poslední bitvy, bitvy beznadějně prohrané jeho vlastní úmyslnou zradou, pokud jehly selžou.

A jestliže prohrají, pak tato gigantická porážka – zkáza lidstva – bude také jeho porážkou.

Lhasinuické lodě uhýbaly stranou, ale ne dost rychle. Než se jim podařilo změnit kurs, urazily lidské lodě tři čtvrtiny vzdálenosti. Na monitoru rostla lhasinuická loď do děsivých rozměrů. Její purpurový bič pohasl, protože loď potřebovala každou kapku energie k dosažení co největšího zrychlení.

A přesto její obraz stále rostl a zářící bod uprostřed dolní části obrazovky mířil jako lesklý šíp do jejího srdce.

Sanat cítil, že to napětí už nevydrží. Ještě pět minut, a stane se největším hrdinou Galaxie – nebo jejím největším zrádcem! Ve spáncích mu nesnesitelně divoce bušila krev.

A pak to přišlo.

Kontakt!!

Na obrazovce najednou nebylo vidět nic kromě chaotické změti pokrouceného kovu. Antiakcelerační sedadla zaskřípala, jak pružiny tlumily náraz. Obraz na monitoru se divoce zmítal, než se lodi podařilo zastavit. Jehla byla zlomena, její pahýl čněl nakřivo, ale z nepřátelského plavidla, které probodla, zůstal jen vrak.

Sanat se zatajeným dechem zkoumal prostor kolem. Viděl moře vraků a na okrajích ubohé zbytky nepřátelských lodí prchajících před lidskými pronásledovateli.

Za jeho zády se ozval ohlušující vítězný řev a na ramena mu dopadly dvě těžké ruce.

Otočil se. Byl to Smitt – Smitt, veterán pěti válek, se slzami v očích.

„Filipe,“ řekl, „zvítězili jsme. Právě jsem dostal zprávu z Vegy. Lhasinuická flotila byla rozdrcena – a také pomocí jehel. Válka skončila a my jsme ji vyhráli. Ty jsi ji vyhrál, Filipe. Ty!“

Jeho stisk byl bolestný, ale Loarovi Filipu Sanatovi to nevadilo. Jediný nádherný okamžik stál bez hnutí jako u vytržení.

Země byla svobodná! Lidstvo bylo zachráněno!

* * *

Z nějakého důvodu, možná kvůli strašnému názvu, za který důrazně odmítám nést zodpovědnost, je „Černý mnich Plamene“ považován za kvintesenci mé rané nezpůsobnosti. Alespoň moji příznivci, kteří se jím prokousali, mají za to, že mne mohou tímto názorem přivádět do rozpaků.

Přiznávám, není to dobrá povídka, ale má jisté zajímavé momenty.

Za prvé, je to očividný předchůdce mé úspěšné série „Nadace“. V „Černém mnichovi Plamene“ stejně jako v „Nadacích“ obývají lidé mnoho planet; a dva světy, Trantor a Santanni, zmíněné v povídce, hrají v sérii důležité role. (První ze série „Nadací“ se vlastně objevila jen několik měsíců po „Černém mnichovi Plamene“, díky tomu, že byl otištěn tak pozdě.)

A co víc, „Černý mnich Plamene“ se v něčem dost podobá mému prvnímu románu Oblázek na obloze, který se objevil o osm let později. V obou je situace na Zemi, jak jsem ji vylíčil, inspirovaná Judskem pod nadvládou Římanů. Závěrečná bitva v „Černém mnichovi Plamene“ má však svůj předobraz v bitvě u Salaminy, kde slavně zvítězili Řekové nad Peršany. (Vždycky jsem měl pocit, že je moudré nechat se při vymýšlení příběhů z budoucnosti vést dávnou minulostí. To se koneckonců osvědčilo i v „Nadacích“.)

„Černý mnich Plamene“ mě mimochodem vyléčil ze všech pokusů přepisovat jednou napsané dílo. Může docela dobře existovat spojitost mezi tím, že ta povídka je špatná, a tím, že byla šestkrát upravovaná. Já vím, že existují spisovatelé, kteří přepisují a přepisují a přepisují a pulírují každé slovo do nejvyššího lesku, ale já to nedokážu.

Teď mám ve zvyku začít psát první verzi bez osnovy. Tvořím přímo na psacím stroji, přestože se mě na to často ptají moji čtenáři, kteří jsou přesvědčeni, že první verze může být psána jen tužkou. Ale mě při psaní rukou nejpozději za čtvrt hodiny začne bolet zápěstí, je to příliš pomalé a těžko čitelné. Na druhou stranu na stroji dokážu napsat devadesát slov za minutu a vydržet bez obtíží celé hodiny. A co se týče osnov, zkusil jsem to jednou a bylo to hrozné, asi jako když se pokoušíte hrát na piano ve svěrací kazajce.

Jakmile dopíšu první verzi, přečtu si ji a opravím perem a inkoustem. Pak to celé přepíšu načisto a tím končím. Z vlastní vůle už pak nic neopravuju. Pokud redaktor trvá na nějaké přesně vymezené drobnější úpravě, s jejíž povahou souhlasím, poslechnu. Žádost o velkou zevrubnou revizi nebo o druhou úpravu, to už je jiná věc. Tehdy zásadně odmítnu.

Tohle není věc nadutosti nebo povahy. Podle mého názoru prostě příliš velká revize nebo příliš mnoho menších úprav naznačují, že ta věc jako celek je nepodařená. Během doby, kdy bych měl takovou nepodařenost zachraňovat, můžu napsat úplně novou věc a užít si přitom mnohem více zábavy. (Dělat úpravy je jako žvýkat použitou žvýkačku.) Nepodařené věci proto odkládám stranou pro možný prodej někomu jinému – protože co je pro jednoho redaktora nepodařenost, může být pro druhého docela slušná věc.

V době, kdy jsem pracoval na „Černém mnichovi Plamene“, jsem se zapojil do fanouškovských aktivit. Vstoupil jsem do organizace s názvem „Futurians“, jejíž součástí byla skupina zapálených čtenářů science fiction, z nichž se téměř všichni stali důležitými osobami v žánru, ať už jako spisovatelé nebo nakladatelé, nebo obojí. Byli mezi nimi Frederick Pohl, Donald A. Wollheim, Cyril Kornbluth, Richard Wilson, Damon Knight a mnoho dalších.

Jak už jsem se zmínil dříve, navázal jsem obzvlášť pevné přátelství s Pohlem. Během jara a léta 1939 mě pravidelně navštěvoval, četl mé rukopisy a nakonec prohlásil, že jsem majitelem „nejlepší sbírky odmítnutých povídek“, jakou kdy viděl.

Začala se rýsovat možnost, že by se mohl stát mým agentem. Nebyl starší než já, ale měl mnohem bohatší zkušenosti s redaktory a věděl mnohem více o žánru. Bylo to lákavé, ale já se tehdy bál, že bych se už třeba nikdy nemusel setkat s Campbellem, a svých měsíčních návštěv u něho jsem si cenil natolik, že jsem se neodvážil riskovat.

V květnu 1939 jsem napsal povídku s názvem „Robbie“ a třiadvacátého onoho měsíce jsem ji nabídl Campbellovi. Byla to první povídka o robotech, jakou jsem kdy napsal, a obsahovala zárodek toho, co později proslulo jako „tři zákony robotiky.“ Fred si přečetl průklep a oznámil mi, že je dobrá, ale že Campbell ji odmítne, protože má slabý závěr a ještě pár menších nedostatků. Campbell ji šestého června skutečně odmítl z přesně stejných důvodů, jaké uvedl Pohl.

To na mě velice zapůsobilo a veškeré mé váhání týkající se jeho přijetí za mého agenta se rozplynulo – ale vymínil jsem si, že mě bude zastupovat u všech nakladatelů kromě Campbella.

Po Campbellově odmítnutí jsem mu svěřil „Robbieho“, ale ani on neměl úspěch s jeho prodejem, přestože ho nabízel dokonce britskému magazínu science fiction (což byla věc, jaká by mě samotného nikdy nenapadla). V říjnu 1939 se však sám stal nakladatelem Astonishing Stories a Super Science Stories, takže přestal být mým agentem.[5]

25. března 1940 však udělal jako redaktor to, co nemohl udělat jako agent. Umístil mou povídku – tím, že ji přijal sám.

Objevila se v Super Science Stories pod změněným názvem. (Pohl vždycky měnil názvy.) Nazval ji „Podivný kamarád“, což je podle mého názoru dost pitomá volba. Nakonec jsem ji zařadil jako první z devíti spojených povídek o „pozitronických robotech“, které vytvořily knihu s názvem Já, robot. V této knize jsem jí vrátil její původní název „Robbie“ a od té doby se jako „Robbie“ objevovala v každé formě, kdy byla publikována.

O patnáct let později se mi narodila dcera. Jmenuje se Robyn a já jí říkám Robbie. Nejednou se mě lidé ptali, jestli tam existuje nějaká souvislost. Dal jsem jí úmyslně jméno blízké názvu „robot“, protože jsem měl takový úspěch se svými robotickými povídkami? Odpověď je rozhodně záporná. Podobnost je čistě náhodná.

Ještě jedna věc – během své návštěvy u Campbella 6. června 1939 (té, při které odmítl „Robbieho“) jsem se setkal s už tehdy velmi uznávaným spisovatelem science fiction L. Sprague de Campem. Tak začalo velmi blízké přátelství – možná mé nejdůvěrnější s členem scifistického bratrstva – které trvá až dosud.

V červnu 1939 jsem napsal povídku „Míšenec“ a rozhodl se poskytnout Fredu Pohlovi příležitost. Nenabídl jsem ji Campbellovi, ale dal ji přímo Pohlovi, abych viděl, co s ní dokáže udělat. Zkusil to v Amazingu, ale odmítli ji. Tak jsem si ji vzal zpátky a zanesl ji jako obvykle Campbellovi. Odmítl ji také.

Když se ale Pohl stal nakladatelem, dal mi tuto skutečnost na vědomí (27. října 1939) tím, že mi oznámil, že „Míšence“ bere. Později otiskl i „Robbieho“ a pak „Hrozbu na Kallisto“. Během svého nakladatelského období ode mne koupil dohromady sedm povídek.

Míšenec

Jefferson Scanlon si otřel zpocené čelo a zhluboka se nadechl. Natáhl rozechvělý prst ke spínači – a rozmyslel se. Tento stroj, který představoval více než tři měsíce úmorné práce, byl pravděpodobně jeho poslední nadějí. Skončila v něm větší část patnácti tisíc dolarů, které si dokázal vypůjčit. A stisknutí spínače nyní ukáže, jestli vyhrál nebo prohrál.

Scanlon proklel svou zbabělost a pevně sevřel spínač mezi ukazováčkem a palcem. Jediným rychlým pohybem jej stáhl dolů a znovu přepnul nahoru. A nestalo se vůbec nic – ať už hleděl na stroj jak chtěl upřeně, neobjevila se jediná jiskřička energie. V žaludku ho zamrazilo a on divoce přepnul spínač znovu a nechal jej v poloze „zapnuto“. Nic se nestalo: stroj byl opět neúspěchem.

Složil rozbolavělou hlavu do dlaní a zasténal. „Ach bože! Mělo to fungovat – mělo. Výpočty jsou správné a pole jsou nastavená tak, jak je třeba. Podle všech fyzikálních zákonů by ta pole měla rozbít atom.“ Vstal, vypnul nefungující spínač a v hlubokém zamyšlení začal přecházet po místnosti.

Jeho teorie byla správná. Vybavení bylo do posledního šroubku přizpůsobeno požadavkům jeho rovnic. Pokud byla správná teorie, pak muselo být něco špatného s přístroji. Ale pokud byly v pořádku přístroje,-pak by teorie… „Musím odsud vypadnout, nebo se zblázním,“ řekl stěnám místnosti.

Strhl z věšáku za dveřmi klobouk a kabát, vyrazil bleskově rychle z domu a v záchvěvu vzteku za sebou prudce práskl dveřmi.

Atomová energie! Atomová energie! Atomová energie!

Slyšel tato slova znovu a znovu, jak prozpěvovala bláznivou a monotónní píseň v jeho mysli. Píseň sirény. Zavedla ho ke zkáze; pro tento sen se vzdal zajištěného a poklidného místa profesora na M.I.T. Kvůli němu se z něho stal už ve třiceti muž středních let, jehož mladistvé nadšení už dávno pominulo, pro tento sen obětoval a ztratil všechno.

A teď už začínaly mizet i peníze. Pokud je láska k penězům kořenem všeho zla, pak je jejich potřeba kořenem všeho zoufalství. Scanlon se té myšlence mírně usmál – byla docela hezká.

Samozřejmě, pokud by dokázal překlenout tu obrovskou propast mezi teorií a praxí, která ho tolik brzdila, dokázal si představit jedině samé krásné věci. Patřil by mu celý svět – dokonce i Mars, o neobydlených planetách nemluvě. Všechno by bylo jeho. Jediné, co mu k tomu zbývalo, bylo zjistit, co není v pořádku s jeho výpočty – ne, ty přece kontroloval, chyba musela být v přístrojích. I když… znovu nahlas zasténal.

Pochmurný příliv jeho myšlenek byl náhle přerušen, když si uvědomil nedaleko znějící vřavu chlapeckého křiku. Scanlon se zamračil. Nesnášel hluk – obzvlášť tehdy, kdy se mu nedařilo.

Výkřiky nyní zněly hlasitěji a staly se z nich útržky vět: „Tak ho chyť, Johnny!“ a „Hele, koukej, jak zdrhá!“

Zpoza vysoké hranaté budovy, která stála necelých dvě stě yardů daleko, vyrazil tucet chlapců a rozběhl se zhruba směrem ke Scanlonovi.

Scanlon navzdory svému zamyšlení sledoval přibíhající chlapce se zájmem. S nelítostným potěšením dětí něco honili. V šeru nedokázal rozeznat, co to je. Zastínil si oči a zamžikal. Náhlý pohyb – a z hloučku se oddělila jedna postava a dala se na útěk.

Scanlon úžasem málem upustil dýmku, protože uprchlík byl jedním z tvorů, kterým se na celé Zemi říkalo ‚půlky‘ – míšenec člověka a Marťana. Nikdo se nemohl zmýlit při pohledu na tuhé, sněhobílé vlasy, které se ježily do všech směrů jako ostny dikobraza. Co vlastně jedna z těchhle věcí dělá mimo ústav? pomyslel si Scanlon.

Chlapci mezitím půlku znovu dohonili a uprchlík se znovu ztratil za hradbou těl. Křik nabral na síle a Scanlon s úlekem sledoval, jak se nad hlavami chlapců zvedl klacek a s tupým zvukem dopadl. Náhle si nedokázal představit, že by tu jen tak nečinně stál, zatímco by byl bezmocný tvor trýzněn skupinou uličníků, a než si uvědomil, co vlastně dělá, vrhl se na ně a zaťatými pěstmi hrozil do vzduchu.

„Zmizte, vy lumpové! Vypadněte odsuď, než –“ špička jeho boty se prudce zabořila do pozadí jednoho z nejbližších uličníků a pažemi rozehnal na strany dva další.

Jeho příchod situaci na bojišti podstatně změnil. Ať už měli chlapci jakoukoli početní výhodu, měli zároveň i instinktivní strach z dospělých – obzvlášť z takových dospělých, kteří na ně křičeli a hrozili jim jako nyní Scanlon. Než si to Scanlon stačil uvědomit, byli pryč a on zůstal o samotě s půlkou, který ležel bezmocně na zemi a mezi vzlyky se bojácně a vděčně díval na svého zachránce.

„Jsi zraněný?“ zeptal se ho Scanlon chraptivě.

„Ne, pane.“ Půlka se nejisté postavil a bílá čupřina vlasů se mu nejisté zakymácela. „Trochu jsem si podvrtnul kotník, ale chodit dokážu. Radši už půjdu. Děkuji vám za to, že jste mi pomohl.“

„Počkej! Nespěchej tolik!“ Scanlonův hlas byl nyní daleko přívětivější, protože mu došlo, že přestože je půlka skoro plně vzrostlý, je také neuvěřitelně vychrtlý; že na něm oblečení visí v roztrhaných hadrech; a že má ve vyhublé tváři výraz vyčerpání tak naprostého, že Scanlonovi málem zlomil srdce.

„Poslyš,“ řekl, když se k němu půlka znovu otočil, „máš hlad?“

Na půlkově tváři bylo jasně vidět, že svádí těžký boj sám se sebou. Když znovu promluvil, zněla jeho slova tiše a rozpačitě. „Ano – mám, trochu.“

„Vypadáš na to. Pojď ke mně domů,“ trhl palcem za sebe. „Měl by ses najíst. Taky si myslím, že by se ti hodila koupel a něco na převlečení.“ Otočil se a vykročil napřed.

Nepromluvil, dokud neotevřel hlavní vchod a nevstoupil do haly. „Nejspíš by ses měl nejdřív vykoupat, chlapče. Do koupelny se dostaneš tudy. Tak si pospěš a zamkni za sebou dveře, než tě uvidí Beulah.“

Jeho rada ale přišla příliš pozdě. Náhlé poděšené vyjeknutí přimělo Scanlona k tomu, aby se s provinilým výrazem ve tváři otočil, zatímco půlka se snažil skrýt ve stínu věšáku na klobouky.

Beulah, Scanlonova hospodyně, k nim vykročila a její měkká tvář plála rozhořčením; z malého, baculatého těla jí každým pórem prýštila podrážděnost.

„Jeffersone Scanlone! Jeffersone!“ S poděšeným znechucením se zamračila na půlku. „Jak tě vůbec mohlo napadnout do tohoto domu přivést tuhle věc? Copak už jsi přišel o všechen rozum?“

Nebohý půlka byl spláchnut přílivem jejího hněvu, ale Scanlon, který překonal prvotní záchvěv paniky, se rychle sebral. „Ale no tak, no tak, Beulah. Takhle by ses přece chovat neměla. Tohle je nebohý tvor, vyhládlý, unavený, ztlučený skupinou chlapců a ty s ním nemáš kouska slitování. Opravdu jsem se v tobě zklamal, Beulah.“

„Zklamal!“ odfrkla si hospodyně, i když ji to dojalo. „Kvůli téhle hanebné věci. Měl by být v ústavu, který po podobné netvory postavili!“

„Dobře, o tom si promluvíme později. Tak už běž, chlapče, vykoupej se. Beulah, ty odněkud zkus vyhrabat pár kousků mého starého oblečení.“

S posledním nesouhlasným pohledem vyrazila Beulah z místnosti.

„Nevšímej si jí, chlapče,“ řekl Scanlon, když znovu s půlkou osaměl. „Kdysi to byla moje kojná a dodneška má pocit, že se o mě musí starat. Ta ti neublíží. Běž se vykoupat.“

Půlka vypadal jako někdo úplně jiný, když se konečně posadil ke stolu v jídelně. Nyní, když se zbavil nánosu špíny, bylo v jeho štíhlé tváři něco docela hezkého a vysoké čelo bez vrásek mu propůjčovalo jasně intelektuální výraz. Vlasy měl vyčesané nahoru, takže vypadal o celou stopu vyšší. Ve světle vypadala jejich zářivá bělost skoro důstojně; Scanlonovi připadal půlka docela pěkný.

„Máš rád studený kuřecí nářez?“ zeptal se ho Scanlon.

„Ach ano!“ odpověděl půlka nadšeně.

„Tak si nalož. A až ho dojíš, můžeš si vzít další. Vezmi si, cokoli je na stole.“

Půlkovi zazářily oči a pustil se do jídla; společně během několika minut spořádali všechno.

„Tak,“ řekl Scanlon, když hostina skončila. „Myslím, že bys mi měl odpovědět na několik otázek. Jak se jmenuješ?“

„Říkali mi Max.“

„Aha. A příjmení?“

Půlka pokrčil rameny. „Nikdo mi nikdy neříkal jinak než Maxi – když už se mnou vůbec někdo mluvil. Nepředpokládám, že by míšenec potřeboval jméno.“ V jeho hlase bylo jasně slyšet roztrpčení.

„Ale proč se vůbec takhle potuluješ? Proč nejsi tam, kde bys být měl?“

„Byl jsem v domově. Cokoli je lepší než domov – i svět venku, který jsem nikdy předtím neviděl. Musel jsem odtamtud odejít, když Tom zemřel.“

„Kdo byl Tom, Maxi?“ zeptal se Scanlon tiše.

„Byl jediný, kdo mi byl podobný. Byl mladší – nějakých patnáct let – ale zemřel.“ Se zlostí v očích vzhlédl od stolu. „Oni ho zabili, pane Scanlone. Byl tak mladý a tak přátelský. Nedokázal žít osamoceně jako já. Potřeboval přátele a zábavu a všechno, co měl, jsem byl já. Nikdo jiný s ním nemluvil, protože to byl míšenec. A když zemřel, už jsem to tam nevydržel ani já. Odešel jsem.“

„Chtěli se k tobě chovat dobře, Maxi. Tohle jsi neměl dělat. Nejsi jako jiní lidé; oni ti prostě nedokázali porozumět. A nejspíš pro tebe i přes to všechno něco udělali. Podle toho, jak mluvíš, bych řekl, že se ti dostalo nějakého vzdělání.“

„Mohl jsem chodit do školy, to ano,“ připustil zamračeně. „Ale musel jsem sedět v koutě, stranou od ostatních. Dovolili mi ale, abych četl, cokoli se mi dostalo do ruky – a za tohle jsem jim vděčný.“

„No tak vidíš, Maxi. Zase tak špatně jsi na tom nebyl, ne?“

Max zvedl hlavu a podezíravě se na Scanlona zahleděl. „Nepošlete mě přece zpátky, že ne?“ Napůl vstal ze židle, jako by se chystal utéct.

Scanlon si nejisté odkašlal. „Samozřejmě, pokud se tam vrátit nechceš, já tě k tomu nutit nebudu. Ale myslím, že by to pro tebe bylo nejlepší.“

„To tedy nebylo!“ zvolal Max prudce.

„Nu, ať je tedy po tvém. Myslím ale, že teď by ses měl jít vyspat. Potřebuješ si odpočinout. Ráno si promluvíme.“

Odvedl stále ještě podezíravého půlku do prvního poschodí a ukázal na dveře malé ložnice. „Tady budeš spát. Já budu později ve vedlejším pokoji, takže kdybys něco potřeboval, stačí zavolat.“ Otočil se k odchodu, a pak se ještě jednou na Maxe podíval. „Ale pamatuj, že v noci nesmíš utéct.“

„Čestné slovo. Neuteču.“

Scanlon se zamyšleně vrátil do místnosti, které říkal pracovna. Rozsvítil slabou lampu a posadil se do prodřeného křesla. Celých deset minut seděl bez pohybu a vůbec poprvé během šesti let myslel na něco jiného než na svůj sen o atomové energii.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře; když souhlasně zabručel, dovnitř vešla Beulah. Mračila se a měla našpulené rty. Rozhodně se zastavila přímo před ním.

„Ach, Jeffersone! Když si pomyslím, že jsi mohl něco takového udělat! Kdyby to viděla tvá drahá matka…“

„Posaď se, Beulah,“ pokynul jí Scanlon k dalšímu křeslu, „a s mou matkou si starosti nedělej. Té by to nevadilo.“

„Ne. Tvůj otec byl totiž úplně stejný dobrosrdečný prosťáček jako ty. Jsi stejný jako on, Jeffersone. Nejdřív utratíš všechny peníze na ty strašlivé stroje, které mohou každý den vyhodit do vzduchu celý dům – a teď si sem z ulice přivedeš to hrozné stvoření… řekni mi, Jeffersone“ – následovala vážná a ustrašená odmlka – „že ty si ho tady chceš nechat?“

Scanlon se deprimované usmál. „Myslím, že ano, Beulah. Dost dobře ani nic jiného udělat nemohu.“

O týden později byl Scanlon ve své pracovně. Během předchozí noci přemílal jeho mozek, odpočatý změnami v navyklém běhu domova, který způsobil Maxův příchod, všechny možné důvody pro nefunkčnost přístroje. Možná jsou některé součástky vadné, napadlo ho. I ta nejmenší chyba v některé části by dokázala vyřadit z provozu celý stroj.

Horlivě se pustil do práce. Zhruba po půlhodině namáhavé činnosti ležel celý stroj rozebraný na stole a Scanlon seděl na vysoké židli a sklíčeně se na něj díval.

Sotva slyšel, jak se dveře otevřely a znovu zavřely. Až teprve když návštěvník dvakrát zakašlal, uvědomil si ztrápený vynálezce, že není v pracovně sám.

„Ach – to jsi ty, Maxi.“ Konečně se dokázal soustředit na něco jiného než součástky. „Chtěl jsi mi něco?“

„Jestli máte práci, mohl bych počkat, pane Scanlone.“ Ani po týdnu nebyl o nic méně ostýchavý, než když přišel do domu poprvé. „Ale v mém pokoji jsou knihy…“

„Knihy? Aha, jestli je tam nechceš, tak je nechám vyklidit. Nemyslím si, že by ti k něčemu byly – pokud si vzpomínám, jsou to většinou učebnice a příručky. Pro tebe jsou trochu složité.“

„Ach, v tom potíž není,“ ujistil ho Max. Ukázal na knihu, kterou měl v ruce. „Jen jsem se chtěl zeptat, jestli byste mi nevysvětlil něco v téhle kvantové mechanice. Jsou tam nějaké rovnice integrálního počtu, kterým tak docela nerozumím. Trápí mě to. Tady – počkejte, hned to najdu.“

Listoval chvilku knihou, ale náhle se zastavil, když si uvědomil, co Scanlon dělal, než přišel. „Co se stalo – proč rozebíráte svůj stroj?“

Ta otázka okamžitě a bolestně přivedla vynálezce zpět do skutečnosti. Trpce se usmál. „Ne, ještě ho nerozebírám. Jen mě napadlo, že třeba něco není v pořádku s izolací nebo se spojením – a že právě to brání stroji ve fungování. Ale zjistil jsem, že je všechno v pořádku; asi jsem udělal chybu v něčem jiném.“

„To je mi líto, pan Scanlone.“ Půlkovo hladké čelo se lítostivě svraštilo.

„Nejhorší na tom ale je to, že mi není jasné, kde by mohla chyba být. Vím určitě, že teorie je správná – kontroloval jsem ji ze všech stran tam a zase zpátky. Znovu a znovu jsem procházel všechny výpočty a pokaždé mi vyšla tatáž čísla. Deformační pole takové a takové síly by měla rozbít atom na kousíčky. Jenže to nevychází.“

„Mohl bych ty rovnice vidět?“

Scanlon se na svého chovance zmateně zahleděl, ale v jeho tváři neviděl nic než skutečný zájem. Pokrčil rameny. „Jsou tady – pod tou hromadou žlutých papírů na stole. Nevím ale, jestli z nich dokážeš něco vyčíst. Byl jsem líný na to, abych je tiskl, a mé písmo nestojí za nic.“

Max se zahleděl do papírů a probíral se jednotlivými listy. „Myslím, že je to na mě dost složité.“

Vynálezce se mírně usmál. „Hned jsem myslel, že to tak bude, Maxi.“

Rozhlédl se po přecpané místnosti a náhle ucítil prudký záchvěv hněvu. Proč ta zatracená věc nemůže fungovat? Prudce vstal a popadl kabát. „Jdu ven, Maxi,“ řekl. „Řekni Beulah, ať mi nedělá nic k obědu. Až se vrátím, bude jídlo dávno studené.“

Bylo dávno po poledni, když znovu otevřel přední dveře, a byl tak vyhládlý, že si neuvědomil, že v jeho pracovně se něco děje. Pak ale náhle k jeho uším dolehlo ostré zabzučení, které následoval okamžik ticha, a pak znovu bzučení, které tentokrát přešlo do prudkého praskání, které chvíli trvalo, ale nakonec utichlo také.

Vykročil chodbou a rozrazil dveře pracovny. To, co před sebou zahlédl, ho přimrazilo na místě v záchvěvu čirého úžasu – a omráčeného nepochopení.

Pomalu začínal chápat zprávu, kterou se mu pokoušely zprostředkovat smysly. Jeho vzácný atomový generátor byl znovu složen, ale tentokrát způsobem tak zvláštním, že mu nedával nejmenší smysl, a dokonce ani jeho zkušený zrak nedokázal zjistit vzájemný vztah mezi některými součástmi.

Nevěřícně mu prolétla hlavou myšlenka, jestli je to noční můra nebo nějaký praktický žert – a pak mu všechno došlo v jediném okamžiku, kdy zahlédl na druhém konci místnosti vyčnívat nad jednou policí hřeben bělostných vlasů, který se pohyboval z jedné strany na druhou společně s hlavou, na níž se nacházel.

„Maxi!“ houkl vyděšený vynálezce vztekle. Ten nechápavý chlapec bezpochyby dovolil svému zájmu, aby ho přivedl k nezodpovědným a nebezpečným pokusům.

Při jeho zvolání zvedl mladík bledou tvář, která se před jeho očima rychle zbarvila do temné červeni. Ostýchavě a nechtě ke Scanlonovi vykročil.

„Co jsi to udělal?“ vybuchl Scanlon a hněvivě se na něho zahleděl. „Víš vůbec, s čím si to zahráváš? Touhle věcí probíhá dost energie na to, aby tě sežehla na škvarek.“

„Omlouvám se, pane Scanlone. Když jsem si pročítal vaše výpočty, napadla mě taková bláznivá věc, ale bál jsem se vám o ní říct, protože toho o tomhle stroji víte daleko víc než já. Ale když jste odešel, nedokázal jsem odolat pokušení ten nápad vyzkoušet, i když jsem takhle daleko rozhodně zajít nechtěl. Myslel jsem, že než se vrátíte, dokážu zase všechno vrátit do původního stavu.“

Na dlouhou chvíli se rozhostilo v pracovně ticho. Když Scanlon znovu promluvil, byl jeho hlas změklý zájmem. „No dobře, tak co jsi vlastně udělal?“

„Nebudete se na mě zlobit?“

„Na to už je trochu pozdě. Koneckonců jsi tomu stroji nemohl nic špatného udělat – vzhledem k tomu, že nefungoval.“

„Nu, ve vašich výpočtech,“ Max vytáhl jeden list papíru a pak druhý, „jsem si všiml, že kdykoli se v rovnici objeví pole prostorového zlomu, je vyjádřeno funkcí x^2 plus y^2 plus z^2. A protože byla pole – pokud jsem si všiml – vždy pokládána za konstanty, dostal byste tak rovnici koule.“

Scanlon přikývl. „Ano, toho jsem si všiml, ale to nemá s problémem vůbec nic společného.“

„Nu, mě napadlo, že by to mohlo představovat nutné nastavení jednotlivých polí, takže jsem odpojil deformátory a zapojil je znovu ve tvaru koule.“

Vynálezce bezmocně otevřel ústa. Záhadné sestavení jeho stroje mu nyní připadalo jasné – a navíc ještě k tomu neuvěřitelně prosté a rozumné.

„Funguje to?“ zeptal se.

„To ještě nevím jistě. Jednotlivé součástky k podobnému sestavení nebyly vyrobeny, takže je to jen nahrubo smontované. Pak je tu ještě konstantní chyb –“

„Ale funguje to? Pohni tím spínačem, zatraceně!“ Scanlon se znovu celý rozhořel netrpělivostí.

„Dobrá, tak ustupte. Omezím energii na jednu desetinu normálního stavu, takže nedostaneme větší výkon, než jaký bychom dokázali zvládnout.“

Pomalu přesunul spínač do pracovní polohy. V okamžiku spojení se v hlavní křemenné jednotce rozzářila jasná koule modrobílého ohně. Scanlon si automaticky zakryl oči a podíval se na ukazatel výkonu. Ručička plynule stoupala nahoru a zastavila se až na konci stupnice. Plamen neustále žhnul; přesto se nezdálo, že by vyzařoval jakékoli teplo, i když ve srovnání s jeho svitem – daleko jasnějším, než jaký vydává magnéziová světlice – pohasla elektrická světla v místnosti do nažloutlého šera.

Max pohnul spínačem ještě jednou a koule ohně zrudla a zhasla, takže místnost zůstala ve srovnání s předchozí září potemnělá a rudá. Ukazatel výkonu znovu klesl na nulovou hranici a Scanlon cítil, jak pod ním podklesávají kolena, takže se ztěžka posadil na lavici.

Upřel ohromený pohled na rozpačitého půlku a v jeho ačích byl jasně viditelný respekt a úcta – a něco daleko většího, co se dalo popsat jedině jako strach. Ještě nikdy předtím si neuvědomil, že půlka není vlastně ani člověk, ani Marťan, ale příslušník úplně nové, neznámé rasy. Nyní si rozdíl uvědomil – ne díky poměrně nepatrným tělesným rozdílům, ale díky hlubokým a naprosto odlišným myšlenkovým pochodům, jejichž důsledek měl před očima.

„Atomová energie!“ zachraptěl. „A objevil ji chlapec, starý ani ne dvacet let.“

Maxovy rozpaky byly skoro hmatatelné. „Všechnu skutečnou práci jste odvedl vy, pane Scanlone – a vložil jste do ní celé roky a roky života. Já si jen náhodou všiml malé drobnosti, na kterou byste vy sám mohl přijít třeba hned zítra.“ Jeho hlas ale pod upřeným a neúprosným pohledem vynálezce ztichl.

„Atomová energie – největší lidský objev… a přišli jsme na něj my, my dva.“

Oba – jak vynálezce, tak jeho chráněnec – jako by cítili posvátnou hrůzu z moci a dalekosáhlosti věci, kterou stvořili.

A právě v tom okamžiku věk elektřiny skončil.

Jefferson Scanlon spokojeně zabafal z dýmky. Venku padal sníh a vzduch byl mrazivý, ale v pokoji bylo příjemné teplo a Scanlon odpočíval v křesle a usmíval se. Proti němu seděla Beulah, podobně šťastná, a tiše si pobrukovala do cvakání pletacích jehlic a jen občas se zastavila, když jí mezi prsty prokluzovala obzvlášť složitá linie vzorku. V koutě u okna se Max oddával své oblíbené kratochvíli – četbě – a Scanlon si s mírným překvapením uvědomil, že v poslední době se Max věnuje lehčím románům.

Hodně se toho přihodilo od toho nezapomenutelného dne před rokem. Za prvé byl nyní Scanlon světoznámý a všeobecně uznávaný vědec a bylo by zvláštní a sotva lidské, kdyby na to nebyl pyšný. Za druhé – a to bylo sotva méně důležité – atomová energie začala měnit celý svět.

Scanlon znovu a znovu děkoval všem možným dobrým duchům za to, že válka byla už po dvě staletí záležitostí dějepisných knih, protože jinak by atomová energie znamenala poslední hřebík do rakve civilizace. V nynější situaci se prokázala celosvětová koalice Mocnosti, která měla atomovou energii pod kontrolou, jako skutečné požehnání a zaváděla ji do lidského života pomalu a postupně, takže dokázala zabránit ekonomickým problémům.

Mezihvězdné lety prošly velkou revolucí. Cesty na Mars nebo Venuši se z hazardních podniků staly prázdninovými výlety, které dokázaly lodě urazit za třetinu původní doby, a výpravy ke vzdálenějším planetám byly konečně možné.

Scanlon se v křesle opřel pohodlněji a znovu se zamyslel nad jedinou vadou, která kazila celkově dokonalý dojem z posledního vývoje. Max odmítal přijmout jakýkoli podíl na výsledku; bouřlivě a prudce odmítal dokonce i to, aby bylo jeho jméno s objevem atomové energie jakkoli zmiňováno. Tato nespravedlnost Scanlona pobuřovala, ale kromě zmínky o „schopných pomocnících“ neříkal nic; ale při pouhém pomyšlení na Maxe si připadal jako ten nejhorší lump pod sluncem.

Ostré bouchnutí ho vytrhlo ze zasnění a polekaně se podíval na Maxe, který náhle a prudce zabouchl knihu.

„Copak?“ zeptal se Scanlon. „Co se stalo?“

Max odhodil knihu stranou a vstal; spodní ret měl našpulený. „Jsem pořád jen sám, to se stalo.“

Scanlon se zachmuřil a zjistil, že náhle nenachází slova. „Myslím, že jsem to měl vědět, Maxi,“ řekl nakonec tiše. „Je mi to opravdu líto, ale podmínky jsou tak…“

Max se uvolnil, usmál a položil paži kolem pěstounových ramen. „Takhle jsem to nemyslel, to přece víš. Jde jen o to, že… nevím, jak to říct, ale tak nějak… občas si potřebuješ popovídat s někým svého věku – s někým svého druhu.“

Beulah zvedla hlavu od pletení a pronikavě se na mladého půlku podívala, ale neřekla ani slovo.

Scanlon se zamyslel. „Máš svým způsobem pravdu, synu. Přítel a společník jsou to nejlepší, co může člověk najít, a já se obávám, že ani já, ani Beulah tuto roli příliš nenaplňujeme. Někdo tvého vlastního druhu, jak říkáš, by byl nejlepším řešením, ale to by nebylo tak jednoduché.“ Promnul si kořen nosu a zamyšleně se zahleděl na strop.

Max otevřel ústa, jako by chtěl říct ještě něco, ale pak se rozmyslel a z nejasného důvodu se mu ve tváři objevil ruměnec. Pak zamumlal – sotva tak nahlas, aby to Scanlon zachytil – „Už blázním!“ Prudce se otočil, rychle vyšel z místnosti a s hlasitým bouchnutím za sebou přirazil dveře.

Starší muž za ním hleděl s nepokrytým překvapením. „No tedy! To je mi pěkně bláznivé chování. Co to do něho poslední dobou vjelo?“

Beulah přestala plést jen na okamžik, který vyplnila prohlášením: „Muži se rodí jako hlupáci – a slepí k tomu.“

„Opravdu?“ zněla poněkud podrážděná odpověď. „A ty snad víš, co ho žere?“

„To tedy rozhodně vím. Je to tak jasné jako ta tvoje strašlivá kravata. Už to na něm pozoruji celé měsíce. Chudák mládenec!“

Scanlon potřásl hlavou. „Mluvíš v hádankách, Beulah.“

Hospodyně odložila pletení stranou a unaveně na vynálezce zamžikala. „Je to tak jednoduché. Tomu chlapci je dvacet let. Potřebuje společnost.“

„Ale právě to jsem říkal. Tohle je ten tvůj zázračný objev?“

„U dobrého boha, Jeffersone. Copak je to tak dávno, kdy bylo dvacet tobě? Chceš mi říct, že sis opravdu myslel, že mluvil o mužské společnosti?“

„Aha,“ řekl Scanlon a pak se náhle rozzářil. „Aha!“ Přihlouple se zasmál.

„Nu, co s tím hodláš udělat?“

„Ale – ale… přece nic. Copak s tím můžu něco dělat?“

„To je moc hezké, že takhle řešíš problémy svého chovance, když máš tolik peněz, že můžeš koupit pět set sirotčinců od stropu po sklep a ani si toho nevšimnout. Ta nejjednodušší věc na celém světě by přece byla, kdybys mu sehnal nějakou příjemnou půlku ženského pohlaví, která by mu mohla dělat společnost.“

Scanlon se na ni zahleděl s výrazem nezměrné hrůzy ve tváři. „To myslíš vážně, Beulah? Snažíš se mi naznačit, že mám vyrazit na nákup nějakého děvčete pro Maxe? Ale… ale já přece o ženách nevím ani to nejmenší – obzvlášť o míšeneckých ženách. Neznám jeho vkus. Stejně dobře bych mu mohl vybrat nějakou, kterou by pokládal za ošklivou čarodějnici.“

„Nesnaž se o hloupé výmluvy, Jeffersone. Kromě vlasů vypadají úplně stejně jako my a já věřím tomu, že bys dokázal vybrat nějakou hezkou. Ještě nikdy nežil starý mládenec tak slepý a mrzutý, aby to nedokázal.“

„Ne! Tohle přece nemohu udělat. Ze všech strašlivých nápadů –“

„Jeffersone! Jsi přece jeho pěstoun. Dlužíš mu to.“

Tato slova zasáhla vynálezce silou uragánu. „Dlužím mu to,“ opakoval. „V tom máš pravdu – daleko větší, než si uvědomuješ.“ Povzdechl si. „Myslím, že bych se do toho měl pustit.“

Scanlon pod pronikavým pohledem úřednice s octově kyselým výrazem ve tváři, jejíž jmenovka velkými písmeny hlásala: „Sl. Martinová, vrchní dozorkyně“, nervózně přešlápl z jedné rozechvělé nohy na druhou.

„Posaďte se, pane,“ řekla nevrle. „Co si přejete?“

Scanlon si odkašlal. Už dávno přestal počítat útulky, které navštívil, a tento úkol ho pomalu začínal zmáhat. V duchu se zapřísáhl, že tohle je poslední návštěva útulku vůbec – buď najde půlku správného pohlaví, věku a vzhledu tady, nebo nechá celou záležitost plavat.

„Přišel jsem sem, abych zjistil,“ zahájil svůj pečlivě připravený, i když trochu koktavý proslov, „jestli bych ve vašem ústavu nemohl najít půl… ehm, marťanské míšence. Jde o –“

„Máme tři,“ přerušila ho dozorkyně ostře.

„Nějaké ženy?“ zeptal se Scanlon dychtivě.

„Všechny jsou ženy,“ odpověděla a v očích jí zazářila podezíravá jiskra.

„Ach, to je dobře. Vadilo by vám, kdybych je mohl vidět? Jedná se o –“

Chladný pohled slečny Martinové ho umlčel. „Promiňte, ale než budeme pokračovat, ráda bych věděla, jestli hodláte míšence adoptovat.“

„Rád bych získal povolení k pěstounství, pokud je to možné. Je to tak nezvyklé?“

„To tedy rozhodně je,“ zněla rychlá odpověď. „Musíte pochopit, že v podobném případě ze všeho nejdřív podnikneme podrobné přezkoumání žadatelovy rodiny – jak z finanční, tak společenské stránky. Podle stanoviska vlády se těmto tvorům vede lépe pod dohledem úřadů a adopce by představovala poněkud zdlouhavou a obtížnou záležitost.“

„To si samozřejmě uvědomuji. V této věci jsem podnikal jisté kroky už před patnácti měsíci. Předpokládám ale, že mohu předložit přesvědčivé důkazy o svém finančním a společenském postavení bez větších potíží. Jmenuji se Jefferson Scanlon –“

„Jefferson Scanlon!“ vyjekla žena překvapeně. Ve zlomku vteřiny se její tvář roztáhla v podlézavém úsměvu. „Ale jistě. Měla jsem vás poznat – viděla jsem vás na tolika fotografiích. Jak hloupé. Prosím, netrapte se ohledně jakýchkoli dalších doporučení. Pokud mohu říct, nebude ve vašem případě,“ dodala s obzvlášť srdečným výrazem, „zapotřebí žádných omezení ani požadavků.“

Prudce stiskla zvonek na stole. „Přiveďte sem okamžitě Madeline a ta dvě malá děvčata,“ houkla na vyděšenou dozorkyni, která vešla dovnitř. „Ať se umyjí a chovají se, jak nejlépe dovedou.“

Pak se znovu otočila ke Scanlonovi. „Nebude to trvat příliš dlouho, pane Scanlone. Je mi opravdu velkou ctí, že jste nás navštívil, a tolik se stydím, že jsem se k vám předtím chovala tak stroze. Nejdřív jsem vás nepoznala, i když mi samozřejmě bylo hned jasné, že musíte být někdo důležitý.“

Pokud byl Scanlon dřívějším chováním dozorkyně podrážděný, její podlézavá srdečnost ho přiváděla k zuřivosti ještě více. Znovu si otřel zpocené čelo, nesouvislými jednoslabičnými slovy odpovídal na její švitoření a zvědavé otázky, které mu pokládala. Právě v okamžiku, kdy už si říkal, jestli by nebylo lepší odsud zmizet a utéct od té dračice, dozorkyně ohlásila tři půlky a zachránila mu život.

Scanlon se se zájmem a náhlým uspokojením na tři míšenky zahleděl. Dvě z nich byly ještě děti zhruba desetileté, ale třetí, která mohla být stará zhruba osmnáct let, byla po všech stránkách vhodná.

Její štíhlé tělo bylo pružné a půvabné i v okamžiku, kdy nervózně čekala, až jí bude řečeno, proč sem byla zavolána, a přestože byl Scanlon přesvědčený a dlouholetý starý mládenec, musel i on souhlasně přikývnout.

Její tvář by Beulah bezpochyby popsala jako „příjemnou a milou“ a oči, sklopené v ostýchavém zmatku k podlaze, byly temně modré, což Scanlonovi připadalo obzvlášť hezké.

I její podivné vlasy byly krásné. Byly jen středně dlouhé – ne tak vysoko vzrostlé jako Maxův mužský hřeben, a sluneční paprsky se v blýskavých odlescích lámaly na sněhobílých pramenech.

Dívenky se tiskly k sukni své starší společnice a dívaly se na oba dospělé široce vykulenýma očima se strachem, který byl každou chvílí silnější.

„Slečno Martinová, myslím, že ta mladá dáma je v pořádku,“ poznamenal Scanlon. „Je to přesně ten typ, který jsem měl na mysli. Můžete mi říct, kdy budou pěstounské dokumenty připraveny, prosím?“

„Měla bych mít vše pohromadě zítra, pane Scanlone. V tak neobvyklém případě, jako je váš, dokážu zařídit všechno daleko rychleji a bez jakýchkoli průtahů.“

„Děkuji. V tom případě se vrátím –“ ale byl přerušen hlasitým vzlykem. Jedna z malých půlek už to nevydržela a rozplakala se; zanedlouho ji následovalo i druhé děvčátko.

„Madeline,“ rozkřikla se slečna Martinová na osmnáctiletou půlku. „Prosím, utiš Blanche a Rose. Tohle je odporné představení.“

Scanlon se do toho vložil. Připadalo mu, že je Madeline poněkud pobledlá, a i když se usmívala a utišovala děti, byl si jist, že v jejích očích zahlédl slzy.

„Možná,“ nadhodil, „ta mladá dáma přece jen váš ústav opustit nechce. Samozřejmě by mě ani ve snu nenapadlo ji odsud brát, pokud by se mnou nehodlala odejít ze své vlastní vůle.“

Slečna Martinová se povýšeně usmála. „Ta žádné potíže dělat nebude.“ Otočila se k mladé dívce. „Slyšela jsi přece o velkém Jeffersonu Scanlonovi, že?“

„A-ano, slečno Martinová,“ odpověděla dívka tiše.

„Já se o to postarám, slečno Martinová,“ řekl Scanlon. „Řekni mi, děvče, opravdu bys tu raději zůstala?“

„Ale to ne,“ odpověděla horlivě. „Ráda bych odsud odešla, i když se tu o mě velice dobře starali,“ dodala s ustrašeným pohledem na slečnu Martinovou. „Ale sám to vidíte – co se stane s těmi dětmi? Jsem všechno, co mají, a když odejdu –“ Už se nedokázala ovládnout a náhlým a prudkým gestem je k sobě přitiskla. „Já je tu nechci nechat samotné, pane!“ Políbila děvčátka na tváře. „Neplačte, děti. Já vás neopustím. Nemohou mě od vás odvést.“

Scanlon ztěžka polkl a sáhl do kapsy pro kapesník, aby se vysmrkal. Slečna Martinová na dívku hleděla s povýšeným nesouhlasem.

„Těch hloupých výlevů si nevšímejte, pane Scanlone,“ řekla. „Věřím, že dokáži vše připravit do zítřejšího poledne.“

„Sepište pěstounské dokumenty pro všechny tři,“ odpověděl Scanlon hrubě.

„Cože? Pro všechny tři? To myslíte vážně?“

„Samozřejmě. Přece to mohu udělat, když budu chtít, nebo snad ne?“ houkl na ni.

„Jistěže můžete, pane, ale –“

Scanlon kvapně odešel a Madeline se slečnou Martinovou za ním hleděly jako zkamenělé – ta první s náhlou nadšenou nadějí, ta druhá naprosto nechápavě. I děvčátka vycítila změnu v proudu událostí a až na občasné vzlyky se uklidnila.

Překvapení Beulah, která je čekala na letišti a zahlédla tři míšenky, když čekala pouze jednu, se nedalo popsat slovy. Ale překvapení bylo venkoncem navýsost příjemné, protože malá Rose a Blanche k hospodyni okamžitě přilnuly. První věc, kterou děvčátka podnikla, byly obrovské polibky na vrásčité tváře Beulah, která se okamžitě rozzářila štěstím a políbení jim oplatila.

Po prvním pohledu na Madeline byla okouzlená a šeptem ke Scanlonovi poznamenala, že bezpochyby ví o podobných záležitostech daleko víc, než byl ochoten přiznat.

„Kdyby měla normální vlasy,“ odpověděl Scanlon také šeptem, „oženil bych se s ní sám a hned. To bych tedy udělal,“ řekl s úsměvem, naplněným sebeuspokojením.

Příjezd domů v půli odpoledne vyvolal v obou dospělých vzrušení. Scanlon vylákal Maxe na dlouhou procházku po lese a když zmatený, ale ochotný Max bez jakéhokoli podezření vyrazil z domu napřed, pustila se Beulah do úkolu seznámení nově příchozích s jejich novým domovem a do jejich uklidňování.

Madeline a dvě děvčátka byly provedeny celým domem od půdy po sklep a byly jim přiděleny vlastní pokoje. Beulah si s nimi neustále povídala, žertovala a dobírala si je, až půlky ztratily všechen ostych a cítily se, jako by ji znaly od narození.

Pak, když se přiblížil zimní večer, otočila se k Madeline a řekla: „Už se připozdívá. Co kdybys se mnou sešla dolů a pomohla mi připravit pro naše muže večeři?“

Madeline to překvapilo. „Řekla jste muže. Znamená to tedy, že je tu kromě pana Scanlona ještě někdo další?“

„Ale jistě. Je tu také Max. Toho jsi ještě neviděla.“

„A je s vámi Max nějak příbuzný?“

„Ne, dítě. Je to další z chráněnců pana Scanlona.“

„Aha, chápu.“ Začervenala se a ruka jí bezděčně vylétla k vlasům.

Beulah si okamžitě uvědomila, jaké myšlenky jí prolétají hlavou, a o něco tišeji dodala: „Neměj strach, drahá. Nebude mu nijak vadit, že jsi míšenka. Uvidí tě opravdu rád.“

Ukázalo se, že pokud šlo o první pocity, které Max k Madeline ucítil, bylo slovo „rád“ velice nedostatečné.

Vrazil do domu před Scanlonem, shodil z ramen převlečník a dupáním se zbavil sněhu na botách.

„No tedy,“ zavolal na napůl zmrzlého vynálezce, který vešel do domu za ním. „Nedokážu si představit, proč jsi se chtěl zrovna dnes trmácet v takovém mraze venku.“ Uznale nasál vzduch v hale. „Ach, opravdu cítím jehněčí kotlety?“ a vykročil spěšně k jídelně.

Na prahu se ale náhle zastavil a zalapal po dechu, jako by se dusil. Scanlon kolem něho proklouzl a usadil se u stolu.

„Jen pojď dál,“ pobídl mladíka a bavil se pohledem na jeho překvapenou tvář. „Posaď se. Dnes večer máme společnost. Tohle je Madeline, tohle Rose a tohle Blanche. A tohle,“ otočil se k dívkám, které seděly u stolu, a s uspokojením si všiml, že Madeline celá zrudla a upírá pohled přímo před sebe na talíř, „tohle je Max, můj chráněnec.“

„To je ale překvapení,“ zamumlal Max s vytřeštěnýma očima. „Rád vás poznávám.“

Rose a Blanche mu vesele pozdrav oplatily, ale Madeline jen zvedla oči od talíře a rychle je zase sklopila.

Večeře byla nezvykle tichá. I když si Max celé odpoledne stěžoval, že je vyhládlý jako vlk, nechal kotletu a bramborovou kaši na talíři vystydnout, zatímco Madeline do své porce bezmocně šťourala vidličkou, jako by nevěděla, co si s ní má počít. Scanlon s Beulah jedli pomalu a tiše a mezi jednotlivými sousty si vyměňovali lstivé pohledy.

Scanlon se po jídle vykradl, protože mu připadalo, že bude lepší, když v těchto citlivých záležitostech přenechá iniciativu ženám, a když se k němu o několik hodin později Beulah připojila v pracovně, na první pohled mu bylo jasné, že se rozhodl správně.

„Prolomila jsem ledy,“ pochlubila se mu hospodyně. „Teď si vyprávějí své životní příběhy a vycházejí spolu nádherně. Ještě pořád mají jeden ze druhého strach, to ano, a trvají na tom, že budou sedět každý na jednom konci místnosti, ale to se spraví – a řekla bych, že pěkně rychle.“

„Takže jsem vybral správně, co myslíš, Beulah?“

„Daleko lépe, než bych od tebe kdy čekala. A malá Rose a Blanche jsou prostě andílci. Právě jsem je uložila do postelí.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak Beulah dodala: „Tohle bylo vůbec poprvé a jedinkrát, kdy jsi měl pravdu ty a já se mýlila – toho dne, kdy jsi přivedl Maxe z ulice sem a já se na vás rozkřikla… ale ten jediný případ vynahrazuje všechny ostatní, kdy tomu bylo naopak. Děláš své drahé matce opravdu čest, Jeffersone.“

Scanlon střízlivě přikývl. „Chtěl bych pomoci ke štěstí každému půlkovi na téhle zemi. Bylo by to přitom tak jednoduché. Pokud bychom se k nim chovali jako k lidem a ne jako ke zločincům, dali jim domovy, postavené zvlášť pro ně, které by vyhovovaly konstrukcí přímo jim…“

„Nu, proč to tedy neuděláš sám?“ zeptala se ho.

Scanlon se na hospodyni vážně podíval. „Přesně k tomu právě směřuji.“ Jeho hlas klesl do zasněného mumlání. „Jen si to představ. Města míšenců – jen pro ně a spravovaná jimi – s vlastními úředníky a školami a službami. Malý svět na tomto světě, kde by se půlky mohly pokládat za plnoprávné tvory, za lidi a ne za stvůry, kolem kterých se tlačí desítky a stovky nás, abychom si je prohlíželi a pošklebovali se jim.“

Sáhl po dýmce a pomalu ji nacpal. „Svět dluží obzvlášť jednomu míšenci tolik, že to nikdo nedokáže zaplatit – a já mu to dlužím také. A přesně tohle udělám. Postavím pro ně vlastní město.“

Té noci neodešel spát. Hvězdy se sunuly po svých věčných cestách na nebi a nakonec vybledly s jitrem. Svět zahalilo jitřní šero, které jasnělo a jasnělo – ale Scanlon stále seděl ve svém křesle bez jediného pohybu – přemýšlel, snil a spřádal plány.

V osmdesáti letech nebyl pokročilý věk na Jeffersonu Scanlonovi příliš patrný. Jaro z jeho kroku už dávno zmizelo společně se vzpurně napřímenými rameny, ale železné zdraví ho zatím nezradilo a jeho mysl pod hřívou vlasů, bělostných jako vlasy půlek, stále ještě pracovala s navyklou pružností.

Šťastný život nezanechává na člověku příliš mnoho stop a Scanlon už po čtyřicet let sledoval, jak se Půlkov rozrůstá – a v tomto sledování nacházel štěstí.

Z velkého okna nyní sledoval, jak se před ním rozkládá jako velká, živoucí malba. Malý drahokam města s obyvatelstvem mírně přes tisíc duší, který stál v samotném středu tří tisíc čtverečních mil úrodné ohijské půdy.

Pevné a úpravné domy, široké, čisťounké ulice, parky, divadla, školy, obchody – vzorové městečko, v jehož tváři se jasně odrážela desetiletí inteligentní práce a pečlivého plánování.

Dveře za jeho zády se otevřely a on poznal tiché kroky, aniž se musel ohlédnout. „Jsi to ty, Madeline?“

„Ano, otče.“ Jinak než takto ho žádný z obyvatel Půlkova neoslovoval. „Max se vrátil s panem Johansonem.“

„To je dobře.“ Něžně se na Madeline podíval. „Ale že nám Půlkov před očima pěkně vyrostl, co říkáš?“

Madeline přikývla a povzdechla si.

„Nevzdychej, drahá. Stálo to za všechny ty roky práce, které jsme do práce vložili. Kdyby se toho jen dožila Beulah.“

Potřásl hlavou, když si vzpomněl na hospodyni, která byla mrtvá už víc než čtvrt století.

„Nemysli na smutné věci,“ napomenula ho Madeline na oplátku. „Přichází pan Johanson. Pamatuj, že je to naše čtyřicáté výročí. Šťastný den, ne smutný.“

Charles B. Johanson byl člověk, o kterém se ve společnosti říkalo, že je „práskaný“. To znamenalo, že je to inteligentní, prozíravý muž, poměrně dost vzdělaný v různých vědních oborech, ale zároveň člověk, který za žádných okolností svému vzdělání nedovolí, aby mu jakýmkoli způsobem bránilo v osobních zájmech. Díky tomu to v politice dotáhl daleko a byl prvním člověkem, který kandidoval na nově vytvořené vládní místo sekretáře pro vědu a technologii.

A právě jako první oficiální záležitost po nástupu do funkce se rozhodl navštívit největšího světového vědce a vynálezce Jeffersona Scanlona, který i navzdory pokročilému věku neměl rovného co do počtu užitečných a překvapivých vynálezů, které každoročně předával patentnímu úřadu. Půlkov byl pro ministra značným překvapením. Ve vnějším světě nebylo město příliš známo a většina lidí je pokládala za koníčka starého vědce – za neškodnou výstřednost. Johanson ale viděl dokonale fungující projekt s hrozivými důsledky.

Nicméně jeho chování, když vstoupil do Scanlonovy pracovny v doprovodu někdejšího vynálezcova svěřence Maxe, bylo upřímně dobrosrdečné a dokonale zakrývalo proud jistých myšlenek, které se mu honily hlavou.

„Ach, Johansone,“ uvítal ho Scanlon, „takže jste zpátky. Co si o tom všem myslíte?“ pokynul paží k širokému oknu s vyhlídkou na město.

„Je to překvapující – něco tak krásného jsem rozhodně nečekal,“ ujistil ho Johanson.

Scanlon se usmál. „To rád slyším. Počet obyvatel je tisíc sto padesát čtyři a každým dnem nás přibývá. Viděl jste, co už jsme dokázali udělat, ale to není nic ve srovnání s tím, co teprve uděláme v budoucnu – i po mé smrti. Nicméně je tu jedna věc, kterou bych rád viděl dokončenu ještě předtím, než zemřu – a potřebuji vaši pomoc.“

„Co by to mělo být?“ zeptal se státní sekretář pro vědu a technologii.

„Prostá věc. Chci, abyste se zasadil o zákon, který by dal těmto míšencům, těmto tak dlouho opovrhovaným půlkám, plnou rovnoprávnost – politickou, právní, ekonomickou a společenskou – s Pozemšťany a Marťany.“

Johanson zaváhal. „To bude obtížné. Mezi lidmi převládá neustále ještě jistá míra dobře pochopitelných předsudků, a dokud nedokážeme Zemi přesvědčit o tom, že si půlky zaslouží rovnoprávnost –“ pochybovačně potřásl hlavou.

„Zaslouží rovnoprávnost!“ vybuchl Scanlon prudce. „Zaslouží si daleko víc. Já jsem ve svých požadavcích umírněný.“ Po jeho slovech Max, který seděl na židli v koutě, vzhlédl a kousl se do rtu, ale neřekl nic a Scanlon pokračoval: „Vy totiž vůbec nechápete skutečnou hodnotu těchto tvorů. Soustředí se v nich to nejlepší ze Země a Marsu. Najdete u nich stejně chladné, analytické schopnosti uvažování jako u Marťanů vedle emoční hnací síly a nekonečné energie Pozemšťanů. Pokud jde o intelekt, jsou nadřazení jak vám, tak mně – jeden každý do posledního. Žádám jen o rovnoprávnost.“

Sekretář se chlácholivě usmál. „Možná se necháváte příliš unášet svým nadšením, milý Scanlone.“

„To tedy rozhodně ne. Proč si myslíte, že jsem přihlásil na patentovém úřadě tolik úspěšných vynálezů – jako třeba ten gravitační štít před několika lety? Opravdu si myslíte, že bych něco takového dokázal sestrojit bez svých pomocníků – kteří jsou půlky do posledního? Byl to právě tady Max,“ ten okamžitě sklopil oči před pronikavým pohledem státního sekretáře, „kdo dodal poslední úpravy mému objevu atomové energie.“

Scanlon zapomněl na všechnu zdrženlivost, jak se rozohnil. „Jen se zeptejte profesora Whitsuna ze Stanfordu, ten vám to řekne. Je to celosvětová autorita na psychologii a ví, o čem mluví. Ten půlky studoval a řekne vám, že právě oni jsou budoucí rasa sluneční soustavy, která jednoho dne převezme nadvládu od nás čistokrevných tak nepopiratelně, jako noc následuje den. Nemyslíte si snad, že by si v takovém případě zasloužili rovnoprávnost?“

„Ano, myslím si to – rozhodně ano,“ odpověděl Johanson. V očích mu zářilo podivné světlo a na rtech se mu zavlnil nezvyklý úsměv. „Tohle je naprosto prvořadá záležitost. Okamžitě to přednesu vládě. Měl bych se do toho ostatně pustit co nejdřív, takže myslím, že bych měl raději odcestovat okamžitě, abych stihl stratobus ve dvě hodiny deset.“

Sotva Johanson odešel, Max přistoupil ke Scanlonovi a bez jakékoli přípravy vyhrkl: „Je tu něco, co ti musím ukázat, otče – něco, o čem jsi zatím nevěděl.“

Scanlon se na něho překvapeně podíval. „Co to je?“

„Pojď prosím se mnou, otče. Já ti to vysvětlím.“ Výraz jeho tváře byl tak vážný, že Scanlona skoro děsil. U dveří se k nim připojila Madeline a zdálo se, že na Maxovo znamení pochopila, o co jde. Neřekla sice nic, ale v očích se jí objevil smutek a vrásky na čele jako by se ještě víc prohloubily.

V naprostém tichu nastoupili do přistaveného turbovozu a vyrazili přes město k nedalekému zalesněnému kopci. Vysoko nad jezerem Claire znovu opustili silnici a vydali se po úzké lesní cestě k úpatí hory.

Vysoký, podsaditý půlka sebou švihl do pozoru, když před ním zastavili, a překvapeně sebou trhl, když si všiml Scanlona.

„Dobré odpoledne, otče,“ zašeptal uctivě a tázavě se podíval na Maxe.

„I tobě, Emanueli, i tobě,“ odpověděl Scanlon roztržitě. Náhle si uvědomil, že se nachází před dokonale maskovaným vstupem do nitra samotného kopce.

Max mu pokynul, aby ho následoval, a kráčel před ním dovnitř chodbou, která se po nějakých sto stopách rozšiřovala do obrovské, uměle vytvořené jeskyně. Scanlon se v nelíčeném úžasu zastavil, protože před ním stály tři velké vesmírné lodě, které se v umělém světle stříbřitě leskly a byly podle všeho vybaveny atomovým pohonem posledního typu.

„Je mi líto, otče,“ řekl Max, „že jsme tohle všechno prováděli bez tvého vědomí. Je to jediný případ v celých dějinách Půlkova.“ Zdálo se, že ho Scanlon sotva poslouchá, protože stál jako omámený, a Max pokračoval: „Ta prostřední je vlajková loď – Jefferson Scanlon. Ta napravo se jmenuje Beulah Goodkinová a nalevo stojí Madeline.“

Scanlon se vytrhl z ohromení. „Ale co to má všechno znamenat – a proč všechny ty tajnosti?“

„Tyto lodě zde takto stojí už celých pět let, naplněny palivem a zásobami, připraveny k okamžitému startu. Dnes v noci odstřelíme úbočí kopce a odletíme k Venuši – dnes v noci. Neřekli jsme ti to až do tohoto okamžiku, protože jsme nechtěli rušit tvůj klid řečmi o nevyhnutelném neštěstí, které jsme očekávali už dávno. Mysleli jsme,“ dodal tišeji, „že jejich naplnění může být odloženo až do okamžiku, kdy už nebudeš mezi námi.“

„Řekni mi všechno, co plánujete!“ vybuchl Scanlon náhle. „Proč se dáváte na útěk právě v okamžiku, kdy vím, že pro vás dokáži získat plnou rovnoprávnost?“

„Právě proto,“ odpověděl Max smutně. „To, co jsi dnes řekl Johansonovi, zvrátí všechna rozhodnutí. Dokud nás Pozemšťané a Marťané považují za odlišné a podřadné, pohrdají námi a tolerují nás. Ty jsi řekl Johansonovi, že jsme nadřazení a nakonec převezmeme vládu z rukou lidstva. Nemá teď jinou možnost než nás nenávidět. Žádné další tolerování nebude přípustné; o tom tě mohu ujistit. Odcházíme dřív, než bouře vypukne.“

Stařec vytřeštil oči, když si uvědomil plnou tíhu tohoto prohlášení. „Chápu. Musím se okamžitě spojit s Johansonem. Možná společně dokážeme ten strašlivý omyl napravit.“ Pleskl se dlaní do čela.

„Maxi,“ ozvala se Madeline se slzami v očích, „proč mu to neřekneš všechno? Chceme, abys šel s námi, otče. Na Venuši, která je řídce osídlená, takže tam můžeme najít místo, kde se budeme moci rozvíjet neomezeně a bez cizích zásahů. Můžeme založit vlastní národ, svobodný a nespoutaný, silný a mocný, nezávislý na –“

Její hlas utichl a ona hleděla úpěnlivě na Scanlonovu tvář, náhle zestárlou a ztrhanou.

„Ne,“ zašeptal. „Ne! Mé místo je tady, na mé rodné planetě. Běžte, děti, a založte svůj vlastní národ. Vaši potomci budou jednoho dne vládnout sluneční soustavě. Ale já – já zůstanu tady.“

„Pak tu zůstanu také,“ vyhrkl rozhodně Max. „Jsi už starý a někdo se o tebe musí postarat. Dlužím ti nejméně tucetkrát svůj vlastní život.“

Scanlon ale rozhodně zavrtěl hlavou. „Nikoho už nepotřebuji. Dayton není daleko. Tam se o mě dobře postarajístejně jako kdekoli jinde, kam se rozhodnu jít. Tebe, Maxi, tvůj národ potřebuje. Jsi jejich vůdce. Běž!“

Scanlon se procházel opuštěnými ulicemi Půlkova a snažil se sebrat. Bylo to těžké. Včera slavil čtyřicáté výročí jeho založení – město stálo na vrcholku svých sil. Dnes bylo prázdné a plné duchů.

A přitom – jakkoli podivné se to mohlo zdát – se cítil povzneseně. Jeho sen byl rozbit; ale jen proto, aby udělal cestu snu novému, daleko zářnějšímu. Staral se o nalezence a vychovával novou rasu – a proto na něho budou jednoho dne vzpomínat jako na zakladatele superrasy.

Bylo to jeho stvoření, co bude jednoho dne vládnout sluneční soustavě. Atomová energie… gravitační anulátory… to vše náhle vybledlo do nevýznamnosti. Toto byl jeho skutečný dar vesmíru.

A takhle nějak se musel cítit Bůh, usoudil.

* * *

Stejně jako „Zbraň příliš strašlivá na to, aby byla použita“ se i tato povídka zabývá rasovými předsudky v meziplanetárním měřítku. K tomuto tématu jsem se vracel často – což by u Žida, který vyrůstal v éře Hitlera, nemělo nikoho překvapovat.

Znovu se ukazuje moje naivita, protože jsem nejen umístil inteligentní rasu na Mars – něco podobného bylo vysoce nepravděpodobné i podle všech důkazů v roce 1939 – ale předpokládal jsem, že Marťané budou dostatečně podobní Pozemšťanům na to, aby se obě rasy mohly křížit. (Nyní mohu jen unaveně potřásat hlavou. Už v roce 1939 mi to bylo jasné; opravdu bylo. Jen jsem prostě přijal za svá všechna ta vědeckofantastická klišé. Nakonec jsem s tím přestal.)

Mé pojednání atomové energie bylo maximálně primitivní a i to mi bylo jasné, ačkoli v době, kdy jsem tuto povídku psal, nebylo o štěpení uranu známo vůbec nic. Půlkova záhadná zmínka o „funkci x^2 plus y^2 plus z^2“ znamená pouze to, že jsem nedlouho předtím studoval analytickou geometrii na Columbii a jen jsem se chlubil svými znalostmi o rovnici výpočtu obsahu koule.

Tohle je první povídka, do níž jsem se snažil zakomponovat romantický motiv, i když jen letmo. Musel to být propadák. V době, kdy jsem tuto povídku psal, jsem neprožil jedinou schůzku s žádným děvčetem.

A přece se ta největší svízel v povídce plné svízelů nachází hned zkraje, kde stojí: „Kvůli němu se z něho stal už ve třiceti muž středních let, jehož mladistvé nadšení už dávno pominulo…“

Nu, psal jsem to v devatenácti letech. Pro mě tenkrát veškeré mladistvé nadšení pominulo ve chvíli, kdy člověk dosáhl hranice třiceti let. Teď už samozřejmě vím, že to nebyla pravda, protože o více než třicet let později jsem stále ještě v rozpuku mládí a nadšení.

Je tu ale přece jen něco, co mě nutí vzpomínat na „Míšence“ s dobrými pocity. Byla to má čtvrtá otištěná povídka a do té doby byla i nejdelší. Při devíti tisících slovech byla v obsahu časopisu uvedena jako „novela“, což byla má první přijatá práce v této kategorii.

Mé jméno se zároveň objevilo na obálce časopisu – vůbec poprvé, co se něco takového stalo.

Skoro okamžitě po dokončení „Míšence“ jsem se pustil do „Tajného smyslu,“ který jsem nabídl Johnu Campbellovi 21. června 1939, a ten mi povídku vrátil osmadvacátého téhož měsíce. Nepřijal ji ani Pohl.

Koncem roku 1940 byla založena dvojice sesterských časopisů, Cosmic Stories a Stirring Science Stories, jejichž editorem se měl stát Don Wollheim, budoucí Futurián. Časopisy nicméně začínaly s minimálním rozpočtem a jediným způsobem, jak přežít, bylo tisknout povídky bez jakéhokoli honoráře – přinejmenším několik prvních čísel. Za tímto účelem se obrátil Wollheim na všechny Futuriány a ti mu přišli na pomoc. První čísla obsahovala (podle mého názoru) pouze jejich povídky – buď pod vlastními jmény, nebo pod pseudonymy.

I já jsem byl požádán o pomoc, a protože jsem byl tehdy přesvědčen o tom, že nedokážu „Tajný smysl“ prodat nikde jinde, nabídl jsem povídku Wollheimovi, který ji okamžitě přijal.

Tím by to mohlo skončit – jenže právě v té době se začínal připravovat nový časopis, Comet Stories, v péči editora F. Orlina Tremainea, který byl Campbellovým předchůdcem v Astoundingu.

Několikrát jsem se s Tremainem sešel, protože jsem si myslel, že bych mu mohl nějakou tu povídku prodat. Při druhé schůzce, pátého prosince 1940, si mi Tremaine s jistým zápalem stěžoval na vznik Wollheimových časopisů. Zatímco on sám platí prvotřídní ceny, tvrdil, Wollheim dostává povídky zadarmo a díky tomu mohou jeho časopisy odlákat čtenáře těch časopisů, které za příspěvky platí. Každý autor, který takto věnuje povídku Wollheimovi a tím přispívá ke zkáze solidních časopisů, které autorům platí, hřímal Tremaine, by měl být zapsán na černou listinu.

Naslouchal jsem jeho proslovu s hrůzou, protože i já jsem takto jednu povídku věnoval. Jistě, byla to povídka, která neměla podle mého názoru žádnou velkou cenu, ale nenapadlo mě, že ubližuji ostatním autorům tím, že se účastním nekalé soutěže.

Neměl jsem tak docela odvahu k tomu, abych Tremaineovi rovnou přiznal, že patřím k provinilcům, ale jakmile jsem se vrátil domů, napsal jsem Wollheimovi a požádal jsem ho, aby si vybral z těchto dvou možností: buď mou povídku uveřejní pod pseudonymem, aby má vina nevyšla najevo, nebo – pokud bude trvat na tom, že chce mít mé jméno – mi zaplatí pět dolarů, takže pokud tato záležitost kdy přijde na přetřes, budu moci poctivě popřít, že bych mu dal povídku zadarmo.

Wollheim se rozhodl mé jméno použít a šek na pět dolarů mi poslal, ale udělal to pozoruhodně nezdvořile (ostatně v těch dobách nebyl v žádném případě proslulý jakoukoli laskavostí). K šeku přiložil vzteklý dopis, v němž v podstatě stálo, že mi platí neuvěřitelně vysoký honorář; jediné, co stojí na povídce za uveřejnění, je pouze mé jméno, a proto dostávám honorář dva dolary padesát centů za slovo. Možná měl pravdu. Pokud ano, tak tento honorář stanovil laťku, kterou jsem do dnešního dne nedokázal překonat. Na druhou stranu byla celková suma také rekordní – za žádnou jinou povídku jsem nikdy nedostal tak málo.

O mnoho let později – přesně řečeno v roce 1962 – napsal proslulý historik vědeckofantastického žánru Sam Moskowitz můj stručný životopis, který se objevil v dubnovém čísle Amazingu. V něm popisuje výše zmíněný příběh a chybně tvrdí, že to byl John Campbell, koho má povídka zadarmo rozzuřila, a že to byl právě on, kdo mi hrozil zanesením na černou listinu.

Ani náhodou!

Campbell s tím neměl vůbec nic společného a navíc by mi nikdy nedokázal vyhrožovat. Kdyby věděl předem o tom, že hodlám konkurenčnímu časopisu věnovat povídku, poukázal by na mou hloupost dokonale přátelským způsobem a tím by pro něho celá věc skončila.

Ve skutečnosti jsem vůbec neměl v úmyslu tuto záležitost před Campbellem tajit, i když jsem dělal všechno pro to, aby se o ní nedoslechl Tremaine. Při svém příštím rozhovoru s Campbellem – 16. prosince 1940 – jsem se mu s celou věcí svěřil a on nad tím jen mávl rukou.

Dnes je mi jasné, že Campbell věděl, že žádný časopis, který se musí spoléhat na povídky zadarmo, nemůže vydržet dlouho, protože jediné povídky, které by mohl získat, budou práce, odmítnuté jinými editory. A měl pravdu. Cosmic Stories vydržely pouhá tři čísla a Stirring Science Stories čtyři. „Tajný smysl“ zůstal jedinou mou prací, kterou kdy otiskly.

Pokud jde o Comet Stories, tak ten časopis vydržel pět čísel, a i když Tremainea několik mých povídek zaujalo, nikdy žádnou nepřijal.

Tajný smysl

Místnost naplňovaly veselé tóny Straussova valčíku. Hudba pod citlivými prsty Lincolna Fieldse nabývala na hlasitosti a znovu utichala a on napůl zavřenýma očima málem viděl postavy, kroužící po navoskované podlaze nějakého luxusního salónu.

Tohle mu ostatně hudba dělala vždycky. Naplňovala jeho mysl sny čiré krásy a proměňovala celou místnost v rajskou zahradu krásy. Prsty se dotkly kláves klavíru v posledním akordu lahodných tónů a pak se neochotně zastavily.

Povzdechl si a na okamžik zůstal sedět naprosto tiše, jako by se snažil vychutnat odumírající nádheru poslední ozvěny. Pak se otočil a slabě usmál na další postavu, která v místnosti seděla.

Garth Jan mu úsměv oplatil, ale jinak neřekl nic. Choval vůči Lincolnu Fieldsovi velkou náklonnost, i když pramálo pochopení. Byli si na celé světy vzdáleni – doslova – protože Garth Jan pocházel z velkých podzemních měst Marsu, zatímco Fields se narodil a žil v obrovském a roztáhlém pozemském New Yorku.

„Jak se ti to líbilo, Garthe, příteli?“ zeptal se Fields nerozhodně.

Garth potřásl hlavou. Promluvil svým puntičkářským, usilovným způsobem. „Naslouchal jsem pozorně a mohu popravdě říci, že to nebylo nijak nepříjemné. Skladba obsahovala jistý rytmus a svým způsobem i kadenci, která je bezpochyby konejšivá. Ale krásné? Ne!“

Ve Fieldsových očích se jasně zračila lítost – lítost tak silná, že skoro bolela. Marťan se na něho zahleděl a pochopil, co ten pohled znamená, přesto na sobě nedal znát jedinou známku závisti. Jeho obrovitá kostnatá postava zůstala skrčená v křesle, které pro něho bylo příliš malé, a jednou hubenou nohou pohupoval líně sem a tam.

Fields prudce vyskočil a popadl svého společníka za paži. „Pojď! Posaď se na lavici!“

Garth ho dobrosrdečně poslechl. „Předpokládám, že se mnou chceš podniknout nějaký experiment.“

„Předpokládáš správně. Četl jsem spoustu vědeckých publikací, které se snažily vysvětlit rozdíl mezi smyslovým vnímáním Pozemšťanů a Marťanů, ale nikdy jsem nepochopil, co tím vlastně myslí.“

Stiskl postupně klávesu C a F v rozmezí jedné oktávy a tázavě se na Marťana podíval.

„Pokud je mezi těmi dvěma tóny nějaký rozdíl,“ prohlásil Garth pochybovačně, „pak je velice mizivý. Kdybych poslouchal nepozorně, rozhodně bych tvrdil, že jsi stiskl jednu klávesu dvakrát.“

Pozemšťan nevěřícně potřásl hlavou. „A co tohle?“ zeptal se a stiskl C a G.

„Tentokrát jsem rozdíl postřehl.“

„Nu, předpokládám, že to, co se o vás tvrdí, je pravda. Je mi vás tolik líto – jaký nešťastný život musí mít tvorové vybavení tak hrubým hudebním sluchem. Ani nevíš, o co přicházíš.“

Marťan fatalisticky pokrčil rameny. „Nechybí nám to, co jsme nikdy nepoznali.“

Následovalo krátké mlčení, které znovu porušil Garth Jan. „Uvědomuješ si, že se nacházíme vůbec v prvním období dějin, kdy jsou naše dvě rasy schopné jakékoli formy komunikace? Porovnání smyslových schopností je opravdu zajímavé – a docela rozšiřuje naše názory na život.“

„To je pravda,“ souhlasil Pozemšťan, „i když mi připadá, že z tohoto srovnání vycházíme my jako ti více nadaní. Víš, že jeden pozemský biolog minulý měsíc prohlásil, že ho přivádí k úžasu, že rasa tak špatně vybavená po stránce smyslového vnímání dokázala vybudovat tak silnou civilizaci, jako je ta vaše?“

„Všechno je relativní, Lincolne. To, co máme, nám stačí.“

Fields cítil, jak v něm narůstá lítost a zklamání. „Ale kdybys jen věděl, Garthe, kdybys jen tušil, oč přicházíte.

Nikdy jsi neviděl krásu západu slunce nebo roztančených polí květin. Nemůžeš obdivovat modř hluboké oblohy, zeleň trávy, žluť zralé kukuřice. Pro tebe svět sestává z odstínu světla a tmy.“ Při tom pomyšlení se zachvěl. „Nedokážeš cítit vůni květin nebo ocenit jemný parfém. Nemůžeš ani vychutnat něco tak dobrého jako poctivé, výživné jídlo. Nemůžeš cítit, nemáš chuťové buňky a nevnímáš barvy. Je mi tě líto, protože žiješ ve fádním světě.“

„To, co říkáš, je bezvýznamné, Lincolne. Neplýtvej na mě svou lítostí, protože jsem stejně šťastný jako ty.“ Vstal a sáhl po své holi – která mu byla ve větším gravitačním poli Země nezbytným společníkem.

„Víš, neměl bys nás posuzovat s takovým pocitem nadřazenosti,“ dodal. Zdálo se, jako by mu v hlase zazněla stopa hněvu. „My se také nevychloubáme jistými znalostmi, o kterých tvá rasa neví vůbec nic.“

A pak, jako by svých slov upřímně litoval, se mu ve tváři objevil lítostivý výraz a on odešel.

Fields seděl chvilku zmatený a zamyšlený, pak vyskočil a rozběhl se za Marťanem, který pomalu a namáhavě kráčel k východu. Popadl Gartha za rameno a přinutil ho, aby se zastavil.

„Co jsi myslel tvou poslední poznámkou?“

Marťan se odvrátil, jako by se nedokázal podívat svému příteli do tváře. „Zapomeň na to, Lincolne. Byla to jen chvilková indiskrece, ke které mě donutila lítost, o kterou jsem se tě neprosil.“

Fields se na něho ostře podíval. „Takže je to pravda, ano? Je logické, že Marťané jsou nadáni smysly, které Pozemšťané neznají, ale nedokážu pochopit, proč to chcete udržet v tajnosti.“

„Protože tomu tak chceme. Ale nyní, když jsi to díky mé vlastní hlouposti zjistil, mi možná slíbíš, že se to nedozví nikdo další?“

„Samozřejmě! Budu mlčet jako hrob, i když ať se propadnu, jestli bych něco mohl získat tím, že bych to roztroubil do celého světa. Řekni mi, jaká je podstata toho vašeho tajného smyslu?“

Garth Jan netečně pokrčil rameny. „Jak bych ti to mohl vysvětlit? Dokážeš snad ty definovat barvu mně, kdo ji v životě neviděl?“

„Ale já nechci znát definici. Řekni mi, k čemu jej používáte. Prosím,“ sevřel přítelovo rameno. „To přece můžeš. Dal jsem ti přece slib, že to nikomu neřeknu.“

Marťan si ztěžka povzdechl. „K ničemu ti to nebude. Uspokojilo by tě, kdybys věděl, že kdybys přede mě postavil dvě nádoby, naplněné čirou tekutinou, dokázal bych okamžitě poznat, která z nich obsahuje jedovatou sloučeninu? Nebo kdybys mi ukázal měděný drát, okamžitě bych ti dokázal říct, jestli jím prochází jakýkoli elektrický proud – i kdyby byl slabý jako tisícina ampéru? Nebo kdybych ti dokázal sdělit teplotu jakékoli hmoty v toleranci tří stupňů skutečné hodnoty, i kdybych se od ní nacházel celých pět yardů? Nebo kdybych – ale myslím, že už jsem toho řekl dost.“

„To je všechno?“ zeptal se Fields se zklamaným výrazem.

„Co dalšího bys ještě chtěl?“

„Všechno, co jsi mi popsal, je opravdu užitečné – ale kde je v tom nějaká krása? Copak ten tvůj podivný smysl nemá žádnou duševní hodnotu – jen tělesnou?“

Garth Jan netrpělivě máchl rukou. „Lincolne, opravdu mluvíš jako hlupák. Řekl jsem ti jen to, oč jsi mě žádal – poskytl jsem ti několik příkladů použití našeho smyslu. Rozhodně jsem se nesnažil o vysvětlení jeho podstaty. Vezmi si například své cítění barev. Pokud vím, je jeho jediným využitím to, že dokážeš zjistit drobné odchylky jistých věcí, které já zjistit nedokážu. Můžeš například identifikovat jisté chemické podmínky díky něčemu, čemu ty říkáš barva, zatímco já bych musel použít chemickou analýzu. A kde je v tomhle nějaká krása?“

Fields otevřel ústa, ale Marťan mu podrážděně pokynul, aby byl zticha. „Já vím. Chceš mi tu zase blábolit ty své hlouposti o západech slunce a tak podobně. Ale co ty vlastně můžeš vědět o kráse? Poznal jsi snad někdy, jak krásné je sledovat obnažený měděný drát, který se nachází pod stálým a neměnným napětím? Cítil jsi tu jemnou nádheru proudů, indukovaných v solenoidu, ke kterému je přiložen magnet? Zúčastnil ses vůbec někdy marťanského portwemu?“

Oči Gartha Jana se zamlžily při vzpomínkách na věci, o nichž se zmiňoval, a Fields na něho hleděl v nelíčeném úžasu. Nyní si úplně vyměnili úlohy a pocit nadřazenosti Pozemšťana nadobro opustil.

„Každá rasa má své vlastní výhody,“ zamumlal s fatalismem, v němž byla takřka nepatrná stopa pokrytectví. „Ale stejně nechápu, proč s tím musíte dělat tak zatracené tajnosti. My Pozemšťané před vámi nic neskrýváme.“

„Nesnaž se nás obvinit z nevděku,“ obvinil ho Garth Jan prudce. Podle marťanského kodexu byl nevděk nejhorší ze všech nectností a jen samotná zmínka o něm zbavila Gartha vší opatrnosti. „My Marťané nikdy nejednáme bez důvodu. A o této své schopnosti jsme se vám nezmínili jen tak pro nic za nic.“

Pozemšťan se usmál. Cítil v morku kostí, že je na stopě něčemu velkému, a jediným možným způsobem, jak se k tomu dostat, bylo střídavě použít škádlení a dráždění.

„To tedy musí být opravdu obrovská ušlechtilost, která vám brání v tom, abyste nás vědomostmi o svém smyslu ohrozili. Všichni na Zemi víme, že za každým vaším skutkem se rozkládá celé moře altruistických důvodů.“

Garth Jan se zlostně kousl do rtu. „Nemáš nejmenší právo něco takového říkat.“ Na okamžik uvažoval o tom, že by Fieldse požádal o ukončení tohoto rozhovoru z důvodů jeho budoucího klidu mysli, ale zmínka o „altruismu“ něco takového naprosto znemožnila. Postupně ho zahalil pocit hněvu, který ho přinutil k rozhodnutí.

Nikdo by nedokázal přeslechnout tón mrazivého nepřátelství, který náhle zazněl v jeho hlase. „Pokusím se ti to vysvětlit pomocí analogie.“ Marťan se napůl zavřenýma očima zahleděl přímo před sebe a hluboce se zamyslel.

„Řekl jsi mi, že žiji ve světě, který se skládá pouze z odstínu světla a tmy. Snažil ses mi popsat svůj svět, který je složen z nekonečné různorodosti a krásy. Naslouchal jsem ti, ale příliš mnoho pozornosti jsem tomu nevěnoval. Nikdy jsem tvůj svět nepoznal a nikdy jej poznat nemohu. My nepláčeme nad ztrátou toho, co jsme nikdy nevlastnili.

Ale – co kdybys mi mohl na pět minut propůjčit schopnost vnímat barvy? Co kdybych – na pět minut – objevil všechny ty možnosti, o kterých se mi ani nesnilo? A co kdybych se této možnosti musel po oněch pěti minutách vzdát navždy? Bylo by těch pět minut ráje hodno života v lítosti, který by mě čekal poté – života v neuspokojení z důvodu vlastní nedostatečnosti? Nebylo by vůči mně snad daleko laskavější, kdybys mi o barvách nikdy nevyprávěl a zbavil mě toho nekonečného pokušení?“

Během poslední věty Marťanova proslovu Fields prudce vstal a v divokých domněnkách vytřeštil oči. „Chceš mi naznačit, že Pozemšťan může ten marťanský smysl získat, pokud si to přeje?“

„Na pouhých pět minut svého života,“ řekl Garth Jan a v očích se mu opět objevil zasněný výraz. „A v těch pěti minutách ucítí –“

Náhle se opět odmlčel a zamračil se na svého společníka. „Už toho víš daleko víc, než by pro tebe bylo dobré. Nezapomeň na to, co jsi mi slíbil.“

Chvatně vstal a co nejrychleji s pomocí hoie odkulhal pryč. Lincoln Fields se ho už nesnažil zastavit. Zůstal sedět v křesle a přemýšlel.

Obrovská jeskyně byla tak vysoká, že se její strop topil v mlžném oparu, jímž tu a tam v přesných intervalech probleskovala záře světelných koulí. Vzduch, zahřívaný podzemní vulkanickou slojí, se Lincolnu Fieldsovi jemně otíral o tvář. Před ním se táhla široká dlážděná třída hlavního marťanského města a v dálce se její obrysy rozplývaly.

Neohrabaně se vybelhal ke vchodu do domova Gartha Jana a šest palců silná vrstva olova, kterou měl připevněnu ke každé botě, byla neskonale nepříjemná. Přesto bylo stále lepší nosit závaží než snášet nekontrolovatelné obtíže, které přinášel svalům, přivyklým pozemské tíži, pobyt v menší gravitaci.

Marťan byl překvapen, když po šesti měsících znovu viděl svého přítele, ale nevypadal příliš potěšené. Fields si toho ani nevšiml, ale Garth se jen lehce usmál. Pustili se do zahajovacích formalit, vyměnili si obvyklé pozdravy a poznámky a oba se posadili.

Fields udusil cigaretu v popelníku a s náhle vážným výrazem se posadil v křesle zpříma. „Přišel jsem tě požádat o svých pět minut marťanského smyslu, o kterých jsi tvrdil, že je mohu mít. Vyhovuje ti to?“

„To byla řečnická otázka, že? Nezdá se mi, že by vyžadovala odpověď.“ Garthův tón byl otevřeně pohrdavý.

Pozemšťan si svého hostitele zamyšleně prohlédl. „Bude ti vadit, pokud ti několika slovy vysvětlím své postavení?“

Marťan se lhostejně usmál. „Na celé věci to nic nezmění,“ řekl.

„Přesto se o to pokusím. Situace je následující: narodil jsem se a byl jsem vychováván v naprostém luxusu a většinou mě neuvěřitelně rozmazlovali. Zatím ještě nikdy jsem netoužil po ničem, co bych nemohl získat nebo naplnit, a nevím, co to znamená nedostat to, po čem prahnu. Chápeš?“

Odpovědi se mu nedostalo, takže pokračoval: „Našel jsem své štěstí v krásných obrazech, krásných slovech a krásných zvucích. Vytvořil jsem sám pro sebe kult krásy. Řečeno jednoduše jsem estét.“

„Velice zajímavé,“ Marťanův kamenný výraz se nezměnil ani o vlásek, „ale co má tohle všechno společného s tím, o čem jsme hovořili dřív?“

„Jen toto: ty jsi mi řekl o nové formě krásy – formě, kterou jsem prozatím nepoznal a nedokážu si ji ani v nejmenším představit, ale kterou bych mohl poznat, pokud by ses mi ji rozhodl zprostředkovat. Tato představa mě přitahuje. A nejen přitahuje, tato představa přímo volá po tom, abych ji naplnil. Znovu ti připomínám, že pokud něco volá po tom, abych to naplnil, poddávám se a poslouchám – takhle tomu bylo vždy.“

„V tomto případě ale není tvá touha rozhodující,“ připomněl mu Garth Jan. „Je ode mne hrubost, že ti to připomínám, ale nemůžeš mě k ničemu nutit. A popravdě řečeno jsou ve svém důsledku tvá slova urážlivá.“

„Jsem rád, že jsi to řekl, protože mi to umožňuje být hrubý na oplátku a zároveň nepotřísnit své svědomí vinou.“

Garth Jan na toto prohlášení reagoval jedině sebevědomým úsměškem.

„Požaduji to po tobě,“ řekl pomalu Fields, „ve jménu vděku.“

„Vděku?“ opáčil prudce Marťan.

Fields se široce usmál. „Toto je žádost, kterou nemůže žádný poctivý Marťan odepřít – podle vaší vlastní etikety. Teď mi dlužíš laskavost, protože jen díky mně jsi získal přístup do domovů největších a nejúctyhodnějších lidí na Zemi.“

„To vím,“ Garth Jan se vztekle začervenal. „Je od tebe nezdvořilé, že mi to připomínáš.“

„Jinou možnost nemám. Uznal jsi svůj vděk, který mi dlužíš, vlastními slovy na Zemi. Žádám tě o příležitost vlastnit ten záhadný smysl, se kterým děláte tolik tajností – ve jménu tohoto uznaného vděku. Můžeš to nyní odmítnout?“

„Sám víš, že nemohu,“ odpověděl Garth zamračeně. „Váhal jsem jen pro tvé vlastní dobro.“

Marťan vstal a vážně podal Fieldsovi ruku. „Dostal jsi, co jsi chtěl, Lincolne. Dohodnuto. Po tomto ti ale nebudu už nic dlužit. Tímto splácím svůj dluh vděku. Souhlasíš?“

„Souhlasím!“ Potřásli si rukama a Lincoln Fields pokračoval naprosto odlišným tónem: „Ale jsme pořád ještě přátelé, že? Nezničil tenhle drobný spor pouto, které mezi námi je?“

„Doufám, že ne. Pojď! Navečeříme se spolu a můžeme zároveň probrat čas a místo tvého… ehm… tvých pěti minut.“

Lincoln Fields se ze všech sil snažil ovládnout nervozitu, která ho naplňovala, když čekal v soukromé „koncertní síni“ Gartha Jana. Náhle musel potlačit nečekaný záchvat smíchu, když si uvědomil, že přesně takhle se vždycky cítil v čekárně zubaře.

Zapálil si desátou cigaretu, dvakrát z ní potáhl a pak ji udusil. „Připravuješ se k tomu opravdu pečlivě, Garthe.“

Marťan pokrčil rameny. „Máš jen pět minut, takže bych se měl raději postarat o to, aby byl tento čas využit opravdu poctivě. Dnes ‚uslyšíš‘ část portwemu, který je pro náš smysl něco jako symfonie – alespoň doufám, že je to správné slovo – pro tvůj sluch.“

„Budeme čekat ještě dlouho? To napětí je nesnesitelné.“

„Čekáme, až se dostaví Novi Lon, který bude hrát portwem, a Done Vol, můj soukromý lékař. Měli by tu být každou chvilku.“

Fields vystoupil na nízký stupínek, který se zvedal přímo uprostřed místnosti, a se zvídavým zájmem si prohlédl složitý mechanismus, který se na něm nacházel. Přední část byla uzavřena v hliníkové skříni, takže při pohledu zvenčí bylo vidět pouze sedm řad lesklých černých pák nahoře a pět velkých pedálů dole. Zadní část byla ale otevřená a uvnitř se v neuvěřitelně složitých vzorcích křížily tenké dráty.

„To je zvláštní věc,“ poznamenal Pozemšťan.

Marťan vystoupil k němu na stupínek. „Je to drahý nástroj. Stál mě deset tisíc marťanských kreditů.“

„Jak funguje?“

„Není příliš odlišný od pozemského piána. Každá z horních pák ovládá jiný elektrický obvod. Zkušený hráč portwemu dokáže manipulováním pákami po jedné nebo v sérii vytvořit jakýkoli představitelný vzorec elektrického napětí. Spodní pedály slouží k ovládání síly proudu.“

Fields roztržitě pokýval hlavou a přejel prsty po několika pákách. Všiml si, že pokaždé, když se dotkl páky, vylétla ručička malého galvanometru divoce z nuly k maximu, ale jinak necítil nic.

„A tenhle nástroj opravdu funguje?“

Marťan se usmál. „Ano, opravdu. Právě jsi zahrál několik strašně nepovedených akordů.“

Posadil se před nástroj, zamumlal: „Takhle se to dělá!“, a ruce se mu rychle a zkušeně rozběhly po naleštěných pákách.

Náhle se z vedlejší místnosti ozval zvuk tenkého a pronikavého marťanského hlasu, který se nad něčím rozčiloval, a Garth Jan v rozpacích ustal. „To je Novi Lon,“ řekl spěšně Fieldsovi. „Jako obvykle se mu moje hraní moc nezamlouvá.“

Fields vstal, aby nově příchozího pozdravil. Ten byl shrbený a na první pohled starý. Jeho tvář pokrývaly tenké vrásky, nahloučené obzvlášť kolem oči a úst.

„Takže tohle je náš mladý Pozemšťan,“ zvolal anglicky s ostrým přízvukem. „Sice nesouhlasím s tvou ukvapeností, ale chápu tvou touhu zúčastnit se portwemu. Je to opravdu velká škoda, že si nemůžeš svůj smysl podržet déle než pouhých pět minut. Bez něj se nedá o nikom říci, že by opravdu žil.“

Garth Jan se zasmál. „Přehání, Lincolne. Je to jeden z největších hudebníků na Marsu a myslí si, že každý, kdo nemůže poslouchat portwem, je předem odsouzený k záhubě a bylo by lepší, kdyby nedýchal.“ Vroucně starce objal.

„Když jsem byl mladý, byl to můj učitel a dlouhé, předlouhé hodiny se mi snažil vštípit správné kombinace obvodů.“

„A jaká škoda, že jsem nakonec selhal, mladíku!“ obořil se na něho starý Marťan. „Slyšel jsem, jak se pokoušíš hrát, když jsem vešel. Ještě pořád ses nedokázal pořádně naučit kombinaci fortgassu. Znesvěcuješ duši velkého Bara Danina. Můj žák! Pchá! Taková potupa!“

Do sálu vstoupil třetí Marťan, Done Vol, a Novi Lon ve své tirádě ustal. Garth, který tomu byl jen rád, chvatně přešel k lékaři.

„Je vše připraveno?“

„Ano,“ zabručel Vol mrzutě, „a bude to obzvlášť nezajímavý experiment. Všechny výsledky známe předem.“ Otočil se k Pozemšťanovi a pohrdavě si ho prohlédl. „Tohle je ten, který si přeje být naočkován?“

Lincoln Fields dychtivě přikývl a cítil, jak mu v hrdle a ústech náhle vyschlo. Nejisté si nově příchozího prohlédl a náhle se cítil nesvůj při pohledu na malou lahvičku, plnou čiré tekutiny, a injekční stříkačku, kterou lékař vytáhl z brašny.

„Co budete dělat?“ zeptal se.

„Jen tě naočkuje. Bude to trvat jen chvilku,“ ujistil ho Garth Jan. „Smyslové orgány v tomto případě tvoří několik skupin buněk v mozkové kůře. Ty budou aktivovány hormonem, syntetickým preparátem, který je používán ke stimulaci těchto buněk u těch Marťanů, kteří se nešťastnou náhodou narodí… ‚slepí‘, abych tak řekl. Tobě se dostane stejného ošetření.“

„Aha! Takže jsou tou skupinou buněk vybaveni i Pozemšťané?“

„Ano, ale jejich orgány se nacházejí pouze v počátečním stadiu vývoje. Koncentrovaný hormon je aktivuje – ale pouze na těch pět minut. Pak v reakci na tuto nezvyklou aktivitu doslova vyhoří. Poté už nemohou být znovu aktivovány za žádných okolností.“

Done Vol dokončil poslední přípravy a přikročil k Fieldsovi. Ten beze slova natáhl pravou paži a lékař provedl očkování. Když jehlu vytáhl, čekal Pozemšťan vteřinu dvě a pak se rozechvěle zasmál. „Necítím žádnou změnu.“

„Bude to trvat ještě asi deset minut,“ vysvětlil mu Garth. „Není to hned. Jen se pohodlně posaď a uvolni. Novi Lon začal hrát ‚Kanály v poušti‘ Bara Danina – má nejoblíbenější skladba – a až hormon začne účinkovat, octneš se přímo uprostřed dění.“

Nyní, když bylo o všem rozhodnuto a nebylo možné couvnout, připadal si Fields klidný a nevzrušený jako kámen. Novi Lon hrál celým tělem a Garth Jan, který se usadil po Pozemšťanově pravici, už byl zcela zabraný do skladby. Dokonce i mrzutý lékař Done Vol zapomněl na okamžik na svou popudlivost.

Fields se tiše uchechtl. Marťané sice naslouchali pozorně, ale jinak byla místnost úplně tichá, jako by zbavená zvuku a zdánlivě i všech ostatních vjemů. Co když – to ovšem bylo nemožné – byla celá tahle záležitost nějakým složitým kanadským žertíkem? Nejisté si poposedl a vztekle tuto myšlenku vyhnal z mysli.

Minuty ubíhaly; prsty Noviho Lona přebíhaly po pákách; výraz Gartha Jana prozrazoval nelíčené potěšení.

Náhle Lincoln Fields rychle zamrkal očima. Na okamžik se mu zdálo, jako by hudebníka a jeho nástroj zahalila barevná záře. Nedokázal ji popsat slovy – ale byla tam. Narůstala a šířila se, až naplňovala celou místnost. Přidávaly se k ní stále další a další odstíny. Rozvíjely se a proplétaly; roztahovaly a stahovaly; rychlostí blesku se měnily a zároveň zůstávaly tytéž. Vytvářely se složité vzory jasných barev, postupně bledly a v tichých explozích barev narážely na Pozemšťanovy oči.

Zároveň jeho mysl naplnil pocit zvuku. Ze sotva postřehnutelného šepotu se proměnil v nádherný, zvonivý hřmot, který v chvějivých tremolech putoval po celé škále a zase zpět. Zdálo se, jako by slyšel každý nástroj od pikoly po violoncello zároveň a přitom mu paradoxně jeden každý zvonil křišťálově čistě v uchu zvlášť.

A společně s tím zaznamenal daleko jemněji vůni. Od pocitu, který byl pouhým dojmem, se rozvinula do neuvěřitelně široké škály letního pole. Křehké kořeněné pachy následovaly jeden za druhým v čím dál silnějším pořadí; v jemných záchvěvech radosti.

Ale to ještě nebylo všechno. Fields to věděl. Nějakým způsobem si uvědomoval, že to, co vidí, slyší a cítí, jsou pouhé pocity – přeludy mozku, který se snaží co nejlépe vykládat naprosto novou představu starých, známých věcí.

Postupně barvy, zvuky a vůně pominuly. Jeho mozek si začal uvědomovat, že to, co zpracovává, je něco, co ještě nikdy nepoznal. Účinek hormonu zesiloval a náhle – v prudkém výbuchu – si Fields uvědomil, co prožívá.

Neviděl to ani neslyšel, nemohl to cítit, ochutnat nebo nahmatat. Věděl, co to je, ale nedokázal přijít na slovo, kterým by to pojmenoval. Pomalu si uvědomil, že pro něco takového jméno neexistuje. A ještě pomaleji si uvědomil, že pro to neexistuje žádná představa.

A přesto věděl, co to je.

Do mozku se mu prodíralo něco, co mohly být jen čiré vlny potěšení – něco, co ho oprošťovalo od jeho samotného a co ho vrhalo do vesmíru, který nikdy dřív nepoznal. Padal nekonečnou věčností – něčeho. Nebyl to ani zvuk, ani obraz, ale – něco. Něco, co ho obklopovalo a skrývalo před ním jeho okolí – přesně to to bylo. Bylo to nekonečné a věčné ve své různorodosti a s každou další přicházející vlnou zahlédl další část obzoru a nádherný plášť pocitu byl stále těžší a silnější – a měkčí – a ještě krásnější.

Pak zaslechl první disonanci. Byla zprvu jemná – jako prasklina, která narušovala dokonalou krásu. Pak se začala rozšiřovat, větvit a zvětšovat, až se nakonec s hromovým duněním rozlomila, ačkoli žádný zvuk nezazněl.

Lincoln Fields, oslněný a užaslý, zjistil, že se octl zpět v koncertní síni.

Rozechvěle vstal a divoce popadl Gartha Jana za paži. „Garthe! Proč přestal? Řekni mu, aby pokračoval! Řekni mu to!“

Marťanův polekaný výraz se proměnil v lítost. „Ale on přece pořád hraje, Lincolne.“

V Pozemšťanově omráčeném výrazu nebylo jediné stopy po porozumění. Rozhlédl se kolem sebe nevidoucíma očima. Ruce Noviho Lona stále přebíhaly po pákách; výraz v jeho tváři byl stejně zaujatý jako předtím.

Fieldsovi začala pomalu docházet strašlivá pravda a jeho oči se naplnily hrůzou. S chraptivým výkřikem se znovu posadil a složil obličej do dlaní.

Jeho pět minut bylo pryč! Nebylo návratu!

Garth Jan se usmíval – a v jeho úsměvu byla jasně patrná zlomyslná potměšilost. „Ještě před vteřinou jsem tě litoval, Lincolne, ale teď jsem rád – rád, rozumíš? Ty sis to vynutil – donutil jsi mě, abych to udělal. Doufám, že jsi spokojený, protože já tedy spokojený rozhodně jsem. Po celý zbytek života“ – jeho hlas poklesl do zlomyslného šepotu – „si budeš těchto pět minut pamatovat a budeš vědět, oč přicházíš – a co už nikdy nemůžeš získat. Jsi slepý, Lincolne – slepý!“

Pozemšťan k němu pozvedl ztrhanou tvář a usmál se, i když jeho úsměv nebyl nic víc než hrůzyplné odhalení zubů. Musel vynaložit každou unci vůle k tomu, aby dokázal udržet vyrovnaný výraz.

Nevěřil si natolik, aby promluvil. Rozechvělým krokem vyšel z místnosti a až do konce držel hlavu hrdě vzpřímenou.

A hluboko v jeho srdci opakoval trpký, tichý hlas stále znovu a znovu: „Vešel jsi sem jako obyčejný muž! A odcházíš slepý – slepý – SLEPÝ.“

* * *

Léto roku 1939 bylo pro mě naplněno pochybnostmi a nejistotou.

V červnu jsem absolvoval Kolumbijskou univerzitu a získal vědecký bakalářský titul. To bylo dobré. Nicméně ani můj druhý pokus o zahájení studií medicíny nebyl úspěšný. Jistě, nijak mi nešlo o to, abych se na medicínu dostal a pokoušel jsem se o to bez nějakého velkého nadšení, ale stejně mi to narušilo plány.

Co jsem měl dělat? Nechtělo se mi hledat nějakou obyčejnou práci – i kdybych snad nějakou mohl najít – takže jsem musel pokračovat ve studiích. Jako hlavní předmět jsem měl chemii, takže nyní, když mi nevyšly plány s medicínou, byl přirozený následující krok usilovat o doktorský titul ve stejném předmětu.

První otázka byla, jestli si to mohu dovolit po finanční stránce (tohle by ve skutečnosti byla první otázka, na kterou bych musel najít odpověď i při studiu medicíny). Po celé čtyři roky jsem se na univerzitě držel zuby nehty a podstatnou pomocí mi byl můj drobný příjem z psaní, který nepřekročil během posledního roku částku dvou set dolarů.

Přirozeně bych musel pokračovat v psaní a stejně tak přirozeně mi má deprese psaní příliš neulehčovala. Během léta jsem dokázal dotáhnout do konce jedinou povídku: „Život před narozením“.

„Život před narozením“ byl mým prvním pokusem o něco jiného než vědeckou fantastiku. Patřil do příbuzné oblasti fantasy (což bylo zhruba totéž jako imaginativní science-fiction, jen s tím rozdílem, že k tomu nebylo potřeba vědecké věrohodnosti).

Důvodem pro můj výlet do oblasti fantasy bylo to, že začátkem roku 1939 začali Street & Smith vydávat nový časopis Unknown, jehož šéfredaktorem se stal Campbell.

Unknown mě okamžitě zaujal. Otiskoval povídky, kterým se dnes říká „adult fantasy“, a tento styl mi v mých devatenácti letech připadal daleko pokročilejší a literárnější než věci, které vycházely v Astoundingu. Samozřejmě jsem zoufale toužil po tom, abych v tomto novém a nádherném časopise měl svou povídku i já.

„Život před narozením“ byl pokusem v tomto směru, ale kromě skutečnosti, že šlo o fantasy, si o této povídce nic víc nepamatuji. Předal jsem ji Campbellovi jedenáctého července a dostal ji zpátky devatenáctého. Nikdy jsem ji nikde neprodal a nakonec se ztratila.

Srpen byl ještě horší. Celá Evropa vřela otřesnou možností války a prvního září skutečně druhá světová válka začala německým vpádem do Polska. Během krize jsem nedokázal dělat nic jiného než sedět doma a poslouchat rozhlas. Až jedenáctého září jsem se dokázal soustředit natolik, abych se pustil do nové povídky, která se jmenovala „Bratři“.

„Bratři“ byla science-fiction a jediné, co si z ní pamatuji, je to, že pojednávala o dvou bratrech – hodném a zlém – a o vědeckém vynálezu, který jeden z nich (už nevím, který) stavěl. Pátého října jsem povídku předal Campbellovi, jedenáctého října jsem ji měl zase zpátky. Ani ta nebyla nikdy publikována a nakonec se ztratila.

A tak přešlo bezvýsledně celé léto a já nyní musel čelit dalšímu problému. Kolumbijská univerzita se ani v nejmenším neměla příliš dychtivě k tomu, aby mě přijala znovu jako studenta. Měli pocit, že tohoto postavení hodlám využít jako pouhého nástroje odkladu, dokud nepřijde znovu chvíle, kdy bych se pokusil o nástup na medicínu.

Přísahal jsem, že to tak rozhodně není, ale mé postavení bylo zranitelné, protože jsem v dobách přípravy na lékařská studia nemusel absolvovat kurs fyzické chemie – a proto jsem se mu vyhnul. Fyzická chemie byla nicméně vyžadována při postgraduálním studiu chemie.

Trval jsem na svém a nakonec mi přijímací komise předložila následující návrh: budu na rok připuštěn ke kompletnímu studiu postgraduálních kursů a zároveň budu muset studovat fyzickou chemii a absolvovat ročník přinejmenším chvalitebně. Pokud tuto známku nebudu schopen obdržet, mohu si začít balit kufry – a školné mi přirozeně nebude vráceno.

O mnoho let později mi jeden z tehdejších členů komise řekl, že mi to nabídli ve víře, že tak nepříznivé podmínky prostě odmítnu přijmout. Nicméně já nikdy neměl se studiem žádné potíže a proto mě ani nenapadlo, že by tyto podmínky, které podle mého názoru pouze vyžadovaly, abych dohnal to, co jsem dříve zameškal, měly znamenat nějaký háček nebo lest.

Takže jsem souhlasil a když první semestr dokončili na výbornou pouze tři studenti ze šedesáti a jedním z nich jsem byl i já, byl jsem této podmínečné klauzule zbaven.

V prosinci jsem se zabral do studia tak hluboce, že bylo naprosto jasné, že splním všechny požadavky ročníku. Jediná nejistota, která přetrvávala, byla finančního rázu. Musel jsem se vrátit k psaní.

Dvacátého prvního prosince jsem začal pracovat na povídce „Homo Sol“ a dokončil jsem ji prvního ledna 1940, den před svými dvacátými narozeninami. Přinesl jsem ji Campbellovi do kanceláře čtvrtého ledna a setkal jsem se tam s Theodorem Sturgeonem a L. Ronem Hubbardem, dvěma stálými přispěvateli z Campbellovy spisovatelské stáje. (Hubbard se pak – svým způsobem – celosvětově proslavil jako zakladatel kultu dianetiky a scientologie.)

V mém deníku není ani stopy po nějaké ztrátě odvahy nebo rozhodnosti, ale po roce a půl horlivé práce jsem dokázal Campbellovi prodat jedinou povídku z osmnácti, které jsem za tu dobu napsal. Odmítl mi osm povídek, než koupil „Trendy“, a od té doby odmítl dalších sedm povídek. (Dvě práce, které jsem prodal jinde, ani neviděl, takže neměl příležitost k tomu, aby je odmítl. Ale jak jsem ho znal, stačilo by se mu na ně jedinkrát podívat, aby zavrtěl hlavou.)

Jedním z faktorů, které mě pořád udržovaly rozhodného, byl Campbellův neutuchající zájem. Proč by mě mělo unavovat psát další a další povídky, když jeho neunavovalo je číst a dávat mi laskavé rady? Kromě toho mou rozhodnost pomáhaly udržovat povídky, které se mi občas podařilo prodat do jiných časopisů, než byl Astounding (těch jsem mezitím prodal šest), a obzvlášť otevření nového a chápavého trhu, které následovalo po založení Pohlových časopisů.

Povídce „Homo Sol,“ která byla má devatenáctá, se nedostalo okamžitého odmítnutí. Campbell mě jen požádal o to, abych ji přepracoval. Musel jsem to udělat dvakrát, ale nebyl to další „Černý mnich plamene.“ Druhé přepracování bylo úspěšné a sedmnáctého dubna 1940 jsem od Campbella dostal svůj druhý šek (a v tom okamžiku celkově vzato svůj sedmý šek). Navíc byl vystaven na dvaasedmdesát dolarů, protože povídka byla sedm tisíc dvě stě slov dlouhá a byl to největší šek, který jsem do té doby dostal.

Je docela zvláštní, že si v souvislosti s tímto šekem vzpomínám nejživěji na věc, která se přihodila toho večera v otcově cukrárně, kde jsem neustále každý den pracoval – a kde jsem pracoval ještě po celé následující dva roky. Zákazníka urazilo, že jsem mu zapomněl poděkovat za nákup – tento zločin jsem páchal hodně často, protože jsem pracoval nepozorně a myslí se zdržoval u možností zápletek, které mi volně poletovaly hlavou.

Zákazník se rozhodl, že mě za mou očividnou nepozornost a nedostatek nadšení vyplísní. „Můj synu,“ řekl, „minulý týden jsem díky své tvrdé práci přišel k padesáti dolarům. Co děláš ty, aby sis vydělal na živobytí?“

„Píšu,“ odpověděl jsem, „a tohle jsem dostal dnes za prodanou povídku,“ a ukázal jsem mu šek, který jsem měl v náprsní tašce.

Byl to velice uspokojující okamžik.

Homo sol

Sedmi tisící padesáté čtvrté zasedání Galaktického kongresu se shromáždilo v tiché konkláve v obrovské půlkruhové síni na Eonu, druhé planetě Arkturu.

Předseda Kongresu pomalu vstal. Jeho široká arktuřanská tvář se mírně červenala vzrušením, když se rozhlížel po shromážděných delegátech. Jeho smysl pro drama ho přinutil na okamžik se odmlčet, než přistoupil k oficiálnímu prohlášení – událost přijetí nového planetárního systému do velké galaktické rodiny se ostatně nestává dvakrát za život jedince.

Během jeho odmlky se rozhostilo naprosté ticho. Dvě stě osmdesát osm delegátů – z nichž jeden každý zastupoval jeden z dvou set osmdesáti osmi systémů s kyslíkovou atmosférou a vodou – trpělivě čekalo, až předseda promluví.

Byly tu bytosti všeho možného tvaru a druhu. Některé byly vysoké a podobné spíše sloupům, jiné široké a zavalité, další zase malé a podsadité. Byli tu tvorové s dlouhými, tvrdými vlasy vedle jedinců, jejichž hlavu a tváře pokrývala sporá šedá srst, další měli vysoko narostlé husté, plavé kudrny a jiní byli zase naprosto holohlaví. Z jejich hlav vyčnívaly dlouhé, chloupky porostlé trubky uší, druzí slyšeli pomocí tympánovitých membrán, které pokrývaly jejich spánky. Byli tu tvorové s velkýma gazelíma očima, zářícíma temně purpurovou září, a ti, jimž zrak zprostředkovávaly malé černé kuličky. Byli tu delegáti se zelenou pokožkou, delegáti s osmistopými choboty a jeden s dlouhým ocasem. Navenek se od sebe lišili. Ale dvě věci měli společné.

Byli to humanoidé. A do posledního byli inteligentní.

Nad shromážděnými tvory se rozlehlo volání předsedajícího: „Delegáti! Systém Solu objevil taje mezihvězdného cestování a tímto skutkem se stal způsobilým pro vstup do Galaktické federace.“

Mezi přítomnými vypukla bouře souhlasného jásání a Arktuřan zvedl paži, aby shromáždění utišil.

„Mám zde,“ pokračoval, „oficiální zprávu z Alfa Centauri, na jejíž páté planetě humanoidé ze Solu přistáli. Hlášení je naprosto uspokojivé, takže zákaz cestovat do solárního systému a komunikace s jeho obyvateli se tímto odvolává. Sol je svobodný a otevřený pro všechny lodě Federace. Právě nyní se připravuje expedice do systému Sol pod vedením Joselina Arna z Alfa Centauri, aby dopravila obyvatelům systému formální pozvání do řad Federace.“

Odmlčel se a z dvou set osmdesáti osmi hrdel se ozvalo mohutné volání: „Sláva, Homo Sol! Sláva, Homo Sol! Sláva!“

Bylo to tradiční provolání, jímž Federace vítala každého nového člena.

Tan Porus se vztyčil do své plné výšky pěti stop a dvou palců – na Rigelana byl dost vysoký – a v pronikavých zelených očích mu zablesklo podráždění.

„Tady to vidíš, Lo-fane. Už celých šest měsíců mě ta zatracená přihlouplá oliheň z Bety Draconis IV přivádí k šílenství.“

Lo-fan se jedním prstem jemně poškrábal na čele a jedno z jeho chlupatých uší sebou několikrát mírně zacukalo. Přilétl sem na Arktur II ze vzdálenosti osmdesáti pěti světelných let, aby se setkal s největším psychologem Federace – a co bylo daleko důležitější, aby se podíval na tohoto záhadného měkkýše, který uváděl proslulého Rigelana do rozpaků.

A nyní jej viděl: nafouklá, matně purpurová masa měkké tkáně, která se s blaženým nezájmem vznášela, poháněna chapadlovými výrůstky, v nádrži vody. S naprostým klidem se krmila zelenými vějířovými listy podvodních kapradin.

„Připadá mi docela obyčejná,“ řekl Lo-fan.

„Ha!“ odfrkl si Tan Porus. „Tak se podívej na tohle.“

Zatáhl závěsy a místnost se ponořila do temnoty. Na nádrž směřoval pouze kužel měkkého modrého světla a v šeru byla draconská oliheň jen stěží viditelná.

„Teď aplikuji stimuly,“ zabručel Porus. Obrazovka nad jeho hlavou zazářila v krátkém záblesku zeleného světla, který byl zaměřený přímo na nádrž. Zelená záře trvala jen několik okamžiků a pak ustoupila temně rudé a pak skoro okamžitě zářivé žluté. Celou polovinu minuty divoce problikávala mezi jednotlivými pásmy spektra a pak náhle s poslední září čiré běli zazněl jasný zvuk, připomínající zvonek.

A když ozvěna tónu pomalu odumírala, tělem olihně projelo náhlé zachvění. Uvolnila se a pomalu klesla na dno nádrže.

Porus znovu roztáhl závěsy. „Spí jako zabitá,“ zabručel. „Tenhle postup ještě nikdy neselhal. Každý vzorek, který jsme tu měli, klesne ke dnu jako zabitý, sotva zazní ten tón.“

„Takže spí? Tohle je zvláštní. Propočítávali jste ty stimuly?“

„Samozřejmě! Výpočty jsou tady. Je tu uvedená přesná vlnová délka všech barev plus délka trvání jednoho každého barevného cyklu plus přesná intenzita a hladina tónu, který zazní nakonec.“

Lo-fan si výpočty pochybovačně prohlédl. Čelo se mu zkrabatilo vráskami a uši se překvapeně zvedly. Z vnitřní kapsy vyňal logaritmické pravítko.

„Jaký nervový systém to zvíře má?“

„Dvě-B. Prosté, jednoduché, obvyklé Dvě-B. Přivedl jsem sem anatomy, fyziology a ekology, aby je zkontrolovali, a držel jsem je tady tak dlouho, až zčernali. A i potom tvrdili, že je to běžný systém Dvě-B. Zatracení hlupáci!“

Lo-fan mlčel, ale zároveň pečlivě posouval střední částí logaritmického pravítka sem a tam. Na okamžik ustal, pozorně se zahleděl na výsledek, pokrčil rameny a sáhl po jednom tlustém svazku na polici nad hlavou. Prolistoval spěšně několik stran a ve sloupci drobných číslic si zkontroloval výsledek. A znovu se vrátil k logaritmickému pravítku.

Konečně se zastavil. „Nedává to ani špetku smyslu,“ řekl bezmocně.

„To vím také! Snažil jsem se tu reakci vysvětlit šestkrát za použití šesti různých způsobů výpočtu – a pokaždé jsem selhal. I když jsem dokázal rozpoznat systém, podle něhož to toho tvora uspí, nedokázal jsem vysvětlit systém stimulů.“

„A jak je ten systém průchodný?“ zeptal se Lo-fan a hlas mu vystoupil v zájmu o něco výše.

„To je právě ze všeho to nejhorší,“ zvolal Tan Porus. Předklonil se a poklepal kolegovi na koleno. „Pokud posuneš vlnovou délku kterékoli z těch světelných jednotek o padesát angströmů kterýmkoli směrem – kteroukoli jednotku spektra – neusne. Pokud posuneš délku trvání kterékoli z barev o dvě vteřiny kterýmkoli směrem – neusne. Pokud změníš intonaci tónu o osminu oktávy kterýmkoli směrem – neusne. Ale při správné kombinaci jde rovnou do komatu.“

Lo-fanovy uši nyní připomínaly dvě chlupaté trubky a byly naprosto vztyčené. „U galaxie!“ zašeptal. „Jak jste vůbec na tu kombinaci přišli?“

„My na ni nepřišli. Stalo se to na Betě Draconis. Škola v nějakém zapadákově připravovala pro studenty prvních ročníků laboratorní práce, při kterých se zkoumal vliv kombinací světla a zvuku na měkkýše – dělali to tam už celé roky. Nějaký student provedl pokus s vlastní kombinací světla a zvuku a ten jeho zatracený vzorek usnul jako pařez. Přirozeně ho to vyděsilo a přivedl na pomoc svého instruktora. Instruktor studentův pokus provedl s dalším vzorkem – vzorek usnul. Posunuli kombinaci – nic se nestalo. Vyzkoušeli znovu tutéž kombinaci na dalším vzorku – a usnul. Když si s tím hráli dostatečně dlouho na to, aby si uvědomili, že sami si s tím neporadí, poslali to na Arktur a tady to připadlo mně. Už je to šest měsíců, co jsem nedokázal usnout já.“

Zazněl hudební tón a Porus se netrpělivě otočil. „Co je?“

„Posel od předsedajícího Kongresu, pane,“ ozval se kovový hlas z přijímacího zařízení na stole. „Ať jde dál.“

Posel se zdržel jen tak dlouho, aby předal Porusovi obálku s obrovskou pečetí, a srdečně dodal: „Velké zprávy, pane. Systém Solu se kvalifikoval pro vstup do Federace.“

„No a?“ odfrkl si Porus tiše, když posel odešel a dveře se znovu zavřely. „Všichni jsme přece věděli, že to tak dopadne.“

Roztrhl vnější obálku z buněčného vlákna a z vnitřní vytáhl několik listů papíru. Přelétl je pohledem a zašklebil se.

„Ach, u Rigelu!“

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Lo-fan.

„Tihle politici mě neustále obtěžují neuvěřitelnými bezvýznamnostmi. Jeden by si skoro myslel, že na Eronu není žádný jiný psycholog. Podívej se na tohle! Už celé stovky let jsme čekali na chvíli, kdy solární systém vyřeší otázku hyperatomového pohonu. Teď to konečně dokázali a jejich výprava přistála na Alfě Centauri. A politici z toho mají zničehonic svátek! Musíme prý poslat svou vlastní expedici, aby jim nabídla připojení k Federaci. A v jejích řadách musí samozřejmě být psycholog, aby jim tento návrh předložil dostatečně zdvořilým způsobem, díky němuž bychom mohli získat tu správnou reakci, protože je naprosto jasné, že v celé armádě neexistuje humanoid, kterému by se dostalo správného vzdělání v otázkách psychologie.“

Lo-fan vážně pokýval hlavou. „Já vím, já vím. My máme u nás doma úplně stejné potíže. Vojáci nepotřebují psychologii, dokud se nedostanou do problémů, a pak přibíhají s prosíkem za námi.“

„No, jedna věc je jistá: já se do té solární soustavy nevypravím. Tahle spící oliheň je příliš důležitá na to, abych ji zanedbával. Stejně je to rutinní záležitost, tahle věc s přijímáním nových světů; reakce typu A, kterou musí zvládnout každý student druhého ročníku.“

„Koho tedy pošleš?“

„Nevím. Mám pod sebou několik dobrých mladíků, kteří tuhle věc dokáží vyřídit se zavřenýma očima. Jeden z nich půjde. A my dva se uvidíme na zítřejším zasedání fakulty, že?“

„Uvidíme – a uslyšíme. Mám na zasedání projev o hmatové stimulaci.“

„Dobrá! V tomhle oboru jsem také pracoval, takže mě zajímá, co k tomu budeš mít. Takže zítra nashledanou.“

Když Poms osaměl, ještě jednou si pročetl oficiální hlášení, které mu předal posel. Přejížděl očima po stránkách beze spěchu a bez velkého zájmu a nakonec dokument s povzdechem odložil.

„Lor Haridin to zvládne,“ zamumlal si pro sebe. „Je to dobrý mládenec – a zaslouží si trochu volna.“

Pomalu vstal z křesla a se zprávou složenou pod paží vyšel z pracovny a vykročil rychle chodbou. Když se zastavil přede dveřmi na druhém konci, zablesklo automatické světlo a hlas zevnitř ho vyzval, aby vešel.

Rigelan otevřel dveře a strčil dovnitř hlavu. „Máš hodně práce, Haridine?“

Lor Haridin vzhlédl a okamžitě vyskočil ze židle. „U velkého vesmíru, ne, řediteli! Neměl jsem co na práci od chvíle, kdy jsem dokončil výzkum zlostných reakcí. Možná pro mě máš něco ty?“

„Mám – pokud si myslíš, že to zvládneš. Slyšel jsi už o solárním systému, že?“

„Jistě! Vizory jsou toho plné. Mají konečně mezihvězdné cesty, ne?“

„Přesně tak. Za měsíc vyráží z Alfa Centauri do systému Sol expedice. Potřebují psychologa, který by odvedl jemnou práci, a mě napadlo, že bych mohl poslat tebe.“

Mladý vědec radostí zčervenal až po samotný vrcholek lysé hlavy. „To myslíš vážně, řediteli?“

„Proč ne? To znamená – pokud jsi přesvědčen o tom, že tu práci dokážeš odvést.“

„Samozřejmě že dokážu.“ Haridin se mírně dotčeně napřímil. „Reakce typu A! To přece zvládne každý.“

„Budeš se ale muset naučit jejich jazyk, víš – a přednést pozvání do řad Federace v řeči Solu. To není vždycky jednoduché.“

Haridin pokrčil rameny. „Stejně to bude jednoduché. V podobných případech musí být překlad přesný na pětasedmdesát procent pro získání devadesáti devíti celých šesti desetin procent požadovaného výsledku. To byl jeden z problémů, které jsem musel řešit ve své disertační práci. Takže mě od toho nedokážeš odradit ani tímhle způsobem.“

Porus se zasmál. „Tak dobře, Haridine. Já vím, že to dokážeš. Uzavři všechno, co tu máš na univerzitě na starosti, a vypiš si dovolenku na neurčito. A pokud to jen trochu půjde, chlapče, napiš o obyvatelích systému Sol nějaké pojednání. Pokud to bude za něco stát, mohl bys na základě této práce získat postavení staršího asistenta.“

Mladý psycholog se zamračil. „Ale řediteli, tohle je přece stará záležitost. Humanoidní reakce jsou tak dobře prozkoumány, že… že – o těch se přece nic nového napsat nedá.“

„Vždycky se něco najde, pokud se díváš dostatečně pozorně, Haridine. Nic není prozkoumáno úplně; to si pamatuj. Pokud se například podíváš na stranu dvacet pět oficiální zprávy, najdeš jeden zajímavý bod ohledně toho, jak se obyvatelé systému Sol ozbrojují pokaždé, než opustí svou loď.“

Mladík nalistoval patřičnou stránku. „Na tom přece není nic zvláštního,“ namítl. „Naprosto běžná reakce.“

„Jistě. Ale oni trvají na tom, že si ponechají všechny zbraně v dosahu i tehdy, když jsou uvítáni přátelskými humanoidy. Tohle je docela patrná odchylka od normálního stavu. Podívej se na to podrobněji – mohlo by za tím něco být.“

„Jak si přeješ, řediteli. Děkuji za příležitost, kterou mi dáváš. Mimochodem – jak to vypadá s tou tvou olihní?“

Porus znechuceně nakrčil nos. „Šestý vzorek se stáhl a včera zemřel. Je to nechutné.“ A s tím se otočil a odešel.

Tan Porus z Rigelu se chvěl vzteky, když několik listů papíru, které přečetl, složil napůl a roztrhal. Rozhněvaně aktivoval vysílací zařízení na stole.

„Okamžitě mě spoj se Santinsem z matematického oddělení,“ houkl.

V zelených očích mu plál oheň, když se na obrazovce skoro okamžitě objevila klidná tvář. Pohrozil obrazu pěstí.

„Jaký je u Eronu smysl té analýzy, kterou jsi mi poslal, ty ulepený betelgeuzský červe?“

Obraz zvedl v mírném překvapení obočí. „Mně vinu nedávej, Porusi. Byly to tvé rovnice, ne moje. Kde jsi k nim vůbec přišel?“

„Do toho, kde jsem k nim přišel, ti nic není. To je čistě záležitostí psychologického oddělení.“

„Tak dobral A jejich vyřešení je zase čistě záležitostí matematického oddělení. Tohle je sedmý soupis těch nejzatracenějších bláznivých rovnic, které se mi kdy dostaly do ruky. Zatím nejhorší práce, kterou jsem viděl. Provedl jsi přinejmenším sedmnáct předpokladů, na které jsi v nejmenším neměl právo. Trvalo nám dva týdny, než jsme to napravili, a nakonec jsme to zredukovali na –“

Porus nadskočil, jako by ho něco štíplo. „Já moc dobře vím, nač jste to zredukovali. Právě jsem vaše výpočty roztrhal. Vzali jste osmnáct nezávislých variací dvaceti rovnic, což představovalo dva měsíce práce, a vyřešili jste je až do samotného konce, takže na poslední stránce stojí ten drahokam prorockého ducha: ‚a bude se rovnat a‘. Za všechnu tu práci nakonec dostanu jen potvrzení totožnosti.“

„Přesto to není moje vina, Porusi. Dohadoval ses v kruzích, což v matematice znamená identitu, a není vůbec nic, co bych s tím mohl udělat.“ Rty se mu zvlnily v pomalém úsměvu. „A co ti na tom vlastně vadí? A se přece vždycky rovná a, nebo ne?“

„Dej mi už pokoj!“ Obrazovka vizoru potemněla a psycholog sevřel pevně rty a v duchu zuřil. Světelný signál nad přijímacím zařízením znovu zablikal.

„Co chceš teď?“

Odpověděl mu klidný, neosobní hlas recepční: „Posel vlády, pane.“

„Kašlu na vládu! Řekni mu, že jsem mrtvý.“

„Je to důležité, pane. Lor Haridin se vrátil ze systému Sol a chce se s tebou setkat.“

Porus se zamračil. „Systém Sol? Jaký systém Sol? Aha, už si vzpomínám. Pošli ho nahoru, ale řekni mu, ať si pospíší.“

„Pojď dál, Haridine,“ řekl o chvilku později o poznání klidněji, když se ve dveřích objevil mladý Arktuřan, poněkud unavenější a hubenější než před šesti měsíci, kdy vyrážel na výpravu za novými humanoidy.

„Nu, mladíku? Napsal jsi to pojednání?“

Arktuřan ostýchavě sklopil oči ke svým nehtům. „Ne, pane.“

„Proč ne?“ Porus se na něho zahleděl přimhouřenýma očima. „Nechceš mi přece říct, že jsi měl nějaké potíže.“

„A nejednu, řediteli.“ Haridin ze sebe slova soukal jen s námahou. „Poté, co mé hlášení vyslechla psychologická rada, nechal její předseda poslat přímo pro tebe. Jádro problému totiž spočívá v tom, že systém Sol… že systém Sol prostě odmítl o připojení k Federaci hovořit.“

Tan Porus vyskočil z křesla jako šílenec a jen čirou náhodou dopadl na nohy.

„Cože?!?!“

Haridin zničeně přikývl a odkašlal si.

„U samotné Velké temné mlhoviny!“ vybuchl Rigelan vztekle, „jestli tohle není nejlepší den mého života! Nejdřív mě poučí o tom, že ‚a rovná se a‘, a pak si sem přijdeš ty a jen tak mi řekneš, že jsi zpackal reakci typu A – že jsi ji zpackal jednou provždy a úplně!“

Mladší psycholog zrudl. „Nezpackal jsem vůbec nic. Na obyvatelích systému Sol je něco divného. Nejsou normální. Když jsme přistáli, málem se z nás zbláznili. Pak začaly neuvěřitelné oslavy – naprosto nevázané. Nic pro nás nebylo dost dobré. Přednesl jsem naše pozvání před jejich parlamentem pomocí jedné z jejich řečí – té nejjednodušší, říkají jí tam esperanto. A vsadím krk na to, že překlad byl nejméně z pětadevadesáti procent přesný.“

„Nu? A pak?“

„Zbytku pořád ještě nedokážu úplně porozumět, řediteli. Nejdřív byla reakce neutrální a mě to trochu překvapilo, a pak“ – při vzpomínce se zachvěl – „během sedmi dnů – během pouhých sedmi dnů – se celá planeta naprosto jasně postavila proti nám. Nedokážu jejich psychologii porozumět, ani náhodou. Přivezl jsem s sebou jejich noviny z onoho období, kde se ohrazovali proti připojení k ‚vesmírným zrůdám‘ a odmítali se ‚podřídit nadvládě nelidských tvorů ze světů celé parseky vzdálených‘. Ptám se tě: dává ti to nějaký smysl?

A to byl jen začátek. Zhoršovalo se to o celé světelné roky. Vždyť já se – u celé galaxie! – snažil jejich reakce srovnávat i s typem G, abych se dobral nějakých výsledků – všechno marně. A nakonec už jsme museli odletět. Ze strany těch… Pozemšťanů, jak si říkají, nám hrozilo skutečné fyzické nebezpečí.“

Tan Porus chvíli zamyšleně mlčel. „Zajímavé! Máš svou zprávu s sebou?“

„Ne. Má ji psychologická rada. Zkoumají ji pomocí mikroskopu už celý den.“

„A co jí říkají?“

Mladý Arktuřan se zatvářil znechuceně. „Neříkají to sice otevřeně, ale dávají víceméně jasně najevo, že je velice nepřesná a neúplná.“

„Nu, udělám si vlastní obrázek hned poté, co si ji přečtu. Doprovodíš mě do zasedací síně rady a cestou mi odpovíš na pár otázek.“

Joselin Arn z Alfy Centauri si velkou šestiprstou rukou promnul bradu, porostlou strništěm vousů, a zpod hustého obočí se zahleděl na půlkruh různorodých tváří, které ho sledovaly. Psychologická rada byla složena z odborníků mnoha světů a jejich soustředěné pohledy nebyly tím nejjednodušším, čemu by mohl kdy čelit.

„Bylo nám řečeno,“ začal Frian Obel, předsedající rady a rodák z Vegy, domova lidí se zelenou pokožkou, „že části, v nichž je popsán stav ozbrojených sil systému Sol, jsou tvým příspěvkem.“

Joselin Arn přikývnutím souhlasil.

„Jsi tedy připraven potvrdit to, co zde prohlašuješ, navzdory naprosté nepravděpodobnosti těchto jevů? Nejsi přece psycholog, to sám víš.“

„Ne! Ale jsem voják!“ Kentauřan vzdorně vystrčil spodní čelist, zatímco jeho hluboký hlas zaduněl posluchárnou. „Nevím nic o rovnicích a grafy mi nic neříkají – ale poznám vesmírnou loď, když přede mnou stojí. Viděl jsem jejich lodě a viděl jsem naše – a ty jejich jsou lepší. To, co jsem viděl, byl jejich první mezihvězdný model. Dejte jim stovku let a budou mít lepší hyperatomové prostředky než my. Viděl jsem jejich zbraně. Mají skoro všechno, co máme my, v době, kdy se jejich dějiny nacházejí na stádiu, které jsme prožívali před celým miléniem. To, co ještě nemají, mít brzy budou. To, co mají, rychle vylepší.

Viděl jsem jejich muniční agregáty. Naše jsou sice pokročilejší, ale jejich účinnější. Viděl jsem jejich vojáky – a raději bych bojoval na jejich straně než proti nim.

Všechno to stojí v mé zprávě. A mohu to potvrdit kdykoli znovu.“

Jeho strohý projev skončil a Frian Obel počkal, až mumlání mužů kolem něho utichne.

„A co ostatní zprávy o jejich vědě; lékařství, chemie, fyzika? Co s nimi?“

„Nejsem povolán k tomu, abych o nich něco soudil. Máš před sebou nicméně zprávu těch, kteří jim rozumějí, a já je mohu při svém nejlepším svědomí potvrdit.“

„Takže jsou Solariánci skutečně humanoidé?“

„U všech kroužících světů Centauri, ano!“

Starý vědec se s popudlivým gestem opřel v křesle a zamračeně se rozhlédl podél dlouhého stolu, u něhož rada zasedala.

„Kolegové,“ řekl, „čeká nás ještě hodně práce, než se nám podaří tento propletenec nemožností vyřešit. Máme zde zcela očividně humanoidní rasu, která dosahuje vynikajícího pokroku v technologickém vývoji; v témž okamžiku je jí ovšem vlastní naprosto nepochopitelná a nevysvětlitelná víra v nadpřirozené síly, neuvěřitelně dětinské sklony k individualitě – ať už jednotlivce nebo skupin – a co je ze všeho nejhorší: naprostá absence dostatečné otevřenosti k tomu, aby pochopili výhody celogalaktické kultury.“

Zamračil se na kentaurského vojáka, který před radou stál. „Taková rasa skutečně existuje, pokud uvěříme hlášení expedice – a v tom případě se zachvějí v základech samotné pilíře psychologie. Ale já osobně odmítám uvěřit takovému – omlouvám se za ten vulgarismus – kometárnímu plynu. Jde bezpochyby o jasný případ organizačního nezvládnutí výpravy, které bude vyšetřováno patřičnými orgány. Doufám, že se mnou všichni souhlasíte, když tvrdím, že tento dokument musí skončit na smetišti dějin a že musí být připravena další expedice, tentokrát pod vedením odborníka svého oboru a ne nezkušeného psychologa nebo vojáka –“

Zvuk psychologova hlasu byl náhle přehlušen zaduněním tvrdé pěsti na desce stolu. Joselin Arn, jehož obrovité tělo se chvělo vztekem, ztratil nervy a dal průchod smrtícímu vzteku.

„Něco podobného, u všech svíjejících se zplozenců Templisu, u všech červů, kteří se plazí, a much, které létají, u stok a ložisek nákazy a u stínu samotné smrti, rozhodně nedovolím. To tady chcete sedět se svými teoriemi a nafoukanou moudrostí a popírat to, co jsem viděl na vlastní oči? Má snad být můj zrak a mé oči“ – v nichž mu zableskly hněvivé plameny – „popřeny jen kvůli několika drobným písmenům, které vaše chromé ruce odhalily na papíře? K samotnému jádru Centauri se všemi salónními mudrci, říkám já – a s psychology ze všeho nejdřív. Ať si jdou všichni ti, kteří se pohřbili v knihách a laboratořích tak hluboko, že si ani neuvědomují, co se děje venku za dveřmi, kde žijí humanoidé. Tohle že je psychologie? Prohnilá, zatuchlá –“

Někdo mu poklepal na opasek a on se se zaťatými pěstmi a vzteklýma očima otočil. Na okamžik se rozhlížel marně, protože nikoho neviděl. Pak sklopil pohled dolů a zjistil, že se dívá do nevyzpytatelných zelených očí malého muže, jehož pronikavý pohled uhasil vojákův hněv jako ledová voda plameny.

„Znám tě, Joseline Arne,“ řekl Tan Porus pomalu a pečlivě vybíral slova. „Jsi odvážný muž a statečný voják, ale podle všeho nemáš rád psychology. A to je tvá chyba, protože je to právě psychologie, na čem spočívá politický úspech Federace. Odstraň ji a naše jednota se rozpadne na prach, naše velká Federace zahyne a galaktický systém zanikne.“ Jeho hlas se ztišil do jemného, měkkého tónu. „Složil jsi přísahu, že budeš Systém bránit proti všem nepřátelům, Joseline Arne – a ty sám ses nyní stal největším nepřítelem ze všech. Snažíš se podetnout samotné jeho kořeny. Snažíš se rozvrátit samotné základy. Otravuješ jej u prvotního pramene. Jsi zbaven cti. Jsi uvržen v nemilost. Jsi zrádce.“

Kentaurský voják bezmocně potřásl hlavou. Když Porus promluvil, začala ho naplňovat hluboká a trpká lítost. Vzpomínky na vlastní slova, která vyřkl před několika okamžiky, tížily jeho svědomí. Když psycholog skončil, Arn sklopil hlavu a rozvzlykal se. Slzy mu stékaly po vrásčitých, válkami zjizvených tvářích, které něco podobného nepoznaly už čtyřicet let.

Pak Porus promluvil znovu a tentokrát jeho hlas zaduněl jako hrom: „Tak už přestaň s tím ukňouraným pláčem, zrádče. Stojíš před nebezpečím. Nabij zbraně!“

Joselin Arn sebou švihl do pozoru; smutek, který ještě před okamžikem zaplavoval celou jeho duši, byl zapomenut, jako by nikdy neexistoval.

Místnost se otřásla smíchem a voják konečně pochopil, oč jde. Tohle byl Porusův způsob, jak ho potrestat. S dokonalými vědomostmi o zákrutách a uličkách humanoidní mysli musel jen stisknout patřičný spínač a –

Kentauřan se kousl v rozpacích do rtu, ale neřekl nic.

Ale Tan Porus samotný se nesmál. Poškádlit vojáka byla jedna věc; ponížit ho byla věc naprosto jiná. Vystoupil na židli a položil Arnovi ruku na obrovské rameno.

„Bez urážky, příteli – tohle byla jen taková malá lekce, nic víc. Bojuj s podlidmi a nepřátelským prostředím na padesáti světech. Překonávej hlubiny vesmíru v nejistotě na palubě lodi. Odrážej všechna nebezpečí, která se ti postaví do cesty. Ale nikdy, nikdy neurážej psychologa. Příště by se mohl neuvěřitelně rozzuřit.“

Arn zaklonil hlavu a rozesmál se; místností se prohnal burácivý řev, který jí svým bujarým veselím a nespoutanou úlevou málem rozechvěl.

„Tvá rada je dobrá, psychologu. Můžeš mě spálit na atomy, jestli si nemyslím, že máš pravdu.“ Voják vyšel z místnosti a jeho ramena se stále ještě zachvívala potlačovaným smíchem.

Porus seskočil ze židle a otočil se ke shromážděné radě.

„Je to zajímavá rasa humanoidů, na kterou jsme narazili, že, kolegové.“

„Ach,“ řekl Obel suše, „samotný velký Porus se cítí být povinován přijít na pomoc svému neschopnému žákovi. Zdá se, že se tvé zažívání spravilo, pokud jsi dokázal tak dobře strávit Haridinovo hlášení.“

Haridin, který stál se sklopenou hlavou v koutě, hněvem zčervenal, ale neřekl nic ani se nepohnul.

Porus se zamračil, ale když znovu promluvil, zněl jeho hlas stejně klidně a vyrovnaně jako předtím. „Strávit je dokážu, to je pravda – a pokud bude toto hlášení patřičně analyzováno, způsobí v našem oboru skutečnou revoluci. Je to psychologický zlatý důl; a Homo Sol jsou objevem milénia.“

„Mluv k věci, Tane Porusi,“ poznamenal někdo znuděně. „Tvoje triky možná vycházejí u toho kentaurského tupce, ale na nás žádný dojem nedělají.“

Z hrdla malého rozzuřeného Rigelana se vydralo vzteklé zachrčení. Zahrozil k psychologovi, který promluvil, hněvivě pěstí.

„Však já budu mluvit k věci, Inare Tubale, ty chlupatý vesmírný červe.“ Opatrnost a vztek v něm viditelně nabývaly vrchu. „V humanoidech je toho víc, než si myslíte – rozhodně daleko víc, než dokáže pochopit tak tupohlavé stádo, jako jste vy. Jen abych vám dokázal, co všechno nevíte, vy vysušená skupino zkamenělin, podniknu psychologický pokus, který vám vyrazí ty vaše zbytky mozků z hlav. Panika, vy hlupáci, panika. Celosvětová panika!“

Rozhostilo se užaslé ticho. „Opravdu jsi říkal celosvětová panika?“ zeptal se Frian Obel a jeho zelená pokožka skoro zešedla. „Panika?“

„Ano, ty papoušku. Dej mi šest měsíců a padesát pomocníků a já na světě humanoidů rozpoutám absolutní paniku.“

Obel se marně pokoušel o odpověď. Jeho rty se pohybovaly a vší silou se snažil udržet vážný výraz – ale nedokázal to. Jako by na signál celá rada odhodila svou důstojnost a v burácivém řevu veselí se rozesmála jako jedním hrdlem.

„Vzpomínám si,“ lapal po dechu Inar Tubal ze Síria, kterému po kulatých tvářích stékaly slzy čirého veselí, „na studenta, který jednoho dne prohlásil, že objevil stimul, působící celosvětovou paniku. Když jsem kontroloval jeho výsledky, zjistil jsem, že má u jednoho mocnitele špatně vypočtená desetinná místa. Zmýlil se řádově o celé desetiny. O kolik desetinných míst se hodláš zmýlit ty, kolego Porusi?“

„A co Krautův zákon, Porusi, který tvrdí, že nedokážeš uvrhnout do stavu paniky více než pět humanoidů najednou? Máme snad zahájit hlasování o jeho zrušení? A když už jsme u toho, možná bychom mohli zrušit i teorii atomového pohonu, co ty na to?“ zařval smíchy Semper Gor z Capelly.

Porus vyskočil na stůl a vytrhl Obelovi z ruky předsednické kladívko. „Další, kdo se zasměje, dostane touhle věcí po své prázdné palici.“ Okamžitě se rozhostilo ticho.

„Beru si padesát asistentů,“ zařval zelenooký Rigelan, „a do systému Sol mě doprovodí Joselin Am. Chci, aby se mnou šlo pět z vás – Inar Tubal, Semper Gor a tři další – abych mohl sledovat vaše přihlouplé výrazy, až dokážu to, co jsem prohlásil, že udělám.“ Výhružně potěžkal v ruce kladívko. „Nuže?“ zavrčel.

Frian Obel se zahleděl nevzrušeně na strop. „Tak dobře, Porusi. Tubal, Gor, Helvin, Prat a Winson půjdou s tebou. Na konci určeného času budeme sledovat buď celosvětovou paniku, což bude nesmírně uspokojivé – nebo si počkáme, až svá slova odvoláš a všem se nám omluvíš – což bude mnohem uspokojivější.“ S tím se velice tiše uchechtl.

Tan Porus se zamyšleně zahleděl z okna. Před jeho zraky se od obzoru k obzoru rozkládalo Terrapolis, hlavní město Země. Jeho tlumený řev doléhal až do výšky půl míle nad úrovní ulic, kde stál.

Něco se do tohoto města vkrádalo, něco neviditelného a nehrnatatelného – ale o nic méně skutečného. Malý psycholog to Něco jasně rozeznal na první pohled. Dusivý oblak strašného strachu, který zaplavoval město před jeho očima, byl jeho vlastním mistrovským dílem – strašlivým pláštěm temné nejistoty, který svíral svými lepkavými prsty srdce lidstva a zastavoval se těsně – ale opravdu jen těsně – před skutečnou panikou.

Z řevu města byly slyšet ojedinělé hlasy, a v těchto hlasech zněl jasně strach.

Rigelan se znechuceně odvrátil od okna. „Haridine?“ zavolal.

Mladý Arktuřan se otočil od televizoru. „Volal jsi mě, řediteli?“

„A co sis myslel, že dělám? Začínám snad trpět samomluvou? Jak jsou poslední zprávy z Asie?“

„Nic nového. Stimuly nejsou dostatečně silné. Podle všech údajů se zdá, že lidé se žlutou pokožkou jsou daleko vyrovnanější a netečnější než bílí lidé, kteří početně dominují Americe a Evropě. Poslal jsem asistentům příkazy, aby stimuly dále nezvyšovali.“

„Ne, to nesmí,“ souhlasil Porus. „Nemůžeme riskovat aktivní paniku.“ Na okamžik se zamyslel. „Poslyš, už to skoro máme. Řekni jim, aby na krátko zasáhli obyvatele měst – ti jsou otevřenější – a přestali.“

Znovu se otočil k oknu. „U vesmíru, jaký je tohle svět – jaký je tohle svět! Otevřela se před námi naprosto nová a neprozkoumaná větev psychologie – o něčem podobném se nám nikdy ani nesnilo. Davová psychologie, Haridine, davová psychologie. Jen si to představ,“ a potřásl zamyšleně hlavou.

„Už nyní jsme způsobili velké utrpení, řediteli,“ zamumlal mladík. „Tahle pasivní panika naprosto ochromila obchod a směnu zboží. Obchodní život na celé planetě stagnuje. Vládaje naprosto bezmocná – vůbec netuší, co se děje.“

„Však oni to zjistí – až budu připraven. A pokud jde o to utrpení… nu, nezamlouvá se to ani mně, ale je to jediná cesta k výsledku – k neuvěřitelně důležitému výsledku.“

Následovalo krátké ticho a pak se na Porusových rtech objevil odporný úšklebek. „Těch pět pitomců se včera vrátilo z Evropy, že?“

Haridin mu úsměv oplatil a energicky pokýval hlavou. „A s jak kyselými výrazy! Tvé předpovědi se splnily do pátého desetinného místa. Jsou připraveni k čemukoli.“

„Dobrá! Je mi jen líto, že nemohu vidět výraz na Obelově tváři ve chvíli, kdy si bude číst mé poslední hlášení. A mimochodem,“ ztišil hlas, „jaké jsou poslední zprávy o nich?“

Haridin zvedl dva prsty. „Dva týdny a budou tady.“

„Dva týdny… dva týdny,“ zabručel Porus vítězně. Vstal a vykročil ke dveřím. „Myslím, že se zajdu podívat za svými drahými velectěnými kolegy a strávím s nimi večer.“

Když Porus vstoupil do místnosti, pět vědců psychologické rady vzhlédlo od svých poznámek a rozhostilo se rozpačité ticho.

Nově příchozí se pobaveně usmál. „Poznámky jsou uspokojivé, drazí kolegové? Bezpochyby jste v mých výsledcích našli nějakých padesát šedesát zásadních chyb, že?“

Hybron Prat z Alfy Cefea přejel dlaní po šedé sporé srsti, kterou měl na hlavě místo vlasů. „Těm špinavým trikům, kterými pokřivuješ své výpočty, nevěřím ani v nejmenším.“

Rigelan se krátce uchechtl. „Tak vymysli lepší matematiku. Zatím ale k výpočtům a posuzování reakcí sloužila dobře tahle, ne?“

Ozval se rozladěný chorus odkašlávání, ale jasnou odpověď mu nedal nikdo.

„Co říkáte?“ zaduněl Porus.

„No dobře, ale i kdyby ano,“ ozval se zoufale Kim Winson, „kde je ta tvoje panika? Tohle je všechno hezké a jasné. Tihle humanoidé jsou zrůdy, jaké vesmír ještě nepoznal, ale kde je ta tvoje velká podívaná, kterou jsi nám všem sliboval? Dokud nedokážeš, že Krautův zákon je neplatný, nemá celé tohle představení váhu meteoru velikosti špendlíkové hlavičky.“

„Jste poraženi, pánové, jste úplně poraženi,“ jásal malý psycholog. „Dokázal jsem své tvrzení – pasivní panika je podle Krautovy klasické psychologie stejně nemožná jako její aktivní forma. Snažíte se popírat skutečnosti a zachovat si tvář tím, že se budete odvolávat na technické podrobnosti. Běžte domů, pánové, a schovejte se pod postelí.“

I psychologové jsou pouze lidé. Dokáží analyzovat motivy, které je pohání, ale jsou otroky těchto motivů stejně jako ten nejobyčejnější smrtelník ve vesmíru. Tito psychologové, proslulí v celé galaxii, se nyní svíjeli pod ranami biče zraněné pýchy a roztříštěné marnivosti a jejich slepá neústupnost byla mechanickou reakcí, která z těchto emocí vyplývala. Věděli, že tomu tak je, a věděli, že Porus ví, že tomu tak je – a tím těžší to pro ně bylo.

Inar Tubal se na Rigelana zlostně zahleděl zarudlýma očima. „Aktivní paniku, nebo nic, Tane Porusi. To je to, co jsi slíbil, a to je to, co dostaneme. Chceme naprosto přesvědčivé důkazy, nebo se – u prostoru a času – budeme odvolávat na každou technickou podrobnost, která nás napadne. Aktivní paniku, nebo nahlásíme selhání!“

Porus se hrozivě nafoukl a jen s největší silou vůle dokázal odpovědět klidným hlasem. „Mějte rozum, pánové. Nemáme přístrojové vybavení dostatečně silné k tomu, abychom zvládli aktivní paniku. Ještě nikdy dřív jsme na tak rozvinutou formu, jako je tady na Zemi, nenarazili. Co když se nám vymkne zpod kontroly?“ Prudce zavrtěl hlavou.

„Tak ji izoluj,“ odsekl Semper Gor. „Spusť ji a zase zastav. Podnikni všechny přípravy, které tě napadnou, ale udělej to!“

„Pokud to dokážeš,“ dodal Hybron Prat.

I Tan Porus měl svou slabou stránku. Jeho křehký temperament byl rozbit na kusy. Jeho divoký jazyk sežehl vzduch místnosti a zaplavoval zamračené psychology jednou vlnou soustředěných nadávek za druhou.

„Tak ať je po vašem, vy natvrdlí pitomá!“ houkl pak. „Ať je po vašem a ať si vás sežere vnější vesmír!“ Vzteky se mu nedostávalo dechu. „Spustím to přímo tady v Terrapoli, jakmile se všichni naši spolupracovníci vrátí domů. Budeme tady jen my a aktivní celosvětová panika – a doufám, že budete spokojeni!“

A s posledním vzteklým zašklebením vyřazoval z místnosti.

Tan Porus jedním gestem paže rozhrnul závěsy na okně a pět psychologů, kteří stáli za ním, vyděšeně odvrátilo zrak. V ulicích hlavního pozemského města přestal existovat civilní život. Pravidelný krok vojenských hlídek, které obcházely na stráži po dálnicích, zněl jako rytmus pohřebního zpěvu. Zimní obloha visela nízko nad prázdným městem, posetým tu a tam hromadami bezvládných těl – a všude se rozléhalo naprosté ticho; takové ticho, které následuje po orgiích divokého ničení a rabování.

„Několik hodin jsem to dokázal udržet v mezích jen tak tak, kolegové,“ zazněl Porusův unavený hlas. „Kdyby to překročilo hranice města, už bychom to nikdy nedokázali zastavit.“

„Strašlivé, strašlivé!“ zamumlal Hybron Prat. „Za takovou podívanou by dal každý psycholog ruku, jen aby ji mohl sledovat – a zbytek života, aby na ni dokázal zapomenout.“

„A to si říkají humanoidé!“ zasténal Kim Winson.

Semper Gor se v náhlém rozhodnutí napřímil. „Vidíš, jaký to má význam, Porusi? Tihle Pozemšťané jsou čirý neovladatelný atom. Nedokážeme je zvládnout. I kdyby byli dvakrát tak technologicky geniální, nebyli by nám k ničemu. S jejich davovou psychologií, masovou panikou a maximální přecitlivělostí prostě nezapadají do jakékoli představy o humanoidech.“

Porus zvedl obočí. „Kometami plyn! Individuálně jsme stejně přecitlivělí jako oni. Oni to provádějí v masovém měřítku, a my ne; to je jediný rozdíl.“

„A to úplně stačí!“ zvolal Tubal. „Usnesli jsme se na rozhodnutí, Porusi. Provedli jsme to včera večer, přímo uprostřed… uprostřed… toho. Solární systém bude ponechán sám sobě. Je to ložisko nákazy a my o ně nestojíme. Pokud jde o Galaktickou federaci, bude Homo Sol umístěn do přísné karantény. A to je konečné rozhodnutí!“

Rigelan se tiše zasmál. „Pro Federaci to konečné rozhodnutí být může. Ale pro Homo Sol?“

Tubal pokrčil rameny. „Ti nás nezajímají.“

Porus se znovu zasmál. „Řekni mi jedno, Tubale. Jen čistě mezi námi: pokusili jste se o časovou integraci rovnice číslo sto dvacet osm, která následuje po rozvedení karoleanských tenzorů?“

„Hm… ne. To jsme nedělali – alespoň já o tom nevím.“

„Nu, tak se na ty čísla trochu podívejte a doufám, že se budete dobře bavit.“

Pět vědců psychologické rady se shluklo nad listy papíru, které jim Porus podal. Výrazy jejich tváří se postupně měnily ze zájmu přes úžas a nevěřícnost až k něčemu, co mělo blízko panice.

Naru Helvin jediným křečovitým pohybem papíry roztrhl v půli. „To je lež,“ zachraptěl.

„Máme před nimi náskok tisíce let a v uvedené době bude ten rozdíl ještě o dvě stě let větší!“ vyhrkl Tubal. „Proti celkovému počtu obyvatel Galaxie nedokáží udělat vůbec nic!“

Tanu Porusovi se z hrdla vydral monotónní smích, což není nijak jednoduché provést, ale o to hrozivěji to zní. „Ještě pořád nedokážete uvěřit matematice. To je ale samozřejmě vzorec tvého chování. Dobře, teď uvidíme, jestli vás přesvědčí odborník – a ten by to dokázat měl, pokud kontakt s těmi nenormálními Pozemšťany nepoznamenal vaše myšlení. Joseline – Joseline Arne – pojď dál!“

Kentaurský velitel vešel do místnosti, automaticky zasalutoval a tázavě se na Poruse podíval.

„Dokázala by naše loď porazit loď obyvatel systému Sol, kdyby došlo k boji?“ zeptal se psycholog.

Arn se kysele usmál. „To ani náhodou, pane. Tihle humanoidé porušují Krautův zákon v panice – a v boji také. Naše lodě jsou obsazeny skupinami odborníků. Tito lidé mají posádku, která funguje jako jednotka beze stopy individuality. Představují úplně nový druh chování huraanoida, který se dostane do bojové situace – myslím, že nejlepší výraz by pro to znovu byl panika. Každý jednotlivec na palubě lodi se stává živoucím organismem dané bojové jednotky. Což je u nás nemožné, jak jistě sami víte.

A navíc je tenhle svět líhní šílených géniů. Když nás navštívili, půjčili si dvacet dva zajímavé, ale jinak neužitečné předměty, které jsme jim ukázali v Thalsoonově muzeu, prozkoumali je zvenčí i zevnitř a přestavěli je na ty nejstrašnější válečné přístroje, jaké jsem kdy viděl. Pamatujete se na hledač gravitačních linií Julmuna Thilla? Ten se používal – nepříliš efektivně – pro hledání rudných ložisek předtím, než přišla moderní metoda elektrického potenciálu.

Oni si jej prostě vzali a nějakým způsobem jej přestavěli na jeden z nejvražednějších automatických systémů řízení palby, s jakým jsem měl tu smůlu se setkat. Automaticky zaměří paprskomet nebo balistický projektor na naprosto neviditelný cíl ve vesmíru, vzduchu, vodě nebo skále.“

„Ale my,“ poznamenal Tan Porus, „máme přece daleko větší flotily lodí než oni. Bezpochyby si je můžeme podrobit, nebo snad ne?“

Joselin Arn zavrtěl hlavou. „Porazit je nyní – možná. Ale mělo by to velice daleko k podrobení a já bych na to osobně příliš nesázel. A rozhodně bych něco podobného nevyvolával. Problém spočívá v tom – přinejmenším pokud jde o vojenské záležitosti – že ta banda šílených vědců vynalézá nové věci strašně rychle. Technologicky jsou nestálí jako vlna na vodě; naše civilizace se spíš podobná písečné duně. Viděl jsem, jak v továrně na svá pozemní vozidla instalovali úplně novou sadu přístrojů a nástrojů k výrobě naprosto nového modelu – a za šest měsíců ji zase rozebrali a odstranili, protože jim ty přístroje připadaly zastaralé!

Prozatím jsme v kontaktu s jejich civilizací jen krátce. Naučili jsme se od nich některým věcem a přidali jsme je ke zkušenostem dvou set osmdesáti osmi členů našeho společenství – docela malý percentuální zisk. Oni přidali ke zkušenostem vlastní civilizace poznatky další jedné civilizace, což znamená stoprocentní růst!“

„Jak by podle tebe vypadalo naše vojenské postavení, pokud bychom je prostě na dvě stě let nechali být, ať se starají sami o sebe?“ zeptal se tiše Porus.

Joselin Arn se trpce zasmál. „Pokud bychom něco takového dokázali – což ve skutečnosti znamená: pokud by nám oni sami něco takového dovolili – mohl bych ti odpovědět okamžitě a přesně. Nyní bychom je sotva dokázali porazit. Pokud by měli dvě stě nerušených let k tomu, aby zkoumali a rozvíjeli poznatky a technologie, které během našeho krátkého setkání získali, mohli by dokázat věci, o kterých se mi ani nesnilo. Pokud bychom čekali dalších dvě stě let, nedočkali bychom se bitvy; přišla by anexe.“

Tan Porus se mu formálně uklonil. „Děkuji, Joseline Arne. Takový byl i výsledek mých výpočtů.“

Joselin Arn zasalutoval a vyšel z místnosti.

Porus se otočil k pěti hrůzou strnulým psychologům a pokračoval: „A doufám, že těchto pět učených kolegů bude stále ještě alespoň trochu reagovat jako humanoidé. Přesvědčili jste se o tom, že rozhodnutí ukončit veškeré styky s touto civilizací není na nás? My bychom se o to mohli pokusit – ale oni by to nepřipustili! Vy hlupáci!“ Pohrdavě si odfrkl. „Copak si myslíte, že budu ztrácet čas hádkami s vámi? Stanovím nový zákon, rozumíte? Homo Sol se musí připojit k Federaci. Během dvou set let musí být dovedeni k dospělosti. A já se vás neptám, jestli s tím souhlasíte; já vám to oznamuji!“ Rigelan se na ně sveřepě podíval. „Pojďte se mnou!“ zavrčel příkře.

V krotké rezignaci ho následovali a vešli dveřmi do Porusovy ložnice. Malý psycholog odtáhl stranou závěs a ukázal jim obraz v životní velikosti. „Říká vám to něco?“

Byl to portrét Pozemšťana, ale takového Pozemšťana ještě psychologové nikdy neviděli. Byl důstojný a ve své přísnosti krásný, jednou rukou si hladil mocný vous a ve druhé držel cíp splývavého oděvu, v němž byl zahalen; vypadal jako zosobněný majestát.

„Tohle je Zeus,“ řekl Porus. „Primitivní Pozemšťané si ho vymysleli jako zosobnění bouří a blesků.“ Otočil se k užaslé pětici. „Připomíná vám někoho?“

„Homo Canopus?“ nadhodil po chvilce nervózního mlčení nejisté Helvin.

Na okamžik se na Porusově tváři objevil výraz chvilkového potěšení, pak jeho rysy znovu ztvrdly. „Samozřejmě,“ odsekl. „Proč jsi s tím tak váhal? Tohle je Canopejec jako živý, do posledního vlásku zlatého vousu.“

Pak přešel o něco dál. „Tady je další,“ řekl a stáhl závěs z dalšího obrazu.

Byla na něm vyobrazena žena s mohutnými ňadry a širokými boky. Na tváři jí zářil záhadný úsměv a rukama se dotýkala klasů obilí, které měla položené v klíně.

„Démétér!“ řekl Porus. „Zosobnění zemědělské plodnosti. Ideál mateřskosti. Koho vám připomíná?“

Tentokrát nikdo nezaváhal. „Homo Betelgeuze!“ ozvalo se z pěti hrdel zároveň.

Tan Porus se potěšeně usmál. „Tak vidíte. Nuže?“

„Nuže?“ opakoval Tubal.

„Copak to nechápete?“ Porusův úsměv pohasl. „Není vám to jasné? Hlupáci! Co kdyby na Zemi přistálo jako doprovod ‚obchodní mise‘ sto takových Démétér a stovka Diů a jeden každý z nich by byl cvičeným psychologem… teď už vám svítá?“

Semper Gor se náhle zasmál. „U vesmíru, času a malých meteorů. Samozřejmě! Pozemšťané by změkli jako vosk v rukou svých vlastních zosobnění hromu a blesku a plodnosti. Během dvou set let – nu, během dvou set let bychom mohli dosáhnout čehokoli.“

„Ale tahle tvoje obchodní mise, Porusi,“ namítl Prat, „proč myslíš, že by ji Homo Sol vůbec chtěli přijmout?“

Porus naklonil hlavu na stranu. „Drahý kolego Prate,“ zamumlal, „copak sis opravdu myslel, že vytvořím pasivní paniku jen proto, abych věděl, jak vypadá – nebo abych udělal dojem na vás pět tupohlavců? Ta pasivní panika naprosto ochromila průmysl a pozemská vláda stojí tváří v tvář revoluci – což je další forma davového chování, která si zaslouží bližší zkoumání. Kdybychom jim nabídli věčnou prosperitu a galaktické trhy – myslíš, že by po tom skočili? Má hmota váhu?“

Rigelan netrpělivým gestem umlčel vzrušené blábolení, které se po jeho prohlášení ozvalo. „Pokud už nemáte žádné další otázky, je nejvyšší čas k návratu domů, pánové. Upřímně řečeno – Země se mi už zajídá, a navíc se nemohu dočkat, až konečně vyřeším záhadu té své olihně.“

Otevřel dveře a zavolal do chodby: „Haridine! Řekni Arnovi, aby připravil loď k odletu za šest hodin. Vracíme se domů.“

„Ale… ale…“ Chór zmatených námitek nakonec vykrystalizoval do náhlého činu, když se k Porusovi vrhl Semper Gor a strhl ho zpátky do místnosti ve chvíli, kdy se vědec snažil odejít. Malý Rigelan se marně zmítal v silném sevření.

„Pusť mě!“ houkl.

„Už jsme si toho od tebe vytrpěli dost, Porusi,“ řekl Gor, „a ty se teď uklidníš a začneš se zase chovat jako správný humanoid. Ať už se ti to líbí nebo ne, nemůžeme odcestovat, dokud neskončíme. Musíme se sejít s pozemskou vládou a zahájit rokování ohledně té obchodní mise. Musíme zajistit souhlas rady. Musíme vybrat psychology. Musíme –“

Porus se náhlým prudkým trhnutím osvobodil z jeho sevření. „Copak jsi byl na jediný okamžik přesvědčen o tom, že budu čekat na to, až ta vaše nafoukaná rada začne dlouze rokovat o tom, jestli se hodí něco s touto situací během dvou tří desetiletí podniknout?

Země s mými podmínkami souhlasila před celým měsícem. Před pěti týdny sem vyrazila výprava Canopanů a Betelgeuzanů a jejich loď přistála předevčírem. Jedině díky jejich pomoci se mi podařilo zastavit včerejší paniku – i když vy jste o tom neměli ani tušení. Bezpochyby jste byli přesvědčeni o tom, že to bylo vaše dílo. Dnes, pánové, mají situaci plně pod kontrolou a našich služeb už není zapotřebí. Vracíme se domů.“

* * *

„Homo Sol“ má zápletku toho druhu, který Campbella vždycky přitahoval. Ačkoli lidské bytosti v této povídce daleko zaostávají za ostatními inteligentními bytostmi galaxie, je jasné, že je na nich něco zvláštního, že mají neuvěřitelnou schopnost podnikat velké kroky kupředu a že by si na ně všichni ostatní měli raději dávat pozor.

Campbell měl vždycky rád povídky, v nichž lidé dokázali, že jsou nadřazeni ostatním inteligentním bytostem, i těm, které je dávno předstihly po technologické stránce. Těšilo ho, když si mohl přečíst povídku o tom, jak lidské bytosti dokázaly, že je jim vlastní nezvyklý dar troufalosti, smyslu pro humor nebo nemilosrdné schopnosti zabíjet tehdy, když je to nutné, a když díky těmto darům vítězily nad jinými druhy – i když ty byly v přesile.

Někdy mám ale nepříjemný pocit, že tento přístup odrážel Campbellovy postoje k záležitostem v menším, pozemském měřítku. Připadalo mi, že naprosto přirozeně předpokládá a přijímá přirozenou nadřazenost Američanů nad Neameričany, a zdálo se mi, že bez nejmenších pochybností pokládá za jediného správného Američana někoho, jehož předkové pocházeli ze severozápadní Evropy.

Nemohu tvrdit, že by Campbell byl rasistou ve špatném slova smyslu. Nedokážu si připomenout jediný jeho čin, který by se dal vykládat jako nepřátelský, a rozhodně jsem se v jeho společnosti nikdy – ani jedinkrát – necítil nepříjemně proto, že jsem židovského původu. Nicméně mi vždycky připadalo, že pokládá za samozřejmý ten stereotyp nordického bělocha jako představitele člověka-objevitele, člověka-vzdorujícího, člověka-vítěze.

Neustále jsem se s ním na toto téma dohadoval – přinejmenším tak prudce, jak jsem se odvažoval – a v následujících letech byl náš vztah napjatý na samotnou mez (s ohledem na vzájemnou úctu, která mezi námi panovala, a na to všechno, co jsem mu dlužil) právě díky našim názorům na otázku občanských práv. Já zastával v této věci liberální stanovisko, zatímco Campbell byl přesvědčený konzervativec; nikdy jsme se v této otázce neshodli.

Tohle všechno mělo významný dopad na mou práci na poli science fiction. Nelíbil se mi Campbellův postoj ohledně setkání lidstva s jinými inteligentními bytostmi a musel jsem „Homo Sol“ dvakrát přepracovat, než ji Campbell přijal jako nejbližší tomu, co si přál. I poté ale tu a tam vložil do konečné verze několik odstavců, aniž mě o tom zpravil.

Podobným situacím jsem se snažil v budoucnu vyhýbat. Jednou možností bylo vyhýbat se postupům těch spisovatelů, kteří spřádali své zápletky na pozadí gigantické pavučiny celých galaxií, v nichž žily miliardy inteligentních druhů – tak to dělal například E. E. Smith a samotný Campbell. Místo toho jsem začal vymýšlet příběhy, v nichž by galaxii obývaly pouze lidské bytosti.

Tato myšlenka brzy přinesla ovoce v podobě série knih o Nadaci. Přístup Smithe a Campbella ale bezpochyby dává větší smysl. Je skoro jisté, že mezi stovkami miliard světů ve velké galaxii musí existovat stovky nebo dokonce tisíce různých odlišných inteligentních druhů. To, že tam bude prospívat jen jeden jediný, jak jsem postuloval, je navýsost nepravděpodobné.

Někteří kritici science fiction (obzvlášť Sam Moskowitz) mi přiznali zásluhu za vynález galaxie lidských bytostí, jako bych tím způsobil nějaký literární pokrok. Jiní si možná v duchu mysleli (alespoň jsem to nikoho neslyšel otevřeně tvrdit na vlastní uši), že jsem svou galaxii zabydlel pouze lidskými bytostmi, protože mi chyběla fantazie k vymýšlení různých forem mimozemšťanů.

Ale pravda je taková, že jsem se jen snažil vyhnout srážce s Campbellovými názory; nechtěl jsem se dostat do situace, kdy bych byl nucen buď přijmout Campbellovy názory (které mi připadaly odporné), nebo bych neprodal povídku (což mi připadalo ještě nechutnější).

Dvacátého pátého března 1940 – téhož dne, kdy jsem odevzdal poslední verzi „Homo Sol“, jsem zašel navštívit Freda Pohla do jeho kanceláře. Oznámil mi, že reakce na „Míšence“ byly tak silné, že by mě rád požádal o nějaké pokračování. Bylo to vůbec poprvé, co mě někdo požádal o napsání předem dané povídky s tím, že její přijetí bylo už předem doslova jasné.

Strávil jsem tedy duben a květen prací na pokračování, nazvaném „Míšenci na Venuši“, a povídku jsem Pohlovi odevzdal třetího června. Byla deset tisíc slov dlouhá – vůbec nejdelší, jakou jsem za svou spisovatelskou kariéru prodal. Pohlovy časopisy si navíc vedly tak dobře, že mu byl připsán vyšší rozpočet výdajů a on mi mohl zaplatit pět osmin centu za slovo – celkově šedesát dva dolary padesát centů.

Povídka byla uveřejněna v čísle Astoundingu, který se v prodeji objevil dvacátého čtvrtého října 1940, skoro na den dva roky poté, co jsem prodal svou první práci. Byl to pro mě velký den, protože vůbec poprvé se obrázek na obálce časopisu vztahoval k ději mé povídky. „Udělal jsem obálku,“ jak se říkalo.

Název povídky byl zároveň s mým jménem vyveden na obálce tučnými písmeny. Bylo to lichotivé uznání skutečnosti, že mé jméno může mít pozitivní vliv na prodej čísla.

Míšenci na Venuši

Vlhká, ospalá atmosféra se divoce zazmítala a s ječením roztrhla. Holá náhorní plošina se třikrát zachvěla, když na ní přistály těžké vejcovitě tvarované předměty, které přilétly z vesmíru. Zvuk přistání se odrazil od hřebene vysokých hor na jedné straně k hradbě bujného lesa na straně druhé a pak se znovu rozhostilo ticho.

Se třemi zazvoněními se postupně otevřely ve všech lodích dveře a ven vystoupily v jednotlivých řadách lidské postavy. Nejdřív pomalu a pak s netrpělivým spěchem dělaly první kroky na novém světě, dokud se prostor, obklopující lodi, celý nezaplnil.

Tisíce očí se zahleděly na okolní krajinu a tisíc úst se otevřelo v jásání. A v lehkém větříku tohoto cizího světa se zachvělo tisíc hřebenů bělostných vlasů.

Půlky přistály na Venuši!

„Tak jsme tady,“ povzdechl si unaveně Max Scanlon.

Odvrátil se od okénka v trupu lodi a posadil se do křesla. „Jsou šťastní jako malé děti – a já se jim ani nedivím. Našli jsme nový svět – který máme jen sami pro sebe – a to je skvělé. Ale stejně nás čekají těžké dny. Skoro se jich bojím! Je to projekt, který započal jednoduše a bez potíží, ale bude vyžadovat mnoho úsilí, než jej dovedeme do úspěšného konce.“

Na rameni ucítil měkkou ruku a jemně ji sevřel. Zvedl pohled a usmál se do světle modrých očí, které se na něho s láskou dívaly. „Ale ty se nebojíš, že ne, Madeline?“

„To tedy ne!“ A pak se jí do tváře vkradl smutek. „Jen je mi líto, že tu s námi nemůže být otec. Víš přece, že pro nás znamenal mnohem víc než pro ostatní. My jsme byli první, které přijal pod svou ochranu, že?“

Rozhostilo se hluboké mlčení, když se oba ponořili do vzpomínek.

Max si povzdechl. „Pamatuji si na ten den před čtyřiceti lety – starý oblek, dýmka a všechno ostatní. Vzal mě k sobě domů. Mne – míšence, kterým každý opovrhoval! A pak mi našel tebe, Madeline!“

„Já vím.“ V očích se jí zaleskly slzy. „Ale on je stále s námi, Maxi, a vždycky zůstane – tady a tady.“ Dotkla se nejdříve své hrudi a pak přiložila dlaň na Maxovo srdce.

„Táto, pozor! Chyť ji! Chyť ji!“

Max se při zvuku hlasu staršího syna otočil právě včas, aby chytil malý uzlíček paží a nohou, který se k němu řítil.

Zvedl děvčátko do vzduchu a vážně se na ně podíval. „Mám tě dát tvému tatínkovi, Elsie? Co myslíš? On tě chce.“

Děvčátko nadšeně zakopalo nohama. „Ne, ne. Já chci tebe, dědečku. Chci, abys mě povozil a aby ses šel s námi a s babičkou podívat ven, jak je tam hezky.“

Max se otočil k synovi a příkře mu pokynul, aby odešel. „Ztrať se, nemilovaný otče, a nech dědečka, ať si taky chvilku užije.“

Arthur se zasmál a otřel si zarudlou tvář. „Jen si ji nech, pro všechno na nebesích. Pěkně jsme se za ní venku se ženou naběhali. Museli jsme ji odtáhnout za šaty, aby nevběhla do toho lesa. Je to tak, Elsie?“

Na Elsiině tváři se při této otázce objevila vzpomínka na uplynulá trápení. „Dědečku, řekni mu, ať mi dovolí se na ty hezké stromy podívat. Nechce mě k nim pustit.“ Vykroutila se z Maxovy náruče a přeběhla k oknu v boku lodi. „Podívej se na ně, dědečku, vidíš je? Všude kolem jsou stromy. Už tam není žádná tma. Když tam byla černá tma, tak se mi to venku vůbec nelíbilo, tobě snad ano?“

Max se sklonil a vážně pohladil děvčátko po bílých vlasech. „Ne, Elsie, ani mně se nelíbilo, když tam byla černá tma. Ale ta už tam není a nikdy už se nevrátí. Tak, a teď utíkej za babičkou. Má pro tebe schované koláčky. Tak běž, šup!“

Sledoval odchod své manželky a vnučky s úsměvem, ale když se jeho oči podívaly na syna, byl v nich znovu vážný výraz.

„Nuže, Arthure?“

„Nuže, otče? Co teď?“

„Nesmíme ztrácet čas, synu. Musíme okamžitě začít stavět – pod zemí!“

Arthur se pozorně napřímil. „V podzemí!“ Znechuceně se zamračil.

„Já vím, já vím. Nic takového jsem předtím neříkal, ale musíme to udělat takhle. Za každou cenu musíme zmizet z povrchu Sluneční soustavy. Na Venuši jsou další lidé – čistokrevní. Není jich tu mnoho, pravda, ale nějací tu jsou. Ti nás nesmí najít – přinejmenším ne do té doby, než budeme připraveni na to, co by mohlo následovat. A tohle bude trvat celá léta.“

„Ale pod zemí, otče! Žít jako krtci, skrytí před světlem a vzduchem. To se mi nelíbí.“

„Ale no tak, to je přece nesmysl; nedramatizuj to zbytečně. Budeme žít na povrchu – ale město: energetické zdroje, zásoby potravy a vody, laboratoře – to všechno musí zůstat skryto pod zemí a chráněno před poškozením.“

Starý půlka nad tímto problémem netrpělivě mávl rukou. „Zapomeň na to, alespoň pro tuto chvíli. Chci si s tebou promluvit o něčem jiném – o něčem, co jsme spolu už probírali.“

Arthurův pohled ztvrdl a muž přesunul svůj pohled ke stropu. Max vstal a položil ruku na synovo silné rameno.

„Už je mi přes šedesát, Arthure. Nevím, jak dlouho ještě budu žít. V každém případě jsem ze sebe to nejlepší vydal v minulosti a bude lepší, když nyní postoupím vůdcovství mladší osobě, která má více energie.“

„Táto, tohle jsou sentimentální žvásty a ty to víš stejně dobře jako já. Není mezi námi nikdo, kdo by tě dokázal zastoupit, a nikdo nebude řeči o tomhle plánu na nástupnictví poslouchat ani vteřinu, dokud budeš žít.“

„Já je nehodlám žádat o to, aby poslouchali. Tohle je rozhodnutá věc – a ty jsi ten nový vůdce.“

Mladší muž pevně zavrtěl hlavou. „K tomu, abych sloužil, mě nemůžeš donutit proti mé vůli.“

Max se podivínsky usmál. „Obávám se, že se snažíš vyhýbat odpovědnosti, synu. Necháváš svého starého otce vykonávat namáhavou a obtížnou práci, na kterou ve svém pokročilém věku nemá sil.“

„Táto!“ zvolal otřeseně Arthur. „Takhle to není! Ty přece víš, že to takhle není. Sám přece –“

„Tak to dokaž. Podívej se na to takhle: naše rasa potřebuje aktivního vůdce, a to já rozhodně být nemohu. Vždycky tu budu – přinejmenším dokud budu živ – abych ti radil a pomáhal ti, jak nejlépe dovedu, ale od tohoto okamžiku musíš iniciativu převzít ty.“

Arthur se zamračil a když promluvil, zněl jeho hlas váhavě. „Tak dobře. Přijmu funkci polního velitele. Ale pamatuj, že ještě pořád zůstáváš vrchním velitelem.“

„Dobrá! Teď abychom tu příležitost oslavili.“ Max otevřel zásuvku, vytáhl krabici a z ní vyňal dva doutníky. Povzdechl si. „Zásoby tabáku už málem klesly na nulu a žádný další nedostaneme, dokud si nějaký nevypěstujeme sami. Ale na počest nového velitele si musíme zakouřit.“

Ke stropu se vznesly proužky modravého kouře a Max se mezi nimi podíval na syna. „Kde je Henry?“

Arthur se usmál. „To nevím. Neviděl jsem ho od chvíle, kdy jsme přistáli. Ale můžu ti docela dobře říct, s kým je.“

Max zabručel. „To je mi jasné taky.“

„Ten kluk neztrácí čas zbytečnostmi. Nebude to dlouho trvat, táto, a budeš rozmazlovat další várku vnoučat.“

„Pokud to budou tak skvělé děti jako první tři, tak už se nemohu dočkat.“

A otec se synem si vyměnili potěšené úsměvy a v tichu naslouchali tlumenému zvuku šťastného smíchu svých druhů venku.

Henry Scanlon naklonil hlavu na stranu a zvedl ruku, aby si zjednal ticho. „Slyšíš tu tekoucí vodu, Irene?“

Dívka po jeho boku přikývla. „Tímhle směrem,“ ukázala.

„Pojďme tam. Těsně předtím, než jsme přistáli, jsme přelétali řeku; možná je to ona.“

„Tak dobře, když myslíš – ale podle mě bychom se měli vrátit k lodím.“

„Proč?“ Henry se zastavil a podíval se na ni. „Myslel jsem, že si ráda po tak dlouhé cestě v přecpaném prostoru protáhneš nohy.“

„No, mohlo by to být nebezpečné.“

„Tady na vysočině ne, Irene. Vysočina na Venuši je skoro jako druhá Země. Vidíš sama, že je to les a ne džungle. Na druhou stranu, kdybychom byli v pobřežní oblasti –“ Náhle se odmlčel, jako by si právě na něco vzpomněl. „A kromě toho – čeho by ses měla bát? Jsem tu s tebou přece já, ne?“ A pohladil pažbu paprskové pistole v pouzdře na stehně.

Irene potlačila náhlý úsměv a šelmovsky se na svého průvodce podívala. „Velice dobře si uvědomuji, že jsi tu se mnou. A právě tohle je to nebezpečí.“

Henry hlasitě vydechl. Zamračil se. „Opravdu moc legrační – a to se chovám, jak nejlépe umím.“ Odvrátil hlavu, chvilku kráčel mlčky a pak zdrženlivě oslovil stromy: „Což mi připomíná, že zítra má narozeniny Daphne. Slíbil jsem jí dárek.“

„Dej jí zeštíhlovací pás,“ odsekla dívka nakvašeně. „Je tlustá!“

„Kdo je tlustý? Daphne? Hmm… ani bych neřekl.“ Pečlivě rozvážil situaci a zamyšleně se podíval na dívku po svém boku. „Kdybych ji měl stručně popsat, nejspíš bych použil slova… řekněme ‚příjemně baculatá‘ nebo možná ‚pohodlně polštářovaná‘.“

„Je tlustá,“ zasyčela náhle prudce Irene a na čele se jí objevilo něco, co připomínalo zamračení. „A má zelené oči,“ dodala a s vystrčenou bradou se prudce otočila, vědoma si vlastní štíhlé postavy.

Henry rychle vykročil, aby ji dohnal. „Já samozřejmě kdykoli dávám přednost hubeným dívkám.“

Irene se k němu otočila se zaťatými pěstmi. „Já nejsem hubená, ty přihlouplý opičáku!“

„Ale Irene, kdo říkal, že jsem tím myslel tebe?“ Jeho hlas zněl vážně, ale v očích mu tančily pobavené jiskřičky.

Dívce zrudly uši a s rozechvělým spodním rtem se odvrátila. Úsměv z Henryho očí zmizel a na tváři se mu objevil ustaraný výraz. Natáhl váhavě ruku a položil ji dívce kolem ramen.

„Zlobíš se, Irene?“

Úsměv, který rozzářil její tvář, byl stejně jasný jako slunce, jehož paprsky se jí odrážely ve stříbrných vlasech. „Ne,“ odpověděla.

Jejich oči se setkaly a Henry na okamžik zaváhal – a záhy zjistil, že kdo váhá, prohrává; s náhlým trhnutím a tlumeným smíchem se Irene znovu osvobodila.

Ukázala na mezeru mezi stromy a zavolala: „Podívej, jezero!“ a rozběhla se k němu.

Henry se zašklebil, něco si tlumeně zamumlal a vydal se za ní.

Krajina, která se před nimi objevila, byla skutečně pozemská. Potok se v kaskádách proplétal mezi břehy, porostlými stromy se štíhlými kmeny, a vléval se do jezera, na míle širokého. Zasněné ticho nerušilo nic kromě tlumeného tlukotu, který vydávaly hrdelní blány límcových ještěrů, kteří hnízdili vysoko v korunách stromů.

Chlapec s dívkou stáli ruku v ruce na břehu a zasněně sledovali scenérii před sebou.

Náhle se nedaleko od místa, kde stáli, ozvalo šplouchnutí a Irene couvla do náruče svého společníka.

„Co se stalo?“

„N-nic. Myslím, že se něco pohnulo ve vodě,“ odpověděla.

„To se ti jen něco zdálo, Irene.“

„Ne. Něco jsem viděla. Vynořilo se to a – počkej, Henry, nemačkej mě tak silně –“

Málem ztratila rovnováhu, když ji Henry náhle pustil a odstrčil a zároveň vytrhl z pouzdra paprskovou pistoli.

Přímo před nimi se z vody zvedla zelená hlava, z níž kapala voda, a prohlížela si je široce posazenýma vypoulenýma očima. Její široká tlama bez rtů se rychle otevírala a zavírala, ale neslyšeli žádný zvuk.

Max Scanlon se zamyšleně podíval na rozježené pahorky před sebou a sepnul za zády ruce.

„Takže takhle si to představuješ, ano?“

„Jistě, táto,“ trval na svém Arthur nadšeně. „Pokud se zahrabeme pod tyhle hromady žuly, nenajde nás žádný Pozemšťan. S naší neomezenou energií nebude trvat vyhloubení základní jeskyně ani dva měsíce.“

„Hmmm! To bude ale vyžadovat pořádnou pozornost!“

„Pozornost je to první a poslední, čeho se tomu dostane!“

„Horské oblasti jsou velice často nestabilní a postihovaná zemětřeseními.“

„Můžeme sestrojit tolik statických podpěr, že udržíme celou Venuši – zemětřesení nezemětřesení.“

„Statické podpěry ale energii přímo hltají a výpadek generátorů, při němž bychom zůstali bez energie, by znamenal rychlý konec.“

„Můžeme spojit pět samostatných a nezávislých generátorů – lépe už se zajistit nedokážeme. A všech pět najednou poruchu mít nebude.“

Starý půlka se usmál. „Tak dobře, synu. Vidím, že jsi to naplánoval pečlivě. Začni s pracemi. Můžeš se do toho pustit, kdykoli se ti zachce – a pamatuj si, že je to celé jen na tobě.“

„Dobrá! Vraťme se zpátky k lodím.“ Opatrně se vydali mezi balvany po úbočí dolů.

„Víš, Arthure,“ řekl Max a náhle se zastavil, „trochu jsem o těch statických podpěrách uvažoval.“

„Ano?“ Arthur mu nabídl rámě a znovu vykročili.

„Napadlo mě, že kdybychom dokázali jejich výstupy nastavit dvojrozměrně a zakřivit je, pak bychom měli – přinejmenším tak dlouho, jak dlouho bychom měli energii – dokonalou ochranu, tvořenou statickým polem.“

„K tomu ale potřebuješ čtyřrozměrné vyzařování, táto – je to pěkná myšlenka, ale něco takového vytvořit nedokážeš.“

„Opravdu si to myslíš? Nu, tak poslouchej: napadlo mě –“

To, co Maxe napadlo, ale zůstalo pro tuto chvíli utajeno, protože se před nimi náhle ozval pronikavý výkřik, který je donutil zastavit se a pozorně rozhlédnout. Od úpatí k nim velkými skoky přibíhal Henry Scanlon a za ním – popravdě řečeno velký kus za ním a daleko pomalejším tempem – běžela Irene.

„Táto, trvalo mi pěkně dlouho, než jsem tě našel,“ vyrazil ze sebe udýchaně mladík. „Kde jsi byl?“

„Přímo tady, synu. A kde jsi byl ty?“

„Ale, jen jsme se tak procházeli kolem. Poslyš, táto. Pamatuješ si, jak průzkumníci mluvili o těch obojživelných tvorech, kteří obývají jezera na venušské vysočině? No, tak my je našli, je jich spousta, celý národ. Že je to tak, Irene?“

Irene se zastavila, aby popadla dech, a přikývla. „Jsou opravdu krásní, pane Scanlone. Celí zelení.“ A vesele nakrčila nos.

Arthur si s otcem vyměnil pochybovačný pohled. Pak mladší Scanlon pokrčil rameny. „A víš určitě, že jsi opravdu viděl je a ne zase nějaké věci? Pokud si dobře vzpomínám, Henry, tak jsi jednou během letu vesmírem viděl meteor, vyděsil nás všechny k smrti, a pak se ukázalo, že jsi sledoval jen svůj vlastní odraz v palubním okně.“

Henry, který si bolestně uvědomoval Irenin úsměšek, vzdorně vystrčil spodní ret. „Víš, Arte, myslím, že si říkáš o pořádnou ránu do obličeje. A já už jsem dost velký na to, abych ti ji uštědřil.“

„No tak, uklidněte se,“ ozval se rozhodně starší Scanlon, „a ty, Arthure, přestaň útočit na důstojnost mladšího bratra. Henry, potíž je v tom, že Arthur je přesvědčený o tom, že ti tvorové, o kterých mluvíš, jsou plaší jako králíci. Zatím je ještě vlastně ani nikdo pořádně nezahlédl, vždycky se skryli.“

„No, my jsme je viděli, táto. Byla jich spousta. Nejspíš je přilákala Irene. Nikdo jí nemůže odolat.“

„Vím, že ty rozhodně ne,“ zasmál se nahlas Arthur.

Henry znovu ztuhl, ale otec se mezi ně postavil. „Vy dva už byste měli dospět. Pojďme se na ty obojživelníky podívat.“

„To je úžasné,“ poznamenal Max Scanlon. „Nevěřil bych, že jsou přátelští jako malé děti. Nedokážu to pochopit.“

Arthur potřásl hlavou. „To ani já, táto. Za padesát let se neukázali žádnému průzkumníkovi, ale kvůli nám se tady srotí jako mouchy.“

Henry sebral na břehu několik oblázků. „Sledujte, co se bude dít,“ řekl.

Hodil jeden z kamenů do jezera. Když oblázek klesl pod hladinu, šest zelených těl se prudce otočilo a hladce vklouzlo do hluboké vody. Během vteřiny se jeden z nich znovu přiblížil k míšencům a vyplivl oblázek v oblouku zpátky k Henryho nohám.

Obojživelníci se shromáždili blíž a bylo jich čím dál víc; stáli v mělké vodě na samotném okraji jezera, drželi se sporých travin a vypoulenýma očima sledovali půlky na břehu. Pod hladinou čisté vody byly jasně vidět jejich silné zadní nohy s plovacími blanami, které se s plavným půvabem pohybovaly sem a tam. Ústa beze rtů se bez přerušení otevírala a zavírala v podivném rytmu.

„Myslím, že mluví, pane Scanlone,“ ozvala se Irene najednou.

„To je docela dobře možné,“ souhlasil zamyšleně starý míšenec. „Jejich lebky jsou dostatečně velké na to, aby skrývaly vyvinuté mozky, a mohou být velice inteligentní. Pokud jsou jejich hlasivky a sluchové orgány naladěny na zvukové vlny vyšší nebo nižší, než můžeme slyšet my, nedokážeme je slyšet – a tím by byl tento jev vysvětlen.“

„Nejspíš o nás mluví stejně zaujatě jako my o nich,“ poznamenal Arthur.

„Ano, a nejspíš se dohadují o tom, co jsme to za zrůdy,“ dodala Irene.

Henry neřekl nic. Opatrně přikročil k okraji jezera. Půda pod jeho nohama byla bahnitá a traviny tu rostly hustě. Skupina obojživelníků, k níž byl nyní nejblíže, si ho pozorně a obezřetně prohlížela a několik jich odstoupilo a vklouzlo zpět do bezpečí hlubší vody.

Ale jeden z nich stál na místě jako přikovaný. Široká ústa měl pevně sevřena; v očích měl opatrný výraz – ale nepohnul se.

Henry se zastavil, zaváhal a vystrčil k tvorovi ruku. „Nazdar, Obo!“ řekl.

‚Obo‘ se na nataženou ruku zahleděl. Velice opatrně a pomalu se jedna z jeho plovacími blanami opatřených rukou natáhla a dotkla Henryho prstů. S trhnutím zase ruku stáhl a v bezhlesém vzrušení začal pohybovat ústy.

„Buď opatrný,“ řekl za jeho zády Max. „Takhle ho jedině vyděsíš. Jeho pokožka bude určitě neuvěřitelně citlivá a suché předměty ji nejspíš dráždí. Namoč si ruku do vody.“

Henry pomalu poslechl otcovy rady. Obovy svaly se napjaly, když míšence opatrně sledoval, a byl připraven při prvním rychlejším pohybu utéct; Henry se ale nepohyboval rychle. Za chvilku půlka znovu natáhl ruku, ze které tentokrát odkapávala voda, ke tvorovi z Venuše.

Nějakou chvíli se nedělo nic, protože Obo nejspíš pozorně zvažoval, co by měl udělat. A pak, po dvou předstíraných podáních a rychlých cuknutích, se jejich prsty znovu dotkly.

„Zdravím tě, Obo,“ řekl Henry a sevřel zelenou ruku v dlani.

Následovalo krátké poplašené trhnutí a pak tvor jeho ruku sevřel tak silně, až půlkovy prsty tlakem otupěly. Okolní tvorové, kterým příklad jejich společníka očividně dodal odvahy, se přiblížili a nabízeli hostům své ruce.

Všichni čtyři míšenci nyní stáli v blátě a podávali Venušanům ruce, namočené ve vodě.

„To je zvláštní,“ řekla náhle Irene. „Pokaždé, když jim podám ruku, tak před očima vidím vlasy.“

Max se na ni podíval. „Vlasy?“ zeptal se.

„Ano, naše. Vidím před sebou dlouhé bílé vlasy, které se tyčí nahoru a září v paprscích slunce.“ Bezděky zvedla ruku k vlastnímu hřebenu vlasů.

„No tohle!“ ozval se Henry náhle. „Teď, když ses o tom zmínila, tak si to uvědomuji také. Ale vidím je jen tehdy, když se dotýkáme.“

„Co ty, Arthure?“ zeptal se Max.

Arthur jen přikývl a zvedl překvapeně obočí.

Max se usmál a udeřil pěstí do dlaně. „Ale jistě, je to primitivní druh telepatie – příliš slabý k tomu, aby fungoval bez tělesného dotyku, a i tehdy schopný zprostředkovat jen jednoduché a základní obrazy.“

„Ale proč zrovna vlasy, táto?“ zeptal se Arthur.

„Možná jsou to právě naše vlasy, co je v první řadě zaujalo. Nikdy něco takového neviděli a – a… nu, kdo dokáže vysvětlit, jakým způsobem uvažují?“

Náhle klesl na kolena a smáčel si vysoký hřeben bělostných vlasů vodou. Hladina se zčeřila a zelená těla se natěsnala vedle sebe, jak se k němu obojživelníci snažili dostat všichni najednou. Jedna zelená dlaň jemně přejela po tuhém hřebeni jeho vlasů a následovalo vzrušené, i když neslyšné štěbetání tvorů. Ti se tísnili jeden na druhého, aby získali co nejlepší místo a výsadu dotknout se Maxových vlasů, dokud se nemusel znovu napřímit, protože už déle nedokázal klečet v bahně.

„Nejspíš jsme si získali přátele navěky,“ řekl. „Docela zvláštní tvorové.“

Byla to Irene, kdo si všiml další skupiny obojživelníků, která plavala ve vodě nějakých sto yardů od břehu. Ta se zdržovala na místě a nijak se k nim nesnažila přiblížit. „Proč k nám nepřijdou oni?“ zeptala se.

Otočila se k jednomu z nejbližších obojživelníků a s několika tázavými gesty ukázala na další skupinu. Odpovědí jí byly pouze vážné a nechápavé pohledy.

„Takhle to nefunguje, Irene,“ upozornil ji Max jemně. Natáhl ruku, sevřel v dlani dlaň nejbližšího obojživelníka a nějakou chvíli nehybně stál. Když uvolnil sevření, tvor vklouzl do vody a zmizel. Za chvíli se začala skupina váhajících obojživelníků opatrně blížit ke břehu.

„Jak jsi to udělal?“ zalapala po dechu Irene.

„Pomocí telepatie. Pevně jsem ho držel za ruku a představil si oddělenou skupinu jeho druhů a dlouhou ruku, která se natahuje přes vodu, aby se jich dotkla.“ Jemně se usmál. „Jsou opravdu inteligentní, jinak by mě nepochopil tak rychle.“

„Ale tohle jsou jejich samice!“ vydechl Arthur v náhlém úžasu. „A u všeho svatého – ony kojí mladé!“

Nově příchozí samice byly štíhlejší a světleji zbarvené než samci. Poté, co na ně jejich odvážnější protějšky naléhaly, se plaše přiblížily a opatrně nabídly své ruce k pozdravu.

„Ach-h,“ zvolala Irene v náhlém úžasu. „Podívejte se na tohle!“

Klekla si do bláta a natáhla obě paže k nejbližší samici. Ostatní tři míšenci sledovali, jak si nervózní samice obojživelníka prudce přitiskla své mládě k hrudi.

Ale Irene k ní stále natahovala paže. „Prosím, prosím. Je tak krásné. Já mu neublížím.“

Matka malého tvora jí patrně nerozuměla ani slovo, ale náhle jako by se rozhodla a vložila jí malý zelený uzlíček přímo do náruče.

Irene se s radostným pohledem v očích napřímila. Malé nožičky s plovacími blanami slepě kopaly a vypoulené oči, naplněné strachem, ji vyděšeně sledovaly. Ostatní tři míšenci k ní přikročili a zvědavě mládě sledovali.

„Tohle je ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla. Podívejte se na ta malá ústa. Chceš si je podržet, Henry?“

Henry odskočil zpátky, jako by ho něco štíplo. „Ani náhodou! Ještě bych je upustil a co potom?“

„Dostáváš v myšlenkách nějaké obrazy, Irene?“ zeptal se Max zvědavě.

Irene se soustředila a se zavřenýma očima se zamračila. „Ne, nic. Nejspíš je moc malé na to, aby – ach ano! Teď! Má – má –“ Náhle se odmlčela a uchichtla. „Má hlad, chudáček malý!“

Vrátila mládě obojživelníka nervózní matce, která z nich ani na okamžik nespustila oči, a když nyní znovu objala malý živý uzlíček silnými pažemi, radostně štěbetala. Malý tvoreček ještě naposledy otočil zelenou hlavičku a vypoulenýma očkama se podíval na dívku, která ho ještě před chvílí držela v náručí.

„Přátelští tvorové,“ řekl Max, „a inteligentní. Ať si nechají své řeky a jezera. My zůstaneme na souši a nebudeme je obtěžovat.“

Osamělý míšenec stál na Scanlonově hřebeni a dalekohledem pozorně sledoval Předěl, vzdálený deset mil nahoře v kopcích. Už celých pět minut se ani nepohnul a vypadal jako socha hlídače, vytesaná v kameni, které tvořily okolní hory.

A pak míšenec spustil ruce s dalekohledem a v pobledlé tváři s pevně sevřenými rty se mu objevil zasmušilý a ustaraný výraz. Seběhl ze stráně k hlídanému, skrytému vchodu do města půlek.

Beze slova se protáhl kolem stráží a spěchal do spodních pater, kde byla stále ještě podzemní skaliska odstřelována do nicoty a tvarována kontrolovanými výboji energie.

Arthur Scanlon vzhlédl od své práce a s náhlou předtuchou katastrofy nařídil zastavit všechny desintegrátory.

„Stalo se něco, Sorrelli?“

Půlka se k němu naklonil a zašeptal Arthurovi do ucha jediné slovo.

„Kde?“ vyhrkl Arthur chraptivě.

„Na druhé straně hřebene. Procházejí přes Předěl a míří přímo naším směrem. Zahlédl jsem odlesk slunce na kovu a –“ pozvedl významně svůj dalekohled.

„Milosrdný bože!“ Arthur si nervózně promnul čelo a pak se otočil k půlkovi, který je úzkostlivě sledoval od ovládacího panelu svého Desinta. „Pokračujte podle plánu! Žádné změny!“

Vyběhl několik podlaží ke vchodu a spěšně vyhrkl rozkazy: „Okamžitě ztrojnásobte stráže. Nikdo kromě mě nebo těch, kdo spolupracují se mnou, nesmí opustit město. Pošlete ven muže, aby vyhledali ty, kteří se pohybují na povrchu, a nařiďte jim, aby všichni zůstali v úkrytu a nedělali žádný zbytečný hluk.“

Pak se znovu vydal dolů a zamířil přímo k prostorům, kde se zdržoval jeho otec.

Max Scanlon vzhlédl od výpočtů a vrásčité čelo se mu při pohledu na syna vyhladilo. „Jak se vede, Arthure? Nějaké potíže? Další odolná vrstva?“

„Ne, nic takového.“ Arthur pečlivě zavřel dveře a ztišil hlas. „Pozemšťané!“ řekl.

Na okamžik se Max ani nepohnul. Výraz v jeho tváři jako by na chvíli zmrzl; pak hluboce vydechl, sesul se do křesla a čelo mu znovu zbrázdily vrásky.

„Kolonisté?“

„Vypadá to tak. Sorrell tvrdí, že mezi nimi viděl ženy a děti. Dohromady jich je několik set a jsou vybavení pro osídlení – a míří přímo k nám.“

„Taková smůla, taková smůla!“ zasténal Max. „Na Venuši je tolik příhodných míst k vybudování kolonie, a oni si musí vybrat zrovna tohle. Pojď, podíváme se na ně.“

Prošli přes Předěl v dlouhé řadě, která se vinula jako had. Ošlehaní průkopníci s usouzenými a upracovanými ženami a rozjásanými, napůl barbarskými dětmi, narozenými v lůně divočiny. Po neprozkoumaných cestách se pomalu a neohrabaně sunuly nízké, široké „Venušské vozy“, naložené vysokými hromadami potřeb pro domácnost a přežití.

Vůdcové kolony se rozhlédli po krajině za hradbou hor a jeden z nich řekl přerývaně a udýchaně: „Už jsme skoro skrz, Jeme. Za chvilku nás tahle cesta zavede do podhůří.“

A druhý pomalu odpověděl: „A tam nás čeká dobrá půda k osídlení. Můžeme se usadit a vykolíkovat si farmy.“ Povzdechl si: „Tenhle poslední měsíc byl pěkně tvrdý. Jsem rád, že je to za námi!“

A z hřebene nalevo před nimi – z posledního hřebene, za kterým se rozkládalo údolí – sledovali nově příchozí s těžkými srdci otec a syn Scanlonovi, neviditelné tečky v dálce.

„Jediná věc, na kterou jsme se nepřipravovali – a zrovna ta se musí stát,“ poznamenal sklíčeně otec.

Arthur promluvil pomalu a neochotně. „Je jich jen několik a nejsou ozbrojení. Můžeme je odsud vyhnat během jediné hodiny.“ A s náhlou vášní dodal: „Venuše je naše!“

„Ano, dokážeme je zahnat během hodiny – svedli bychom to dokonce i během deseti minut. Ale oni by se pak vrátili – byly by jich tisíce a byli by ozbrojeni. Nejsme připraveni na boj proti všem lidem na Zemi, Arthure.“

Mladší muž se kousl do rtu a slova, která zamumlal, byla zpola zbarvena studem. „Pro náš národ, otče – mohli bychom je všechny pobít.“

„Nikdy!“ zvolal Max a ve starých očích mu zableskl hněv. „My nebudeme ti, kteří udeří jako první. Pokud začneme zabíjet, nemůžeme očekávat ze strany Pozemšťanů žádnou milost; a také si ji nezasloužíme.“

„Ale co jiného chceš dělat, otče? Už takhle nemůžeme ze Země očekávat žádnou milost. Pokud nás zahlédnou, pokud budou mít vůbec podezření o tom, že jsme tady, celý náš exodus ztratí veškerý smysl a my jej prohrajeme na samotném začátku.“

„Já vím. Já vím.“

„Teď už nic změnit nemůžeme,“ pokračoval vášnivě Arthur. „Strávili jsme stavbou města celé měsíce. Jak bychom mohli začít znovu?“

„To nesmíme,“ souhlasil Max monotónně. „I samotný pokus o přesun by znamenal vážné riziko prozrazení. Můžeme jedině –“

„Žít jako krtci pod zemí. Uprchlíci, na které se pořádají hony! Vyděšení utečenci! Takhle to je?“

„Jestli chceš, můžeš to říct i takhle. Ale my se prostě musíme skrýt, Arthure, a musíme se skrýt pod zemí.“

„Na jak dlouho?“

„Dokud já – nebo my – nepřivedeme k dokonalosti zakřivené dvourozměrné statické podpěry. Ven můžeme vyjít jedině obklopeni neproniknutelnou ochranou pole. Může to trvat roky; může to trvat týden. Víc ti teď neřeknu.“

„A každý den budeme riskovat odhalení. Kdykoli se na nás mohou vrhnout hordy čistokrevných a vymazat nás z vesmíru nadobro. Budeme muset spoléhat na štěstí den za dnem, týden za týdnem, rok za rokem –“

„Budeme muset.“ Max pevně sevřel rty a oči měl mrazivě modré.

Pomalu se vrátili zpátky do města míšenců na Venuši.

Ve městě míšenců panovalo ticho a všechny oči byly upřeny k nejvyšším poschodím a tajným vchodům. Tam venku bylo slunce, prostor – a Pozemšťané.

Ti se usídlili několik mil proti proudu řeky. Krajinu posázeli svými hrubými domy. Vyčistili okolní zemi. Vykolíkovali farmy. Začali osívat půdu.

A mezitím v útrobách Venuše jedenáct set půlek tvarovalo své domovy ve skále a čekalo, až starý muž dokončí rovnice, které umožní statickým podpěrám, aby se vyklenuly a uzavřely v oblouku.

Irene seděla na skalní římse, dívala se před sebe k místu, kde temné šero ukazovalo východ na povrch planety, a zamračeně přemýšlela. Hezkýma nohama kývala sem a tam ve vzduchu a Henry Scanlon, který seděl po jejím boku, měl co dělat, aby udržel svůj pohled zaměřený neškodně do vzduchu.

„Víš co, Henry?“

„Co?“

„Vsadím se, že by nám Obové dokázali pomoci.“

„Pomoci s čím, Irene?“

„S tím, jak se zbavit Pozemšťanů.“

Henry se nad tím pečlivě zamyslel. „Proč si to myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Nu, jsou přece docela chytří – daleko chytřejší, než si myslíme. Jejich myšlení je ale úplně jiné a možná by to dokázali napravit. Kromě toho – nu, je to jen pocit.“ Náhle stáhla ruku do klína. „Nemusíš mě za ni držet, Henry.“

Mladík ztěžka polkl. „Já – já myslel, že sedíš dost na okraji – a mohla bys třeba spadnout, víš?“

„Aha.“ Irene se podívala do strašlivé hloubky tří stop, která ji dělila od země. „Na tom, co říkáš, nejspíš něco bude, jen co je pravda. Odsud to vypadá pěkně nebezpečně.“

Henry usoudil, že dívka právě udělala narážku, a rozhodl se podle toho zachovat. Na okamžik se rozhostilo ticho, zatímco zvažoval pravděpodobnost, že by dívce mohla být zima – ale než mohl něco v tomto směru podniknout, promluvila znovu.

„Chtěla jsem ti navrhnout jednu věc, Henry: pojďme ven a promluvme si o tom s Oby.“

„Táta by mi utrhl hlavu, kdybych něco takového udělal.“

„Mohla by to být legrace.“

„Jistě, ale je to nebezpečné. Nemůžeme riskovat, že nás někdo uvidí.“

Irene odevzdaně pokrčila rameny. „Nu, jestli máš strach, tak už se o tom nebudeme bavit.“

Henry zalapal po dechu a zrudl. Seskočil pružně z římsy. „Kdo tady má strach? Kdy chceš jít?“

„Teď hned, Henry. Právě teď.“ Tváře jí zčervenaly dychtivostí.

„Tak dobře. Pojď.“ Vyrazil napůl klusem a táhl ji za sebou. Pak ho ale něco napadlo a náhle se zastavil.

Prudce se k ní otočil. „Já ti ukážu, jaký mám strach,“ a zničehonic ji objal a dokonale ztlumil její překvapený výkřik.

„Můj ty bože,“ vydechla Irene, když zase mohla promluvit. „Jak neuvěřitelně surové tohle bylo!“

„Jistě. Já jsem přece proslulý surovec,“ zalapal po dechu Henry, když zase dokázal vidět jasně a zbavil se houpavého pocitu v hlavě. „Tak pojďme najít ty Oby; a až budu prezidentem, připomeň mi, abych nechal postavit pomník tomu člověku, který vynalezl líbání.“

Prošli skalami lemovanou chodbou, tiše se prokradli za zády stráží u východů a pečlivě zamaskovanými vedlejšími výstupy se dostali na povrch planety.

Šmouha kouře na jižním obzoru byla jasným a pochmurným důkazem přítomnosti člověka a s touto připomínkou na mysli oba mladí míšená proklouzli podrostem do lesa a pokračovali směrem k jezeru, kde žili obojživelníci.

Mohli jen hádat, jestli je tvorové nějakým zvláštním způsobem vycítili, ale jisté bylo, že sotva dorazili na břeh, viděli pod hladinou zelené šmouhy; obojživelníci se blížili.

Nad hladinou se objevila první široká hlava s vypoulenýma očima a během několika vteřin z vody poblíž břehu vykukovaly desítky Obů.

Henry si namočil dlaně a podal přátelsky ruce nejbližšímu tvorovi.

„Nazdar, Obe.“

Otevřená ústa se roztáhla do úsměvu a chvíli něco neslyšně říkala.

„Zeptej se ho na Pozemšťany, Henry,“ naléhala Irene. Mladík netrpělivě trhl hlavou.

„Počkej chvilku. Bude to pár minut trvat. Snažím se, jak nejvíc to jde.“

Po celé dvě dlouhé minuty zůstali oba – míšenec i obojživelník – bez jediného pohybu a upřeně jeden druhému zírali do očí. Pak se Obo vytrhl ze sevření a jako by na nějaký neslyšný rozkaz všichni jezerní tvorové zmizeli z dohledu hluboko pod hladinou, takže půlky zůstaly na břehu samy.

Irene chvilku rozpačitě stála mlčky, než se zeptala: „Co se stalo?“

Henry pokrčil rameny. „Nevím. Představil jsem si Pozemšťana a připadalo mi, že on ví, co mám na mysli. Pak jsem si představil Pozemšťany, kteří s námi bojují a zabíjejí nás – a on si představil spoustu nás a jen několik jich a další boj, ve kterém jsme je pobili do posledního. Ale pak jsem si já představil nás, jak je zabíjíme, a pak jich přichází daleko více – celé nekonečné hordy – a zabíjejí nás a pak –“

Ale dívka si tiskla dlaně ke zmučeným uším. „Pro všechno na světě! Není divu, že ti ten chudák nerozuměl. Určitě jsi ho přivedl k šílenství.“

„No, snažil jsem se, jak jsem nejvíc mohl,“ odpověděl Henry zamračeně. „Stejně sis tuhle praštěnou věc vymyslela sama.“

Irene ani nestačila odpovědět – ve skutečnosti se sotva nadechla k něčemu ostrému – a hladina poblíž břehu jezera se znovu ježila hlavami obojživelníků. „Vrátili se,“ vydechla místo toho.

Jeden z tvorů vykročil kupředu a sevřel Henryho ruce, zatímco ostatní se vzrušeně shlukli kolem a přihlíželi. Na několik okamžiků se rozhostilo ticho a Irene netrpělivě přešlápla z jedné nohy na druhou.

„Tak co?“ zeptala se.

„Počkej chvilku, prosím. Tohle nechápu. Je to něco o velkých zvířatech nebo netvorech, něco jako –“ Henry se odmlčel a vráska mezi obočím se mu prohloubila v bolestném soustředění.

Pak přikývl – nejdřív jen mimoděk a pak nadšeně.

Přerušil spojení a popadl Irene za ruce. „Mám to – a je to dokonalé řešení. Můžeme naše město zachránit vlastními silami, jen my dva, Irene, s pomocí Venušanů – pokud se se mnou zítra vydáš do nížin. Můžeme si s sebou vzít dvě paprskové pistole a zásoby, a pokud půjdeme podél řeky, nemělo by nám to trvat déle než dva tři dny a stejně dlouho zpátky. Co ty na to, Irene?“

Mládí není příliš proslulé plánováním, takže dívčino váhání bylo jen předstírané. „No… možná bychom neměli chodit sami… ale půjdu – s tebou.“ Poslední slovo bylo okořeněno zvláštním přídechem.

O deset vteřin později už byli oba na cestě zpátky do města míšenců a Henry přemýšlel o tom, jestli by nebylo lepší – když už si dá tu práci – postavit vynálezci líbání raději rovnou pomníky dva.

Žlutočervená záře ohně se narudle odrážela od Henryho samčí hřívy bělostných vlasů a vrhala pohyblivé stíny na jeho zamyšlenou tvář.

V nížinách bylo horko a oheň to ještě víc zhoršoval, ale Henry se k němu choulil a úzkostlivě sledoval spící Irene na druhé straně ohniště. Bujný život nížin měl před plameny úctu a oheň znamenal bezpečí.

Byli nyní vzdáleni od náhorní plošiny už tři dny cesty. Studený horský potok se proměnil ve vlažnou, mělkou a pomalu tekoucí řeku, jejíž břehy byly pokryty změtí zelených řas. Příjemné lesy ustoupily propletenému, liánami křižovanému podrostu džungle. Smíšené zvuky života nabraly na hlasitosti a vzrostly do ohlušujícího crescenda. Vzduch tu byl teplejší a vlhčí; půda měkčí; okolní krajina daleko neznámější a nepředstavitelnější.

A přitom zde nehrozilo žádné nebezpečí – o tom byl Henry přesvědčen. Jedovatí tvorové byli na Venuši neznámí a pokud šlo o tlustokožce, kteří džungli vládli, dokázal je udržet stranou oheň v noci a Obové za dne.

Dvakrát zazněl v dáli ostrý a mohutný řev centosaura a podvakráte se oba mladí míšenci při zvuku lámaných stromů přimkli těsně jeden ke druhému. Pokaždé ale obrovití tvorové zamířili jinam.

Toto byla třetí noc, kterou trávili mimo město, a Henry si neklidně poposedl. Zdálo se, že obojživelníci jsou naplněni důvěrou v to, že před svítáním budou schopni vyrazit na cestu zpátky, a samotné pomyšlení na podzemní město, plné míšenců, mu připadalo přitažlivé a uklidňující. Dobrodružství a vzrušení ho těšily a s každou další hodinou vzrůstala v Ireniných očích míra jeho odvahy a odhodlání – což bylo skvělé – ale ani to mu nebránilo ve stesku po bezpečí města a přátelské vysočině.

Lehl si na břicho a rozmrzele se zahleděl do plamenů s myšlenkami na svých dvacet let – přesně řečeno necelých dvacet let – života.

„Ale co,“ povzdechl si a vytrhl ze země před sebou trs trávy, „stejně už je nejvyšší čas na to, abych začal myslet na ženění.“ A očima bezděčně zabloudil k přitažlivým tvarům těla, které spalo na druhé straně ohniště.

Jako by v odpověď pozoroval zamrkání víček a prázdný rozespalý pohled temně modrých očí.

Irene se posadila a protáhla.

„Vůbec nemůžu spát,“ postěžovala si a prsty si pročísla hřívu bělostných vlasů. „Je takové strašné horko.“ Znechuceně se podívala na plameny ohně.

Henry nedokázal odolat pokušení. „Spala jsi celé hodiny – a chrápala jako trombón.“

Irene doširoka otevřela oči. „To není žádná pravda!“ A pak tragicky rozechvělým hlasem dodala: „Opravdu jsem chrápala?“

„Ne, samozřejmě ne!“ vybuchl Henry smíchy a umlčel ho teprve náhlý prudký nával bolesti, když se špička Ireniny boty setkala s jeho břichem. „Au,“ řekl.

„Opovaž se se mnou ještě někdy promluvit, Henry Scanlone!“ dodala s mrazivým vztekem dívka.

Nyní byla řada na Henrym, aby se zatvářil tragicky. Ve zmatku vstal a udělal krok k dívce. A pak ho na místě přimrazil vzteklý řev centosaura. Když se vzpamatoval, zjistil, že drží Irene pevně v náručí.

Zčervenala a odtrhla se od něho, ale pak se ozvalo další zařvání – tentokrát z jiného směru – a znovu se k Henrymu vší silou přitiskla.

I navzdory potěšení, které mu skýtala plná náruč, byla jeho tvář pobledlá. „Myslím, že Obové chytili centosaury,“ řekl. „Pojďme, zeptám se jich.“

Obojživelníci byli v šerém světle úsvitu patrní pouze jako temně šedivé tvary. Na první pohled byli viditelní pouze jako početné řady napjatých, soustředěných jednotlivců. Jen jediný z nich nepracoval, a když s ním Henry přerušil mentální spojení, řekl: „Dostali tři centosaury a víc jich nezvládnou. Vracíme se zpátky na vysočinu.“

Východ slunce zastihl společnost dvě míle od řeky. Míšená, kteří kráčeli po břehu řeky, se po okolní džungli opatrně rozhlíželi. Občas dokázali na mýtinách zahlédnout pochodující šedivá těla tlustokožců. Zvuk jejich řevu byl téměř nepřetržitý.

„Musím se ti omluvit, že jsem tě do toho zatáhl, Irene,“ řekl Henry. „Nejsem si zase tolik jistý tím, jestli se Obové dokáží o ty obry postarat.“

Irene zavrtěla hlavou. „To je v pořádku, Henry. Já přece chtěla jít s tebou. Jen – napadlo mě, jestli jsme neměli Obům říct, aby ty tvory přivedli na vysočinu sami. Vůbec nás tu nepotřebují.“

„Ale potřebují! Kdyby se jim centosauři vymkli zpod kontroly, zamířili by přímo na ně a nikdo by je nedokázal zastavit. My máme paprskové pistole, a pokud dojde na nejhorší a nebudeme mít jinou možnost, dokážeme jimi centosaury zabít a –“ Odmlčel se a podíval se na smrtící zbraň, kterou svíral v ruce, jako by z jejího chladného tvaru chtěl načerpat co nejvíc útěchy.

První noc nedokázal usnout ani Henry, ani Irene. Někde opodál, neviditelní v šeru nad řekou, se obojživelníci střídali a společně udržovali telepatickou kontrolu nad malými mozky dvacetinohých centosaurů. V srdci džungle se obrovití tvorové zuřivým vytím bránili neviditelné síle, která je nutila proti jejich vůli kráčet proti proudu řeky, a bezmocně se vzpírali popudu, který jim bránil v ponoření do vody.

Dvojice míšenců seděla na jedné straně ohně a toužebně se dívala směrem k vysočině, která od nich byla vzdálena čtyřicet mil, zatímco po jednom jejich boku nervózně přešlapovali tři mnohatunoví tvoři, udržovaní na místě jemnou pavučinou telepatických vln ze strany druhé.

Postup byl pomalý. Čím více se obojživelníci unavovali, tím byli centosaurové vyplašenější a vzpurnější. Ale vzduch se postupně ochlazoval. Bujný porost džungle pozvolna řídl a vzdálenost k městu míšenců se zmenšovala.

Henry první známky lesa mírného pásu přivítal obrovským úlevným povzdechem. Jen Irenina přítomnost mu zabránila v tom, aby na okamžik vystoupil z role hrdiny-zachránce.

Neuvěřitelně už si přál, aby jejich donkichotská pouť skončila, ale řekl jen: „Teď už nás čeká jen trocha křiku a je po všem. A můžeš se vsadit, že to bude pořádný řev, Irene. My dva budeme hrdinové.“

Irenin pokus o nadšení nebyl příliš přesvědčivý. „Už jsem unavená, Henry. Odpočiňme si.“ Pomalu sklouzla na zem a Henry se k ní připojil okamžitě, jakmile se na přestávce dohodl s obojživelníky.

„Jak ještě dlouho, Henry?“ Skoro bez přičinění vůle zjistila, že se hlavou opírá o mladíkovo rameno.

„Ještě jeden den, Irene. Zítra touhle dobou budeme doma.“ Nešťastně se zašklebil. „Teď už si nemyslíš, že to byl tak dobrý nápad pokoušet se o to jen ve dvou, že?“

„Nu, v té chvíli mi to připadalo jako docela dobrý nápad.“

„Ano, já vím,“ přikývl Henry. „Už jsem si všiml, že spousta věcí vypadá jako docela dobré nápady, ale někdy se cestou zkazí a zvrhnou.“ Filozoficky potřásl hlavou. „Nevím proč, ale takhle už to chodí.“

„Já vím jediné,“ řekla Irene. „Kdybych neudělala v životě jediný krok, vůbec by mi to nevadilo. Teď bych nevstala ani za –“

Její hlas ale umlkl, když se zahleděla doprava. Jeden z centosaurů vstoupil do malého přítoku potoka, proti jehož proudu kráčeli. Začal se v mělké vodě válet a obrovské plazí tělo na okamžik balancovalo na deseti nohou. Ošklivou hlavu zvrátil k nebesům a vzduch prořízl strašlivý řev. Další tvor se k němu přidal.

Irene vyskočila na nohy. „Na co čekáš, Henry? Pojďme! Rychle!“

Henry popadl paprskovou pistoli a rozběhl se za ní.

Arthur Scanlon upil z pátého šálku černé kávy a s námahou nastavil audiometr na optické spojení. Usoudil, že jeho zrak se během posledních dnů podstatně zhoršil. Neustálým mnutím byly jeho oči podrážděné, a než se pustil do průzkumu, ohlédl se přes rameno na postavu, která neklidně podřimovala na pohovce.

Přešel k ní a přitáhl jí pokrývku k bradě.

„Chudák máma,“ zašeptal a sklonil se, aby ženu políbil na bledé rty. Otočil se k audiometru a zahrozil mu pěstí. „Jen počkej, až se mi dostaneš do ruky, ty praštěné děcko.“

Madeline se s trhnutím probudila. „Už se setmělo?“

„Ne,“ lhal Arthur s nepřesvědčivým optimismem. „Před západem slunce se určitě objeví, mámo. Raději se trochu prospi a nech věci na starosti mně. Táta je nahoře; pracuje na statickém poli a říká, že dosáhl nějakého pokroku. Během několika dní bude zase všechno v pořádku.“ Odmlčel se, posadil se vedle ní a sevřel v dlani její ruku. Matčiny unavené oči se znovu zavřely.

Signální světlo zablikalo a on s posledním pohledem na matku vyšel na chodbu. „Ano?“ zeptal se míšence, který tam na něho čekal.

Půlka briskně zasalutoval. „John Barno hlásí, že se na nás žene bouřka,“ řekl a podal mu oficiální hlášení.

Arthur se na ně popudlivě podíval. „A co má být? Pár pěkných bouřek jsme tu už měli, ne? Co byste ostatně čekali na Venuši?“

„Podle toho, co stojí v hlášení, má tahle být obzvlášť prudká. Barometr klesl tak nízko, jako ještě nikdy. Iontová koncentrace svrchní atmosféry vystoupila na nové maximum. Řeka Beulah se vylila z břehů a stále stoupá.“

Scanlon se zamračil. „Do města nevede jediný vchod, který by nebyl nejméně padesát yardů nad úrovní řeky. A pokud jde o déšť – na náš kanalizační systém se můžeme spolehnout.“ Náhle se ušklíbl. „Běž zpátky a řekni Barnovi, že pokud jde o mě, může klidně pršet jako z konve – a třeba čtyřicet dní a čtyřicet nocí, když na to přijde. Třeba to Pozemšťany zažene.“

Otočil se zpátky ke dveřím, ale strážný ho ještě zastavil. „Omlouvám se, pane, ale tohle není to nejhorší. Průzkumný oddíl, který se vrátil dnes zpátky –“

Arthur se prudce otočil. „Průzkumný oddíl? Na čí rozkaz někdo opustil město?“

„Rozkaz tvého otce, pane. Měli vyhledat obojživelníky – nevím proč.“

„Pokračuj.“

„Pane, po obojživelnících není ani stopy.“

Vůbec poprvé byl Arthur vytržen ze svého zachmuřeného zamyšlení. „Jsou pryč?“

Strážný přikývl. „Skoro by se zdálo, že zmizeli, aby se před tou bouřkou schovali. Právě tohle přinutilo Barna, aby se obával nejhoršího.“

„Říká se, že krysy utíkají z potápějící se lodi,“ zamumlal Arthur. Zakryl si obličej rozechvělýma rukama. „Ach bože! Všechno najednou! Všechno najednou!“

Rychlý soumrak skryl černočernou pokrývku oblaků, která zahalovala vrcholky hor, a zdůraznil jasné šípy blesků, které neustále přebíhaly nad vrcholky.

Irene se zachvěla. „Je nějak větrno, ne? A také se ochladilo, nezdá se ti?“

„Ten studený vítr přichází z hor,“ odpověděl Henry nepřítomně. „Nejspíš se na nás žene ošklivá bouře. Myslím, že řeka je teď širší.“

Na okamžik se odmlčel a pak s náhlým důrazem pokračoval: „Ale na druhou stranu, Irene, už jsme jen několik mil od jezera, a pak už prakticky o vesnici Pozemšťanů zakopneme. Už je skoro po všem.“

Irene přikývla. „Jsem ráda, že už to máme za sebou – a Obové také.“

Pro poslední větu měla dobrý důvod. Obojživelníci teď plavali velice pomalu. Včera dorazila další skupina od jezera proti proudu, ale i s touto posilou se postup zpomalil do kroku. Plazy s mnoha končetinami trýznil chlad, na nějž nebyli zvyklí, a nyní se poddávali nadřazené mentální síle daleko neochotněji a pomaleji.

První kapky dopadly na zem právě v okamžiku, kdy dorazili k jezeru. Mezitím už se úplně setmělo a stromy před nimi vypadaly v modravé záři blesků jako přízraky duchů, které vzpínají kostnaté prsty k nebesům. Nažloutlý svit v dálce označoval místo, kde jeden z blesků zapálil strom.

Henry zbledl. „Musíme se dostat na tamhletu mýtinu. V takovéhle bouřce jsou stromy nebezpečné.“

Mýtina, o které mluvil, se nacházela přímo na okraji vesnice Pozemšťanů. V oknech nahrubo sroubených domů, které vypadaly v běsnění živlů neuvěřitelně chatrné a malé, se tu a tam míhala světla, která dokazovala, že je vesnice obydlená. A zároveň s tím, jak první centosaurus vyrazil mezi stromy k vesnici, propukla bouře v plné síle.

Oba míšenci se k sobě schoulili. „Teď už je to na Obech,“ houkl Henry a jeho hlas byl přes dunění bouře sotva slyšet. „Doufejme, že to zvládnou.“

Tři obrovští plazi vyrazili k domům. Nyní, když obojživelníci vložili do ovládání poslední zbytky mentálních sil, se pohybovali daleko rychleji.

Irene položila promočenou hlavu na Henryho stejně promočené rameno. „Nemůžu se na to dívat! Vždyť ty domy rozdupou jako krabičky od zápalek! Chudáci lidé!“

„Ne, Irene, ne. Zastavili se!“

Centosauři vyhrabávali předními tlapami ze země obrovské hroudy hlíny a jejich ostrý a pronikavý řev dokázal přehlušit i vytí bouře. Vyděšení Pozemšťané začali vybíhat ze svých domovů.

Byli naprosto nepřipraveni – většinu z nich příchod plazů probudil ze spánku – a nyní stáli tváří v tvář venušské bouři a navíc tvorům z nížin, kteří jako by vyrazili z nejhorší noční můry, takže po nějakém organizovaném odporu nemohlo být ani zmínky. Jak tam stáli a neměli s sebou nic než své oblečení, lidé se otočili a dali se na útěk.

Vypukl naprostý chaos. Jeden nebo dva, kteří se dokázali alespoň trošku vzpamatovat, vypálili na hory masa před sebou několik neúčinných výstřelů, které daleko minuly cíl, a následovali dav, propadlý panice.

A když už se zdálo, že je po všem, vyrazili obrovští plazi znovu kupředu a tam, kde kdysi stávaly domy a ohrady, zbyly jen hromady třísek a klád.

„Ti už se nikdy zpátky nevrátí, Irene, ti už se nevrátí!“ Henry lapal po dechu a nedokázal uvěřit tomu, jak byl jejich plán úspěšný. „Teď jsme hrdinové a –“ Náhle přiškrceně zachraptěl: „Ireně, vrať se! Rychle mezi stromy!“

Řev centosaurů zněl nyní daleko hlubším tónem. Ten, který k nim stál nejblíže, se vztyčil na nejzadnějším páru nohou a jeho velká hlava, dvě stě stop vysoko nad zemí, byla děsivě orámována září blesku. S dunivým otřesem znovu dopadl na všechny nohy a vyrazil k řece – která nyní, bičována bouří, zaplavovala celé okolí.

Obojživelníci ztratili nad ještěry kontrolu!

Henry odstrčil Irene stranou a z hlavně jeho paprskové pistole zablesklo několik rychlých výstřelů. Dívka se ale nenechala odehnat a postavila se mu po boku s vlastní pistolí pevně v rukou.

Přesně zamířená koule purpurového výboje prolétla vzduchem a nejbližší centosaurus zařval bolestí a jediným máchnutím dlouhého ocasu setnul skupinu stromů poblíž. Naslepo se k nim vrhl a nevšímal si toho, že z místa, kde se kdysi na trup napojovala jedna z nohou, se řine proudem krev.

Druhý purpurový výboj jej srazil k zemi a půda se jim pod nohama otřásla, zatímco plazův poslední výkřik rozechvěl vzduch ostrými vibracemi.

Ale zbývající dva tvorové se už řítili k nim. Rozběhli se naslepo ke zdroji energie, která je držela v zajetí skoro celý týden; vší silou své nemyslící nenávisti se vrhli k řece. A v cestě k bezmocným obojživelníkům stáli obrům dva míšenci.

V zádech měli řvoucí proud. Les po stranách byl sténající divočinou rozlámaných kmenů a hluku, ze kterého jim zaléhalo v uších.

A pak se náhle z dálky ozvaly další výstřely paprskových pistolí. Purpurové záblesky, dunivé výbuchy, ostrý řev – a pak ticho, ve kterém i vítr na okamžik utichl, jako by se zalekl posledního vývoje situace.

Henry radostně zaječel a zaimprovizoval vítězný válečný tanec. „Přišli nám na pomoc z města, Irene! Zabili centosaury a konečně je po všem! Zachránili jsme svůj národ!“

Všechno se to stalo v jediném okamžiku. Irene pustila na zem svou pistoli a úlevou se rozvzlykala. Rozběhla se k Henrymu a náhle zakopla – a proud řeky ji odnesl pryč.

„Henry!“ Vítr k němu donesl její výkřik.

Na jeden děsivý okamžik nebyl Henry schopen nejmenšího pohybu. Mohl jen přihlouple a nevěřícně zírat na místo, kde ještě před chvilkou Irene stála – a pak se vrhl do vody za ní. Zoufale kolem sebe v temnotě mával pažemi.

„Irene!“ S potížemi zalapal po dechu. Proud ho strhl dál od břehu.

„Irene!“ Slyšel jedině vítr. Snažil se plavat, ale všechno nadarmo. Nedokázal se ani vynořit na hladinu na dobu delší než vteřina a plíce ho pálily jako žhnoucí uhlíky.

„Irene!“ Žádná odpověď. Nic, jen prudce tekoucí voda a temnota.

A pak se ho něco dotklo. Instinktivně se po tom ohnal, ale sevření jen zesílilo. Cítil, jak ho něco vynáší na vzduch. Zmučené plíce křečovitě lapaly po dechu. Před sebou spatřil zelenou tvář obojživelníka a pak už nebylo nic, jen zmatené dojmy chladu a vlhké temnoty.

Okolí si znovu začal uvědomovat postupně. Nejdřív seděl na přikrývce pod stromy a další přikrývky měl přehozené kolem ramen. Pak ucítil hřejivé záření teplometů a světlo atomových zářivek. Kolem něho se tísnili další míšená a on si všiml, že už neprší.

Omámeně se kolem sebe rozhlédl a pak mu při pohledu na povědomou postavu poskočilo srdce. „Ireně!“

Seděla vedle něho zabalená do přikrývek jako on a slabě se usmála. „Jsem v pořádku, Henry. Obojživelníci mě také vytáhli na břeh.“

Pak se k němu sklonila Madeline a on polkl doušek horké kávy ze šálku, který mu přidržela u rtů. „Obojživelníci nám řekli o tom, s čím jste jim vy dva pomáhali. Jsme na tebe všichni hrdí, synu – na tebe i Irene.“

Úsměv proměnil Maxovu tvář v podobenství otcovské pýchy. „Psychologický tah, který jste použili, byl dokonalý. Venuše je příliš velká a má příliš mnoho přátelsky nakloněných oblastí na to, aby se Pozemšťané vraceli na místo, které je podle všeho zamořené centosaury – přinejmenším ne na dlouhou dobu. A až se přece jen vrátí, budeme mít své statické pole.“

Ze šera se vynořil Arthur Scanlon. Plácl Henryho přes rameno a pak stiskl Irene ruku. „Dohodl jsem se s tvým opatrovníkem,“ řekl dívce, „že pozítří uspořádáme oslavu, takže se posilte a odpočívejte. Bude to ta největší věc, jakou jste kdy v životě viděli.“

„Oslava?“ zeptal se Henry. „No, tak já ti řeknu, co můžeš udělat. Až bude po všem, můžeš ohlásit zasnoubení.“

„Zasnoubení?“ Madeline se na něho zvědavě podívala. „Co tím myslíš?“

„Zasnoubení – jako před svatbou,“ odpověděl její syn netrpělivě. „Myslím, že už jsem na to dost starý. Dnešek to ostatně dokázal!“

Ireniny oči propalovaly v zuřivém soustředění díry do provlhlé trávy. „A s kým se chceš zasnoubit, Henry?“

„Cože? No přece s tebou. Hrome, s kým jiným bych se tak asi mohl chtít oženit?“

„Ale ty ses mě ani nezeptal.“ Její slova zněla odhodlaně a neústupně.

Henry na okamžik zčervenal a pak zaťal čelisti. „No, ani se tě ptát nebudu. Prostě ti to říkám! A ty mi řekni, co s tím hodláš dělat?“

Naklonil se k ní blíž a Scanlon se usmál a pokynul ostatním, že je čas k odchodu. Po špičkách se vytratili do šera.

Ke dvěma mladým míšencům přikulhal nezřetelný tvar postavy a oni se od sebe zmateně a spěšně odtrhli. Úplně na ostatní zapomněli.

Ale nebyl to další míšenec. „Ale – ale to je přece Obo!“ vyhrkla Irene.

Neohrabaně se k nim přišoural po vlhké trávě a v pohybu si přitom pomáhal dlouhýma rukama. Ztěžka a unaveně se položil na břicho a natáhl k nim oběma svalnaté paže.

O tom, co chce, nemohlo být pochyb ani na okamžik. Irene s Henrym ho vzali za ruce. Na okamžik se rozhostilo ticho a velké obojživelníkovy oči se leskly v záři atomových lamp. Pak se náhle z Ireniných rtů vydralo rozpačité vypísknutí a Henry se ostýchavě zasmál. Obojživelník přerušil kontakt a odešel.

„Viděla jsi totéž, co já?“ zeptal se Henry.

Irene zrudla. „Ano. Dlouhou řadu malých obojživelníčků, bylo jich možná patnáct –“

„Nebo dvacet,“ doplnil Henry.

„– a všichni měli dlouhé bílé vlasy!“

* * *

Tato povídka nikoli překvapivě odráží mé osobní zkušenosti z doby, kdy jsem ji psal. Navštěvoval jsem chlapeckou základní školu a chlapeckou střední školu. Nyní jsem ale nastoupil na postgraduální studium a vůbec poprvé se ocitl v koedukované prostředí.

Na podzim roku 1939 jsem zjistil, že u vedlejšího laboratorního stolu v kursu synteticko-organické chemie pracuje překrásná plavovlasá dívka. Přirozeně mě přitahovala.

Přemluvil jsem ji k tomu, aby se mnou šla na několik jednoduchých schůzek – vůbec poprvé jsme si spolu vyšli v den mých dvacátých narozenin, kdy jsem ji zavedl do Radio City Music Hall. Celých pět měsíců jsem o ní básnil v záchvatech beznadějného romantického zamilování.

Na konci školního roku si ale vysloužila akademickou hodnost mistra svobodných umění, rozhodla se nepokračovat ve studiu k doktorátu a místo toho opustila školu a přijala zaměstnání ve Wilmingtonu ve státě Delaware – a já pokračoval ve studiu dál, zbědovaný a zlomený.

Přirozeně jsem se z toho dostal, ale když jsem napsal „Míšence na Venuši“, byla pořád ještě na škole. Ze všech povídek, které jsem kdy vytvořil, byla právě tahle nejsilněji citově zatížena vztahem dívky a chlapce. Hrdinka se navíc jmenovala Irene, což bylo jméno mé krásné sousedky z laboratoře.

To, že jsem si vyšel s děvčaty pouze několikrát a naše schůzky většinou sestávaly z držení se za ruce, ze mě samozřejmě neudělalo odborníka, který by podobné věci mohl popisovat v literatuře, takže jsem v následujících povídkách používal ženské postavy pouze okrajově – což bylo podle mě jen k dobru věci.

Po úspěchu „Míšenců na Venuši“ mi připadalo psaní dalších dílů jako docela dobrý a výnosný nápad. Takové pokračování povídek, které čtenáři dobře přijali, musí přinejmenším znamenat jistý prodej. A tak, zatímco jsem pracoval na „Míšencích na Venuši“, jsem Campbellovi navrhl, že napíšu pokračování povídky „Homo Sol“.

Campbell na to zareagoval s uměřeným nadšením, ale řekl mi, že pokud něco podobného napíšu, rozhodně se na to přinejmenším podívá. Pustil jsem se do práce okamžitě, jakmile jsem dokončil „Míšence na Venuši“, a povídku nazval „Představivost“. I když v ní vystupoval jeden z hlavních představitelů povídky „Homo Sol“, zmizela z ní podstata konfrontace mezi lidmi a dalšími inteligentními druhy, což práci ale ani v riejmenším u Campbella nepomohlo. Odevzdal jsem mu ji jedenáctého června a zpátky ji dostal – odmítnutou, pokračování nepokračování – devatenáctého června.

Pohl ji odmítl také. Tremaine si ji přečetl s větším zájmem a uvažoval o tom, že ji přijme pro Comet, ale časopis přestal vycházet a povídka se znovu octla na trhu. Nakonec jsem si ji schoval do šuplíku, ale o dva roky později se mi ji přece jen podařilo prodat do Pohlova časopisu – to už ovšem bylo v době, kdy Pohl editorem nebyl.

Ale i když jsem měl potíže a vždycky se mi nedařilo, dokázal jsem vydělat během prvního roku postgraduálního studia dvě stě sedmdesát dva dolary, což byla obrovská pomoc.

Představivost

Přijímací zařízení zablikalo přerušovaným signálem, ale Tan Porus spokojeně seděl dál a ani se nepohnul. V ostře zelených očích mu blýskal vítězný výraz a malé tělo se chvělo vzrušením. Nic nedokázalo lépe vyjádřit neuvěřitelnou velikost této příležitosti než poloha, v jaké seděl – s nohama na stole!

Obrazovka přijímače se rozzářila a z ní se na rigelského psychologa mrzutě zamračil široký arkturský obličej.

„Opravdu mě musíš tahat z postele, Porusi? Teď, uprostřed noci?“

„V téhle části světa je už dávno den, Finale. Ale musím ti říct něco, po čem na spánek okamžitě zapomeneš.“

Na tváři Gara Finala, vydavatele MGP – Měsíčníku galaktické psychologie – se objevil zvědavý výraz. Ať už měl Tan Porus jakékoli chyby – a Arktuřan věděl, že je jich mnoho – nikdy nedělal poplach naprázdno. Pokud říkal, že se schyluje k něčemu velkému, nebylo to jen velké – daly se očekávat věci nezměrného rozsahu!

Bylo naprosto jasné, že si Porus situaci náležitě vychutnává. „Finale,“ řekl, „příští článek, který ti do toho tvého plátku pošlu, bude ta největší věc, kterou kdy otiskneš.“

To na Finala udělalo dojem. „To, co říkáš, myslíš vážně?“ zeptal se přihlouple.

„Co má tohle být za pitomou otázku? Jistěže ano. Poslouchej –“ Následovala dramatická odmlka, zatímco napěti na Finalově tváři dosáhlo bolestivých hodnot. Pak Porus chraptivě zašeptal: „Vyřešil jsem ten problém s olihníl“

Reakce byla samozřejmě přesně taková, jakou Porus očekával. Vydavatel vztekle vybuchl a následujících třicet poučných vteřin Rigelan s překvapením zjistil, jak širokou a sžíravou slovní zásobu má usedlý a úctyhodný Final k dispozici.

Porusova oliheň byla po celé galaxii proslulým pojmem. Už po celé dva roky se lopotil se záhadným draconianským tvorem, který usínal tehdy, kdy chtěl. Sepisoval rovnice a zase je trhal na kusy s pravidelností, o které žertoval každý psycholog Federace – a žádná z těchto rovnic nedokázala podivnou reakci vysvětlit. A nyní vytáhl Finala z postele jen proto, aby mu ohlásil, že problém vyřešil – nic víc.

Final vychrlil závěrečnou frázi, která málem navěky vyřadila z provozu komunikátor.

Porus počkal, až se bouře přežene, a pak klidně řekl: „Ale chtěl bys vědět, jak jsem tu potíž vyřešil, že?“

Odpovědí mu bylo nesrozumitelné mumlání, které připomínalo dunění hromů za obzorem.

Rigelan začal rychle mluvit. Všechny stopy po pobavení z jeho tváře zmizely a po několika větách zmizely všechny stopy hněvu z výrazu Finala.

Arktuřanova tvář vyjadřovala pouze bezbřehý úžas. „Ne?“ vyhrkl.

„Ano!“ odpověděl vítězně Porus.

Když psycholog skončil, vyrazil Final jako smyslů zbavený, aby se spojil s tiskaři; bylo třeba odložit nové číslo MGP o dva týdny.

Furo Santins, předseda matematické fakulty University Arkturu, se dlouze a pevně zahleděl na svého kolegu ze Síria.

„Ne, ne, nemáš pravdu! Jeho rovnice jsou naprosto legitimní. Osobně jsem je kontroloval.“

„Matematicky správně být mohou,“ opáčil Sírian s kulatou tváří. „Ale psychologicky nemají nejmenší význam.“

Santins se plácl dlaní do vysokého čela. „Význam! Poslouchejte, jak mluví matematik. U velkého vesmíru, chlape, co má matematika společného s významem? Matematika je nástroj, a dokud jím dokážeš manipulovat tak, abys dostal správné odpovědi a abys udělal platné předpovědi, opravdový význam nemá žádný smysl. Tohle se musí Tanu Porusovi nechat – většina psychologů neví o matematice ani tolik, aby dokázali pořádně pracovat s logaritmickým pravítkem, ale on ví, jak na to.“

Jeho kolega pochybovačně přikývl. „Předpokládám, že ano. Předpokládám. Ale používání imaginárních veličin v psychologických rovnicích je na mou víru ve vědu přece jen trochu příliš. Druhá odmocnina mínus jedné!“

Zachvěl se.

Hala představenstva fakulty psychologie byla plná humanoidů a bzučela hovorem. Zpráva o Porusově rozluštění klasického problému olihně se rozšířila rychle a rozhovory se netočily kolem ničeho jiného.

Uprostřed nejhustěji nahloučené skupiny stál Lor Haridin. Byl mladý a do představenstva se dostal teprve nedávno. Ale jako Porusův asistent byl za těchto okolností mistrem situace.

„Poslyšte, mládenci – sám přesně nevím, jak na to vlastně přišel. To je šéfovo tajemství. Můžu vám říct jen to, že jsem ho na myšlenku řešení celého problému přivedl sám.“

Ostatní se semkli blíže kolem něho. „Slyšel jsem, že musel pro tu oliheň sestavit novou matematickou symboliku,“ řekl jeden, „jako tenkrát, když jsme měli ty potíže s obyvateli systému Sol.“

Lor Haridin zavrtěl rozhodně hlavou. „Bylo to daleko horší! Nedokážu si představit, jak to vlastně všechno spojil dohromady. Byl to buď geniální nápad, nebo naprostá noční můra – ale ať tak nebo tak, zavedl ve svých výpočtech imaginární veličinu – druhou odmocninu mínus jedné.“

Rozhostilo se užaslé ticho a pak někdo řekl: „Tomu nevěřím!“

„Fakta!“ ozval se další.

„Ale to přece nedává smysl. Co může představovat druhá odmocnina mínus jedné – psychologicky vzato? To by přece znamenalo“ – počítal další v duchu stejně jako všichni ostatní – „že neurální synapse budou zapojeny ve čtyřech dimenzích!“

„Jistě,“ přikývl další. „Takže pokud budeš stimulovat oliheň dnes, zareaguje včera. Tomuhle se říká představivost. Kometami plyn! To říkám já.“

„A právě proto nejsi vědec jako Tan Porus,“ přikývl Haridin. „Předpokládáš, že on uvažuje o tom, kolik představivosti musí vložit do jednotlivých kroků, pokud je konečný výpočet vždy mínus jedna? Jediné, co ho zajímá, je to, zda mu tyto kroky poskytnou náznak správné odpovědi – odpovědi, která vysvětlí celou tu záležitost se spánkem. A pokud jde o fyzický význam – komu na něm záleží? Matematika je koneckonců jen nástroj.“

Ostatní se nad tím mlčky zamysleli a žasli.

Tan Porus seděl ve svém apartmá na palubě nejnovější a nejluxusnější mezihvězdné cestovní lodi a pobaveně hleděl na mladíka, který seděl proti němu. Měl neuvěřitelně dobrou náladu a možná poprvé v životě mu vůbec nevadilo, že poskytuje rozhovor jednomu z horlivých a snaživých zaměstnanců Ether Pressu.

Ethereportér na protější pohovce mlčky žasl nad vědcovou přívětivostí. Z trpkých zkušeností věděl, že vědci jako takoví – a psychologové obzvlášť – pokládají za ohromnou zábavu, když mohou provádět na reportérech nějakou tu aplikovanou psychologii a přivodit tak neuvěřitelně zábavné – přinejmenším pro ně – reakce.

Vzpomínal si dobře na toho starého mizeru z Canopu, který ho přesvědčil, že život na stromech je to největší dobro, jaké může zkusit. Z koruny stromu ho pak muselo stahovat dvacet mužů a bylo zapotřebí dalšího odborníka na psychologii, aby ho přivedl zpátky do normálního duševního stavu.

Ale nyní přímo před ním seděl největší ze všech psychologů Tan Porus a popravdě řečeno odpovídal na otázky jako normální lidská bytost.

„Opravdu moc rád bych věděl, profesore,“ přikročil k další otázce reportér, „oč vlastně celou tu dobu v té imaginární veličině jde. Chci říct,“ dodal chvatně, „že mi nemusíš říkat o matematické úrovni celé té věci – na to bude čtenářům stačit tvé slovo – ale rád bych, kdybys mi poskytl nějaké obyčejné vysvětlení, které bude jasné každému humanoidovi. Tak například jsem slyšel, že ta tvá oliheň má čtyřrozměrné myšlení.“

Porus zasténal. „U Rigelu! Čtyřrozměrný nesmysl! Abych řekl naprostou pravdu, tak imaginární veličina, kterou jsem použil – a která, jak se zdá, tolik zaujala laickou veřejnost – patrně neukazuje na nic víc než na jistou abnormalitu v nervovém systému olihně; ale co to je, o tom nemám nejmenší tušení. Jisté je, že v souhrnných metodách ekologie a mikrofyziologie nebylo nalezeno nic neobvyklého. Odpověď bude bezpochyby ukrytá v atomové fyzice mozku toho tvora, ale ohledně vyřešení si příliš velké naděje nedělám.“ V hlase se mu ozval přídech znechucení, když dodal: „Atomoví fyzici jsou příliš daleko za úrovní psychologie na to, abychom mohli předpokládat, že v tomto stadiu zareagují brzy.“

Reportér zuřivě tlačil na snímací hrot svého pera. V duchu už viděl živé barvy zítřejšího titulku: Proslulý psycholog útočí na atomové fyziky!

A stejně tak dobře viděl i titulek první stránky pozítří: Pobouřený atomový fyzik osočuje psychologa!

Ether Press se zabýval s neuvěřitelným nadšením roztržkami mezi vědci – obzvlášť mezi psychology a fyziky, o kterých bylo známo, že se nenávidí na život a smrt.

Reportér se rozzářeně podíval na Poruse. „Víš, profesore, humanoidé celé galaxie se opravdu zajímají… nu… o podrobnosti ze života nejproslulejších vědců. Doufám, že ti nebude příliš vadit, když ti teď položím několik otázek ohledně tvé cesty domů na Rigel IV.“

„Jen do toho,“ odpověděl Porus bodře. „Řekni jim, že je to vůbec poprvé za dva roky, co se konečně dostanu domů. A opravdu se na to těším. Arktur je pro mé oči trochu moc žlutý a nábytek je tam na můj vkus trochu moc velký.“

„A je pravda, že na tebe doma čeká manželka?“

Porus si odkašlal. „Uhm, ano. Je to ta nejkrásnější žena v celé galaxii. Už se nemohu dočkat, až se zase setkáme. A to si zapiš.“

Reportér si to zapsal. „Proč jsi ji vlastně nevzal s sebou na Arktur?“

Něco z bodrosti z Porusova výrazu zmizelo. „Když pracuji, jsem nejraději sám. Ženy jsou naprosto v pořádku – pokud se drží ve svých mezích. Kromě toho si nedokážu představit lepší odpočinek, než když jsem sám. A tohle si nezapisuj.“

Reportér si to nezapsal. S neskrývaným obdivem hleděl na svého drobného společníka. „Řekni mi, profesore, jak jsi dokázal, že zůstala na Rigelu a celou tu dobu na tebe čekala? Tohle tajemství bych znal rád.“ A s procítěným povzdechem dodal: „Opravdu by se mi to hodilo.“

Porus se zasmál. „Tak já ti to řeknu, synu. Když jsi špičkový psycholog, jsi ve vlastním domě vždy pánem!“

Máchnutím ruky naznačil, že rozhovor tímto končí, a náhle popadl mladíka za paži. „A poslyš, synu: ta poslední poznámka se do novin nedostane, je ti to doufám jasné?“

Reportér zbledl a couvl. „Jistě, pane; ani slovo! V naší profesi je takové přísloví: ‚Nikdy si nedělej blázny z psychologů, protože oni by mohli udělat blázna z tebe‘.“

„Dobře! A ty sám víš, že kdybych musel, tak bych to dokázal.“

Mladý zaměstnanec tiskové kanceláře spěšně odešel a otíral si pot z čela. Kratičký okamžik na konci schůzky zcela jasně cítil, že jeho osud visí na tenoučkém vlásku.

V duchu si poznamenal, že v budoucnu bude veškeré rozhovory s psychology odmítat – pokud mu nezvýší plat.

V dálce deseti miliard mil zazářil před Porusovýma očima jasně bílý kroužek Rigelu a něco v jeho srdci se sevřelo.

Reakce typu B – nostalgie; podmíněný reflex, vzniklý spojením Rigelu se šťastnými chvílemi jeho mládí…

Myslí mu zavířila slova, věty a vzorce, ale on měl radost i jim navzdory. A během okamžiku nad psychologem zvítězil obyčejný člověk a Porus pustil z hlavy analýzy a užíval si daleko silnějších pocitů nekritického štěstí.

Uprostřed nočního cyklu lodního režimu se dva dny před přistáním posadil, aby mohl sledovat Hanlon, čtvrtou planetu Rigelu, svůj domov. Někde na tváři této planety stál na břehu klidného moře malý dvoupatrový domek. Malý domek – ne jedna z těch strašlivých konstrukcí, které velikostí vyhovovaly Arktuřanům a dalším velkým humanoidům.

Přilétal v letním období a celý dům bude zahalen v perlové záři Rigelu – jak příjemné to bude po prudké žlutočervené záři Arkturu!

A – málem zajásal radostí – první večer bude trvat na pořádné porci pečeného tryptexe. Tuhle pochoutku už neměl na talíři celé dva roky a jeho manželka dokázala tryptexe připravovat jako nikdo jiný v celém systému.

Při pomyšlení na manželku sebou trochu trhnul. Byl to opravdu špinavý trik, když ji přinutil zůstat dva roky doma, ale takhle to muselo být. Znovu se zahleděl do papírů, které měl s sebou. Prsty se mu chvěly jen trochu, když jimi listoval. Strávil celý den propočítáváním jejích reakcí, až ho po dvou letech zase uvidí, a rovnice nevycházely nijak příjemně.

Nina Porus byla žena nezkrotných emocí a on bude muset pracovat rychle a účinně.

Poznal ji v davu skoro okamžitě a usmál se. Byl rád, že ji zase vidí, i když jeho výpočty předpovídaly dlouhé a prudké bouře. Znovu si prošel svůj uvítací proslov a provedl na poslední chvíli několik změn.

A pak zahlédla už i ona jeho. Radostně mu zamávala a proklestila si cestu do čela davu. Byla u Tana Poruse dřív, než si to uvědomil, a psycholog se v jejím prudkém a vášnivém objetí překvapením ochable zapotácel.

Takovou reakci v žádném případě neočekával! Něco nebylo v pořádku.

Okamžitě ho odvedla davem čekajících reportérů k vozu, který na ně už čekal, a během cesty mluvila.

„Tane Porusi,“ říkala, „už jsem myslela, že tě nikdy v životě neuvidím. Je tak dobře, že jsme zase spolu; nemáš ponětí, jak se mi stýskalo. Všechno je doma samozřejmě v naprostém pořádku, ale bez tebe to tak nějak není ono.“

Porusovy zelené oči naplňovalo nevěřícné překvapení. Taková řeč byla pro Ninu naprosto netypická. Jeho citlivému sluchu psychologa zněla jako blouznění šílencovo. Nedokázal se vzchopit ani natolik, aby v příslušných vhodných intervalech souhlasně zabručel. Oněměle seděl na svém sedadle a sledoval, jak země sebou trhla dolů a dozadu a vzduch za nimi zasvištěl, když zamířili plnou rychlostí k domku u moře.

Nina Porus celou tu dobu vesele mluvila – jedinou normální vlastností jejích rozhovorů byla schopnost dokonale zvládnout řeč za obě konverzující strany.

„A samozřejmě jsem ti, drahý, připravila úplně celého tryptexe, propečeného ke kosti a nadívaného sarneesem. A, ach ano, ta loňská záležitost s tou novou planetou – bylo to v systému Sol, že ano? Byla jsem na tebe tak pyšná, když jsem se o tom doslechla. Říkala jsem –“

A tak dále a tak dále, dokud Porus její hlas nedokázal odstínit do bezvýznamného shluku zvuků.

Kde byly její slzy? Kde byly výčitky, kam se poděly hrozby a vášnivá sebelítost?

Tan Porus se dokázal k něčemu vzchopit až nad večeří. S podivným nedostatkem chuti se zahleděl na tác, plný pečené z tryptexe, z něhož se kouřilo, a řekl: „To mi připomíná ten večer na Arkturu, když jsem večeřel s prezidentem delegátem –“

Pustil se do líčení podrobností, rozkládal o veselí a nenucenosti celé záležitosti, zbarvoval vlastní potěšení básnickými příměry, skoro necitlivě zdůrazňoval skutečnost, že se mu po manželce ani moc nestýskalo, a nakonec se v posledním záchvěvu zoufalství ledabyle zmínil o překvapivě vysokém počtu rigelských žen na Arkturu.

A celou tu dobu se na něho jeho žena usmívala. „To je skvělé, drahý,“ říkala. „Jsem tak ráda, že ses hezky bavil. Sněz svého tryptexe, než ti vystydne.“

Ale Porus svého tryptexe nesnědl. Samotné pomyšlení na jídlo mu obracelo žaludek. Žena se na něho dlouze a užasle dívala, když vstal od stolu se vší důstojností, kterou v sobě dokázal najít, a odešel do soukromí svého pokoje.

Zuřivě roztrhal výpočty, které sestavil na palubě lodi, a prudce se posadil do křesla. Vřel hněvem, protože s Ninou nebylo očividně něco v pořádku. Něco se dělo! I zájem o jiného muže – i toto vysvětlení ho na okamžik napadlo jako pravděpodobné – by nezpůsobil takový převrat v její povaze.

Zuřivě si pročísl prsty vlasy. Byl v tom nějaký daleko děsivější faktor – ale vůbec ho nenapadalo, co by to mohlo být. V tom okamžiku by Tan Porus dal s radostí celý svůj majetek za to, aby manželka vešla dovnitř a alespoň jednou ho zahrnula výčitkami jako kdysi.

A mezitím se Nina Porus v jídelně usmála a v očích se jí zablesklo vítězné světlo.

Lor Haridin odložil pero. „Dále!“ řekl.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel jeho přítel Eblo Ranin, otřel dlaní prach z rohu stolu a posadil se.

„Haridine, mám nápad.“ V hlase mu zněl neobvykle provinilý tón.

Haridin se na něho podezíravě podíval.

„Něco jako tenkrát,“ zeptal se, „když jsi nastražil tu past na starého Obela?“

Ranin se zachvěl. Poté, co provedl svůj nejdokonalejší kanadský žertík, musel se dva dny skrývat ve ventilační šachtě. „Ne, tohle je úplně legitimní. Poslyš, Porus ti tady nechal na starosti tu svou oliheň, že?“

„Aha, vidím, kam míříš. Takže toho můžeš klidně nechat. Mohu tu oliheň krmit, ale to je všechno. Kdybych třeba jen jedinkrát tleskl, abych spustil barevná světla a přivodil v nádrži tropismus, tak by se nejspíš zbláznil.“

„Do vesmíru s ním! Stejně je celé parseky daleko.“ Ranin vytáhl z kapsy dva měsíce staré číslo MGP a otevřel je. „Sledoval jsi Livellovy experimenty na Prokyonu U? Však víš – magnetická pole, aplikovaná střídavě s ultrafialovým zářením a bez něj.“

„To je mimo můj obor,“ zabručel Haridin. „Slyšel jsem o tom, ale nic víc. Co má být?“

„Nu, jde tam o reakci typu E, která – věř tomu nebo ne – vyvolává skoro ve všech případech Fimbalův efekt, obzvlášť u vyšších druhů bezobratlých.“

„Hmmm!“

„Takže kdybys to chtěl vyzkoušet na té olihni, mohli bychom –“

„Ne, ne, ne, ne!“ Haridin prudce zavrtěl hlavou. „Porus by mě zabil. U velkých hvězd a malých meteorů – jak ten by mě zabil!“

„Poslyš, ty cvoku – Porus vůbec nemá co mluvit do toho, jak s tou olihní nakládat. Je to Frian Obel, kdo má poslední slovo. To on je předsedou Psychologické rady, ne Porus. Jediné, co musíš udělat, je požádat o dovolení k provedení experimentu, a dostaneš je. Čistě mezi námi – Obel nedokáže Poruse vystát od té loňské záležitosti s Homo Sol.“

Haridin se napřímil. „Požádej ho o to ty.“

Ranin si odkašlal. „Ne. Když to tak vezmu, tak já bych to být neměl. Ještě pořád má určité podezření, pokud jde o ten žertík, takže bych se mu raději držel z očí.“

„Hmmm. No – tak dobře.“

Lor Haridin vypadal, jako by nejméně celý týden nezamhouřil oko – z čehož se dá odvodit, že někdy vzhled neklame. Eblo Ranin se na něho s trpělivou vlídností podíval a povzdechl si.

„Poslyš, co kdyby ses pro změnu zase na chvilku uklidnil, budeš tak hodný? Santins řekl, že konečné výsledky bude mít dnes, ne?“

„Já vím, já vím, ale je to tak ponižující. Strávil jsem sedm let studiem vyšší matematiky. A teď udělám hloupou chybu a ani nevím, kde!“

„Možná jsi ji neudělal nikde.“

„Nebuď blázen. Odpověď je nemožná. Musí být nemožná. Musí.“ Na vysokém čele se mu objevily vrásky. „Já už ani sám nevím, co si mám myslet.“

S nejvyšším soustředěním se snažil alespoň na chvíli si zdřímnout na koberci a přemýšlel. Náhle se posadil.

„To ty časové integrály. Já ti říkám, že s nimi nemůžeš pracovat. Najdeš si je v tabulkách, půl hodiny ti trvá, než narazíš na správné hodnoty, a nakonec skončíš se sedmnácti možnými výsledky. Musíš si vybrat jeden, který dává jakýs takýs smysl a – Arkture, stůj při mně! – buď dávají smysl všechny, nebo žádný! Zkus osm takových výpočtů, které jsme museli provést my, a dostaneš dost permutací na to, aby sis s nimi hrál do konce života. Špatná odpověď! Je to zázrak, že jsem to vůbec dokázal přežít.“

Pohled, který věnoval svazku Helových Tabulek časových integrálů, k Raninově nekonečnému překvapení nesežehl tlustou knihu na popel.

Zablikalo signální světlo a Haridin skočil ke dveřím.

Vytrhl zásilku z poslových rukou a prudkým pohybem strhl ze svazku listin obal.

Otočil na poslední stránku a zahleděl se na Santinsiho poslední poznámku:

Tvé výpočty jsou naprosto správné. Blahopřeji – a už se těším, jak tohle srazí Porusovi hřebínek nadobro! Raději se s ním okamžitě spoj.

Ranin si ty tři věty přečetl přes Haridinovo rameno a dlouhou chvíli na sebe oněmělí úžasem jen zírali.

„Já měl pravdu,“ vydechl nakonec Haridin s vypoulenýma očima. „Narazili jsme na něco, s čím Porusovy rovnice vůbec nepočítaly. Máme předvídatelnou reakci, která obsahuje imaginární veličinu!“

Druhý psycholog ztěžka polkl a jen s největším vypětím sil ze sebe setřásl váhu důsledků jejich objevu. „Jak to chceš formulovat?“

„U velkého vesmíru! Jak to mám u galaxie vědět? Musíme sehnat Poruse, pak se uvidí.“

Ranin luskl prsty a popadl kolegu za rameno. „Tak to ne, tohle neuděláme. Tohle je naše obrovská příležitost. Pokud tohle dokážeme dotáhnout do konce, nebudeme už muset do konce života hnout ani prstem.“ Ve svém vzrušení se zakoktal. „U Arkturu! Za takovouhle příležitost by každý psycholog prodal svou duši i dvakrát!“

Drakonská oliheň lhostejně plavala v nádrži a nijak si nevšímala obrovského solenoidu, který nádobu obklopoval. Ani masa propletených drátů a vodičů energie, ani rtuťové výbojky pro ni nic neznamenaly. Spokojeně okusovala výhonky mořských kapra din a zdálo se, že je smířená s celým světem.

To se nedalo říct o dvou mladých vědcích. Eblo Ranin se proplétal mezi přístroji a kabeláží v marné snaze všechno na poslední chvíli zkontrolovat a nastavit co nejpřesněji. Lor Haridin mu pomáhal ve volných chvílích mezi nervózním okusováním nehtů.

„Všechno je připraveno,“ řekl Ranin a unaveně si otřel zpocené čelo. „Dejme se do práce!“

Rtuťová zářivka zablikala a Haridin zatáhl závěsy na oknech. Ve studeném světle, zbaveném všech odstínů červené, sledovaly oliheň pozorně dvě zeleně tónované tváře. Tvor se neklidně pohnul a jeho teple růžová barva se ve světle rtuťových zářivek změnila v černou.

„Zapni záření,“ zašeptal Haridin chraptivě.

Ozvalo se tiché cvaknutí, ale jinak se nic nestalo.

„Žádná reakce?“ zeptal se sám sebe Ranin. A pak zatajil dech, když se jeho kolega sklonil k nádrži.

„Něco se s tou olihní děje. Připadá mi, jako by začala zářit – nebo mě matou oči?“

Za okamžik byla záře jasně patrná a pak jako by se oddělila od těla zvířete a získala tvar koule. Uběhlo několik minut.

„Vyzařuje nějaký druh radiace, pole, energie – říkej si tomu, jak chceš – a zdá se, že se to pole postupně zvětšuje.“

Ranin neodpověděl a Haridin ani žádnou odpověď nečekal. Znovu se mlčky zahleděl do nádrže.

A pak se z Raninova hrdla vydralo tlumené zachroptění a prudce sevřel Haridinovi loket. „U všech komet, co to dělá?“

Ze zářící koule neznámého původu se jako by vysunulo chapadlo. Blyštivý tenký úponek se dotkl výhonku mořské kapradiny, který se pohupoval ve vodě – a na místě, kde se dotkl živé hmoty, se listy zbarvily dohněda a uschly.

„Okamžitě vypni proud!“

Spínač se s cvaknutím vypnul; rtuťové zářivky pohasly; Ranin rozhrnul závěsy a oba se na sebe nervózně zahleděli. „Co to bylo?“

Haridin potřásl hlavou. „Nemám ponětí. Ale vypadalo to naprosto šíleně. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

„Taky jsi nikdy v životě neviděl imaginární veličinu v reakční rovnici, nebo snad ano? Ve skutečnosti, když se to tak vezme, tak si ani nemyslím, že by to rozpínající se pole bylo jakoukoli známou formou energie, která –“

Náhle se odmlčel a vzduch mu vyrazil z plic v dlouhém hvízdavém vydechnutí, zatímco pomalu couval od nádrže. Tvor ve vodě se nehýbal, ale polovina kapradin kolem něj už byla oschlá a jako by sežehlá mrazem.

Haridin zalapal po dechu. Přiskočil k oknu a zatáhl závěsy – a v šeru sledovali, jak se koule zářícího oparu klene přes polovinu nádrže. Malá zakřivená chapadla světla se blížila ke zbývajícím kapradinám a jedna pulsující nitka se protáhla skrze sklo a postupovala po stole.

Děs propůjčil Raninovu hlasu nakřáplý zvuk, díky němuž bylo jeho slovům sotva rozumět.

„Je to opožděná reakce. Testoval jsi to Wilbonsovým teorémem?“

„Jak jsem mohl?“ Haridinovi bušilo srdce jako o závod a oschlými rty sotva dokázal formulovat slova. „Wilbonsův teorém přece nedává ve spojení s imaginárními veličinami rovnice žádný smysl! Prostě jsem to nechal tak.“

Ranin se s horečnatou energií dal do pohybu. Vyběhl z místnosti a za okamžik se z vlastní laboratoře vrátil s malým pištícím zvířetem, které vzdáleně připomínalo veverku. Položil ji do cesty světelné niti, která postupovala po stole, a přidržel ji na místě pravítkem.

Zářící nit se zachvěla, jako by nějakým strašlivým slepým citem vycítila přítomnost života, a vrhla se kupředu. Malý hlodavec zapištěl vysoce posazeným skřekem nekonečných muk a ochabl. Během dvou vteřin se proměnil ve scvrklou, seschlou podobu svého živého já.

Ranin zaklel a s náhlým výkřikem upustil pravítko, protože světelná nit – nyní o něco jasnější, o něco silnější – se po jeho dřevěném povrchu začala plazit k jeho ruce.

„Musíme na to jít jinak,“ řekl Haridin. „Nebo se toho nezbavíme!“ Vytrhl ze stolu zásuvku a z ní paprskovou pistoli s chromovaným povrchem. Ostrý a tenký proud purpurového světla vyrazil k olihni a na okraji kulatého silového pole se rozprskl ve žhnoucí záři ničivé energie. Psycholog vystřelil znovu – a znovu, až nakonec stiskl opakovač a namířil na kouli nepřetržitý proud purpurové zkázy, který trval, dokud se energetický zdroj pistole nevybil.

A zářící koule zůstala stejná. Nyní už obklopovala celou nádrž. Všechny mořské kapradiny se proměnily v hnědou změť mrtvé hmoty.

„Zavolej Radu,“ houkl na Haridina Ranin. „Tohle už se nám vymklo z ruky úplně!“

K žádnému zmatku nedošlo – humanoidé ve větších skupinách nejsou prostě k panice náchylní, pokud ovšem nepočítáte napůl geniální a napůl šílené humanoidy, kteří obývají planetu systému Sol – a evakuace univerzitních pozemků proběhla hladce.

„Jeden hlupák,“ prohlásil Mir Deana, vedoucí fyzik programu Arkturu U., „dokáže klást daleko více otázek, než může zodpovědět tisíc moudrých mužů.“ Prsty si uhladil řídký vous a znechuceně si odfrkl kulatým nosem.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se ho Frian Obel ostře. Zelená veganská pokožka jeho tváře vztekle potemněla.

„Jen to, že analogicky vzato dokáže jeden vesmírný psychologický pitomec nadělat větší zmatek, než by dokázalo uklidnit tisíc fyziků.“

Obel se nebezpečně ostře nadechl. O Haridinovi a Raninovi měl vlastní mínění, to ano, ale žádný zatracený fyzik tady nebude –

Zamířil k nim obtloustlý Quall Wynn, prezident univerzity. Byl celý zarudlý a udýchaný a slova ze sebe vyrážel mezi lapáním po dechu.

„Spojil jsem se s Galaktickým kongresem a ten se rozhodl evakuovat celý Eron, pokud to bude nutné.“ V hlase se mu ozval prosebný tón. „Není tu něco, čím by se to dalo zastavit?“

Mir Deana si povzdechl. „Nic – zatím! Víme jedině tohle: oliheň kolem sebe šíří nějaký druh pseudoživého radiačního pole, které ve své podstatě není elektromagnetické. Jeho postup nedokáže být zastaven ničím, co jsme zatím zkoušeli – ať už to byly materiály, nebo vakuum. Žádná z našich zbraní to nedokáže rozbít, protože uvnitř pole očividně přestávají fungovat obvyklé vlastnosti časoprostoru.“

Prezident ustaraně potřásl hlavou. „To je zlé, to je zlé! Poslali jste ale pro Poruse, že ano?“ Zdálo se, jako by se chytal posledního možného stébla.

„Ano,“ zašklebil se Frian Obel. „On je tady jediný, kdo tu oliheň zná skrznaskrz. Pokud nám nedokáže pomoci on, nedokáže to nikdo.“ Zahleděl se k zářivě bílým zdem univerzitních budov, kde už tráva na polovině kampusu zhnědla a stromy se proměnily v mrtvé pahýly.

„Co myslíš,“ otočil se prezident k Deanovi, „může se to pole šířit meziplanetárním prostorem?“

„U ohnivých supernov, já nevím, co si mám myslet!“ vybuchl Deana a nedůtklivě se odvrátil.

Rozhostilo se naprosté ticho, plné černočerných předtuch.

Tan Porus tonul v temných hlubinách apatie. Vůbec si neuvědomoval zářivé jiskření barev nad hlavou. Neslyšel jediný zvuk z melodických tónů, které naplňovaly sál.

Věděl jedinou věc – to, že se nechal přemluvit k návštěvě koncertu. Koncerty byly největším očistcem ze všeho, co kdy musel snést, a během dvaceti let svého manželství mezi nimi dokázal kličkovat s obratností, vlastní pouze nejlepšímu psychologovi galaxie. A teď –

S trhnutím se probral ze svého otupění, když se u vchodu do sálu ozvaly zvuky, které s hudbou neladily.

U dveří, kde k vyrušení došlo, se tísnili uvaděči a mávali úzkostlivě rukama, ale nedokázali přehlušit rozhodný hlas: „Přišel jsem v naléhavé věci pověřený přímo Galaktickým kongresem na Eronu v systému Arkturu. Je mezi posluchači Tan Porus?“

Psycholog vyskočil ze sedadla, jako by ho něco štíplo. Jakýkoli důvod k opuštění sálu mu připadal přinejmenším seslaný samotným nebem.

Roztrhl obálku zprávy, kterou mu posel podal, a zahleděl se na list papíru. U druhé věty ho veškeré nadšení opustilo. Když dočetl, zvedl k poslovi tvář, v níž jako by byly živé pouze ostře zelené oči.

„Jak brzy můžeme odletět?“

„Loď je připravena.“

„Tak pojďme.“

Udělal krok a zastavil se. Kolem paže se mu sevřela ruka.

„Kam jdeš?“ zeptala se Nina Porus. V jejím hlase zazvonila skrytá ocel.

Tan Porus na okamžik ztuhl, neschopný pohybu. Předpokládal, co se stane. „Miláčku, musím se okamžitě vrátit na Eron. V sázce je osud světa, možná celé galaxie. Ani si nedokážeš představit, jak důležité to je. Řeknu ti –“

„Tak dobře, běž! A já půjdu s tebou.“ Psycholog jen sklopil hlavu. „Ano, drahá,“ řekl. A povzdechl si.

Psychologická rada si chvilku odkašlávala a poposedávala jako jeden muž a pak se pochybovačně zahleděla na graf ve velkém měřítku, který byl nakreslený na tabuli.

„Upřímně řečeno, pánové,“ řekl Tan Porus, „si tím sám nejsem moc jistý, ale – nu, viděli jste, k jakým výsledkům jsem dospěl, a kontrolovali jste je všichni. A toto je jediný stimul, který je schopen reakci zastavit.“

Frian Obel si nervózně přejel prsty po bradě. „Ano, matematika je jasná. Zvýšení aktivity iontů vodíku nad pH3 by aktivovalo Demaneho integrál a tím by – ale poslyš, Porusi, my přece nekalkulujeme s normálním časoprostorem. Tyhle výpočty možná nebudou fungovat – možná nebude fungovat vůbec nic.“

„Je to naše jediná šance. Pokud bychom pracovali s normálním časoprostorem, prostě bychom tam napumpovali dost kyseliny na to, aby zabila oliheň, a o zbytek by se postaraly paprskové pistole. Takhle nemáme jinou možnost než riskovat s –“

Náhle se z předsálí ozvalo hlasité volání: „Pusťte mě k němu, povídám! Nezajímá mě, jestli se tu koná deset konferencí!“

Dveře se prudce rozlétly a do místnosti vstoupil obtloustlý Quall Wynn. Sotva zahlédl Poruse, okamžitě se k němu vrhl. „Porusi, já už se z toho zblázním! Parlament tvrdí, že jsem za to všechno jako prezident univerzity odpovědný, a teď mi ještě Deana řekne –“ S mumláním zmlkl a slova se ujal Mir Deana, který trpělivě stál za jeho zády.

„Pole nyní pokrývá více než tisíc čtverečních mil a zvětšuje se stále rychleji. Mimo všechny pochybnosti se zdá, že pokud bude chtít, dokáže putovat meziplanetárním prostorem – a v případě, že bude mít dostatek času, se nakonec rozšíří i prostorem mezihvězdným.“

„Slyšíš to? Slyšíš to?“ Wynn málem poskakoval úzkostí. „Nemůžeš něco udělat? Galaxie je odsouzena k zániku, tak to je – odsouzena k zániku!“

„Tak už se konečně uklidni,“ zasténal Porus, „a nech nás, abychom se o to postarali.“ Otočil se k Deanovi. „Dokázali ti tví fyzikální poskoci udělat nějaké výzkumy, které by se týkaly rychlosti, s jakou pole proniká různými materiály?“

Deana ztuhle přikývl. „Rychlost pronikání se všeobecně vzato zpomaluje s hustotou. Osmium, iridium a platina jsou nejlepší. Olovo a zlato také.“

„Dobrá! To vyhovuje! Budu potřebovat skafandr s osmiovým obložením a přilbu, vybavenou olovnatým sklem. A ať je obložení a izolace skla pevná a pořádně udělaná!“

Quall Wynn na něho zíral s hrůzou ve tváři. „Osmiové obložení! Osmium! U velké mlhoviny, jen pomysli na to, jak drahé to bude.“

„Já myslím,“ odvětil Porus mrazivě.

„Ale oni to všechno naúčtují univerzitě; budou –“ S jistými obtížemi se odmlčel, když se na něho upřely zraky všech shromážděných psychologů. „Kdy to potřebuješ?“ zeptal se ochable.

„Takže tam opravdu půjdeš jen tak sám?“

„Proč ne?“ zeptal se Porus a začal se převlékat do skafandru.

Mir Deana řekl: „Ta přilba s olovnatým sklem nezadrží pole na déle než na hodinu a daleko dřív pocítíš důsledky částečného pronikání. Nevím, jestli to zvládneš.“

„S tím si budu dělat starosti já.“ Porus se odmlčel a pak nejisté pokračoval: „Budu připravený během několika minut. Než odejdu, rád bych si promluvil s manželkou – o samotě.“

Rozhovor byl krátký. Byla to jedna z mála příležitostí, kdy Tan Porus zapomněl na to, že je psycholog, a mluvil z hloubi srdce, aniž by se zamyslel nad tím, jaká bude přirozená reakce druhé strany.

Jednu věc ale věděl určitě – spíše instinktivně, než díky výpočtům – a to, že se jeho manželka nezhroutí ani nepropadne sentimentu; a měl pravdu. Teprve v několika posledních vteřinách sklopila oči a zachvěl se jí hlas. Vytáhla ze širokého rukávu šatů kapesník a vyběhla z místnosti.

Psycholog se za ní chvíli díval a pak se sklonil, aby zvedl knihu, která jí vypadla, když vytahovala kapesník. Aniž by se na ni podíval, strčil ji dovnitř skafandru, do kapsy svého obleku.

Na rtech se mu zavlnil pobavený úsměv. „Talisman!“ řekl.

Nablýskaný jednomístný stroj se svištěním pronikl do ‚pole smrti‘. V tom okamžiku zahalil Tana Poruse lepkavý pocit zoufalství a zmaru. Pokrčil rameny. „Představivost! Teď musím mít nervy z oceli.“

Ve vzduchu před sebou pozoroval nejasné jiskření – záři, kterou spíše cítil než opravdu viděl. A pak už pronikl dovnitř, záře pronikla do lodi a když Rigelan zvedl oči, viděl pět eronianských laboratorních křídlovců ležet na dně klece jako chomáčky nehybných scvrklých per.

„Takže jsem v ‚poli smrti‘,“ zašeptal. Bez jakékoli známky odporu záření pronikalo ocelovým trupem stroje.

Nalétl na poněkud kodrcavé přistání na širokém univerzitním atletickém stadionu a ve svém neohrabaném osmiovém skafandru vystoupil ven. Rozhlédl se po depresivně vyhlížejícím okolí. Od hnědého strniště pod nohama až k jiskřícímu oparu, který zahaloval obvykle modrou oblohu, všechno bylo mrtvé.

Vstoupil do budovy psychologické katedry.

Jeho laboratoř byla potemnělá; závěsy byly stále ještě zataženy. Roztáhl je a zahleděl se na nádrž, v níž plavala oliheň. Vodní čerpadlo stále ještě fungovalo, takže nádrž byla plná. To byla nicméně jediná normální věc, která se o ní dala prohlásit. Z chomáčů mořských kapradin, které kdysi pokrývaly celé dno, nyní zbývalo jen několik mrtvých hnědých výhonků. A na dně nádrže netečně ležela oliheň.

Tan Porus si povzdechl. Cítil se unavený a otupělý. Mysl měl jako by zahalenou v oparu a nejasnou. Celé dlouhé minuty nevidoucíma očima sledoval své okolí.

Pak s námahou zvedl láhev, kterou přinesl, a podíval se na nálepku – dvanáctiprocentní kyselina chlorovodíková.

Nejasně sám pro sebe zamumlal: „Dvě stě kubíků. Prostě tam celou tu věc hodím. To sníží pH – pokud v tom prostředí ovšem bude aktivita iontů vodíku co platná.“

Zašátral po skleněné zátce a zničehonic se hlasitě rozesmál. Cítil se přesně jako tehdy, kdy se jednou jedinkrát v životě opil.

Setřásl z mysli pavučiny, které se mu hromadily v hlavě. „Mám jen pár minut na to, abych udělal – abych udělal co? Nevím – něco bych udělat měl. Hodit tu věc do nádrže. Hodit ji tam. Tam! Tam! Tam ta dá dá dam!“ Tiše si mumlal melodii a naklonil láhev tak, aby kyselina vtékala do nádrže.

Tan Porus byl na sebe pyšný a znovu se rozesmál. Rukou v osmiové rukavici zamíchal vodu v nádrži a snažil se popadnout dech, aby se mohl smát dál. Ještě pořád si broukal.

A pak si náhle uvědomil jemnou změnu okolí. Snažil se přijít na to, co ji způsobilo, a přestal si zpívat. A pak mu to došlo stejně prudce, jako by na něho někdo vylil vědro studené vody. To jiskření ve vzduchu náhle zmizelo!

Prudkým pohybem otevřel zámky přilby a odhodil ji na zem. Dlouze vtahoval do plic vzduch, mírně zatuchlý, ale jinak zcela neškodný.

Promísil vodu nádrže s kyselinou a zničil pole u samotného zdroje. Mohl si připsat další jasné vítězství čisté psychologické matematiky!

Vystoupil z osmiového skafandru a protáhl se. Tlak na hrudi mu něco připomněl. Sáhl do kapsy a vytáhl knihu, která upadla Nině. „Takže talisman fungoval!“ řekl a usmál se nad vlastní pošetilostí.

Úsměv mu ale zmrzl na rtech, když se vůbec poprvé podíval na název knihy.

Jmenovala se Kurs aplikované psychologie pro středně pokročilé – svazek pátý.

Bylo to, jako by mu náhle zničehonic padlo něco těžkého na hlavu a vehnalo mu ostří pochopení přímo do mozku. Nina studovala už celé dva roky aplikovanou psychologii.

Tohle byl ten chybějící faktor. Nikdy by jej nedokázal odhalit. Musel by použít trojité časové integrály a –

Stiskl spínač komunikátoru a počkal na signál.

„Haló! Tady je Porus! Pojďte všichni dovnitř! Pole smrti je pryč! Porazil jsem tu oliheň!“ Přerušil spojení a vítězně dodal: „– a svou manželku!“

Bylo zvláštní – i když možná ne příliš – že ho druhé vítězství těšilo daleko více.

* * *

Hlavním rysem „Představivosti“ pro mne zůstává to, že nastiňuje psychohistorii, která sehrála důležitou roli v sérii o Nadaci. Byla to tato povídka a její předchůdkyně „Homo Sol“, kdy jsem vůbec poprvé představil psychologii jako matematicky vylepšenou vědu.

Nastal nejvyšší čas k tomu, abych podnikl další útok na Unknown; použil jsem k tomu povídku „Dub“, která – pokud si vzpomínám – pojednávala o dubu, který sloužil jako věštírna a poskytoval nejednoznačné a zmatené předpovědi. Poslal jsem ji Campbellovi šestnáctého června 1940 a ten ji okamžitě odmítl.

Jednou z nejhorších věcí při psaní pro Unknown bylo to, že to byl jediný časopis svého druhu. Pokud povídku odmítl Unknown, neexistoval nikdo jiný, komu by ji bylo možné nabídnout. Samozřejmě bylo vždycky možné zkusit štěstí ve Weird Tales, což byl časopis starší než kterýkoli vědeckofantastický sborník, ale většinou se zabýval staromódními hrůzostrašnými povídkami, plnými napětí, krve a vrzajících dveří a navíc platil mizerně. Opravdu jsem neměl zájem do řad jeho autorů proniknout (kromě toho odmítli jak „Život před narozením“, tak „Dub“, které jsem jim nabídl).

Nicméně se dvacátý devátý červen stal přelomovým dnem v mé kariéře, i když jsem to tenkrát samozřejmě nemohl tušit. Do toho dne jsem během pětadvaceti týdnů napsal dvacet dvě povídky. Z nich jsem prodal (nebo měl prodat) třináct, zatímco devět se mi nepodařilo udat nikdy a ty už dnes neexistují. Tato bilance nebyla ani strašlivá, ani zázračná – řekněme průměrná.

Nicméně se stalo, že kromě dvou velice krátkých povídek – které bychom mohli nazvat zvláštními případy – jsem už nikdy nenapsal jedinou science fiction, kterou bych nedokázal prodat. Našel jsem si svůj styl.

Ten se ale vždycky neshodoval se stylem Campbellovým. Prvního srpna jsem napsal „Dědičnost“, kterou jsem Campbellovi nabídl patnáctého srpna a kterou on odmítl o dva týdny později. Naštěstí po povídce okamžitě skočil Pohl.

Dědičnost

Doktor Stefansson přihladil silný svazek papírů, pokrytých strojopisem, který ležel před ním na stole. „Je to tu všechno, Harvey – celých pětadvacet let práce.“

Přívětivý profesor Harvey líně zabafal z dýmky. „Nu, tvá role skončila – a Markey je na Ganymédu také hotov. Teď už je to na dvojčatech samotných.“

Na chvíli se rozhostilo zamyšlené ticho a pak si doktor Stefansson nejisté poposedl. „Řekneš tu zprávu Allenovi brzy?“

Druhý muž mlčky přikývl. „Musíme to provést ještě před jeho odletem na Mars, a čím dřív, tím líp.“ Na chvilku se odmlčel a pak napjatě dodal: „Zajímalo by mě, jaký to bude pocit, až v pětadvaceti letech zjistí, že má bratra-dvojče, kterého nikdy neviděl. Musí to být zatracený šok.“

„Jak to vzal George?“

„Nejdřív tomu nevěřil a já mu to upřímně řečeno nemám za zlé. Markey se nadřel jako kůň, než ho přesvědčil, že to není nějaký kanadský žertík. Předpokládám, že mě stejně těžká práce čeká s Allenem.“ Vyklepal z dýmky hromádku popela a potřásl hlavou.

„Ze všeho nejraději bych se sbalil a odletěl na Mars, abych na vlastní oči viděl, jak ti dva budou spolu vycházet,“ poznamenal doktor Stefansson toužebně.

„Nic takového neuděláš, Stefe. Tenhle experiment už zabral příliš mnoho času a znamená pro nás příliš na to, abychom jej zničili tak neuváženým tahem.“

„Já vím, já vím! Ale představ si to: dědičnost versus prostředí! Možná konečně dostaneme jasnou a srozumitelnou odpověď.“ Mluvil napůl sám k sobě, jako by opakoval starou známou formuli: „Jednovaječná dvojčata, tělesně shodná do poslední podrobnosti; jeden chlapec vychován na civilizované Zemi, druhý v průkopnickém osídlení Ganymédu ve stínu Jupiteru. A pak se o svých pětadvacátých narozeninách poprvé v životě setkají na Marsu – bože! Jen kdyby se toho mohl dožít Carter. Jsou to jeho děti.“

„Taková škoda! Ale my jsme naživu a stejně tak i dvojčata. To, že dotáhneme tenhle experiment do konce, bude pocta jeho práci.“

Při prvním pohledu na marťanskou pobočku společnosti Medicinal Products by nikdo neřekl, že je na ní kromě okolní pouště něco zajímavého. Neviditelné jsou i podzemní jeskyně s místním marťanským houbovitým porostem, uměle vyživovaným na obrovských kvetoucích polích. Složitý přepravní systém, spojující všechny části mnoha čtverečních mil polí s centrální budovou, je také skrytý. Čističky vzduchu; zavlažovací systém; odvodňovací trubky – to všechno je před zraky lidí schováno.

Takže všichni vidí jen širokou, k zemi přiraženou budovu z červených cihel a všude kolem ní nic než marťanskou poušť, rezavou a suchou.

To bylo také jediné, co George Carter viděl, když vystoupil z raketového taxi, ale přinejmenším pro něho vzhled v tomto případě neznamenal vůbec nic. Bylo by také zvláštní, kdyby na továrnu pohlížel jiným způsobem, protože celý jeho život na Ganymédu byl v každé chvíli orientován k tomuto okamžiku, kdy se měl ujmout vedení nad pobočkou. Znal každý čtvereční palec jeskyní pod svýma nohama stejně dobře, jako by se v nich sám narodil a byl v nich vychováván.

A nyní seděl v malé kanceláři profesora Lemuela Harveye a v jeho pečlivě ovládaném výrazu byla patrná jen stopa neklidu. Jeho ledově modré oči se upřely do očí profesorových.

„Ten – to moje dvojče. Bude tady brzy?“

Profesor Harvey přikývl. „Právě teď je na cestě sem.“

George Carter se napřímil. V obličeji se mu objevil zamyšlený výraz. „A vypadá úplně jako já, čítáte?“

„Jako by ti z oka vypadl. Koneckonců jste jednovaječná dvojčata.“

„Hmm! To teda čítám! Škoda, že sem ho neznal celou tu dobu – na Medu!“ Zamračil se. „Takže on žil celou tu dobu na Měkouli, co?“

V očích profesora Harveye se objevil zvědavý výraz. „Ty nemáš Pozemšťany rád?“ zeptal se ostře.

„No, to se nedá říct,“ okamžitě odpověděl George. „Akorát že lidi ze Měkoule sou banda zelenáčů a podělávků. Všicky, kerý sem znal, takový byli.“

Harvey potlačil úsměv a rozhovor dál nepokračoval.

Ode dveří zazněl bzučák, který vytrhl Harveye ze zamyšlení, a George Carter okamžitě vyskočil z křesla. Profesor stiskl knoflík na stole a dveře se otevřely.

Postava na prahu vstoupila dovnitř a zastavila se. Oba bratři se obezřetně sledovali.

Byl to napjatý okamžik, kdy jako by se zastavil samotný čas, a profesor Harvey se opřel do měkkého křesla, spojil špičky prstů do stříšky a pozorně se na oba muže zahleděl.

Oba prkenně stáli zhruba deset stop od sebe a žádný z nich se nepohnul, aby tuto vzdálenost překlenul. Na první pohled vypadali jako ztělesnění kontrastu – který byl ještě o něco patrnější tím, že oba byli naprosto stejní.

Oči barvy zmrzlého ledu se dívaly do očí barvy zmrzlého ledu. Oba bratři viděli dlouhý, rovný nos nad plnými, rudými a pevně sevřenými rty. Vysoké lícní kosti vystupovaly ze stejných tváří a tvrdé čelisti byly stejně hranaté. Profesor dokonce sledoval naprosto stejné a trochu zvláštní zvednuté obočí ve výrazu zvědavého, zaujatého a částečně zmateného zájmu.

Ale tváří veškerá podobnost končila. Šaty Allena Cartera nesly značku New Yorku na každém čtverečním palci povrchu. Od volné košile přes temně purpurové kalhoty po kolena a lososově tónované celulitové punčochy až k naleštěným sandálům vypadal jako zosobnění nejnovější pozemské módy.

Na kratičký okamžik si George Carter připadal jako neohrabaný a nešikovný panák, když stál proti svému bratrovi oblečený v košili s úzkými rukávy a upjatým límečkem, vyrobené z ganymédského plátna. Rozepnutá vesta a široké kalhoty, jejichž nohavice byly zastrčeny do vysoko zašněrovaných bot, potřísněných rudým pískem Marsu, byly nemotorné a provinciální. Dokonce i on sám se tak cítil – ale jen na okamžik.

Z kapsy na rukávu vytáhl Allen krabičku cigaret – byl to vůbec první pohyb, který někdo z bratrů udělal – otevřel ji a vytáhl štíhlý váleček tabáku, zabaleného v papíru, který se zapálil v okamžiku, kdy z něj poprvé potáhl.

George váhal jen zlomek vteřiny a jeho další pohyb působil skoro vzdorně. Strčil ruku do vnitřní kapsy vesty a odtamtud vytáhl zelený svraskalý smotek – doutník, vyrobený z ganymédského zelenolistu. Palcem rozškrtl zápalku a dlouhou chvíli se oba mlčky sledovali skrze oblaka dýmu.

A pak se Allen zasmál – byl to nepřirozený, vysoko posazený smích. „Myslím, že máš oči trochu blíž sobě než já.“

„Čítám, že možný to je. Ty máš zase jinak voškubaný vlasy.“ V Georgeově hlase zazněla známka nesouhlasu. Allan zvedl rozpačitě ruku ke svým dlouhým světle hnědým vlasům, na konečcích pečlivě nakadeřeným, zatímco se zahleděl na ledabyle učesanou hřívu stejně dlouhých vlasů svého bratra.

„Předpokládám, že si na sebe budeme muset zvyknout. A já rozhodně chci.“ Pozemské dvojče přistoupilo k bratrovi a podalo mu ruku.

George se usmál. „To čítám. A koukám na to stejně.“

Pevně si podali ruce a potřásli si jimi.

„Takže ty seš Allen, co?“ řekl George.

„A ty se jmenuješ George, je to tak?“ odpověděl Allen.

A pak dlouhou chvíli žádný z nich neřekl ani slovo. Jen se na sebe dívali – a usmívali se, zatímco společně přecházeli most pětadvaceti let, který je až do tohoto okamžiku dělil.

George Carter přejel neosobním pohledem koberec nízkých purpurových květů, který se v dokonalém čtverci táhl do zamlžených dálav obrovské jeskyně. Novináři a pisatelé článků donekonečna básnili o „Zlaté houbě“ z Marsu – o pročištěných výtažcích, vytěžovaných z akrů v řádech uncí, které se staly nezbytností každému lékaři v Systému. Opiáty, koncentrované vitamíny, nový rostlinný prostředek proti zápalu plic – květiny se daly opravdu skoro vyvažovat zlatem.

Ale pro George Cartera to byly pořád jenom květiny – rostliny, které bylo třeba nechat plně vzrůst, sklidit, naskládat do přepravních beden a dopravit do laboratoří v Aresopoli stovky mil daleko.

Zpomalil malý elektrovůz na poloviční rychlost a prudce zařval z okénka: „Hej, ty bahňáku. Jo, ty – s tím spinavým ksichtem! Dávej bacha na to, co děláš. Nelij tu zatracenou vodu do toho zatracenýho kanálu!“

Stáhl hlavu zpátky dovnitř a elektrovůz poskočil dopředu plnou rychlostí. Ganyméďan si vztekle zabručel: „Ti zatracení chlapi se plácaj kolem hůř než banda slepejch hluchounů. Při tom, kolik tady maj strojů, který udělaj jejich práci, čítám, že poslali svý mozkovny na zatraceně dlouhý vakace.“

Vozík se za chvíli zastavil a on vystoupil ven. Opatrně prošel mezi plochami rostlin a konečně se zastavil před skupinou mužů, která stála kolem stroje s pavoukovitýma nohama u jednoho ze záhonů.

„No, tak sem tady. Vo co kráčí, Allene?“

Allenova hlava se vynořila z druhé strany stroje. Zamával na muže kolem. „Zastavte to na chvilku!“ a přiskočil k bratrovi.

„Georgi, ono to funguje. Sice ještě pomalu a neohrabaně, ale funguje to. Teď, když jsme zvládli základy a dokázali to rozběhnout, už to můžeme jen vylepšovat. A nebude trvat dlouho a budeme schopní –“

„Tak počkej chvilku, brzdi, Allene. My na Medu tak nespěcháme. Dejchej pomalejc a budeš žít dýl. Vo čom to tady vlastně mluvíš?“

Allen se nadechl a poškrábal se na čele. Tvář se mu leskla potem, olejem a nadšením. „Pracoval jsem na téhle věci od chvíle, kdy jsem vyšel z univerzity. Je to modifikace přístroje, který se používá na Zemi – ale přístroj samotný je zdokonalený tak, že by sis ho s původním modelem nespletl ani ve tmě. Je to mechanický sběrač květů.“

Z kapsy vytáhl mnohokrát složený list silného papíru, a zatímco jej rozkládal na kusu podpůrného mřížoví před sebou, neustále mluvil: „Právě nyní je sběr květů jedinou věcí, která produkci zpomaluje, nemluvě o patnácti až dvacetiprocentní ztrátě, k níž dochází z důvodu sklizně přezrálých nebo nedozrálých květů. Koneckonců je lidské oko jen lidské oko a květy – tady, podívej se!“

List papíru byl nyní rozložený a Allen se něj zahleděl. George se naklonil přes jeho rameno, zamračil se a pozorně si nákres prohlížel.

„Vidíš? Je to kombinace fluoroskopu a fotoelektrické buňky. To, nakolik je květ uzrálý, dokáže přístroj odhadnout na základě stavu spor. Tento přístroj je nastaven tak, že se příslušný obvod sepne pouze při správné kombinaci světla a stínu, kterou způsobí v květu plně otevřené spory. Na druhou stranu tenhle druhý obvod – ale pojď se na to podívat přímo, bude to jednodušší, než ti to ukazovat na papíře.“

A znovu vyrazil, naplněný nadšením a vzrušením. Jediným skokem se vyšvihl na nízké sedadlo v zadní části sběrače a zatáhl za páku.

Stroj se těžkopádně otočil ke květům a jeho „oko“ přitom putovalo nějakých šest palců nad povrchem záhonu. Jakmile dorazilo nad květ houby, vystřelila dlouhá pavoukovitá paže, odstřihla jej čistě palec nad hlínou a uložila na skluzavku ve spodní části. Za ní se pomalu vytvářela hromádka odstraněných květů.

„Později ke stroji můžeme připojit sběrnou plošinu pro transport. Všiml sis těch květů, které nechal být? Ty ještě nejsou zralé. Jen počkej, až dorazí k nějakému přezrálému, a uvidíš, co udělá.“

O chvilku později vítězně vykřikl, když byl jeden květ odříznut od kořenů a odložen na stranu od řádky sklizených.

Zastavil stroj. „Vidíš? Možná během měsíce jej můžeme zapojit do práce na polích.“

George Carter se na bratra kysele podíval. „Čítám, že to bude trvat víc než měsíc. Spíš to bude trvat věčně.“

„Co tím myslíš? Věčně? Stačí, když trochu zrychlíme –“

„Nesejde mi na tom, jestli stačí, dyž to bude natřený narůžovo. Tendle krám se k mejm polím ani nepřiblíží.“

„Ke tvým polím?“

„Jo, k mejm,“ odpověděl George chladně. „Mám na to stejný právo veta jako ty. Nemůžeš na pole nasadit ani prd bez mýho dovolení – a to ti na tendle krám teda určitě nedám. Popravdě řečeno chci, abys vodsuď ten šmejd vodvez taky. Něco takovýho tady nepotřebujem.“

Allen sestoupil ze stroje a postavil se proti svému bratrovi. „Dohodli jsme se na tom, že tuhle parcelu mohu využívat pro pokusy – bez jakéhokoli veta – a já bych ti ten slib rád připomněl.“

„Tak dobře. Ale drž tu zatracenou mašinu stranou vod zbytku polí.“

Pozemšťan pomalu přikročil ke svému bratrovi. V očích měl nebezpečný výraz. „Poslyš, Georgi, tenhle tvůj přístup se mi vůbec nezamlouvá – a stejně tak se mi nelíbí způsob, jakým používáš své právo veta. Nevím, jak jste zvyklí vést věci na Ganymédu, ale teď hrajeme hru o vysoké sázky a ty by sis měl vytřást z hlavy tu hromadu venkovských představ, která ti sedí na mozku.“

„Když budu chtít, tak tam můžu mít třeba hromady dvě. A jestli si to se mnou chceš vyříkat pěkně z vočí do vočí, nejspíš bysme se měli vypakovat do tvý kanceláře. Prskání před chlapama nejni nejlepší věc pro disciplínu.“

Cesta zpátky do centrály probíhala v hrozivém tichu. George si tiše pískal, zatímco Allen seděl s rukama založenýma na hrudi a s ostentativní nevšímavostí upíral oči přímo před sebe na klikatou, úzkou cestu mezi poli. Ticho trvalo, dokud nevstoupili do Pozemšťanovy kanceláře. Allen krátce pokynul ke křeslu před stolem a Ganyméďan se beze slova posadil. Vytáhl z kapsy svůj všudypřítomný doutník ze zelenolistu a čekal, až bratr promluví.

Ten se posadil na okraj svého křesla a opřel se oběma lokty o desku stolu. Pak konečně promluvil.

„V téhle záležitosti je spousta věcí, Georgi, které mi jsou naprostou záhadou. Netuším, proč tebe vychovali na Ganymédu a mě na Zemi, a nemám ponětí, proč jsme jeden o druhém nevěděli ani proč nás jmenovali jako spoluředitele s právem veta stejné váhy – ale vím, že situace se velice rychle stává nesnesitelnou.

Tahle společnost potřebuje modernizaci a ty to víš stejně dobře jako já. Přesto ale uplatňuješ své právo veta na každou sebemenší známku pokroku, kterou se tady snažím zavést. Nevím tak docela, jak se na věc díváš ty, ale mám takový pocit, jako by sis myslel, že ještě pořád žiješ na Ganymédu. A varuji tě: pokud si myslíš, že můžeš neustále prosazovat svou jako beran, tak se strašně pleteš. Já jsem ze Země a tahle společnost bude vedená s pozemskou výkonností a pozemskou organizací. Rozumíš tomu?“

George mlčky vyfoukl ke stropu oblak pronikavě vonícího kouře, ale pak se jeho oči prudce zabodly do Allena a v hlase se mu ozval rezavý tón.

„Měkoule, jo? Měkoulská výkonnost, jo? No, Allene, mám tě rád. S tím se nedá nic dělat. Seš mi tolik podobnej, že kdybych tě nesnášel, bylo by to jako nesnášet sebe samotnýho, čítám. Vopravdu nerad ti to řikám, brácho, ale to tvoje vychování je ti na draka.“ V hlase se mu ozval pohrdavý tón. „Seš Měkoulan. No, jen se na sebe podívej. Měkoulani sou přinejlepším zpola takoví chlapi, jaký by bejt mohli – a ty seš přirozeně celej zabouchnutej do těch svejch mašin. Nemám ale páru, proč si myslíš, že bych já měl chtít sedět v kanclu, bejt řiditel a mít za sebou firmu, kterou by řídily stroje – jenom mašiny. K čemu by tam pak měli makat lidi?“

„Lidé by přirozeně řídili ty stroje,“ odpověděl nakvašeně a ostře Allen.

Ganyméďan vstal a udeřil pěstí do stolu. „Mašiny řídí lidi – a ty to moc dobře víš. Nejdřív je používáš; pak seš na nich závislej; a nakonec jim musíš votročit. Na tý tvý Měkouli to sou samý mašiny, udělátory, vejmysly – a máš vůbec tušení, co z tebe tydle věci udělaly? Tak já ti to teda řeknu. Polovičního chlapa!“ Napřímil se. „Furt tě mám rád. Mám tě tolik rád, že bych ti přál, abys byl Meďour jako já. Ať mě Jupík zavalí – to by z tebe udělalo pořádnýho chlapa!“

„Skončil jsi?“ zeptal se Allen.

„Čítám, že jo!“

„Tak já ti tedy něco řeknu. Není to s tebou špatné natolik, aby ses z toho nedokázal po několika letech na pořádné, civilizované planetě vzpamatovat. Pokud se ale hodláš i nadále chovat takovýmhle způsobem, patříš na Ganyméd. A možná by ses tam měl co nejdřív vrátit.“

George promluvil velice tiše. „Ty bys mi přece nechtěl vrazit jednu do nosu, že ne, Allene?“

„Ne. Nemohu se přece prát se zrcadlovým obrazem sebe samotného, ale kdybys vypadal alespoň trochu jinak, bylo by mi potěšením dát ti pořádně za vyučenou.“

„A myslíš, že bys na něco takovýho měl – takovej Měkoulan, jako seš ty? No tak, posaď se zase. Čítám, že to voba bereme trochu moc vosobně. A takhle se eště nikdy nic pořádně nevyřešilo.“

George se znovu posadil do křesla. Marně se snažil přivést k životu svůj vyhaslý doutník a po chvilce jej znechuceně hodil do spalovače odpadků. „Máš tu někde vodu?“ zabručel.

Allen se s náhlým potěšením usmál. „A nebude ti vadit, že ti ji připraví stroj?“

„Stroj? Jak to myslíš?“ Ganyméďan se na něho podezíravě podíval.

„Sleduj! Nechal jsem si to sem nainstalovat před týdnem.“ Allen se dotkl spínače na stole a zpod desky zaznělo tiché cvaknutí. Chvilku se ozývalo bublání tekoucí vody a pak se kruhová destička v desce stolu za Pozemšťanovou pravicí odsunula a nahoru vyjel plastikový šálek, naplněný vodou.

„Vezmi si ho,“ řekl Allen.

George vzal šálek opatrně do ruky a vodu vypil. Odhodil prázdný šálek do spalovače a pak se dlouze a zamyšleně zahleděl na bratra. „Můžeš mi ten svůj zázrak ukázat?“

„Jistě. Je přímo tady, pod stolem. Pojď, udělám ti místo.“

Ganyméďan po čtyřech zalezl pod stůl a Allen ho nejisté sledoval. Po chvilce se zpod desky vynořila šlachovitá ruka a tlumený hlas řekl: „Podej mi šroubovák.“

„Tady je. Co s ním chceš dělat?“

„Nic. Vůbec nic. Jen se chci tý tvý vymyšlenosti mrknout na střeva.“

Šroubovák společně s rukou zmizel z dohledu a několik minut se neozývalo nic víc než občasné zaskřípění kovu o kov. Nakonec George vylezl ven a s uspokojením si upravil svůj pokrčený límeček.

„Kterej knoflík mám zmáčknout, aby mi to nalilo vodu?“

Allen mu spínač ukázal a George provedl patřičný pohyb. Zaznělo bublání vody. Pozemšťan se zmateně díval z desky stolu na svého bratra a zase zpátky. A pak si náhle uvědomil vlhko, které se mu šíří pod nohama.

Nadskočil, podíval se na koberec a znechuceně vyprskl: „U všech svatých, co jsi tomu udělal, zatraceně?“ Zpod jeho stolu se po koberci vinul hadovitý pramínek vody, provázený neutuchajícím zurčením tekoucí vody.

George líně vykročil ke dveřím. „Akorát sem ti to trošku zkratoval. Tady máš šroubovák; můžeš si to opravit.“ A těsně předtím, než za sebou práskl dveřmi, dodal: „Takhle to dopadá s těma tvejma mašinama. Dycky se podělaj v tu nejmíň vhodnou chvíli.“

Tón bzučáku byl nesnesitelně ostrý; když neustával, otevřel Allen Carter nabručeně jedno oko. Byla ještě pořád tma.

S povzdechem zvedl ruku k čelu postele a přehodil spínač přijímače na příjem.

Vzrušeně se na něho vyřinul vysoký hlas Amose Wellse, který měl noční službu. Allen prudce otevřel oči a posadil se na pelest.

„To si děláš legraci!“ Ale ještě ani nevyslovil větu do konce a už si oblékal kalhoty. Během deseti vteřin už bral schody po třech. Vrazil do hlavního velínu těsně za svým bratrem, který ho předběhl.

Místnost byla plná lidí a všichni nervózně mluvili jeden přes druhého.

Allen si odčísl dlouhé vlasy z očí. „Rozsviťte reflektory na věžích!“ houkl.

„Ale ony svítí,“ ozval se někdo bezmocně.

Pozemšťan se vrhl k oknu a vyhlédl ven. Žlutý paprsek zářil do vzdálenosti sotva několika stop a pak mizel zahalen temným šerem. Zatáhl za uzávěr okna a se skřípěním je na několik palců pootevřel. Ozvalo se zaskučení větru a místnost naplnila změť kašlání. Allen prudce zase okno zavřel a zvedl ruce, aby si vytřel písek z oslepených očí.

„Ale tady přece není žádná zatracená zóna pískovejch bouří,“ prohlásil mezi záchvaty kašle George. „Todle nemůže bejt nic takovýho.“

„Ale je,“ ujistil ho Wells se staženým hrdlem. „A je to ta nejhorší písečná bouře, jakou jsem v životě viděl. Jednu chvíli nikde nic a další vteřinu už to vypadalo takhle. Neměl jsem čas se připravit vůbec na nic. Když jsem dokázal uzavřít a utěsnit všechny východy, bylo už pozdě.“

„Pozdě!“ Allen obrátil pozornost od svých očí, naplněných ostrým pískem, a vyštěkl: „Pozdě na co?“

„Pozdě na to, abych zachránil náš vozový park. Rakety to schytaly ze všeho nejhůř. Není tu jediná, která by neměla pohonné trysky ucpané pískem. A totéž platí i pro zavlažovací pumpy a větrací systém. Generátory pod zemí jsou v bezpečí, ale kromě nich budeme muset úplně všechno rozebrat na kousky a znovu složit. Přinejmenším týden nebudeme dělat nic jiného. Možná déle.“

Rozhostilo se krátké, napjaté ticho, a pak Allen řekl: „Pusť se do sestavování rozpisů, Wellsi. Rozvrhni muže do dvojitých směn a ze všeho nejdřív je nasaď na zavlažovací pumpy. Nejpozději do čtyřiadvaceti hodin musí zase fungovat, jinak nám půlka úrody uschne a je s námi amen. Počkej – pustím se do toho s tebou.“

Otočil se, aby vykročil do své kanceláře, ale ztuhl v půlce pohybu, když do velína vrazil vedoucí směny spojařů Michael Anders.

„Co se stalo?“

Anders udýchaně vyrazil: „Celá tahle planeta se zbláznila. Právě došlo k největšímu zemětřesení za celou dobu osídlení a epicentrum se nacházelo necelých deset mil od Aresopole.“

Ozval se chorus mnohohlasého: „Cože?“ následovaný spalujícímu kletbami. Muži se k vedoucímu spojařů úzkostlivě natlačili; mnozí měli v marťanské metropoli příbuzné a známé.

Anders pokračoval: „Došlo k tomu zničehonic. Aresopolis leží v troskách a vypukly požáry. Nemáme žádné podrobnosti, protože vysílačka v laboratoři Aresopole umlkla před pěti minutami.“

Všichni začali najednou mluvit. Zpráva se bleskově rozšířila i do těch nejodlehlejších částí centrály a vzrušení dosahovalo nebezpečně blízko k panice. Allen musel zařvat, aby muže přehlušil.

„Ticho, všichni! Pro Aresopolis teď nemůžeme udělat vůbec nic. Máme hromadu svých vlastních problémů. Tahle zatracená bouře je se zemětřesením nějak spojená – a právě o ni se musíme postarat ze všeho nejdřív. Všichni se okamžitě vraťte na svá místa – a bleskově se pusťte do práce. Zatraceně brzy nás bude v Aresopoli potřeba.“ Otočil se k Andersovi. „Ty! Vrať se k vysílačce a zůstaň u ní sedět, dokud znovu nezískáme spojení s Aresopoli. Jdeš se mnou, Georgi?“

„Ne, čítám, že ne,“ odpověděl jeho bratr. „Ty se postarej o svý mašiny. Já pudu s Anderseni.“

Když se Allen Carter vrátil zpátky do velína, začínalo venku šeravé jitro, které neskýtalo příliš mnoho světla. Allen byl unavený – unavený jak na těle, tak i na duchu – a vypadal o dvacet let starší. Vstoupil do vysílací místnosti. „Venku je to hrůza. Jestli –“

Ozvalo se ostré „Pššt,“ a George prudce máchl rukou. Allen ztichl. Anders se sklonil nad vysílačkou a prsty přitom jemně přejížděl po ladicích přepínačích.

Pak vzhlédl. „K ničemu to není, pane Cartere. Nedokážu se s nimi spojit.“

„Tak dobře. Zůstaň tady a měj voči votevřený. Kdyby něco, dej mi vědět.“

George odstoupil od stolu, vzal bratra pod paží a společně vyšli ven.

„Kdy mužem poslat ven další zásilku, co myslíš, Allene?“

„Nejdřív příští týden. Nemáme tu jediný prostředek, který by byl schopen jízdy nebo letu dřív než za pěknou řádku dní, a ještě déle bude trvat, než znovu zahájíme sklizeň.“

„Máme tady po ruce ňáký zásoby?“

„Několik tun různých květů – většinou jsou to ty rudopurpurové. Ta raketa, která odletěla minulé úterý na Zemi, odvezla skoro všechno.“

George se zamyslel.

Jeho bratr chvilku netrpělivě čekal a pak ostře řekl: „No tak, na co myslíš? Jaké jsou zprávy z Aresopole?“

„Zatraceně špatný! Ty votřesy srovnaly se zemí tři čtvrtiny města a čítám, že zbytek je pěkně pocuchanej požárama. Je tam ňákejch padesát tisíc duší, který musej přespat ve votevřeným prostoru. A je ti jasný, že není žádná legrace spát v marťanským podzimu, když nefunguje měkoulanskej gravitační systém.“

„Zápal plic!“ hvízdl Allen.

„A rýma, chřipka a půltucet dalších zatracenejch nemocí – a do toho všeho lidi se spáleninama. Starej Vincent vysílá SOS.“

„Chce květy?“

„Má při ruce akorát dvoudenní zásobu. A musí dostat víc.“

Oba mluvili tiše a klidně, skoro až ledabyle, ale s nekonečným pochopením, které je jedinou věcí, díky níž lze překonat všechny podobně obtížené krize.

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak George pokračoval: „Co můžeme udělat hned?“

„Dřív než za týden nic – pokud se sami nezabijeme, abychom pomohli jim. Pokud sem dokáží poslat loď okamžitě po utišení bouře, můžeme jim naložit všechno, co tady máme jako dočasnou zásobu, a pak vyrazit se zbytkem.“

„To je taková blbost, že je zbytečný na to myslet. Aresopolánskej kosmodrom je na hadry. Nemaj jedinou loď, který by se tak dalo říkat.“

Další ticho. Pak Allen tiše, napjatě řekl: „Tak na co čekáš? Co má znamenat ten tvůj výraz?“

„Čekám, jestli už se probudíš a uznáš, že sou ti ty podělaný mašiny na draka, když se zmršily zrovna ve chvíli, kdy je potřebujeme nejvíc.“

„Uznávám,“ odpověděl Pozemšťan.

„Dobře! Takže nejčko je na mně, abych ti ukázal, co člověk dokáže, když má hlavu na krku.“ Podal svému bratrovi list papíru. „Todle je kopie zprávy, kterou sem poslal Vincentovi.“

Allen se na bratra dlouze zahleděl a pomalu si přečetl slova, narychlo naškrábaná tužkou na papíře: „Dopravíme k vám to, co máme, během třiceti šesti hodin. Doufejme, že vám to na několik dní vydrží, než dokážeme poslat víc. Máme tady spoustu vlastních problémů.“

„Jak to chceš dokázat?“ zeptal se Allen, když skončil.

„To ti právě du ukázat,“ odpověděl George a Allen si vůbec poprvé uvědomil, že zatímco četl zprávu, opustili centrálu a ocitli se v jeskyních.

George kráčel mlčky celých pět minut a zastavil se před předmětem, který se před nimi hrozivě tyčil v temnotě. Rozsvítil lampy v celé sekci a řekl: „Písečnej náklaďák!“

Vozidlo na první pohled příliš úchvatně nevypadalo. S nízko posazenou kabinou řidiče vepředu a třemi otevřenými kontejnery v zadní části připomínalo spíš obraz ošumělé vetchosti. Už před celými patnácti lety byly tyto přepravní prostředky po nástupu písečných raketových saní a nákladních raketových skokanů odepsány k sešrotování.

Ganyméďan se podíval na Allena: „Sám sem ho před hodinou kontroloval a eště furt dokáže jezdit. Má těsněný ložiska, klimatizační jednotku v kabině pro šoféra a vnitřní spalovací motor.“

Allen se na stroj ostře podíval. Na tváři se mu objevil znechucený výraz. „Tím chceš říct, že je poháněný chemickým palivem?“

„Jasan! Benzíňák. Právě krzevá to se mi tak líbí. Připomíná mi starej Ganyméd. To já měl jednou na Medu benzíňák, kterej –“

„Počkej chvilku. My tady přece žádný benzín nemáme.“

„Ne, čítám, že ne. Ale máme tady spoustu tekutejch uhlovodíkovejch chemikálií. Co třeba takový rozpouštědlo třídy D? To má přece spousty oktanů. A máme ho tu celý zatracený nádrže.“

„To je pravda,“ přikývl Allen. „Ale do té kabiny se vejdou jen dva lidé.“

„Já vím. Jeden z těch dvou sem já.“

„A já jsem ten druhý.“

George zabručel. „Jo, čítám, že sem mohl čekat, že něco takovýho plácneš – ale todle nebude žádná facha s mačkáním knoflíků, kdy za tebe všecko vodedřou mašiny. Čítáš, že na to máš, Měkoulane?“

„Čítám, že na to mám, Meďoure.“

Slunce vyšlo zhruba dvě hodiny předtím, než se motor písečného nákladního vozu se zakašláním probudil k životu, ale venku stále ještě přetrvávalo šero, které jako by neustále houstlo.

Hlavní cesta v jeskynním komplexu bzučela ruchem. Drobné postavičky, které měly tváře zakryté narychlo smontovanými přilbami, ustoupily, když se roztočila široká kola, přizpůsobená pohybu v písečných návějích. Tři kontejnery v zadní části vozu byly naplněny purpurovými květy a byly uzavřeny dobře utěsněnými plachtami. Allen dal signál k otevření dveří.

Páka sebou trhla dolů a dvoukřídlá vrata se se zasténáním otevřela. Šedými víry písku, který bouře okamžitě navála dovnitř, se nákladní vůz probil ven a postavy dělníků uvnitř ze sebe setřásly vrstvy písku, když se vrata opět zavřela.

George Carter, uvyklý z Ganymédu přechodu z jednoho prostředí do druhého, reagoval na náhlou změnu gravitace poté, co vyjeli z ochranného gravitirového pole, pouze hlubokým nadechnutím. Ruce sevřel pevně kolem volantu. Jeho pozemský bratr byl ale v naprosto jiné situaci. Tvrdý, pohupující se uzel nevolnosti, do něhož se sevřel jeho žaludek, se uvolňoval velice pomalu a postupně a trvalo dlouho, než jeho trhané a přerývané dýchání dosáhlo stavu, který by se dal označit jako normální.

A po celou tu dobu si Pozemšťan uvědomoval bratrův postranní pohled a drobný úsměšek na jeho rtech.

Stačilo to k tomu, aby v sobě držel bolestné sténání, i když se jeho břišní svaly zmítaly v křečích a po tváři mu stékal ledový pot.

Míle pomalu ubíhaly, ale iluze nehybnosti se skoro rovnala té, kterou zažili při letu na Mars. Jejich okolí bylo šedé – uniformní, monotónní a neměnné. Zvuk motoru klesl do chraptivého bručení a čistička vzduchu cvakala v uspávajícím rytmu. Občas se do nich opřel obzvlášť silný závan větru a o čelní sklo šlehla návěj písku v tisících drobných zapraskání.

George upíral oči přímo na kompas, který byl umístěn před jeho sedadlem. Ticho bylo skoro tísnivé.

A najednou Ganyméďan naklonil hlavu na stranu, chvilku poslouchal a pak zabručel: „Co je s tím zatraceným ventilátorem?“

Allen se s hlavou skoro opřenou o střechu kabiny otočil a pak se s bledou tváří znovu podíval na svého bratra. „Zastavil se,“ řekl.

„Bude trvat celý hodiny, než se ta zatracená bouřka přežene. Do tý doby ten vzduch prostě potřebujeme. Vlez dozadu a nahoď ten krám.“ Georgův hlas zněl bezvýrazně, nevzrušeně a neúprosně.

„Na,“ zabručel, když kolem něho Allen prolézal do zadní části kabiny. „Tady máš nářadí. Zbejvá ti zhruba dvacet minut, než tady ten vzduch vydejcháme. Takže si pospěš.“

Oblaka písku se sevřela těsněji kolem vozidla a světlo mdlé žluté lampy nad Georgeovou hlavou se bez většího úspěchu snažilo proniknout pološerem kabiny.

Zezadu se ozvalo škrábání a pak Allenův hlas: „Zatracené lano. Co tady dělá?“ Na okamžik bylo ticho, pak zazněly údery do kovu a znechucená kletba.

„Ta věc je celá ucpaná rzí.“

„Je s ní nalevačku eště něco?“ zeptal se Ganyméďan.

„Nevím. Počkej, až to trochu vyčistím.“ Ozvalo se další bušení a následoval skoro neustálý skřípající, škrábavý zvuk.

Pak Allen vycouval zpátky do kabiny a posadil se na sedadlo. Po tváři mu stékal pot, promísený rzí, a to, že se jej pokusil otřít hřbetem zpocené ruky, která byla stejně špinavá, mu příliš nepomohlo.

„Teď, když jsem odstranil tu zatracenou rez, teče pumpa jako děravá konvice. Jede na nejvyšší rychlost, ale jediná věc, která tomu šmejdu brání v tom, aby se rozpadl, je modlitba.“

„Tak se začni modlit,“ opáčil George příkře. „Modli se vo ňákej čudlík, kterej bys mohl zmáčknout.“

Ve čtyři hodiny odpoledne Ganyméďan řekl: „Tak mi přijde, že nám tady začíná řídnout vzduch.“

Allen se s trhnutím probral. Vzduch v kabině vlhce páchnul. Ventilátor začal při každém cvaknutí sykavě drnčet a jednotlivá cvaknutí se od sebe čím dál více vzdalovala. Oběma bylo jasné, že příliv čerstvého vzduchu už příliš dlouho nevydrží.

„Kolik už jsme dokázali urazit?“

„Teď sme zhruba ve třetině cesty,“ odpověděl George. „Jak to snášíš?“

„Docela dobře,“ odsekl Allen. A znovu se stáhl do své ulity.

Snesl se soumrak a současně s tím, jak na nebi zablikaly první jasné hvězdy marťanské noci, zaznělo ze zadní části kabiny poslední zmučené zařinčení a ventilátor se zastavil.

„Zatrapráce!“ řekl George. „Stejně už tudle polívku nemůžu dejchat. Votevři si vokýnko.“

Ostrý a rezavě studený marťanský vzduch vtrhl dovnitř a přinesl s sebou poslední zbytky písku. George zakašlal, když si přetáhl vlněnou kapuci přes uši, a otočil teplomet na plný výkon.

„Zatracenej písek; skřípe mezi zubama.“

Allen se zamyšleně podíval na nebe. „Tamhle je Země – a Měsíc visí přímo nad ní.“

„Měkoule?“ opakoval George s promyšleným pohrdáním. Pak ukázal níž k obzoru. „A tamhle na tebe mrká starej dobrej Jupík.“

Zaklonil hlavu a sytým, znělým barytonem zazpíval:

„Když zlatá koule Jupíka

nad vobzorem mi zabliká,

tak chtěl bych jít zas zpátky

tam, kde sou noci krátký –

domů na starej dobrej Ganymé-é-é-é-é-éd.“

Poslední tón se v jeho hrdle zachvěl a zlomil a pak znovu a znovu stále dokola a pokaždé rychleji, až se vibrace nesly vzduchem se skoro až bolestnou intenzitou.

Allen na svého bratra vytřeštil oči. „Jak jsi to udělal?“ zeptal se nevěřícně.

George se usmál. „Todle byl meďourskej jódl. Tys to nikdy předtím neslyšel?“

Pozemšťan zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem o něm, ale nikdy na vlastní uši.“

Úsměv jeho bratra trochu změkl. „No, je jasný, že ho můžeš dělat jenom v řídký atmosféře. Měl bys mě slyšet na Medu. Když se do toho pustím, dokázal bych tě vytřást z křesla. Počkej! Jen co si trochu loknu kafe, tak ti zazpívám čtyřiadvacátou sloku ‚Balady z Ganymédu‘.“

Zhluboka se nadechl a spustil:

„Moje kráska na mě čeká a čas utíká

tam, kde tráva je tak měkká, ve stínu Jupíka –

a ona čeká, až se vrátím k ní-í-í-í-í-í-í-í.

A –“

Allen ho popadl za paži a zatřásl jím. Ganyméďan umlkl. „Co je?“ zeptal se ostře.

„Ze střechy se před chvilkou ozvalo nějaké bouchnutí. Něco tam je.“

George se krátce podíval ke stropu kabiny. „Chyť se volantu. Du se na to mrknout.“

„Ne, půjdu já,“ zavrtěl Allen hlavou. „Nemyslím, že bych tohle primitivní vozidlo dokázal řídit.“ V následujícím okamžiku už otevřel dveře a vystoupil na blatník.

„Jeď dál,“ houkl a vyšvihl se na střechu.

Jakmile se dostal nahoru, okamžitě ztuhl, protože si uvědomil dvě žluté štěrbiny očí, které se na něho upřely. Netrvalo ani vteřinu, než poznal, že stojí tváří v tvář keazelovi – což byla situace, která se dala přirovnat snad jedině k tomu, když se člověk probudí s chřestýšem na jednom lůžku.

Neměl ale čas pro porovnávání svého postavení s pozemskými podmínkami, protože keazel se na něho vrhl a jedovaté zuby se mu zableskly ve světle hvězd.

Allen se zoufale přikrčil a ztratil rovnováhu. Jako by zpomaleně dopadl na písek a studené tělo marťanského tvora, pokryté šupinami, dopadlo na něho.

Pozemšťan zareagoval skoro instinktivně. Ruka mu vystřelila nahoru a dlaň se sevřela kolem tvorova úzkého čenichu.

V této pozici Pozemšťan s marťanským plazem ztuhli jako sochy. Muž se chvěl a srdce mu v hrudi bušilo jako splašené. Sotva se opovažoval pohnout. Zjistil, že v místní gravitaci, které nebyl přivyklý, nedokáže předvídat vlastní pohyby. Svaly jako by se stahovaly, vedeny nějakým vlastním rozumem, a nohy podkluzovaly ve chvíli, kdy neměly.

Snažil se ležet nehybně – a myslet.

Keazel se zasvíjel a z tlamy, sevřené pozemskými svaly, se mu vydralo bolestné zakňučení. Allen si uvědomil, že mu dlaně vlhnou potem, a cítil, jak se v nich čenich tvora mírně pohnul. Žaludek mu sevřela panika a on stiskl tvorův čenich ještě silněji. Keazel jako takový nepředstavoval pro Pozemšťana vážnější hrozbu – ani pro unaveného, vyděšeného a marťanské gravitaci nepřizpůsobeného Pozemšťana – ale stačilo by jediné kousnutí a bylo by po všem.

Keazel sebou náhle trhnul; nahrbil hřbet a začal kopat nohama kolem sebe. Allen ho držel kolem čenichu oběma rukama a věděl, že teď ho prostě nesmí pustit. Neměl ani nůž, ani střelnou zbraň. V ploché poušti se nenacházel žádný kámen, o který by mohl tvorovi rozbít hlavu. Písečný nákladní vůz už dávno zmizel v marťanské noci a on tu byl sám – sám s keazelem.

V zoufalství zakroutil rukama. Keazelova hlava se sklonila k němu. Cítil na tváři, jak zvíře chrčivě dýchá, a znovu se ozvalo zmučené zasténání.

Allen se zvedl nad něj a koleny se mu zapřel o studené břicho, pokryté šupinami. Zkroutil tvorovi hlavu dál a ještě víc. Keazel zoufale bojoval o život, ale Allenovy pozemské svaly nepovolily. Během posledních chvil skoro cítil utrpení zvířete; pak zabral ze všech sil – a něco prasklo.

A tvor zůstal nehybně ležet na písku.

Allen vstal a málem se rozvzlykal. Marťanský noční vítr se do něho zabodl jako nůž a pot na těle mu zmrzl. Byl v poušti sám.

A okamžitě se dostavila reakce. V uších mu začalo nesnesitelně bzučet. Připadalo mu, že se nedokáže udržet na nohou. Vítr se mu zakusoval do obnažené pokožky – ale on už ho ani necítil.

Bzučení v uších se proměnilo ve zvuk hlasu, který se na křídlech marťanského větru podivně nesl a rozléhal po okolí.

„Allene, kde si? Zatraceně, ty Měkoulane měkká, kde si? Allene! Allene!“

Do Pozemšťana jako by vjel nový život. Hodil si mrtvolu keazela přes rameno a potácivým krokem se vydal za hlasem.

„Tady jsem, M-Meďoure. Přímo tady.“

Naslepo vrazil přímo do bratrovy náruče.

„Ty zatrolenej Měkoulane,“ spustil hrubě George, „to se ani nedokážeš udržet na střeše tý vany, která si to hasí deset majlí za hodinu, nebo co? Klidně si moh –“ A náhle se se zdušeným odkašláním odmlčel.

Allen řekl unaveně: „Na té střeše se mnou byl keazel. Srazil mě dolů. Na, ulož ho někam. Za každou kůži keazela, dopravenou do Aresopole, se platí sto dolarů.“

Později si nedokázal vzpomenout na nic, co se dělo během následující půlhodiny. Když bylo po všem a on zase dokázal zaostřit zrak, seděl znovu v kabině nákladního vozidla a v ústech cítil chuť kávy. Motor už zase burácel a obklopovalo ho příjemné teplo z topení.

Vedle něho seděl mlčky George s očima upřenýma na poušť před nimi. Ale čas od času si odkašlal a střelil k bratrovi pohledem. V očích měl přitom zvláštní výraz.

„Poslyš,“ navrhl Allen, „musím zůstat vzhůru – a ty vypadáš taky napůl mrtvý – tak co kdybys mě začal učit ten svůj ‚meďourskej jódl‘? Ten by dokázal probudit mrtvého.“

Ganyméďan mu věnoval ještě o něco upřenější pohled a pak chraplavě odpověděl: „Jasně. Sleduj, co dělám s ohryzkem, když se do toho pustím.“

Slunce bylo na půli cesty k zenitu, když dorazili ke kanálu.

Hodinu před úsvitem se pod těžkými koly nákladního vozu ozvalo praskání a chrastění jinovatky a to znamenalo, že opustili oblast pouště a blíží se k oáze kanálu. Chvíli po východu slunce praskání utichlo a změklé bahno vůz, postavený pro pohyb v písku, zpomalilo. Nepříliš prospívající chomáče zelenošedých travin, které porůznu vyrůstaly z ploché krajiny, byly vůbec první změnou po nekonečném rudém písku, v němž společně započali svou cestu.

A pak se Allen naklonil dopředu a popadl George za paži. „Podívej se, přímo před námi je kanál.“

‚Kanál‘ – malý přítok mocného Jeffersonova kanálu – obsahoval v tomto ročním období pouze čůrek vody. Nebylo to nic víc než špinavá, nejasná linka vlhkosti. Z obou stran jej obklopovaly bahnité pruhy měkké země, přes něž měl – počítáno podle pozemského času – příští rok proudit prudký ledový proud.

Písečný nákladní vůz opatrně sjel z mírného svahu a veden pozorným řidičem se úzkostlivě proplétal mezi porůznu rozházenými balvany, které sem přinesly jarní proudy a které tu zůstaly, když přívalové tání ustalo.

Popojížděli bahnem a neohrabaně čvachtali kalužemi. S řinčením nadskakovali na menších kamenech a bláto dosahovalo až po náboje kol, když projeli mělkým kanálem a s hučením motoru se vydali do svahu na druhém břehu.

Stalo se to tak náhle, že náraz vyhodil oba muže v kabině ze sedadel: sklouzli na stranu, ještě vteřinu se pohybovali dopředu a pak zadní náprava zapadla do bahna.

Oba bratři vylezli ven, aby prozkoumali situaci. George vroucně zaklel a jeho hlas byl přitom obtíženější silným přízvukem než kdy dřív. „Ať mě Jupík zavalí a pohnojí! Teďka sme si to podělali na ultimo. Plácáme se v bahně jako vykrmený prase.“

Allen si unaveně pročísl vlasy. „No, tak tady nestůj a nekoukej s prázdnýma rukama. Ještě nám do Aresopole zbývá víc než stovka mil. Musíme se tam dostat.“

„Jasně, ale jak?“ Georgeovo klení se ztišilo do šeptaných výdechů, když sáhl do vozu a vytáhl kotouč lana. Pochybovačně se na něj podíval.

„Ty vlez dovnitř, Allene, a až zatáhnu, tak dupni na ten pedál.“

Zatímco mluvil, přivazoval jeden konec lana k přední nápravě. Rozmotal kotouč za sebou, oběma nohama se až po kotníky zapřel do rozčvachtaného bahna a napjal lano.

„Fajn, takže teď!“ zařval. Tvář mu znachověla námahou a svaly na zádech se pod látkou košile napjaly. Allen u volantu přišlápl pedál plynu k podlaze, vzduchem se rozeznělo zavytí motoru na nejvyšších otáčkách a zadní kola se pohnula. Vůz se vzepjal a nadzvedl, ale pak znovu sklouzl dozadu.

„Todle nemá vejšku,“ odplivl si George. „Nemám se za co zapřít. Dyby byla ta země suchá, dokázal bych to.“

„Kdyby byla země suchá, tak bychom nezapadli,“ opáčil Allen. „Pusť mě k tomu lanu.“

„Si myslíš, že to dokážeš sám, dyž to nezvládnu já?“ houkl vztekle bratr, ale Allen vystoupil z kabiny.

Už předem si vyhlédl velký, hluboko zapadlý balvan a oddechl si, když se přesvědčil, že je dostatečně blízko k nákladnímu vozu. Napjal lano a přehodil volný konec kolem kamene. Neohrabaně si jej otočil kolem zápěstí, zkusmo zatáhl; lano drželo.

Jeho bratr se vyklonil z kabiny vozu a zahrozil mu obrovskou ganyméďanskou pěstí. „Hej, ty troubo,“ houkl. „To jako čekáš, že nás ten balvan z týdle šlamastyky vytáhne sám?“

„Zavři klapačku,“ odsekl Allen, „a až zatáhnu, šlápni na plyn.“

Na půli cesty mezi vozem a balvanem se zastavil a zapřel.

„Teď!“ zařval a prudce k sobě oběma rukama přitáhl volný konec lana.

Vůz se pohnul; jeho kola se dotkla pevného povrchu. Na okamžik stál na okraji bahnité jámy, do které zapadl, zatímco motor řval na plných otáčkách a Georgeovy ruce se na volantu rozechvěly. A pak vůz vyskočil ven. Skoro v témž okamžiku se balvan na druhém konci lana s tupým čvachtavým zvukem nadzvedl z bahna a překotil na stranu.

Allen zpod něj vytáhl lano a rozběhl se k vozu.

„Nezastavuj!“ houkl na bratra, když skočil na práh dveří s lanem v ruce.

„Jak si to udělal?“ zeptal se ho George, v jehož očích se zračil obdiv.

„Nemám dost sil na to, abych ti to teď vysvětloval. Až se dostaneme do Aresopole a pořádně se vyspíme, nakreslím ti trojúhelník sil a ukážu ti, jak něco takového můžeš dokázat. Vůbec k tomu není třeba svalů. Nedívej se na mě, jako bych byl nějaký Herkules.“

George od něho neochotně odvrátil zrak. „Trojúhelník sil, tak? Nikdy sem vo něčem takovým neslyšel, ale jestli to dokázalo todle, tak má zdělání přece jen něco do sebe.“

Pak se podíval pod přístrojovou desku. „U Jupíka! Zbylo nám ňáký kafe?“ Zvedl termosku, smutně jí potřásl a zavrtěl hlavou. „No tak dobře,“ řekl pak, „dáme si trochu jódlu. Už si ho skoro zvládl a nic jinýho tak jako tak dělat nemůžem.“

Allen široce zažíval. „Budeme na místě před soumrakem?“

„Doufám, že jo,“ pokýval hlavou bratr. Kanál zmizel za hřebenem.

Temně rudé slunce pomalu zacházelo za Jižní hřeben. Ten patřil ke dvěma hlavním horským formacím, které na Marsu zbyly. Horská oblast s prastarými, časem a pískem ohlazenými, erozí nahlodanými kopci, za nimiž leží Aresopolis.

Je to prakticky jediné turisticky zajímavé místo na celém Marsu a také patří k nemnoha oblastem, které díky vzestupným větrům, vanoucím po svazích, dokáží přitáhnout z vyschlé marťanské atmosféry alespoň trochu deště.

Za normálních okolností by možná dvojice ze Země a Ganymédu dokázala vychutnávat jízdu touto pitoreskní oblastí, ale Carterovic dvojčata neměla něco podobného protentokrát v plánu.

Oči, napuchlé nedostatkem spánku, se při pohledu na hřeben hor na obzoru znovu zableskly. Těla, skoro zlomená čirým přílivem únavy, se znovu napjala, když se na obzoru zvedla rozježená linie.

A nákladní vůz poskočil kupředu – neboť přímo za těmi kopci se nacházelo Aresopolis. Cesta, po níž putovali, už nebyla přímá jako čára, nakreslená podle pravítka, na níž se mohli po planině řídit podle kompasu. Vydali se po úzkých, klikatých stezkách, které se vinuly do kopce, posetého skalnatými výběžky.

A pak, právě když dorazili ke Dvěma štítům, se náhle motor rozprskal, vydal několik trhaných zakašlání a zmlkl.

Allen se posadil a v jeho hlase se ozvala únava a naprosté znechucení, když se zeptal: „A co se s tím zatraceným náklaďákem, který je zralý leda tak do šrotu, stalo teď?“

Jeho bratr pokrčil rameny. „Nic, co bych už pěknejch pár hodin tak jako tak nečekal. Došla nám šťáva. Na tom ale stejně nesejde. Už sme u Dvou štítů – akorát nějakejch deset majlí od města. Dostaneme se tam za slabou hodinku a voni sem pak pošlou chlapy pro kytky.“

„Deset mil za hodinu!“ ohradil se Allen. „Tobě nejspíš muselo přeskočit.“ Ve tváři se mu náhle objevil výraz naprosté beznaděje. „Můj bože! Nezvládneme to dřív než za tři hodiny a to je skoro tma. Nikdo tak dlouho v marťanské noci nevydrží naživu. Georgi, jsme –“

George ho už ale tahal z vozu. „Ať mě Jupík zavalí, Allene, opovaž se chovat jako měkká podělávka zrovna nejčko. Dokážem to za hodinu, to ti povídám. Tys nikdy nezkoušel běhat v nízký gravitaci, nebo co? Je to jako lítání. Koukej na mě.“

A rozběhl se; klouzal blízko u povrchu a postupoval krátkými odrazy, díky nimž se během několika minut proměnil v malou tečku na úbočí.

Zamával na svého bratra a ten zaslechl slabě jeho hlas: „Tak dělej!“

Allen vyrazil – a po třetím divokém skoku se rozplácl do hlíny jak široký tak dlouhý, s roztaženýma nohama a rukama za zády. Marťanský vzduch k němu nemilosrdně přinesl pobavený Ganyméďanův smích.

Allen vztekle vstal a oprášil se. Pomalým krokem se vydal nahoru do svahu.

„Tak si to tak neber, Allene,“ řekl George. „Musíš chytnout ten správnej knif – jako já, dyž sem si to cvičil na Medu. Prostě dělej, jako dybys běžel po péřový matraci. Musíš se dostat do rytmu – do hodně pomalýho rytmu – a držet se u země; nevyskakuj moc vysoko. Asi takhle: sleduj!“

Pozemšťan se snažil zařídit podle jeho rady a pozorně sledoval, jak to jeho bratr dělá. Po několika prvních skocích se jeho pohyby staly jistějšími a skoky se prodloužily. Natahoval nohy dál a máchal pažemi přesně tak, jak to pozoroval u George.

Ten mu veselým výkřikem dodal odvahy a ještě více prodloužil krok. „Drž se níž u země, Allene! Neskákej, dokud nedošlápneš úplně.“

Allenovi zazářily oči a on na okamžik na všechnu únavu zapomněl. „To je skvělé! Opravdu to je skoro jako létání – nebo jako bys měl na botách péra.“

„Měl by ses přestěhovat ke mně na Med. Máme tam dráhy pro běhání v nízký gravitaci. Vopravdovej závodník dokáže udělat čtyřicet majlí v hodině – já sám to kolikrát vytáhnu na pětatřicet. Je jasný, že gravitace tam je nižší než tady na Marsu.“

Dlouhé vlasy za nimi vlály ve větru a jejich pokožka dostávala narudlý nádech, když se o ni otíral chladnoucí vzduch. Temně rudé skvrny posledního slunečního svitu postupně cestovaly výš a výš po svazích hřebene, na okamžik se zastavily na vrcholcích a pak zmizely úplně. Krátký marťanský soumrak pomalu zahájil svou cestu k temné noci. Večernice – Země – už jasně zářila a její měsíc se nacházel ještě o něco blíž než předchozího večera.

Allen si ubíhající minuty ani neuvědomoval. Byl příliš pohlcen nádherným novým pocitem běhu v nízké gravitaci a neustále měl co dělat, aby bratrovi stačil. Skoro ani nevěnoval pozornost narůstajícímu nočnímu chladu.

Byl to George, který cítil, jak jeho nejistá předtucha narůstá do děsivého přesvědčení, sevřeného obručemi strachu a paniky.

„Hej, Allene, zastav!“ zavolal. Mírně se zaklonil a s několika poskoky se půvabně a přirozeně zastavil. Allen se pokusil o totéž, ale dopadl na břicho. S hlasitými nadávkami vstal.

Ganyméďan si ale kleteb nevšímal. Jeho pohled byl ve stále temnějším soumraku vážný. „Máš ponětí, kde to sme, Allene?“

Když se Pozemšťan rychle rozhlédl, cítil, jak se mu kolem hrdla svírá studená ruka. Okolí na Marsu vypadalo v pološeru vždycky samozřejmě jinak, ale tentokrát vypadalo daleko víc jinak než jindy. Nebylo možné, aby se věci za normálního stavu věcí tolik změnily.

„Někdy teď už bychom měli zahlédnout Starou lysou horu, ne?“ zajíkl se.

„Tu sme měli vidět už pěknou chvíli,“ odpověděl George ztěžka. „To to zatracený zemětřesení. Nejspíš tu pár sesuvů půdy dočista přerovnalo krajinu. A hřeben samotnej to musel taky pěkně schytat –“ V hlase se mu ozvala neskrývaná obava. „Allene, nemá cenu si něco nakecávat. Ztratili sme se jako Jeníček s Mařenkou, zatraceně.“

Na okamžik oba stáli mlčky a nejisté. Obloha byla temně purpurová a kopce se ztrácely ve tmě. Allen si suchým jazykem olízl chladem zmodralé rty.

„Nemůžeme být víc než pár mil od cíle. Když se pořádně rozhlédneme, musíme o město zakopnout.“

„Tak už se probuď, Měkoulane,“ zněla ostrá odpověď. „Todle je noc – marťanská noc. Už teď je teplota pod bodem mrazu a každou minutu, co tu stojíme a meleme pantama, de níž a níž. Nemáme čas na to, abysme se rozhlíželi; musíme si vybrat. Jestli se tam nedostáném do půl hodiny, tak už se nedostáném nikam.“

Allen to samozřejmě věděl a zmínka o chladu jen způsobila, že si jej uvědomil. Přitáhl si límec těžkého, kožešinou obšitého kabátu ke krku a když promluvil, cvakal zuby.

„Musíme zapálit oheň!“ Tento návrh ale pronesl jen s polovičním přesvědčením; spíš ho jen zadrmolil mezi zuby a bratr jej okamžitě rozcupoval na kousky.

„A to jako čím?“ George začínal ztrácet čirým zklamáním a nejistotou nervy. „Dotáhli sme to takhle daleko a nejčko nejspíš zmrzneme jako dva preclíky majli vod města. Dělej, běžíme. Máme šanci sto k jedny, že vo něj zakopnem.“

Ale Allen ho stáhl zpátky. V Pozemšťanových očích se objevil divoký záblesk. „Jasně, ohně ve městě!“ řekl s nadšením, které se příliš k jejich situaci nehodilo. „To by možné bylo! Chceš zkusit něco, co by mohlo fungovat?“

„Stejně tak jako tak nicjinýho zkusit nemůžem,“ zabručel George. „Ale dělej. Každou minutu, co tady –“

„Tak utíkej s větrem v zádech – a nezastavuj se.“

„Proč?“

„To je jedno. Dělej, co ti říkám – utíkej s větrem v zádech.“

Allen se nesnažil přesvědčit sebe sama nějakým falešným optimismem, když se rozběhl po hřebeni, zakopával o drobné kameny, klouzal po nerovnostech – a vždycky s větrem v zádech. George běžel po jeho boku jako nejasný, beztvarý stín noci.

Chlad se jim zakusoval pod kabáty, ale nebyl ani zdaleka tak ostrý jako trpce mrazivý pocit zlé předtuchy, který se honil Pozemšťanovou hlavou.

Smrt je tolik nepříjemná!

A pak se přehoupli přes terénní nerovnost a z Georgeova hrdla se vydralo vítězné: „No to ať mě Jupík zavalí!“

Planina před nimi, kam až oko dohlédlo, byla poseta táborovými ohni. Dorazili k rozbité Aresopoli, jejíž obyvatelé, zbavení pohodlí domova, si ulehčovali noc prostým pálením dřeva.

A na úbočí kopce se dvě postavy začaly plácat po ramenou, divoce se rozesmály a v objetí čiré a nespoutané radosti se k sobě přitiskly neoholenými, studenými tvářemi.

Konečně dorazili na místo!

Laboratoř v Aresopoli na samotném okraji toho, co kdysi bývalo metropolí Marsu, byla jednou z mála budov, které zůstaly po zemětřesení stát. Uvnitř unavení chemici se ztrhanými tvářemi destilovali poslední kapky extraktu. Ti příslušníci městské policie, kteří přežili, se mezitím snažili sebrat mezi obyvateli co nejvíce lahví a nádob, aby zajistili dodávky pro všechna nouzová centra a ošetřovny, rozmístěné po celé ploše táborovými ohni osvětleného města.

Na proces destilace dohlížel starý Hal Vincent a jeho unavené oči se každou chvíli zahleděly k úbočím kopců nad městem, když s nadějí, ale také pochybnostmi očekával vůz se slíbenými květy.

A pak se z temnoty vynořily dvě postavy a s unaveným kymácením se před ním zastavily.

Mrazivá obava mu sevřela hrdlo. „Ty květy! Máte je? Kde jsou?“

„U Dvou štítů,“ zalapal po dechu Allen. „Je jich víc než tuna v kontejnerech na ploše nákladního vozu. Pošlete pro ně.“

Skupina policejních pozemních vozidel vyrazila k horám dřív, než vydechl poslední slovo, a Vincent vzrušeně vykřikl. „Písečný vůz? Proč jste je neposlali na palubě nákladní lodi? A jak na tom vůbec jste tam u vás? To zemětřesení –“

Ale přímé odpovědi se mu nedostalo. George se s blaženým výrazem ve tváři odpotácel k nejbližšímu ohni.

„Ááááhhh… to je teplicko!“ řekl, než se pomalu sesul k zemi; ještě než ulehl, tvrdě spal.

Allen trhaně zakašlal. „Pche! Meďourská podělávko! Nesneseš vůbec nic!“

A pak se země zvedla a udeřila ho do tváře.

Allen se probudil s večerním sluncem v očích a v chřípí ho zalechtala vůně smažené slaniny. George k němu přisunul pánev s jídlem a mezi několika obrovskými sousty, které do sebe házel neuvěřitelným tempem, zamumlal: „Nabídni si.“

Trhl palcem přes rameno k písečnému nákladnímu vozu, který stál před hlavní branou laboratoře. „Všecky věci už dokázali vyložit.“

Allen se beze slova pustil do jídla. George si otřel hřbetem ruky rty a pokračoval: „Tak mi řekni, Allene, jak si vůbec na to město přišel? Sedím tady a celou dobu se na to snažím přijít.“

„To ty táborové ohně, které si rozdělali,“ odpověděl jeho bratr plnými ústy. „Byl to jediný způsob, jak mohli získat teplo, a ohně, které se rozkládají na ploše větší než čtvereční míle, vytvářely obrovské množství teplého vzduchu, který putoval nahoru; chladný vzduch v kopcích se dral na jeho místo.“ Doplňoval svá slova patřičnými pohyby, aby bratrovi ukázal celou mechaniku jevu. „Vítr se hnal z kopců směrem k městu, aby se dostal na místo vzduchu teplého, a my šli za ním. Je to svým způsobem přirozený kompas, který ti řekne, kudy se vydat – pokud víš, co hledáš, přirozeně.“

George chvilku mlčel a s rozpačitým výrazem šťoural špičkou boty do šedivého popela, který tu zbyl z předchozí noci.

„Poslouchej, Allene, koukal sem se na to vod začátku špatně,“ řekl. „Měl sem tě za měkoulanskou podělávku, dokud –“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a vybuchl: „No, ať mě Jupík zavalí, seš přece můj brácha a já sem na to pyšnej. Ani podělaná Měkoule z tebe nedokázala vycucat poctivou Carterovskou krev.“

Pozemšťan otevřel ústa, aby odpověděl, ale George mu na rty přitiskl dlaň. „Teďka budeš zticha, dokud neskončím. Až se vrátíme zpátky do centrály, můžeš si klidně smontovat ten mechanickej sběrač a všecko, co budeš chtít. Jestli z tebe Měkoule a všechny ty mašiny udělaly takovýho chlapa, jakej seš, tak sou v pohodě. Ale stejně,“ dodal se stopou posměchu v hlase, „stejně musíš uznat, že dycky, když se ty mašiny podělaly – vod zavlažovacích napáječů a raketovejch motorů přes větráky až k písečnejm náklaďákům – byli to lidi, kdo se postavil všemu, co si na ně starej Mars dokázal vymyslet, a táhli káru dál.“

Allen vyprostil ústa zpod bratrovy dlaně.

„Stroje dělaly, co mohly,“ odpověděl, ale příliš přesvědčení v té větě nebylo.

„Jasně, ale dělaly jen to, na co stačily. Dyž došlo na lámání chleba, vedou si lidi buď daleko líp, nebo zaklepou bačkorama.“

Allen se odmlčel, přikývl a s náhlým přílivem vřelosti sevřel bratrovu ruku. „Musíš uznat, že se od sebe zase tolik nelišíme. Země a Ganyméd na nás zanechaly jen slabou vrstvu nátěru, ale uvnitř –“ Odmlčel se.

„Víš co? Pojďme zkusit ten tvůj ‚meďourskej jódl‘.“ A z hrdel obou bratrů se vydralo krev mrazící vytí, které se v řídkém marťanském vzduchu ozývalo málokdy.

* * *

S „Dědičností“ jsem znovu udělal obálku. Ve spojitosti s touto povídkou si dodnes pamatuji na komentář, jehož se mi dostalo od jistého mladíka jménem Scott Feldman (kterému tehdy ještě nebylo víc než dvacet, ale později se jako Scott Meredith stal jedním z nejdůležitějších literárních agentů celého žánru). Ten povídku odsuzoval za to, že jsem na samotném začátku uvedl do děje dvě postavy, které takřka okamžitě zmizely a už se nikdy v ději neobjevily.

Jakmile mi tohle vyčetl, připadalo mi, že je to opravdu velká chyba, a napadlo mě, proč se o tom nezmínil ani Campbell, ani Pohl. Nikdy jsem ale nesebral dost odvahy, abych se jich na to zeptal.

Ale díky této kritice jsem se začal svým povídkám věnovat daleko pozorněji a znovu jsem si uvědomil, že psaní není jen inspirace a volný proud slov. Při práci si musíte často klást neumělecké a technické otázky jako například: „Co budu s tou postavou dělat teď, když už jsem si dal tolik práce s jejím vymyšlením?“

V době, kdy Campbell odmítal „Dědičnost“ a Pohl ji přijímal, začal jsem psát „Historii“. Stalo se s ní přesně totéž. Nabídl jsem ji Campbellovi třináctého září. Odmítl ji a nakonec ji vzal Pohl.

Historie

Ullenova ruka, ve které držel pero, se bolestně a opatrně přesunula po papíře; zamrkal krátkozrakýma očima za silnými čočkami. Nechal signální světlo zablikat dvakrát, než odpověděl.

Otočil stránku a zavolal: „Jsi to ty, Johnnie? Pojď dál, prosím.“

Jemně se usmál a jeho hubená marťanská tvář se rozzářila potěšením.

„Posaď se, Johnnie – ale nejdřív spusť rolety. Záře vašeho pozemského slunce mě dráždí. Ach, tak je to lepší – posaď se a buď chvíli velmi, velmi ticho, protože mám práci.“

John Brewster posunul hromadu neurovnaných papírů a posadil se. Odfoukl prach z listů otevřené knihy na vedlejší židli a káravě se na marťanského dějepisce podíval: „To se ještě přehrabuješ v těch starých plesnivých knihách? Copak tě to neunavuje?“

„Prosím, Johnnie,“ řekl Ullen, aniž vzhlédl, „neruš mě. Tato kniha je ‚Hitlerovská éra‘ od Williama Stewarta a čte se velice obtížně. Používá tolik slov, které nevysvětluje.“

Zvedl pohled k Johnniemu a v očích se mu objevil výraz zamračené nedůtklivosti. „Oni své pojmy nevysvětlují nikdy. Je to tak nevědecké. Než na Marsu vůbec něco začneme vysvětlovat, řekneme: ‚Toto je seznam významů všech použitých termínů a pojmů.‘ Jak jinak mohou lidé mluvit srozumitelně? Vy Pozemšťané jste blázniví.“

„Ale no tak, Ullene – nech už toho. Co kdyby ses na mě podíval. Copak sis ničeho nevšiml?“

Marťan si povzdechl, sňal brýle, zamyšleně je vyčistil a pečlivě si je zase nasadil. Neosobně se na Johnnieho podíval. „Nu, myslím, že jde patrně o ty nové šaty, které máš na sobě. Je to tak?“

„Nové šaty! Je tohle všechno, co k tomu dokážeš říct, Ullene? Tohle je uniforma. Jsem teď příslušník domobrany.“ Vstal a postavil se zpříma jako zosobnění chlapecké hrdosti.

„Co je to ta ‚domobrana‘?“ zeptal se Ullen neuspěchaně.

Johnnie polkl a bezmocně se posadil. „Víš,“ řekl, „mám takový pocit, že vůbec nevíš o tom, že je celý poslední týden Země s Venuší ve válečném stavu. Vsadím se o cokoli, že o tom nevíš.“

„Měl jsem práci.“ Zamračil se a sešpulil tenké, bezkrevné rty. „Na Marsu žádné války nejsou – přinejmenším teď už ne. Kdysi jsme také bojovali, ale to už je dávno pryč. Kdysi jsme také byli vědci – a to už je také dávno. Teď už nás zbývá jen několik, a nebojujeme. Válkou ještě nikdo nikdy štěstí nedosáhl.“ Zdálo se, jako by se otřásl, a promluvil daleko živěji: „Řekni mi, Johnnie, nevíš, jak bych mohl zjistit, co znamená slovní spojení ‚čest národa‘? Zdržuje mě to. Nedokážu pokračovat, dokud nezjistím, co to vlastně znamená.“

Johnnie se napřímil do plné výšky ve své jasné zeleni Pozemské služby. S laskavou shovívavostí se zasmál. „Tobě už není pomoci, Ullene – ty starý lumpe. Popřeješ mi štěstí? Zítra jdu do vesmíru.“

„Ach – je to nebezpečné?“

Johnnie se zasmál. „Nebezpečné? A co bys řekl?“

„Nu, myslím si, že vyhledávat nebezpečí je hloupé. Proč to vlastně děláš?“

„To bys nepochopil, Ullene. Prostě mi popřej hodně štěstí a řekni, že doufáš, že se zase uvidíme.“

„Ale samozřejmě! Já přece nechci, aby kdokoli zemřel.“ Vložil ruku do pevného sevření mladíkovy dlaně. „Dávej na sebe pozor, Johnnie – a prosím, ještě než půjdeš, přines mi tu Stewartovu knihu. Všechno je tu na Zemi tak těžké, těžké, těžké – a slova nejsou přesně určena.“

Povzdechl si a vrátil se ke svému čtení, zatímco Johnnie vyklouzl z místnosti.

„Tihle barbarští lidé,“ zamumlal si ospale pro sebe. „Válka! Myslí si, že zabíjením –“ Jeho hlas se proměnil v tiché brumlání, zatímco se očima vydal po cestě, kterou rýsoval na stránce jeho tenký prst.

„‚Od prvního okamžiku, kdy se anglosaský svět spojil do jediné vládní entity – počátky tohoto hnutí je možno vysledovat až do jara roku 1941 – bylo nezpochybnitelné, že zkáza –‘“

„Tihle blázniví Pozemšťané!“

Ullen se na schodišti univerzitní knihovny ztěžka opřel o berle a hubenou rukou si zastínil uslzené oči proti strašlivému pozemskému slunci.

Obloha byla modrá, bez jediného mráčku a naprosto prázdná. Přesto tam někde nahoře, nad vzdušným obalem planety, poletovaly ocelové vesmírné lodě a odehrávala se tam divoká bitva. A na město dopadaly malé ‚Kapky smrti‘, vysoce radioaktivní bomby, které bezhlučně, ale neúprosně odkusovaly z místa dopadu pětimetrové krátery.

Obyvatelé města byli sháněni do krytů a uzavírali se uvnitř hluboko zakopaných olověných skrýší. Obraceli zraky k nebi, tiše a úzkostně, když proudili kolem Ullena. Uniformované stráže už dokázaly vnést do obrovského útěku nějaký pořádek, směrovaly ty, kteří běželi jinam, a poháněly opozdilce.

Vzduch naplňovalo volání příkazů.

„Tak rychle do krytu, starý pane, radši si pospěšte. Nemůžete tady jen tak stát.“

Ullen se otočil ke strážnému, který na něho promluvil, a pomalu zkrotil své roztoulané myšlenky zpět k okamžitým potřebám.

„Je mi líto, Pozemšťane – ale nedokážu se na vašem velkém světě pohybovat příliš rychle.“ Zaklepal jednou berlí na mramorovou dlažbu. „Věci jsou tak těžké. Kdybych měl postupovat společně se zbytkem, ušlapali by mne.“

Ze svého vyhublého nadhledu se usmál na strážného, který si promnul bradu. „Tak dobře, starý pane, tomu se dá pomoct. Vy Marsáci to tu nemáte vůbec lehké. Dejte mi ty berle z cesty.“

Se zhoupnutím v kolenou vzal Ullena do náruče. „A nohy pěkně k tělu, protože půjdeme rychle.“

Strážný byl rozložitý, takže si prorážel cestu mezi Pozemšťany bez nejmenších potíží, a Ullen zavřel oči, když mu rychlý pohyb v prostředí se zvýšenou gravitací nesnesitelně rozhoupal žaludek. Znovu je otevřel až v šerém prostoru krytu s nízkým stropem.

Strážný ho opatrně postavil a opřel berle pod jeho podpaždími. „Tak dobře, starý pane. Dávejte na sebe pozor.“

Ullen se rozhlédl po místnosti a vykročil pomalu k řadě nízkých laviček u zdi. Za jeho zády se ozvalo zadunění těžkých olověných dveří.

Marťanský historik vytáhl z kapsy ohmatanou psací destičku a začal si pomalu dělat poznámky. Nevšímal si vzrušeného šumu, který se kolem zvedl, a nevěnoval pozornost útržkům hovorů, které naplňovaly okolní řady laviček.

Až když se na okamžik zamyslel a poškrábal se tupým koncem tužky na podmračeném čele, setkaly se jeho oči s pohledem muže, který seděl vedle něho. Roztržitě se usmál a znovu sklonil hlavu k poznámkám.

„Vy jste Marsák, že?“ zeptal se ho jeho soused rychlým, pisklavým hlasem. „Já cizince moc rád nemám, ale nic zvláštního proti vám Marsákům nemám. Ale tihle Venušáci –“

Ullen ho tiše přerušil. „Myslím si, že nenávist nemá smysl,“ řekl. „Tahle válka je opravdu zbytečná – opravdu. Ruší mě v práci a vy Pozemšťané byste ji měli ukončit. Nemyslíte?“

„Můžete vsadit co chcete, že ji ukončíme,“ zněla procítěná odpověď. „Obrátíme tu jejich planetu naruby – a ty špinavé Venušáky s ní.“

„Chcete zaútočit na jejich města tak, jako oni útočí na vaše?“ Marťan překvapeně zamrkal. „A myslíte, že to takhle bude nejlepší?“

„Zatraceně, jistěže ano. Rozhodně –“

„Ale podívejte se,“ řekl Ullen a poklepal si špičkou kostnatého ukazováčku na dlaň druhé ruky v jemném nesouhlasu. „Nebylo by snad lepší zničit samotné jejich lodě rozpadovou zbraní? Nemyslíte? Nebo proti ní snad obyvatelé Venuše mají nějakou obranu?“

„Co jste to říkal? Jaká zbraň?“

Ullen se pečlivě zamyslel. „Myslím, že takhle byste jí říkali vy – ale já toho popravdě řečeno o zbraních moc nevím. Na Marsu jsme jí říkali ‚skellingbeg‘, což ve vaší řeči znamená ‚rozpadová zbraň‘. Víte už, co mám na mysli?“

Nedostalo se mu žádné přímé odpovědi, pokud by za ni nechtěl považovat nejasné mumlání. Pozemšťan se od svého souseda odtáhl a zahleděl se nervózně na protější stěnu krytu.

Ullen vycítil odmítnutí a unaveně pokrčil rameny. „Nejde o to, že by mi na celé věci nějak záleželo. Válka je hlavně velká nepříjemnost. Měla by skončit.“ Povzdechl si. „Ale mně na tom nezáleží!“

Prsty s tužkou se mu znovu začaly pohybovat, když znovu vzhlédl.

„Řekněte mi, prosím – jak se jmenovala ta země, kde zemřel Hitler? Vaše pozemská jména jsou někdy tak složitá. Myslím, že začíná písmenem M.“

Jeho soused po něm přejel nepříjemným pohledem a odešel pryč. Ullen ho se zmateným zamračením sledoval.

„Ah, ano,“ řekl pak. „Madagaskar! Takové hloupé jméno!“

Uniforma Johnnieho Brewstera už vypadala poněkud obnošeně; byla o trochu vytahanější u krku a na ramenou, daleko vytahanější na loktech a kolenou.

Ullen přejel prstem podél široké jizvy, která probíhala po celé délce Johnnieho pravého předloktí. „Už to nebolí, Johnnie?“

„Ale kdepak! Je to jen škrábnutí! A toho Venušáka, který to udělal, jsem dostal. Uložil se na pěkně dlouho ke spánku.“

„A byl jsi dlouho v nemocnici, Johnnie?“

„Týden!“ Mladík si zapálil cigaretu, odsunul jednu hromádku papírů na Marťanově stole a posadil se. „Zbytek té doby, co jsme se neviděli, jsem strávil se svou rodinou, až teď jsem si konečně našel chvilku, abych navštívil i tebe.“

Naklonil se k Ullenovi a láskyplně ho pohladil po kožnaté tváři. „To mi ani neřekneš, že mě rád vidíš?“

Marťan si sňal brýle a zahleděl se na Pozemšťana. „Ale Johnnie, to si jsi tolik nejistý tím, že tě rád vidím, že chceš, abych to řekl nahlas?“ Na okamžik se odmlčel. „To si musím poznamenat. Vy blázniví Pozemšťané si vždycky musíte tyhle věci říkat – a pak jim stejně nevěříte. Na Marsu –“

Během řeči si metodicky leštil brýle; nyní si je znovu nasadil. „Johnnie, copak vy Pozemšťané nemáte rozpadovou zbraň? Jednou jsem v krytu při bombardování potkal jednoho člověka a ten neměl vůbec ponětí, o čem to vlastně mluvím.“

Johnnie se zamračil. „Tak to nemám ani já. Proč se ptáš?“

„Protože mi připadá zvláštní, že byste s těmi tvory z Venuše bojovali tak dlouho, když se nezdá, že by proti ní měli nějakou obranu nebo cokoli, čím by ji mohli zastavit. Johnnie, já chci, aby tahle válka skončila. Pokaždé musím přestat pracovat, když odcházím do krytu.“

„Počkej chvilku, Ullene. To mě zajímá. Co je to ta rozpadová zbraň? Nějaký desintegrátor? Co o ní víš?“

„Já? Já o ní nevím vůbec nic. Myslel jsem, že ji znáš ty – právě proto se tě ptám. U nás na Marsu se v historických knihách mluvilo o používání téhle zbraně v dávných válkách. Ale my už o žádných zbraních nic nevíme. Stejně je to hloupost, protože jestliže máš nějakou zbraň, druhá strana si vždycky vymyslí něco, co ji proti ní bude chránit, a pak je všechno při starém jako vždycky. Johnnie, myslíš, že bys mohl sejít dolů ke stolu a požádat o výtisk Higginbothamových ‚Počátků vesmírných cest‘?“

Pozemšťan zatnul pěsti a bezmocně jimi potřásl. „Ullene, ty zatracený marťanský pedante – copak nechápeš, že je to důležité? Země je ve válce! Ve válce! Ve válce! Ve válce!“

„Nu, tak tedy tu válku zastavte.“ V Ullenově hlase se ozvalo podráždění. „Nikde na Zemi není ani chvilka míru a klidu. Chtěl bych mít tuto knihovnu – Johnnie, opatrně! Prosím, co to děláš? Ubližuješ mi!“

„Je mi líto, Ullene, ale budeš muset jít se mnou. Na tohle se musíme podívat.“ Johnny nacpal chabě protestujícího Marťana do kolečkového křesla a vyrazil z čítárny dřív, než stačil dokončit větu.

U paty schodiště knihovny stálo raketové taxi a mladík společně s řidičem dopravili kolečkové křeslo dovnitř. Pak s obrovským kouřovým ocasem vyrazili.

Ullen tiše zasténal pod tlakem zrychlení, ale Johnnie si ho nevšímal. „Musíme to do Washingtonu zvládnout za dvacet minut, příteli,“ řekl řidiči. „Takže si vůbec nevšímejte signálních paprsků.“

Škrobený sekretář se na ně podíval a řekl monotónním hlasem: „Admirál Korsakoff se s vámi setká nyní.“

Johnnie vyskočil a udusil poslední nedopalek cigarety. Spěšně se podíval na hodinky a zabručel.

Jakmile se křeslo pohnulo, probral se Ullen s trhnutím ze zmučeného spánku. Narovnal si brýle. „Už nás konečně pustí dovnitř, Johnnie?“

„Pššš!“

Ullen přejel neosobním pohledem po bohatém nábytku v místnosti, obrovských mapách Země a Venuše na stěně, po rozlehlém stole uprostřed. Zastavil se na podsadité, vousaté postavě za stolem a pak spočinul na hubeném muži s pískovými vlasy, který stál vedle stolu.

Marťan se s náhlou dychtivostí snažil vstát z křesla. „Nejste náhodou doktor Doming? Viděl jsem vás loni v Princetonu. Pamatujete si mě, že? Tenkrát jsem dostal čestný doktorát.“

Doktor Thorning k nim přistoupil a oba vědci si potřásli rukama. „Jistě. Mluvil jste tenkrát o marťanských historických metodách, že?“

„Ah, takže jste si vzpomněl. To jsem rádi Ale tohle je má velká příležitost, když se s vámi setkávám. Řekněte mi – jako vědec – jaký by byl váš názor na mou teorii, podle které byla společenská nejistota hitlerovské éry přímým důvodem zpoždění –“

Doktor Thorning se usmál. „To můžeme probrat později, doktore Ullene. V tomto okamžiku by od vás admirál Korsakoff rád získal jisté informace, které nám dávají naději na brzké ukončení války.“

„Přesně tak,“ prohlásil Korsakoff ostrým tónem, když se podíval Ullenovi do očí. „Ačkoli jste Marťan, předpokládám, že dáváte přednost vítězství principů svobody a spravedlnosti nad nemravnými praktikami venušanské tyranie.“

Ullen se na něho nejisté podíval. „To mi zní povědomě – ale obávám se, že jsem se nad tím nezamýšlel. Chcete tím říct, že válka by měla skončit?“

„Jistě. Vítězstvím.“

„Ach, ‚vítězství‘, další z těch hloupých slov. Historie dokazuje, že válka, rozhodnutá pomocí vojenské nadřazenosti, jen staví základy budoucím válkám, založeným na odvetě a pomstě. Rád bych vám doporučil velice dobrý esej na toto téma, sepsaný Jamesem Calkinsem. Byl publikován v roce 2050.“

„Drahý pane!“

Ullen si okatě nevšímal Johnnieho naléhavého šepotu. „Pokud jde o ukončení války – a tím myslím opravdové ukončení – stačí říct obyčejným lidem na Venuši: ‚Není nutné bojovat. Pojďme si raději promluvit.‘ Myslím –“

Ozvalo se zadunění pěsti o stůl a mumlání ostrých kleteb. „Pro milost boží, Thorningu, dostaňte z něho, co dokážete. Máte na to pět minut.“

Thorning potlačil úsměv. „Doktore Ullene, rádi bychom, abyste nám řekl všechno, co víte o tom desintegrátoru.“

„O jakém desintegrátoru?“ Marťan se zmateně poškrábal ukazováčkem na tváři.

„O tom, o kterém nás informoval poručík Brewster.“

„Hmmmm… aha! Vy myslíte tu rozpadovou zbraň. Já o ní ale nevím vůbec nic. Marťanští historikové se o ní někdy zmiňují, ale nikdo z nich netvrdí, že by o ní něco věděl – o technické stránce věci, rozumí se.“

Fyzik s pískovými vlasy trpělivě přikývl. „Já vím, já vím. Ale co o ní říkají? Jaká zbraň to vlastně je?“

„Nu, podle toho, co o ní tvrdí, dokáže způsobit, že se kov rozpadne na drobné kusy. Jak říkáte těm věcem, které drží kovy pohromadě?“

„Intramolekulární síly?“

Ullen se zamračil a pak zamyšleně řekl: „Možná. Zapomněl jsem, jaké slovo se pro ně používá na Marsu – vím jen, že je dlouhé. V každém případě tato zbraň tu sílu, která drží kovy pohromadě, ruší a všechno se rozpadne na prášek. Ale funguje to jen u třech kovů – u železa, kobaltu a – hmmm – ještě u jednoho.“

„Je to nikl,“ napověděl mu Johnnie tiše.

„Ano, ano – u niklu!“

Thorningovi se zablesklo v očích. „Aha, ferromagnetické prvky. Buď je v tom zamícháno kolísavé magnetické pole, nebo jsem Venušan. Co si o tom myslíte, Ullene?“

Marťan si povzdechl. „Taková hloupá pozemská slova. Počkejte chvilku… většina toho, co o té zbrani vím, pochází z prací Hogela Boga. Bylo to v jeho ‚Kulturních a společenských dějinách třetího Impéria‘. To je obrovská práce o čtyřiadvaceti dílech, ale vždycky mi připadala spíš průměrná. Jeho technika prezentace je –“

„Prosím,“ přerušil ho Thorning. „Ta zbraň.“

„Ach, ano, tohle!“ Marťan si poposedl v křesle a námahou se zašklebil. „Mluví se tam o elektřině, která rychle přebíhá sem a tam – ale opravdu rychle, a o jejím tlaku –“ Bezmocně se odmlčel a naivně se podíval na vousatého, zamračeného admirála. „Tedy myslím, že to slovo je tlak, ale nevím to jistě, protože se to velice těžko překládá. V marťanštině to slovo zní ‚cranstard‘. Pomůže vám to?“

„Myslím, že se zmiňujete o potenciálu, doktore Ullene,“ povzdechl si Thorning nahlas.

„No, když myslíte. V každém případě se tento ‚potenciál‘ mění také velmi rychle a tyto dvě změny jsou nějak synchronizovány společně s magnetismem, který se… ehm… posouvá, a to je všechno, co o tom vím.“ Nejisté se usmál. „Rád už bych se vrátil do knihovny. Teď už bude všechno v pořádku, že?“

Admirál se ani neobtěžoval s odpovědí. „Říká vám ta hatmatilka něco, doktore?“

„Zatraceně málo,“ odpověděl Thorning. „Ale přinejmenším jsem získal nějaká vodítka. Můžeme se pokusit získat tu Begovu knihu, ale do toho bych moc nadějí nevkládal. Tam se bude prostě opakovat to, co jsme právě slyšeli. Doktore Ullene, máte na vaší planetě nějaké práce, které by pojednávaly čistě o fyzice?“

Marťan zesmutněl. „Ne, doktore Dorningu, všechny byly zničeny během Kalynianské reakce. My na Marsu jsme už ztratili veškerou víru ve vědu. Dějiny nám ukázaly, že z vědy žádné štěstí nepochází.“ Obrátil se k mladému Pozemšťanovi po svém boku. „Johnnie, pojďme už, prosím.“

Korsakoff je oba propustil mávnutím ruky.

Ullen se opatrně sklonil nad hustě psaným rukopisem a vepsal do řádku slovo. Vzhlédl k Johnniemu Brewsterovi, který potřásl hlavou, položil na Marťanovo předloktí ruku a zamračil se.

„Ullene,“ řekl chraptivě, „máš velké potíže.“

„Cože? Já? Potíže? Ale Johnnie, to přece není možné. Práce na mé knize postupuje krásně. Už je zkompletován celý první díl a po nějakých těch úpravách jej budu moci předat do tiskárny.“

„Ullene, jestli nedokážeš úřadům předat jasné informace ohledně desintegrátoru, nedokážu zodpovídat za důsledky.“

„Ale já jim řekl všechno, co jsem věděl –“

„To nestačí. Není to dost. Musíš si pamatovat víc, Ullene, musíš.“

„Ale není přece možné mít vědomosti o něčem, co nikdo nezná – to je axióm.“ Ullen se v křesle napřímil a opřel se o berli.

„Já vím.“ Johnnieho ústa se znechuceně zkřivila. „Ale musíš pochopit, jak se věci mají. Venušané ovládají vesmírný prostor; naše posádky na asteroidech byly vyhlazeny a minulý týden padly Phobos a Deimos. Komunikace mezi Zemí a Měsícem je přerušená a bůh ví, jak dlouho se dokáže Měsíční eskadra udržet. Země samotná se sotva dokáže ubránit a jejich bombardování začíná být vážné. Ullene, copak to nedokážeš pochopit?“

Marťanův zmatený výraz se ještě víc prohloubil. „Země prohrává?“

„Ano, bože!“

„Pak se vzdejte. To je ta nejlogičtější věc, jakou můžete udělat. Proč jste to vlastně všechno začali? Vy hloupí Pozemšťané.“

Johnnie zatnul zuby. „Ale kdybychom měli desintegrátor, neprohráli bychom.“

Ullen pokrčil rameny. „Ach, Johnnie, poslouchání tohohle starého příběhu mě už opravdu unavuje. Vy Pozemšťané máte jednosměrné myšlení. Poslyš, nezlepšilo by ti náladu, kdybych ti přečetl kousek svého rukopisu? Prospělo by to tvému intelektu.“ –

„Tak dobře, Ullene – říkal sis o to a já ti to tedy řeknu na rovinu. Pokud neřekneš Thorningovi, co chce vědět, budeš zatčen a souzen za velezradu.“

Rozhostila se krátká chvíle ticha a pak Marťan zmateně zakoktal: „Z-za v-elezradu? Chceš tím říct, že zrazuji –“ Dějepisec si sňal brýle a rozechvělou rukou je otřel. „To přece není pravda. Jen se mě snažíš postrašit.“

„Ne, to se tedy nesnažím. Korsakoff si myslí, že víš daleko víc, než nám říkáš. A myslí si, že si to všechno necháváš pro sebe kvůli ceně – nebo že jsi ty vědomosti rovnou prodal Venušanům.“

„Ale Dorning –“

„Thorning si tím také není příliš jist. Musí si chránit vlastní kůži. Pozemské vlády neprosluly tím, že by se v časech nouze chovaly příliš rozumně a logicky.“ V mladíkových očích se náhle zaleskly slzy. „Ullene, musí tu být něco, co dokážeš. Nejde jen o tebe – jde o celou Zemi.“

Ullenův dech prudce zaskřípal. „Tak oni si myslí, že bych prodal své vědecké znalosti. Takovou mincí splácejí můj smysl pro etiku? Mou vědeckou integritu?“ V hlase mu zněl hněv a vůbec poprvé za dobu, co ho Johnnie znal, sklouzl do hrdelní marťanštiny. „Proto neřeknu jediné slovo,“ dodal pak, „ať si mě vsadí do vězení nebo zastřelí, ale takovou urážku nemohu přejít.“

Podle pevného pohledu v jeho očích bylo jasné, že to myslí vážně, a Johnniemu poklesla ramena. Zablikalo signální světlo, ale Pozemšťan se nepohnul.

„Otevři dveře, Johnnie,“ řekl Marťan tiše. „Přicházejí si pro mě.“

Během okamžiku se místnost zaplnila zelenými uniformami. Doktor Thorning a další dva muži byli jediní přítomní muži v civilních šatech.

Ullen ztěžka vstal. „Nic neříkejte, pánové. Slyšel jsem. že si myslíte, že to, co vím, prodávám – prodávám za peníze.“ Poslední slova skoro vyplivl. „Něco podobného mi ještě nikdy nikdo neřekl – a nikdy jsem si něco podobného nezasloužil. Pokud si přejete, můžete mě okamžitě uvěznit, ale nic víc neřeknu – nechci mít s jakoukoli pozemskou vládou cokoli společného.“

Zeleně oděný důstojník k němu přistoupil, ale doktor Thorning muži pokynul, aby odstoupil.

„Ale no tak, doktore Ullene,“ řekl žoviálně, „není třeba hned cokoli uzavírat. Jen jsem se přišel zeptat, jestli jste se přeci na něco nového nerozpomněl. Cokoli, ať už by vám to mohlo připadat jakkoli bezvýznamné –“

Následovalo hrobové ticho. Ullen se ztěžka opíral o berle, ale jinak stál vzpřímeně.

Doktor Thorning se pohodlně usadil na dějepiscově stole a podíval se na vysoký sloup drobným písmem pokrytých stránek. „Aha, tak tohle je ten rukopis, o kterém mi vyprávěl mladý Brewster.“ Zvědavě se zahleděl na papíry. „Uvědomujete si, přirozeně, že pokud zaujmete k celé věci takový postoj, vláda bude muset ten rukopis zabavit.“

„Cože?“ Ullenův přísný výraz se rozplynul pod vlnou nevěřícného úžasu. Berle mu podjely a on ztěžka dosedl do křesla.

Fyzik rychle uhnul z Marťanova dosahu. „Nenechte se rušit, doktore Ullene, já se o to postarám.“ Se šustěním prolistoval několik stránek. „Rozumějte, pokud budete zatčen pro velezradu, stanou se tyto zápisky podvratnými dokumenty.“

„Podvratnými dokumenty!“ opakoval Ullen chraptivě. „Doktore Dorningu, nevíte vůbec, o čem mluvíte. Tohle je má – má životní práce.“ Zasípal. „Prosím, doktore Dorningu, dejte mi můj rukopis.“

Muž jej ale držel z dosahu Marťanových rozechvělých prstů.

„Pokud nám neřeknete –“

„Ale já nic nevím!“

Na historikově bledé tváři stál pot ve velkých krůpějích. Hlas se mu sevřel. „Čas! Dejte mi čas! Ale nechte mě přemýšlet – a prosím, neubližujte mému rukopisu.“

Thorning zatnul prsty bolestivě do Marťanova ramene. „Tak mi pomozte, jinak ten rukopis do pěti minut spálím na popel.“

„Počkejte, já vám to řeknu. Někde – už nevím, kde – jsem četl, že na některé části té zbraně používali instalaci ze zvláštního kovu. Nevím, co to bylo za materiál, ale škodila mu voda a vzduch. Bylo to –“

„U svatého Jupitera,“ zvolal najednou jeden z Thorningových společníků. „Šéfe, vzpomínáte si na Aspartierovy výzkumy? Před pěti lety zkoumal chování sodíkového vedení v argonové atmosféře –“

V očích doktora Thorninga se objevil zamyšlený výraz. „Počkejte – počkejte – počkejte – zatraceně! Celou tu dobu jsme to měli před očima –“

„Už vím!“ vykřikl náhle Ullen. „Bylo to v Karistovi. Rozebíral okolnosti pádu Gallonie a toto byla jedna z menších příčin – nedostatek toho materiálu – a pak se zmiňoval –“

Ale to už hovořil k prázdné místnosti a na nějakou chvíli se se zaraženým úžasem odmlčel.

A pak: „Můj rukopis!“ Začal jej sbírat po podlaze, bolestně kulhal kolem a každou stránku pečlivě uhlazoval.

„Ti barbaři,“ bručel. „Takhle se chovat k velké dějepisecké práci!“

Ullen otevřel další zásuvku a prohrabával se jejím obsahem. Zavřel ji a podrážděně se rozhlédl. „Johnnie, kam jsem jen strčil tu bibliografii? Neviděl jsi ji?“

Podíval se k oknu. „Johnnie?“

„Počkej chvilku, Ullene,“ odpověděl Johnnie Brewster. „Právě procházejí.“

Ulice pod okny knihovny zářily jasnými barvami. V dlouhých, sevřených řadách tu pochodovali muži v zeleni námořnictva, vzduch kolem nich se třpytil kuličkami a pruhy konfet. Řev davu zněl tlumeně, tupě.

„Ach, ti blázniví lidé,“ zamumlal Ullen. „Takhle šťastní byli, když válka začala; tenkrát také měli zrovna takovou přehlídku – a teď mají další. Jak hloupél“ Posadil se zpátky do křesla.

Johnnie k němu přešel od okna. „Vláda po tobě pojmenovala nové muzeum, to víš?“

„Ano,“ zněla suchá odpověď. Marťan se kolem sebe bezmocně rozhlédl a nahlédl i pod stůl. „Ullenovo válečné muzeum – a chtějí je naplnit starými zbraněmi, od kamenného nože až po protiletecké dělo. Takhle vypadá váš pokřivený pozemský pohled na to, jak se k sobě věci hodí. Kde je u všech planet na nebesích ta bibliografie?“

„Tady,“ řekl Johnnie a vytáhl dokument z kapsičky na Ullenově vestě. „Vděčíme za vítězství tvé zbrani, která je pro tebe starobylá – takže je to docela vhodný název.“

„Vítězství! To jistě! Až do té doby, než se Venuše znovu přezbrojí, připraví a pustí se znovu do boje o pomstu. Celé dějiny nám říkají – ale na tom nesejde. Tyhle řeči nemají smysl.“ Opřel se v křesle. „Dovol, ať ti ukážu opravdové vítězství. Přečtu ti kousek prvního dílu mé práce. Už šel do tisku, to jsi věděl?“

Johnnie se zasmál. „Tak do toho. Tentokrát si klidně poslechnu všech dvacet dílů slovo od slova.“

Ullen se jemně usmál. „Bude to dobré pro tvůj intelekt.“

* * *

Jak si jistě všimnete, v „Historii“ se zmiňuji o Hitlerově konci. Povídku jsem napsal v prvních dnech září 1940, kdy se zdálo, že se Hitler nachází na samém vrcholku úspěchu. Francie byla poražena a okupována a Velká Británie byla zahnána do defenzívy a nezdálo se příliš pravděpodobné, že by přežila dlouho. Nicméně jsem ani na okamžik nezapochyboval o Hitlerově konečné porážce. Nedokázal jsem si ale představit, že by spáchal sebevraždu. Myslel jsem, že stejně jako Napoleon dožije ve vyhnanství. A jako příhodné místo jsem mu vybral Madagaskar.

V této povídce se zmiňuji o „malých ‚Kapkách smrti‘, vysoce radioaktivních bombách, které bezhlučně a neúprosně odkusovaly z místa dopadu pětimetrové krátery.“ V té době už bylo objeveno a publikováno štěpení uranu. Já o něm ještě ale neslyšel a nevěděl jsem, že se skutečnost chystá předběhnout vědeckou představivost, kterou jsem se tolik chlubil.

„Historie“ je dvacátou čtvrtou povídkou, kterou jsem napsal s nadějí na publikování. Z těchto dvaceti čtyř bylo do roku 1941 otištěno třináct prací a dvě další se dočkaly publikace v roce 1942. Devět se ztratilo beze stopy.

Mám za to, že těchto devět povídek neznamená pro nikoho ztrátu, a zbývajících patnáct je svým způsobem zajímavých, ale obávám se, že jim chybí jakákoli známka skutečné velikosti. Jediná z těchto čtyřiadvaceti povídek, která je pozoruhodná, je „Robbie“, která ovšem není v teto knize otištěna. „Robbie“ si zasluhuje pozornost ani ne tak pro to, čím byl, ale spíše pro to, k čemu vedl – a o tom jsem neměl v roce 1941 příliš velké ponětí.

Neboť zde z důvodu rozdělení do dvou svazků končí kniha první, ukazuje se, že se právě nacházíme v okamžiku mé kariéry, kdy by nikdo do toho mladého Isaaca (kterému bylo pořád ještě teprve 20 let) neřekl, jak zářivý příklad velikosti se z něj vlastně vyvine.

A uznával jsem to dokonce i já. Ti, kteří mě znají pouze z posledních let, kdy jsem oplýval sebejistotou a sebevědomím, tomu jen stěží uvěří, ale kdyby mi tehdy v roce 1941 položili ruku kolem ramen a zeptali se: „Tak co, Isaacu, jak by ses ohodnotil jako spisovatel vědeckofantastického žánru?“ odpověděl bych jim: „Nu, snažím se.“

Prosím, neopouštějte mě. Brzy se dočkáte druhé knihy této sbírky, na jejíchž stránkách budete moci sledovat mou cestu zbývajícími roky, kdy jsem se snažil dál.

Asimov, Isaac (1920-1992)

Zřejmě nejznámější americký SF autor 20. století. Narodil se v ruském městě Petroviči přibližně 2.1.1920 (přesné datum není známo). O tři roky později se jeho rodiče odstěhovali do New Yorku, americkým občanem se stal v roce 1928. Po válce dokončil studium chemie, do roku 1958 pracoval na Bostonské univerzitě. Jeho první povídkou měla být nikdy nevydaná Cosmic Corkscrew (1938), která se ztratila v redakci magazínu Astouding. Debutovou prací se tak stala až povídka Marooned off Vesta (Amazing 1939, česky Ztroskotání u Vesty – Mluvící kámen, AF 1993). Nejslavnější kratší prací tohoto období je jistě Nightfall (Astouding 1941, česky Soumrak – Autor! Autor!, Polaris 1999), organizací SFWA vyhlášená v roce 1966 za nejlepší povídku všech dob. V roce 1963 získal svou první cenu Hugo za „významný přínos v oblasti SF“. Na jeho počest byl v roce 1977 pojmenován nově vzniklý časopis Isaac Asimov’s SF Magazine, v roce 1992 přejmenovaný na Asimov’s SF Magazine. V roce 1986 mu byla udělena cena Nebula pro „Velmistra žánru“. Svůj bohatý život popsal v autobiografiích In Memory Yet Green (1979), In Joy Still Felt (1980, Locus) a I, Asimov: A Memoir (1993 – Hugo, Locus, česky Já, Asimov, Český spisovatel & Arcadia 1996).

Jeho nejznámějším dílem jsou tzv. dějiny budoucnosti, skládající se ze dvou proslulých cyklů – Robotů a Nadace. První robotickou povídkou byla Strange Playfellow (Super Science Stories 1940 jako Robbie, česky Robbie – Já, robot, Odeon 1981), další se převážně objevovaly v magazínu Astouding, kde byly v pořadí páté povídce Runaround (Astouding 1942, česky Hra na honěnou – Já, robot, Odeon 1981) stanoveny slavné tři zákony robotiky. Povídky z tohoto cyklu byly shrnuty do sbírek I, Robot (1950, česky Já, robot, Odeon 1981), The Rest of the Robots (1964 jako Eight Stories from the Rest of the Robots), The Complete Robot (1982) a Robot Visions (1990, česky Vize robotů, Knižní klub 1994). Mezi nejznámější tituly patří tituly That Thou Art Mindful of Him! (F&SF 1974 – nomin. Hugo, česky… že jsi naň pamětliv – Roboti a androidi, Svoboda 1988), The Bicentennial Man (Stellar 2, ed. Judy-Lynn del Rey 1976 – Hugo, Nebula, Locus, česky Dvěstěletý člověk – Roboti a androidi, Svoboda 1988) či Robot Dreams (Robot Dreams 1986 – Locus, Asimov’s Readers’ Poll, nomin. Hugo a Nebula, česky Sny robotů – Sny robotů, Mustang & Knižní klub 1996). V románu The Caves of Steel (1954, česky Ocelové jeskyně, Mladá fronta 1970) se poprvé objevuje detektiv Elijah Baley a jeho robotický pomocník R. Daneel Olivaw. Příběh popisuje vyšetřování záhadné vraždy v prostředí vysoce přelidněné Země budoucnosti. Přesným opakem je nízká zalidněnost planety Solárie z románu The Naked Sun (1957, česky Nahé slunce, Ivo Železný 1994), který spolu s předchozím titulem vyšel ve společném vydání jako The Robot Novels (1971). Vyvrcholením tetralogie jsou tituly The Robots of Dawn (1983 – nomin. Hugo, česky Roboti úsvitu, KJV 1993) a Robots and Empire (1985, česky Roboti a impérium, KJV 1993), v nichž se přelidněné Zemi otevře možnost kolonizovat vesmír. Spojení těchto kolonií pod vládou galaktické říše s centrem na planetě Trantor můžeme sledovat na pozadí děje románů Pebble in the Sky (1950 – nomin. Retro Hugo, česky Oblázek na obloze, AF 167, 1993), The Stars, Like Dust (v čas. Galaxy 1950 jako Tyrann, 1951 jako The Rebellious Stars, česky Hvězdy jako prach, AF 167, 1995) a The Currents of Space (1952, česky Kosmické proudy, AF 167, 1994). Celá trojice vyšla v jednom svazku pod názvem Triangle (1961 A Second Isaac Asimov Omnibus). Pád říše předpoví geniální matematik Hari Seldon s pomocí jím vynalezené metody psychohistorie v románech Prelude to Foundation (1988, česky Předehra k Nadaci, AG Kult 1992) a Forward to Foundation (1993, česky A zrodí se Nadace, Classic 1995). Druhý román vyšel alespoň zčásti nejprve časopisecky, jde o novely Forward the Foundation (IASFM 1991), Cleon the Emperor (IASFM 1992 – Asimov’s Readers’ Poll) a The Consort (Asimov’s SF 1993). Díky předpovědi Hariho Seldona se podařilo včas založit vědeckou instituci čelící chaosu rozpadajícího se impéria. Ta má za úkol uchovat veškeré důležité vědomosti lidstva pro příští generace a co nejvíce zkrátit následující dobu temna. Činnost této „vědecké základny“ popisuje trilogie Foundation (česky Nadace), za kterou získal autor v roce 1966 cenu Hugo v kategorii nejlepší SF série všech dob. První díl trilogie Foundation (1951, česky Nadace, AG Kult 1991) vznikl propojením povídek Foundation (Astouding 1942), Bridle and Saddle (Astouding 1942), The Big and the Little (Astouding 1944) a The Wedge (Astouding 1944). Druhý díl Foundation and Empire (1952, česky Nadace a říše, AG Kult 1991) zahrnuje novely Dead Hand (Astouding 1945 – nomin. Retro Hugo) a The Mule (Astouding 1945 – Retro Hugo). Třetí díl Second Foundation (1953, česky Druhá Nadace, AG Kult 1991) tvoří novely Now You See It… (Astouding 1948) a … And Now You Don’t (Astouding 1949 – nomin. Retro Hugo). Série vyšla rovněž společně pod titulem The Foundation Trilogy (1963 An Isaac Asimov Omnibus). Pátrání po dávno ztracené planetě Zemi popisují závěrečné romány Foundation’s Edge (1982 – Hugo, Locus, nomin. Nebula, česky Nadace na hranicích, AG Kult 1992) a Foundation and Earth (1986, česky Nadace a Země, AG Kult 1992), kde se rozhoduje o budoucí podobě vývoje celého lidstva.

Pod pseudonymem Paul French vydal dobrodružný kosmický příběh David Starr, Space Ranger (1952, česky David Starr – Tulák po hvězdách, Ivo Železný 1999), k němuž se již pod svým jménem vrátil v pokračováních Lucky Starr and the Pirates of the Asteroids (1953, česky Lucky Starr a piráti z asteroidů, IŽ 1999), Lucky Starr and the Oceans of Venus (1954, česky Lucky Starr a oceány Venuše, IŽ 1999), Lucky Starr and the Big Sun of Mercury (1956, česky Lucky Starr a velké slunce Merkuru, IŽ 1999), Lucky Starr and the Moons of Jupiter (1957, česky Lucky Starr a měsíce Jupiterovy, IŽ 1999) a Lucky Starr and the Rings of Saturn (1958, česky Lucky Starr a prstence Saturnu, IŽ 2000). Série vyšla také po dvou svazcích pod názvy An Isaac Asimov Double (1972 Lucky Starr Book 1), A Second Isaac Asimov Double (1973 Lucky Starr Book 2) a A Third Isaac Asimov Double (1973 Lucky Starr Book 3), první tři svazky vyšly navíc v knize The Adventures of Lucky Starr (1985). V románu The End of Eternity (1955, česky Konec věčnosti, Albert 1993) popsal metodu kontroly vývoje lidstva s využitím přísně kontrolovaného cestování v čase. Výpravu miniaturizovaných vědců do těla nemocného člověka líčí novelizace stejnojmenného filmu Fantastic Voyage (1966). Později toto téma přepracoval v románu Fantastic Voyage II: Destination Brain (1987, česky Fantastická cesta II: Místo určení – Mozek, Slan 1993). Vynález tzv. pozitronové pumpy, díky níž mohou lidé čerpat energii z paralelních vesmírů a kontaktovat tamní obyvatele, je motivem románu The Gods Themselves (1973 – Hugo, Nebula, Locus, Ditmar, česky Ani sami bohové, Svoboda 1992). Objev vesmírných cest hyperprostorem a kontakt se zvláštní inteligencí kolonizované planety líčí román Nemesis (1989, česky Nemesis, Laser 1994). Své manželce Janet pomáhal při tvorbě románů o robotovi Norbym. Série zahrnuje tituly Norby the Mixed Up Robot (1983), Norby’s Other Secret (1984), Norby and the Lost Princess (1985), Norby and the Invaders (1985), Norby and the Queen’s Necklace (1986), Norby Finds a Villain (1987), Norby Down to Earth (1989), Norby and Yobo’s Great Adventure (1989), Norby and the Oldest Dragon (1990) a Norby and the Court Jester (1993).

Z povídek uveďme ještě tituly Eyes Do More Than See (F&SF 1965 – nomin. Nebula, česky Oči mohou nejen vidět – Sny robotů, Mustang & Knižní klub 1996), Fouding Father (Galaxy 1965 – nomin. Nebula) a Gold (Analog 1992-Hugo, česky Zlato-Sbohem, Země, Mustang 1997). Shrnuty jsou ve sbírkách The Martian Way (1955), Earth Is Room Enough (1957), Nine Tomorrows (1959), Through the Glass, Clearly (1967), Asimov’s Mysteries (1968), Nightfall (1968), The Best New Thing (1971), The Early Asimov (1972), The Best of Isaac Asimov (1973), Have You Seen These? (1974), Buy Jupiter (1975), The Heavenly Host (1975), Good Taste (1976), The Bicentennial Man (1976), Three by Asimov (1981), The Winds of Change (1976), The Edge of Tomorrow (1985), It’s Such a Beautiful Day (1985), The Alternate Asimovs (1986), Science Fiction by Asimov (1986), The Best Science Fiction of Isaac Asimov (1986), Robot Dreams (1986, česky Sny robotů, Mustang & Knižní klub 1996), Other Worlds of Isaac Asimov (1987), Azazel (1988, česky Azazel, Laser 1994), All the Troubles of the World (1989), Franchise (1989), Robbie (1989), Sally (1989), Gold (1995, česky Sbohem, Země, Mustang 1997) a Magic (1996, česky Trocha magie, Mustang 1998). Sbírka The Asimov Chronicles: Fifty Years of Isaac Asimov (1989) odstartovala šestidílnou sérii vydanou v letech 1989-1991, která mapuje autorovu bohatou povídkovou tvorbu. Pokusem o kompletní vydání všech povídek snad měla být série započatá sbírkami The Complete Stories Volume 1 (1990) a The Complete Stories Volume 2 (1992).

Podílel se na sestavení celé řady antologií, k nejvýznamnějšírn patří série Isaac Asimov presents the Great SF Stories 1-25: 1939-1963 (1979– –1992, sp. Martin H. Greenberg), která je díky česky vydaným svazkům 22 a 23 známá i u nás (česky To nejlepší ze SF roku 1960 a 1961, Návrat 1994-1995). K editování antologií se dostal díky řízení řady The Hugo Winners I-VI (1962-1992, česky pouze část jako Hugo Story 1955-1972, WS & Virgo 1993-97), samostatně pak sestavil ještě antologie Tomorrow’s Children (1966), Where Do We Go from Here? (1971, česky zkráceně jako Těžká planeta, Mladá fronta 1979), Nebula Awards Stories VIII (1973) a hlavně Before the Golden Age (1974 – Locus, česky pouze krátký výběr pod názvem Na úsvitu Zlatého věku, Mustang 1995). Naši čtenáři dále znají antologii Microcosmic Tales (1980, sp. M. H. Greenberg & J. D. Olander, česky Rychlý jako gepard a řvoucí jako lev, Classic 1994).

Velmi rozsáhlá je autorova tvorba vědecko-populárních knih z tak rozličných oborů jako jsou matematika, fyzika, astronomie, chemie, biologie, historie, geologie a zeměpis. Některé si všímají vědy všeobecně – z této kategorie jmenujme i u nás vydanou knihu Words of Science (1959, česky Slova vědy, Panorama 1978) či ekologicky zaměřenou publikaci Our Angry Earth (1991, sp. Frederik Pohl). Naopak zcela konkrétních témat si všímá např. v knize Atom (1991, česky Atom, Jota 1997).

Isaac Asimov bezesporu byl a stále ještě je gigantem světové SF a svým dalekosáhlým vlivem mimo žánr pomáhal fantastice začlenit se do hlavního proudu všeobecné literatury.

Martin Šust

Obsah

Úvod

Hrozba z Kallisto

Kruh kolem Slunce

Úžasné vlastnictví

Směry

Příliš strašlivá zbraň, než aby ji bylo možné použít

Černý mnich plamene

Míšenec

Tajný smysl

Homo sol

Míšenci na Venuši

Představivost

Dědičnost

Historie

Elizabeth Haydonová

RAPSODIE

Elizabeth Haydonová debutovala fantasy trilogií The World of Rhapsody. Rhapsody (1999), Prophecy (2000) a Destiny (2001). Tento epos, v duchu dnešního žánru směle propracovaný, se záhy dočkal srovnání s oblíbenými sériemi Kolo času od Roberta Jordana či Meč pravdy od Terryho Goodkinda.

„V naší provincii pohřešujeme skoro dvacet dětí, některé odvezli útočníci po nájezdech, jiné se ztratily tiše přímo ze dvorků. Jejich těla nebyla nalezena, a tak se domníváme, že byly uneseny.

Vrátilo se jen jedno, když jeho otec a strýc dostihli únosce, kteří byli rovněž z Navarne. Ti muži přísahali, že netuší, jak se k nim to dítě dostalo, i když je měli přímo u sebe. Jako by celý světadíl trpěl hromadnou ztrátou paměti.“

„Utiš se,“ řekla.

Plameny okamžitě zareagovaly, požár živený knihami a svitky pohasl, až z něj zbyly jen žhnoucí uhlíky.

Od dveří zaslechla kletbu a u srdce ucítila sotva postřehnutelné trhnutí. Hned nato se oheň začal vracet k životu.

Zachvátila ji panika a plameny vyšlehly ještě výše. Uvědomila si svou chybu a znovu oheň utišila, ale musela přitom vynaložit značnou námahu, jako by proti ní bojovala jiná vůle. Pevně sevřela jilec meče a snažila se vést své myšlenky a pocity skrze jeho čepel. Účinek byl okamžitý. Oheň pohasl a od dveří se ozvalo bolestné a vzteklé zavytí.

656 str., 299,– Kč

(členové SFK TRIFID 199,– Kč)

Isaac Asimov

TĚŽKÁ PLANETA

Konečně úplné vydání dnes již kultovní sbírky povídek Těžká planeta, sestavené snad nejznámějším americkým SF autorem 20. století – Isaacem Asimovem. V původním českém vydání z r. 1979 bylo vypuštěno 5 povídek, které jsou v tomto vydání doplněny.

… Obě plavidla na sebe s lehkým skřípotem narazila. Kov podivné lodi se promáčkl, jako by byl z gumy. Kdo jen může používat tak nepevné látky?

Došel k trhlině. Byla příliš malá, snadno ji však rukama roztáhl. Opatrně se pustil dovnitř plavidla. Úkosem si prohlédl vzpěry ve vnitřku lodi, které v tomto světě měly pevnost buničiny. Nic si nezachovalo původní tvar ani nezůstalo na svém místě: zborcené přístroje, popraskané obrazovky, zkroucené páky. Na podlaze ležel chuchvalec jakési kašovité hmoty připomínající řídký červený rosol, promíšený se slabými klacíky…

… Nevnímal žár hlavně pálící ho do dlaní. Zvedl ji a namířil na obrys bojové lodi rýsující se v místech, kde před okamžikem byla přední stěna vraku. Dříve, než se kdokoli na palubě stačil pohnout, stiskl spoušť podruhé.

Vichřice jako by na okamžik umlkla. Zdálo se, že příroda strnula ve strachu z neuvěřitelné síly, kterou uvolnil rozpad atomů. Pak uragán zakvílel ještě divočeji a udeřil do míst, kde byla před okamžikem bojová loď…

408 str., 229,– Kč

(členové SFK TRIFID 149,– Kč)

Isaac Asimov

ROBOTI ÚSVITU

Lidstvo je na pokraji katastrofy. Elijáš Baley se při řešení svého nového – a posledního – velkého případu dostává přímo na hlavní z vesmířanských světů – Auroru. Případ je to velice neobvyklý – byl zničen humanoidní robot Jander Paneel, dvojče Elijášova kolegy Daneela a hlavním podezřelým je vesmířanský robotik a politik dr. Han Fastolfe, kandidát na funkci předsedy Rady Aurory.

Hlavním motivem příběhu je Baleyho snaha prosadit po staletí přerušené obnovení kolonizace Galaxie lidmi. A Fastolfe je jedním z mála, kdo podporuje myšlenku, aby se nové kolonizace mohla zúčastnit i Země. Uvědomuje si, že současný stav vede k zániku – vesmířanské světy s jejich dlouhověkými a do sebe zahleděnými obyvateli stagnují a pozemský systém nevyhnutelně směřuje ke zhroucení. Jen nová expanze umožní lidstvu další vývoj. Snaha o propojení se světem Nadace je zde již zřejmá. Není nutno zdůrazňovat, že se Baley ze všech svých sil zasazuje o vytvoření společnosti, která se bude později nazývat Galaktickou říší.

528 str., 249,– Kč

(členové SFK TRIFID 169,– Kč)

Isaac Asimov

ROBOTI A IMPÉRIUM

Lidstvo stojí znovu na rozcestí. Od doby, kdy Elijáš Baley vyřešil případ „vraždy“ humanoidního robota Paneela, pomohl dr. Fastolfovi zvítězit ve volbách na Auroře a tak umožnil Zemi osídlit nové světy, uplynula dvě století.

Draví a rychle sílící pozemšťané vtrhli do vesmíru a Vnější světy pomalu přicházejí o svou sílu a převahu nad Zemí. Mohou ještě zvrátit rovnováhu sil – tím, že Zemi úplně zničí.

Vesmířanka Gladia a roboti Daneel a Giskard jsou vrženi do víru událostí, které začínají krystalizovat v osudový konflikt, na jehož výsledku závisí celá budoucí existence lidstva.

Jak se konflikt vyostřuje, jednají Giskard a Daneel po svém. Postupně analyzují nadcházející krizi, především se však snaží aplikovat První zákon robotiky na celé lidstvo a definovat tak Nultý zákon. Tím by se jim totiž usnadnila jejich úloha, jíž je samozřejmě ochrana všech lidských bytostí. Boj o bytí či nebytí budoucího Galaktického Impéria může začít.

496 str., 239,– Kč

(členové SFK TRIFID 169,– Kč)

Peter F. Hamilton

PORUCHA REALITY

Dvacáté sedmé století. Lidé obývají stovky světů, do své Konfederace už zapojili i dva mimozemské druhy a samo lidstvo se rozdělilo na dvě kultury. Mladý pilot Jozue Calvert má podezřelé štěstí u žen i v podnikání. Emigranti ze zničené Země s nadšením osídlují nový svět. Sotva dospělá šlechtična se ujímá vlády nad biotechnologickým habitatem. Odsouzený satanista začíná budovat svou říši zla. A do naší galaxie přiletí nenápadný, ale zvídavý tvoreček… Nikdo ještě netuší, že všechny osudy zvrátí prokletí, s jakým se lidstvo dosud nesetkalo.

Tehdy to Sam uviděl V Prstenci trosek narůstala infračervená skvrna. Nesmysl, ale přesto ho viděl. Další sup. A rozhodně to nemohla být náhoda.

Prvopočáteční překvapení vystřídal nebezpečný vztek. Přes prstencový prach se dostanou jen vojenské senzory. Což znamenalo, že někdo celou akci chladnokrevně naplánoval. Někdo odhodlaný ke všemu. Někdo, kdo nezaváhá zlikvidovat mrchožrouta, aby mu ukradl loď. Vztek začal ustupovat něčemu mrazivějšímu.

„Jozue, synku, jsi tam někde?“ Samova data prskala statickým šumem. „Tvůj vysílač neodpovídá. Máš potíže? Jozue? Tady Sam. Jsi v pořádku?“

Chtějí ho zaměřit, takže ho ještě neviděli. Ale nebude jim to dlouho trvat. Musí se schovat, dostat se z dosahu jejich čidel a pak vymyslet, co dál. Rozvětvené krystalky ledu odrážely jiskřičky ohně z manévrovacích trysek Madeeiru. Zalila ho vlna koherentních mikrovln; radar nebyl v Prstenci trosek mnoho platný, ale použití nepraktické techniky jasně ukázalo, jak vážně to s ním myslí. Jozue dostal poprvé v životě opravdový strach. Pomohl mu úžasně se soustředit.

„Jozue? No tak, Jozue, tady Sam. Kde jsi?“

576 str., 259 Kč, členové SFK TRIFID 179 Kč

Cordwainer Smith

ZNOVUOBJEVENÍ ČLOVĚKA II.

Druhý svazek souborného vydání všech povídek, které Paul M. A. Linebarger kdy napsal pod pseudonymem Cordwainer Smith a které patří do fantastických žánrů.

„Kdo jsi?“

Kasír sníval o tom, že odpoví: „Jsem Kasír O’Neill a vrátil jsem se z nepředstavitelných dálek, abych tě potrestal,“ nebo že řekne: „Jsem Kasír O’Neill a po dlouhé, předlouhé roky jsem putoval hvězdnými koridory a hledal tvou zkázu.“ Dokonce ho i napadlo, že by mohl říct: „Vzdej se, je-li ti život milý, Weddere – tvůj čas se naplnil.“ Někdy snil o tom, že řekne: „Pohleď, Weddere,“ a pak mu ukáže nůž, který okusí jeho krev.

Ale nic z toho se nestalo, ačkoli teď přišlo vyvrcholení.

Slabomyslný chlapec s přístrojem klidně postával stranou.

Kasír O’Neill jen uchopil Wedderovu ruku a řekl prostě: „Tvůj přítel.“

Když to říkal, dal se v duchu do pátrání. Uvnitř hlavy cítil vnitřní oči, oči, které se nepohybovaly v důlcích na jeho obličeji, oči, které neměl, a jimiž přesto viděl. Byly to oči jeho vnímání. Rychle upravil Wedderovu anatomii. Postupoval kinesteticky, tu stlačil tepnu, tam odštípl žlázu. Jinde zpevnil tkáň, kterou měly procházet sekrece daného endokrinního materiálu. Za okamžik měl Weddera proměněného – obyčejnému doktorovi by ta chvilička nestačila ani na to, aby celý proces popsal. Přeladil Weddera, jako když se na rádiu posune stupnice, jako když se na vesmírné lodi přeskupí pojistná lana plachet.

Kasírovi to dalo méně práce než jakémukoli pilotovi při obyčejném přistání; ale přitom navigoval uvnitř Wedderova biochemického systému. A změny, které způsobil, byly nezvratné.

400 str., 239 Kč, členové SFK TRIFID 169 Kč

Michael A. Stackpole

MASKA VÁLEČNÍKA

Měsíc luny je v Oriose časem zkoušek, obřadů, oslav a lásky, kdy se mladým lidem otevírají brány dospělosti. Obvykle. Pro Tarranta a jeho přátele se ale první zkouška mění v zoufalý boj s předvojem nepřátelské armády, připravené vtrhnout do jejich vlasti. Jedině mocný meč, který se po staletích vrací do lidských rukou, může zachránit Oriosu a celý civilizovaný svět před děsivým přívalem ze severu. Pro svého majitele a jeho přátele představuje ale spíše prokletí než požehnání.

Leigh již skosil svým kouzelným mečem tolik Aurolaňanů, že v nepřátelské formaci vytvořil široký volný pás. A právě tudy se Temný bojovník pustil. Na jeho ostrý rozkaz se řvouni stáhli a svými těly ohraničili arénu pro oba soky. Pak zvedl aurolanský velitel všechny čtyři za ruce a zakřičel výzvu. Z Leighova hrdla se vydral chraplavý smích. Jeho zbraň za sebou zanechala stupu štiplavého kouře a poté mu zůstala volně viset v pravé ruce. Leigh pomalu a nemotorně jako opilec vykročil k nepříteli, čas od času na něj nenuceně zamával levou rukou. Maska dokonale skrývala výraz jeho tváře, v očích mu však planul šílený oheň.

512 str., brož., 229 Kč, členové SFK TRIFID 159 Kč

C. J. Cherryh

CYTEEN – ZRADA

Rozsáhlý Hugem oceněný román Cyteen se odehrává ve světě „Firemních válek“, v nichž proti sobě stojí stará Země a Unie nových kolonií.

Genová inženýrka Ariana Emoryová, ředitelka laboratoře Reseune, kde jsou vytvářeni umělí lidé, je zavražděna. Hlavními podezřelými jsou její političtí protivníci Jordan Warrick, jeho klonovaný syn Justin a adoptovaný umělý „az“ Grant. Začíná štvanice na podezřelé a děj se postupně dramatizuje. Laboratoře Reseune se rozhodnou vyklonovat a znovu obnovit osobnost Ariany Emoryové… Cyteen je rozsáhlou freskou plnou intrik, lží, překvapivých zvratů, vědecké politiky a politiky vědy. Cyteen je bitevní pole koloniální Unie a Země.

Dobře mě poslouchej, špíno, protože si jenom myslíš, ze máš všechno pod kontrolou. Ari je mrtvá a až já zmizím, zavládne naprostý chaos. Reseune nedokáže dodržet smlouvy. Všichni politici, co s laboratoří lezli do postele, začnou honem rychle hledat kalhoty. Až se to dostane do zpráv, šéfové laboratoří a generální ředitelé budou zdrhat do tmy jako švábi, když se rozsvítí.

Azové jsou naše genetická alternativa. Jsou nositeli změny a přizpůsobivosti v největším díle, do jakého se kdy lidstvo pustilo. Jsou tím, čím jsou, protože máme strašně málo času.

400 str., brož., 219 Kč, členové SFK TRIFID 149 Kč

Michael A. Stackpole

PEVNOST DRAKONIS

Nová krev

Od událostí Masky válečníka uplynulo pětadvacet let a vzpomínky na válku vybledly. Jméno Tarranta Hawkinse je nenáviděno a proklínáno – je považován za zrádce, který zavedl své přátele do osidel zla.

Čarodějka Chytrina zesílila a nabyla větší moci než kdykoli předtím. Její armády se chystají k útoku na nepřipravený jih. Dokáže je někdo zastavit?

Alexie, princezna mrtvého národa a zřejmě nejschopnější vojenská velitelka na světě. Kerrigan Reese, mladičký čaroděj, ovládající magii tak dokonale, jako dosud žádný z lidí. Yslinský zloděj Will, kterého jedna z jeho krádeží zamotá do sítě prastarého proroctví, z níž nelze uniknout. To jsou hrdinové, kteří se budou muset vypořádat s Chytrininými démonickými vojsky… stejně jako se svou vlastní výjimečností.

Alex se napřímila a složila ruce na prsou. „Je to velmi zajímavý plán, generále, ale má příliš mnoho vad. Zítra všechno proběhne docela jinak.“ Muž se zatvářil, jako by mu vrazila facku. „Princezno, vím, že máte za sebou určité dílčí úspěchy…“

Její pohled byl nyní vskutku mrazivý. „Za prvé, generále, mě laskavě oslovujte generále. Svůj titul mám od narození – byť je jen formální. Ale svou hodnost jsem si musela zasloužit.“

„Zasloužit v malých šarvátkách, generále.“

„Zasloužit ještě za života vojáků, kterým velím, generále.“ Alex mluvila tiše, ale její hlas byl pevný jako kalená ocel. „Vy a vaši lidé jste tady, protože jsem si vás vyžádala. Ne proto, že bych potřebovala vaše rady. Vítám vaše návrhy, ano, ale této výpravě velím já. Je na mě, abych přijímala konečná rozhodnutí.“

456 str., brož., 219 Kč, členové SFK TRIFID 169 Kč

George R. R. Martin

PÍSEŇ PRO LYU

Nejtesklivější povídky, jaké kdy americký spisovatel G. R. R. Martin (1948), autor monumentální trilogie Píseň ledu a ohně, napsal a publikoval v nejvýznamnějších SF časopisech své doby (Amazing, Analog, Galaxy), pocházejí z první poloviny 70. let.

Řada z nich vychází u nás poprvé. Ve většině z první desítky próz se již objevují hororové prvky, typické pro pozdější Martinovu tvorbu – šílený technik hvězdné brány, mrtvoly se syntetickými mozky, zmutované lidstvo po jaderné katastrofě, automobil odsouzený strašit na opuštěných amerických dálnicích.

272 str., 159 Kč, členové SFK TRIFID 99 Kč

PÍSEČNÍCI

Tato sbírka obsahuje sedm raných Martinových próz, jež jsou navzdory krutým scénám neobvykle poetické, mezi jinými slavnou povídku Ve znamení kříže a draka (Hugo 1980), vystavěnou hned na dvou geniálních nápadech, a ještě slavnější Písečníky (Nebula 1979, Hugo 1980), krvavý horor, který založil autorovu světovou proslulost.

272 str., 159 Kč, členové SFK TRIFID 99 Kč

Philip José Farmer

ŘEKA ZMRTVÝCHVSTÁNÍ

První díl nejdiskutovanějšího SF cyklu (Hugo 1972). Jak by to vypadalo, kdyby lidé dostali druhou šanci?

Kdesi v kosmu existuje planeta, na níž se narodí všichni, kdo na Zemi zemřeli do roku 1984: Svět Řeky. Celé toto těleso totiž v tisíci zátočinách a zákrutech obtáčí veletok – Řeka. Lidé mohou žít pouze v jejím údolí – úzkém pruhu země podél řečiště. A ihned po zmrtvýchvstání se začínají projevovat typické lidské vlastnosti: sdružování do skupin, společenství a státečků.

Hlavní hrdina tohoto dílu, sir Francis Burton, se spolu s dalšími svými společníky rozhodne podstoupit složité pátrání po tvůrcích tohoto nepochopitelného projektu.

256 str., 159,– Kč (členové SFK TRIFID 99– Kč)

BÁJNÁ LOĎ

Lidé, kteří se znovu zrodili a tak vlastně přežili svou smrt, se pokoušejí vyrovnat s neuvěřitelnou zkušeností a skutečností, že z mrtvých lze na Světě Řeky vstávat znovu a znovu…

A ti nejinteligentnější se bouří proti skutečnosti, že s nimi kdosi neustále manipuluje, a ptají se proč a kdo? Za tajemstvím pramenů Řeky se vydávají Mark Twain, Mozart, Cyrano z Bergeracu a Odysseus.

272 str., 159,– Kč

(členové SFK TRIFID 99,– Kč)

Arkadij a Boris Strugačtí

STALKER

Dnes již klasický román bratří Strugackých nás zavádí do Pásma – tajemné oblasti u městečka Harmondu, kde se dá objevit mnoho podivných, ale někdy smrtelně nebezpečných úkazů, předmětů a anomálií. V Pásmu se dá rychle zbohatnout, ale ještě rychleji zemřít… Přesto se noc co noc stalkeři odvažují dál a dál. Cena je ovšem vysoká. A zaplatit musí všichni. Někde v samotném srdci Pásma je však možná skryta naděje…

… Tady je ten příkop, u kterého zařval Měkkýš: dva metry od té jejich cesty! Nezbyl po něm ani mastný flek – pohřbívat nebylo co. Takové už je Pásmo: když přineseš plný pytel, je to zázrak, když se vrátíš celý, je to klika, když tě netrefí kulka hlídky, můžeš být rád. Všechno ostatní je zkrátka osud, nic jiného se říct nedá…

… A pak to najednou umlklo, jako kdyby se rozmáchla obrovitá ruka a vrazila Arturovi do úst roubík. A Roderick uviděl, jak Artura popadlo to průzračné prázdno, které číhalo ve stínu rypadla, vyhodilo ho do vzduchu a pomalu, řádně ho zkroutilo – asi tak, jak se dřív ždímalo prádlo. Roderick si ještě stačil všimnout, jak z nohy, která sebou trhla, odletěl zaprášený střevíc a vylétl vysoko nad lom…

A je to, říkal si s nechutí. Cesta je otevřena. Mohl by jít hned za ním, ale bude lepší pár minut ještě počkat. Mlýnky na maso bývají všelijaké…

176 str., 149– Kč

(členové SFK TRIFID 99– Kč)

František Novotný

DALŠÍ DEN VALHALLY

DOPOLEDNE

Přesně 25 let poté, co byl nad západní frontou sestřelen, se německý von Gallwitz vrátil – jako Dveřník, aby umožnil nacistům nasadit tajnou magickou zbraň. Z trosek západní civilizace vystává obludný nacistický svět, kde místo fyzikálních zákonů vládne magie.

Magii musí při boji využívat i skupina vědců, kteří jsou podle Rooseveltova plánu jedinou nadějí lidstva. Za pomoci magického stroje Kabaly hledají muže, jenž by Bránu mezi světy nastavil obráceným směrem a učinil z vlády nacistických nekromantů a podsvětních démonů jenom noční můru. Možná je tím vyvoleným převychovaný český chlapec, který zdědil von Gallwitzův meč.

„…z šedé zimní oblohy Halsey Harboru padala trojhlavá okřídlená nestvůra. Prostřední hlava patřila Reginleif, tomu hrůzně krásnému obličeji, nyní sešklebenému v úsilí lovu a s očima zářícíma očekáváním triumfu. Postranní hlavy byly téměř identické, zrzavými pačesy vroubené řeznické obličeje zabijáků, dvojčata pod okraji černých esesáckých přileb s runami Tyr.

Jako sklo, zviditelněné až prasklinami po úderu, zahlédl Wiener teprve tříštící se palubní nosníky a fošny paluby, když ji monstrum rozmetalo od plošiny kotevních vrátků k přednímu výtahu. Jeho hlavy se roztříštěnou letovou palubou vnořily do hangáru právě nad sefirou Kether se Svatováclavskou korunou. Z ladných úst Reginleif se vzápětí vysunula dračí tlama a vychrlila plameny…“

SFK TRIFID

Členem čtenářského sci-fi klubu TRIFID se můžete stát, objednáte-li si nejméně 3 knihy edice TRIFID (science fiction & fantasy) z aktuální nabídky a vyplníte-li přihlášku s objednávkou (stačí kopie, e-mail). Knihy Vám pošleme za klubovou cenu + manipulační poplatek 20,– Kč za zásilku.

Bonus: Sběratel

Objednejte si všechny knihy edice TRIFID. Každou desátou knihu dostanete zadarmo!* Žádné manipulační poplatky!

Od jednoho titulu si můžete objednat nejvýše 2 výtisky. Klubové podmínky platí pro fyzické osoby, nikoliv pro obchodníky. Klubové ceny jsou konečné a nelze uplatňovat žádné další slevy a bonusy. Tyto podmínky platí pro ČR do 31.12.2004.

*kniha dle výběru v ceně do 229,– Kč

www.triton-books.cz

Přihláška do čtenářského SFK TRIFID

(TRIFID, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10; trifid@triton-books.cz)

Jméno a příjmení:

Adresa (vč. PSČ):

e-mail:      podpis

Zatrhněte, máte-li zájem □ o informace o novinkách a edičním plánu;

□ být sběratel

Objednávám tyto knihy:      (výt.)

Knihy v edici TRIFID

Maxine McArthur

Budoucnost**

Minulost**

Isaac Asimov

Já, robot

Těžká planeta

Roboti a impérium

Roboti úsvitu

Ocelové jeskyně

Neznámý Asimov I

Neznámý Asimov II*

Complete robot I*, II**

Greg Bear

Darwinovo rádio

Boží kovárna*

Robert Blnda

Sarkofág*

Philip José Farmer

Řeka zmrtvýchvstání

Bájná loď

Temný záměr

Magický labyrint

Bohové Světa řeky*

Karolina Francová

Arien

Max Frei

Cizák**

Dobrovolníci věčnosti**

Prostě kouzelné věci**

Ursula K. LeGuin

Příběhy ze Zěměmoří

Čaroděj zěměmoří

Nejvzdálenější pobřeží

Atuánské hrobky

Tehanu**

Peter F. Hamilton

Porucha reality – Zjevení

Porucha reality – Expanze*

Neutroniový alchymista –

– Sjednocení*

– Střet*

Nazí bohové – 1,2**

Elizabeth Haydonová

Rapsodie Proroctví*

Osud**

C. J. Cherrvh

Cyteen – zrada

Cyteen – znovuzrození*

Cyteen – obhajoba**

Cizinec

Vetřelec*

Dědic**

Předchůdce**

Obránce**

Průzkumník**

Ondřej Jireš (ed.)

Čas psanců*

Gregory J. Keves

Věk nerozumu 1 – Newtonovo dělo

Věk nerozumu 2 – Počítání andělů*

Věk nerozumu 3-4**

Nancy Kressová

Měsíc pravděpodobnosti

J. McKennová

Zlodějčina hra*

Šermířova přísaha**

Hráčovo štěstí**

Válečníkovo pouto**

Assassinovo ostří**

G. R. R. Martin

Písečníci

Píseň pro Lyu

Soumrak na Worlornu

Sean McMullen

Putování Měsíčního stínu**

Tomáš Němec (ed.)

Tváře budoucnosti**

Garth Nix

Sabriel**

Lirael**

František Novotný

Dlouhý den Valhaly

–meče a prsten*

–vetřelci (nové vydání)*

Další den Valhaly

– dopoledne

– odpoledne

Konečný den Valhaly**

Alexei Panshin

Obřad dospělosti

Alistair Reynolds

Odhalený vesmír 1

Odhalený vesmír 2*

Kaldera 1 *

Kaldera 2*

Al Sarrantonio (ed.)

Redshift 1,2**

Rick Shelley

Kadet*

Poručík**

Kapitán**

W. M. Simmons

Kroniky Země snů 1,2**

Cordwainer Smith

Znovuobjevení člověka I, II

Sestrálie

Michael A. Stackpole

Maska válečníka

Pevnost Drakonis – nová krev*

Pevnost Drakonis**

Dračí hněv**

Křížová výprava**

A. a B. Strugačtí Stalker

Je těžké být bohem

Ničivá vlna

James Tiptree, Jr.

Teplé světy*

Jack Williamson

Bludiště*

Connie Willisová

I když půjdu roklí šeré smrti

* vyjde brzy :-)   ** připravujeme

Podrobné informace na www.triton-books.cz

TRIFID

Isaac Asimov

Neznámý Asimov I

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2003

jako svou 363. publikaci, v edici TRIFID svazek 6.

Vydání 1.

Z anglického originálu Early Asimov

přeložili Jana Radková a Robert Čapek.

Ilustrace na obálce Jan Patrik Krásný.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Sazba Euroagency. Autorský medailon Martin Šust.

Odpovědná redaktorka Marie Semíková.

Vytiskla tiskárna Graphis, Praha.

ISBN 80-7254-241-9

www.triton-books.cz

1,– Kč ve prospěch Akademie SF&F

Doporučená prodejní cena 229,– Kč

(členové SFK TRIFID 159,– Kč)

*Můj deník zpočátku vypadal tak, jak by si jej psal asi každý teenager, ale rychle se smrskl do podoby prostého záznamníku údajů vztahujících se k mé spisovatelské činnosti. Pro kohokoli kromě mne je naprosto nudný – tak nudný, že ho dávám číst každému,

** Líčil jsem tuto historku v článku s názvem „Portrét spisovatele v jinošských letech“, který byl zařazen jako kapitola 17 do mé sbírky esejů Veda, čísla a já (Doubleday, 1968). Tam jsem, spoléhaje se pouze na svoji paměť, uvedl, že jsem do nakladatelství Street & Smith telefonoval. Když jsem pak ve svém deníku hle –

Poznámky

[←1]

1 Můj deník zpočátku vypadal tak, jak by si jej psal asi každý teenager, ale rychle se smrskl do podoby prostého záznamníku údajů vztahujících se k mé spisovatelské činnosti. Pro kohokoli kromě mne je naprosto nudný – tak nudný, že ho dávám číst každému, kdo o to požádá. Nikdo dosud nepřečetl víc než dvě stránky. Občas se mě někdo zeptá, jestli mě někdy nenapadlo, že bych do něj měl zaznamenávat své nejniternější city a pocity. Vždycky odpovídám: „Ne, nikdy!" Koneckonců, jaký by mělo smysl být spisovatelem, kdybych svými nejniternější city a pocity plýtval do pouhého deníku?

[←2]

2 Líčil jsem tuto historku v článku s názvem „Portrét spisovatele v jinošských letech", který byl zařazen jako kapitola 17 do mé sbírky esejů Věda, čísla a já (Doubleday, 1968). Tam jsem, spoléhaje se pouze na svoji paměť, uvedl, že jsem do nakladatelství Street & Smith telefonoval. Když jsem pak ve svém deníku hledal přesná data pro tuto knihu, s úžasem jsem zjistil, že jsem se tam osobně vydal podzemkou – což byl pro mne v té době nesmírně odvážný podnik a také důkaz hloubky mého zoufalství.

[←3]

Hornswoggle – napálit, obalamutit, vzít na hůl

[←4]

Venušanské oko dokáže rozeznat barevné odstíny, mezi jejichž vlnovými délkami je rozdíl pouhých pět Angstromövých jednotek. Vidí tisíce barev, ke kterým je lidské oko slepé. (Pozn. aut.)

[←5]

O deset let později se znovu na několik let stal mým agentem. Nikdy mě nebavilo nechávat se zastupovat a s výjimkou těchto dvou období s Pohlem jsem nikdy neměl agenta, navzdory rozsáhlé a složité povaze mých spisovatelských závazků. Taky jsem nikdy neměl v úmyslu si nějakého pořídit.

Table of Contents

Úvod

Hrozba z Kallisto

Kruh kolem Slunce

Úžasné vlastnictví

Směry

Příliš strašlivá zbraň, než aby ji bylo možné použít

Černý mnich plamene

Míšenec

Tajný smysl

Homo sol

Míšenci na Venuši

Představivost

Dědičnost

Historie