Nesmrtelny bard (P)

Asimov, Isaac

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Dva astronauti naleznou na povrchu Měsíce artefakt mimozemského původu. Po krvavé roztržce zaviněné rozdílným názorem na jeho použití jej jeden stačí před svou smrtí ukrýt. Aby ho jeho kolegové mohli znovu nalézt, zanechá jim klíč… Jestliže se astrotěžařské lodi připlete do cesty černá díra, dá se počítat s opravdu velkým malérem. Dva kosmonauté uváznou na oběžné dráze kolem objektu, který hrozí pohltit celou sluneční soustavu. Aby zachránili lidstvo i svou vlastní kůži, zvolí řešení, které se může zdát ponědud staromódní… Ve světě budoucnosti dělá každý to, pro co se hodí nejlépe. O vzdělání a zaměstnání lidí rozhoduje počítač. Čas od času se však vyskytne jedinec, který se zdánlivě nehodí k ničemu. Takovému pak nezbývá, než aby strávil celý rok v ústavu pro duševně zaostalé – pokud neprokáže, že je schopen zastávat nějaké povolání… Výběr z povídek Isaaka Asimova, popularizátora vědy, velmistra science fiction a klasika tohoto žánru, obsahuje třináct nových u nás knižně dosud nevydaných příběhů.

ISAAC ASIMOV

Nesmrtelný bard

(THE IMMORTAL BARD)

Anniversary, copyright © 1959 by Ziff Davis Publishing Co. CChute, copyright © 1951 by Galaxy Publishing Corporation

It’s Such a Beautiful Day, copyright © 1954 by Ballantine Books, Inc.

Marching In, copyright © 1976 by ABC Leisure Magazines, Inc.

Not Final!, copyright © 1941 by Street and Smith Publications, Inc.

Old-fashioned, copyright © 1976 by Isaac Asimov Profession, copyright © 1957 by Street and Smith Publications, Inc.

Stranger in Paradise, copyright © 1974 by UPD Publishing Corporation

The Hazing, copyright © 1942 by Better Publications, Inc.

The Immortal Bard, copyright © 1953 by Palmer Publications, Inc.

The Key, copyright © 1966 by Mercury Press, Inc.

The Life and Times of Multivas, copyright © 1975 by The New York Times Company

The Tercentenary Incident, copyright © 1976 by Isaac Asimov

Edition © 2001 by M. Kocián & B. Svoboda

Translation © 2001 by J. Skoupá, J. Hořejší

Cover Art © 1980 by Rowena Morrill

ISBN 80-85911-8-4

Výročí

Výroční rituál začal.

Tentokrát byl samozřejmě na řadě Moorův dům a paní Moorová s dětmi rezignovaně odjela na večer ke své matce.

Warren Moore obhlédl místnost s lehkým úsměvem. Zpočátku to udržovalo v chodu jenom nadšení Marka Brandona, ale později té příjemné vzpomínce přišel na chuť i on sám. Nejspíš to přišlo s věkem, pomyslel si; od té doby uplynulo už dvacet let. Mezitím mu narostlo břicho a podbradek a zřídly mu vlasy, a co bylo nejhorší, stal se sentimentálním.

Všechna okna byla zpolarizovaná do dokonalé temnoty a všechny závěsy zatažené. Jen tu a tam byl rozsvícený malý úsek stěny, aby se připomnělo mizerné osvětlení a tepelná izolace v časech ztroskotání.

Na stole byly tuby a tyčinky kosmické stravy a uprostřed samozřejmě stála neotevřená láhev třpytivě zelené Jabry, silného piva, za které vděčili chemické aktivitě jistých marťanských hub.

Moore se podíval na hodinky. Brandon přijde co nevidět; při této příležitosti se ještě nikdy neopozdil. Jediné, co ho zneklidňovalo, byla vzpomínka na Brandonův hlas ozývající se z trubky: „Tentokrát pro tebe mám překvapení, Warrene. Počkej, to budeš koukat. Počkej, to budeš koukat.“

Moorovi se stálo, že Brandon skoro nestárne. Byl jen o několik let mladší, ale stále si udržoval štíhlou postavu a nadšení, se kterým vítal všechno, co ho v životě potkalo – a to už i jemu táhlo na čtyřicet. Měl schopnost radovat se z každého úspěchu a hluboce truchlit nad každou ztrátou. Vlasy mu začínaly šedivět, ale kromě toho – Moore ani nemusel zavírat oči, aby zase viděl toho vystrašeného mladíka z vraku Stříbrné královny.

U dveří zazněl zvonek a Moore kopnutím aktivoval elektrickou závoru, aniž se přitom otočil. „Pojď dál, Marku.“

Hlas, který mu odpověděl, byl však cizí: tichý a váhavý. „Pan Moore?“

Moore se rychle otočil. Ano, byl tam Brandon, ale až vzadu; vzrušeně se na něj šklebil. Před ním stál někdo jiný, malý, podsaditý, úplně lysý, snědý a s patinou kosmických dálek.

„Mike Shea,“ vydechl Moore nevěřícně. „Mike Shea, u všech supernov!“

S hlasitým smíchem si potřásli rukama.

„Spojil se se mnou přes podnik,“ vysvětlil Brandon. „Vzpomněl si, že jsem dělal u Atomic Products –“

„To už je roky,“ řekl Moore. „Počkej, ty jsi byl na Zemi před dvanácti lety –“

„Na výročí ještě nikdy nepřišel,“ řekl Brandon. „A víš co? Jde do důchodu. Končí s létáním do vesmíru a koupil si nějaký pozemek v Arizoně, kde se chce usadit. Přišel se rozloučit, než tam odletí – zastavil se u mne jenom kvůli tomu – a já jsem se ho zeptal, jestli přijde na výročí. ‚Jaké výročí?‘ zeptal se ten starý parchant.“

Shea přikývl a zašklebil se: „Říkal, že jste z toho udělali každoroční oslavu.“

„To se vsaď,“ prohlásil Brandon nadšeně. „A tahle bude první, kde jsme všichni tři; první skutečné výročí. Už je to dvacet let, Miku, dvacet let, co dal Warren dohromady to, co zůstalo z vraku, a dostal nás na Vestu.“

Shea se rozhlédl. „Kosmická strava? Tak tu jsem jedl ještě před týdnem normálně. A Jabra. Jistě, vzpomínám si… dvacet let. Úplně jsem na to zapomněl a teď mám najednou pocit, že to bylo včera. Vzpomínáte si, jaké to bylo, když jsme se konečně dostali zpátky na Zem?“

„Jasně!“ řekl Brandon. „Vystoupení, projevy… Warren byl mezi námi jediný opravdový hrdina a my jsme jim to pořád říkali, ale oni nás vůbec neposlouchali. Vzpomínáš?“

„No, ano,“ řekl Moore. „Byli jsme první tři lidé, kteří přežili havárii kosmické lodi. Byli jsme výjimka a všechno výjimečné si zaslouží oslavu. Tyhle věci nemají s logikou nic společného.“

„Hej,“ zvolal Shea, „pamatuje si ještě někdo ty písničky, které tehdy napsali? Ten pochod? ‚Můžeš zpívat o cestách do vesmírů, kdy první z pionýrů –‘“

Brandon se připojil svým čistým tenorem, a dokonce i Moore přidal svůj hlas ke sboru, takže poslední verš zněl tak silně, až se chvěly závěsy. „Na vraku Stříbrné krááálovny,“ zaburáceli a pak se všichni rozesmáli.

„Co kdybychom otevřeli Jabru a ochutnali?“ řekl Brandon. „Tahle jediná láhev nám musí vydržet na celou noc.“

„Mark trval na tom, aby všechno bylo přesně jako tehdy,“ vysvětlil Moore. „Divím se, že mě nenutí, abych vylezl z okna a šplhal jako lidská moucha po zdi kolem celého domu.“

„To je nápad!“ zajásal Brandon.

„Pamatujete si, na co jsme si tehdy připíjeli?“ Shea před sebe zvedl prázdnou sklenici a zadeklamoval: „‚Pánové, na roční zásobu staré dobré H_2O, kterou jsme mívali.‘ Byli jsme tři opilí vandráci, když jsme přistáli. No, byli jsme tenkrát mladí. Mně bylo třicet a myslel jsem si, že jsem stařec. A teď –“ jeho hlas náhle zvážněl, „ – poslali mě do důchodu.“

„Pij!“ řekl Brandon. „Dnes je ti zase třicet a my si dobu Stříbrné královny pamatujeme, i když všichni ostatní už zapomněli. Zatracení, nevděční parchanti.“

Moore se zasmál. „Co jsi čekal? Každoroční státní svátek s kosmickou stravou a Jabrou, rituál jídla a pití?“

„Poslyš, dodnes jsme jediní lidé, kteří kdy přežili ztroskotání kosmické lodi, a podívej se na nás. Všichni zapomněli.“

„A já jsem rád, že zapomněli. Užili jsme si slávy a davy nás nosily na ramenou. Nevedli jsme si špatně, Marku. Ani Mike Shea ne, kdyby se nechtěl zase vrátit do vesmíru.“

Shea se zašklebil a pokrčil rameny. „Mně se tam líbilo. Ani já ničeho nelituju. S tím, co dostanu od své pojišťovací společnosti, budu mít na důchod hezkou sumičku.“

„Vrak vydělal Transkosmické pojišťovně pořádný balík,“ přikývl Brandon. „Ale stejně, v pořádku to není. Když dnes řekneš Stříbrná královna, každý si vybaví akorát tak Quentina – jestli mu to vůbec něco řekne.“

„Koho?“ zeptal se Shea.

„Quentina. Doktora Horace Quentina. Jednoho z těch, co ztroskotání nepřežili. Když se někoho zeptáš: ‚A co ti tři chlapi, kteří to přežili?‘, vytřeští na tebe oči a zeptá se: ‚Cože?‘“

„Ale no tak, Marku,“ řekl Moore klidně. „Smiř se s tím. Doktor Quentin byl jeden z největších světových vědců a my tři jsme byli jenom tři obyčejné nuly.“

„Přežili jsme. Jsme pořád jediní lidé na světě, kteří něco takového přežili.“

„No a? Podívej se, na lodi byl John Hester, a to byl taky významný vědec. Ne Quentinovy třídy, ale známý. Vlastně jsem vedle něj seděl u oběda toho dne, kdy do nás vrazil ten balvan. No a protože Quentin zahynul na stejné lodi, byla zapomenuta i Hesterova smrt. Nikdo si ani nepamatuje, že zahynul na Stříbrné královně. Pamatují se jenom na Quentina. Na nás sice také zapomněli, ale my jsme alespoň naživu.“

„Něco vám povím,“ ozval se Brandon po chvíli mlčení, během níž všichni vstřebávali to, co Moore řekl. „Ztroskotali jsme znovu. Před dvaceti lety jsme ztroskotali na Vestě. Dnes jsme ztroskotali v zapomnění. Teď jsme konečně zase všichni tři spolu, a co se stalo tenkrát, se může stát znovu. Před dvaceti lety nás Warren dostal dolů na Vestu. Tak ať teď vyřeší náš nový problém.“

„Myslíš, vytáhnout nás ze zapomnění?“ zeptal se Moore. „Zase nás proslavit?“

„Jistě. Proč ne? Znáš snad lepší způsob, jak oslavit dvacáté výročí?“

„Ne, ale zajímalo by mne, kde bys s tím chtěl začít. Nemyslím, že si lidé ještě pamatují na Stříbrnou královnu, snad jenom podle Quentina, takže bychom museli vymyslet způsob, jak by si na ni zase vzpomněli. A to by byl jen začátek.“

Shea se nervózně zavrtěl a v obličeji se mu objevil zamyšlený výraz. „Někteří lidé si na Stříbrnou královnu pamatují. Například ti z pojišťovací společnosti, a když už jsi s tím začal, je to zvláštní věc. Byl jsem znovu na Vestě asi před deseti nebo jedenácti lety a zeptal jsem se, jestli jsou zbytky jejího vraku pořád ještě tam, kde jsme s ní přistáli, a oni mi řekli, samozřejmě, kdo by je odklízel? Tak jsem si řekl, že se tam podívám, a nakopl jsem reaktivní motor, který se nosí na zádech jako padák nebo batoh. Při tamější gravitaci je to nejlepší dopravní prostředek, víte? Ale nakonec jsem ji viděl jenom z dálky. Je obklopená silovým polem.“

Brandon pozvedl obočí až někam ke stropu. „Naše Stříbrná královna? Z jakého důvodu?“

„Vrátil jsem se a přesně na tohle jsem se zeptal. Neprozradili mi to a řekli mi, že nevěděli, že tam poletím. Vrak prý patří pojišťovací společnosti.“

Moore přikývl. „Samozřejmě. Zaplatili za něj, a tak je jejich. Podepsal jsem prohlášení, že se zříkám veškerých práv, hned jak jsem od nich dostal šek s náhradou. Předpokládám, že vy taky.“

„Ale proč silové pole?“ řekl Brandon. „Proč ho ukrývají?“

„To nevím.“

„Vrak přece nemá cenu ani jako železný šrot. Odvézt ho by bylo příliš drahé.“

„To je pravda,“ přikývl Shea. „Ale stejně je to zvláštní; přitáhli i trosky z kosmu. Je jich tam celá hromada. Viděl jsem je a připadalo mi to jako obyčejný šrot, pokroucené kusy kovu a tak. Ptal jsem se na to a řekli mi, že lodě pořád ještě přivážejí další úlomky a že pojišťovací společnost platí slušnou cenu za každý nalezený kus Stříbrné královny, takže po nich lodě v blízkosti Vesty neustále pátrají. Když jsem tam byl naposledy, znovu jsem si zaletěl ke Stříbrné královně a hromada trosek byla o pořádný kus větší.“

„Myslíš, že po těch troskách pořád ještě pátrají?“ Brandonovi se zablesklo v očích.

„To nevím. Možná už toho nechali. Ale hromada byla větší než při mé minulé návštěvě, takže tehdy po nich pátrali určitě.“

Brandon se uvelebil na židli pohodlněji a přehodil si jednu nohu přes druhou. „Tak to je rozhodně divné. Škudlilská pojišťovací společnost utrácí celé jmění, pročesává okolí Vesty a snaží se shromáždit zbytky dvacet let starého vraku.“

„Možná se snaží prokázat sabotáž,“ nadhodil Moore.

„Po dvaceti letech? Nedostali by svoje peníze zpátky, ani kdyby se jim to povedlo. Je to promlčené.“

„Možná, že už s tím dávno přestali.“

Brandon vstal, ve tváři odhodlaný výraz. „Zeptáme se. Rozhodně je na tom něco zatraceně zvláštního a pořád v sobě mám dost Jabry a výroční nálady, abych to zjistil.“

„Jistě,“ řekl Shea. „Ale koho se chceš zeptat?“

„Multivaku,“ navrhl Moore.

Shea vytřeštil oči. „Multivaku! Poslyš, Moore, ty tady máš terminál Multivaku?“

„Ano.“

„Nikdy jsem žádný neviděl a hrozně by mě to zajímalo.“

„Nic k vidění na něm není, Miku. Vypadá jako obyčejný psací stroj. Nepleť si terminál Multivaku s Multivakem samotným. Osobně neznám nikoho, kdo se může pochlubit, že ho viděl.“

Moore se usmál. Pochyboval, že někdy ve svém životě potká kohokoliv z hrstky techniků, kteří tráví většinu času na skrytém místě v útrobách Země, kde se starají o půl druhého kilometru dlouhý superpočítač, jenž nasává všechny informace známé člověku a řídí ekonomii i vědecký výzkum, pomáhá politikům v jejich rozhodnutích a ještě mu zbývají miliony okruhů na odpovědi jednotlivcům – za předpokladu, že tím nedochází k porušení zákonů nebo soukromí.

„Už jsem uvažoval, že si nechám nainstalovat terminál Multivaku juniora pro děti,“ řekl Brandon, zatímco kráčeli po rampě do druhého patra. „Domácí úkoly a tak, však víte. Ale nerad bych jim pořídil jenom superdrahý tahák. Jak to funguje, Warrene?“

„Nejprve mi ukáže jejich otázky,“ odpověděl Moore stručně. „Když je neschválím, Multivac na ně neodpoví.“

Terminál Multivaku skutečně připomínal obyčejný psací stroj.

Moore naťukal údaje, které mu otevřely jeho oddělení celoplanetární sítě obvodů, a řekl: „Tak poslyšte. Tohle požaduji zaprotokolovat: jsem proti tomu a dělám to jen proto, že máme to výročí a že jsem dost velký trouba, abych byl zvědavý. Jak mám formulovat dotaz?“

„Prostě se zeptej: ‚Pořád ještě hledá Transkosmická pojišťovna v okolí Vesty trosky vraku Stříbrné královny?“‘ řekl Brandon. „Na to se dá odpovědět prostým ano nebo ne.“

Moore pokrčil rameny a napsal to, zatímco mu Shea užasle hleděl přes rameno.

„Jak odpoví?“ zeptal se kosmonaut. „Promluví na nás?“

Moore se tiše zasmál. „Ale ne. Tolik peněz jsem za terminál utratit nechtěl. Tenhle model vytiskne odpověď na papírovou pásku, která vyleze tady z té štěrbiny.“

Než to dořekl, ze štěrbiny se skutečně vysunul kousek papíru. Moore ho utrhl, podíval se na něj a prohlásil: „Multivac tvrdí, že ano.“

„Ha!“ zvolal Brandon. „Říkal jsem to. Teď se ho zeptej, proč.“

„To je hloupost. Taková otázka by byla narušením soukromí. Dostanu na ni odpověď na žlutém papírku: uveďte důvod dotazu.“

„Zeptej se a uvidíš. Po troskách nepátrají tajně. Možná ani nemají důvod tajit, proč po nich pátrají.“

Moore pokrčil rameny. Napsal: Proč Transkosmická pojišťovna provádí to, na co jsem se ptal ve svém předchozím dotazu?

Žlutý papírek se vysunul prakticky okamžitě: Uveďte důvod, proč požadujete tuto informaci.

„Dobře,“ řekl Brandon nevzrušeně. „Řekni mu, že jsme přežili havárii Stříbrné královny a máme právo to vědět. Do toho. Řekni mu to.“

Moore naťukal stručnou verzi odpovědi a vzápětí se objevil další žlutý papírek: Váš důvod není dostatečný. Odpověď odepřena.

„Nechápu, co jim dává právo držet to v tajnosti,“ vztekal se Brandon.

„Je to na Multivaku,“ řekl Moore. „To on posuzuje zadané důvody, a když se rozhodne, že by se jednalo o neoprávněné vniknutí do soukromí, neodpoví. Ani vláda se přes něj nedostane bez soudního rozhodnutí a soud nerozhodl za posledních deset let proti Multivaku ani jedenkrát. Tak co podnikneme teď?“

Brandon vyskočil a začal rychle přecházet po místnosti. „No dobře, zkusíme na to přijít sami. Musí to být něco důležitého, když jim to stojí za tu námahu. Už jsme se shodli, že se nesnaží najít důkaz o sabotáži – ne po dvaceti letech. Ale něco Transkosmická hledat musí, něco, co má velkou cenu, když po tom pátrá už tak dlouho. Co by mohlo být tak cenného?“

„Marku, ty jsi snílek,“ prohlásil Moore.

Brandon ho zjevně neslyšel. „Šperky, peníze nebo něco takového to být nemůže. Pátrání už muselo stát tolik, že by se to nevyplatilo. Ani kdyby byla Stříbrná královna z ryzího zlata. Co je ještě cennější?“

„Jak chceš posoudit cenu, Marku?“ zeptal se Moore. „Dopis může stát setinu centu jako papír do sběru a nebo také sto milionů dolarů – přijde na to, co v něm stojí.“

Brandon dychtivě přikývl. „To je ono. Dokumenty. Důležité dokumenty. Kdo na palubě Stříbrné královny u sebe mohl mít dokumenty, které by ospravedlnily miliardy vynaložené na jejich vypátrání?“

„Jak bychom to mohli vědět?“

„A co doktor Horace Quentin? Co myslíš, Warrene? Je to jediný člověk, kterého si lidé pamatují, protože byl tak významný vědec. Mohl mít u sebe nějaké cenné dokumenty? Možná poznámky o novém objevu. Zatraceně, kdybych se s ním při té cestě vůbec někdy setkal, třeba by mi něco naznačil… jen tak, v obyčejném rozhovoru, víte? Setkal se s ním někdo z vás? Warrene?“

„Pokud si vzpomínám, ne. Rozhodně jsem s ním nemluvil. Na žádný náhodný rozhovor si rozhodně nevzpomínám. Jistě, mohl jsem kolem něho třeba projít a ani si to neuvědomit.“

„Ne, myslím, že ne,“ řekl Shea zamyšleně. „Myslím, že jsem si právě na něco vzpomněl. Na lodi byl jeden pasažér, který nikdy neopouštěl svou kajutu. Mluvil o něm steward. Nechodil ani do jídelny.“

„A byl to Quentin?“ zeptal se Brandon. Přestal přecházet po pokoji a dychtivě se díval na astronauta.

„Mohl to být on, Brandone, mohl to být on. Ale nepamatuji se, že by to někdo řekl. Nevzpomínám si. Muselo to ale být nějaké velké zvíře, protože na kosmických lodích se nikdo neobtěžuje s donáškou jídla do kajuty, pokud se nejedná o skutečně velké zvíře.“

„A Quentin byl největší zvíře na palubě,“ prohlásil Brandon s uspokojením. „Takže měl něco ve své kajutě. Něco velice důležitého. Něco, co tajil.“

„Možná měl jenom kosmickou nemoc,“ řekl Moore. „Kromě toho –“ Náhle se zamračil a zmlkl.

„Pokračuj,“ vyzval ho Brandon. „Vzpomněl sis na něco?“

„Možná. Říkal jsem, že jsem poslední den seděl u oběda vedle doktora Hestera. Říkal něco o tom, jak doufal, že se na téhle cestě setká s doktorem Quentinem, a zatím neměl štěstí.“

„Jasně,“ zvolal Brandon. „Protože Quentin vůbec nevycházel ze své kajuty.“

„Tohle neříkal. Ale o Quentinovi jsme spolu mluvili. Co to jenom říkal?“ Moore si přitiskl ruce na spánky, jako by se z nich snažil vymačkat dvacet let starou vzpomínku. „Samozřejmě, slovo od slova už si to nevzpomenu, ale bylo to něco v tom smyslu, že Quentin je příliš nafoukaný, nebo že jedná moc teatrálně. Letěli na vědeckou konferenci, která se konala na Ganymedu, a Quentin ještě ani neohlásil téma svého příspěvku.“

„To by sedělo.“ Brandon začal znovu přecházet po místnosti. „Měl nějaký nový, převratný objev, který chtěl udržet v naprosté tajnosti, aby na té konferenci dosáhl co největšího dramatického efektu. Vůbec nevycházel ze své kajuty, nejspíš protože se bál, že by to z něj Hester mohl vytáhnout – a vsadím se, že Hester by to dokázal. Potom do lodi vrazil meteorit a Quentin zahynul. Transkosmická případ vyšetřovala, donesly se k ní zprávy o jeho novém objevu a řekli si, že by si mohli alespoň částečně kompenzovat ztrátu. Proto si zajistili vlastnictví lodi a teď hledají v troskách ty dokumenty.“

Moore se shovívavě usmál. „Marku, to je moc hezký příběh. Poslouchal bych tě klidně celý večer, jak vyrábíš něco z ničeho.“

„Ano? Něco z ničeho? Tak se ještě jednou zeptej Multivaku. Účet za tento měsíc zaplatím.“

„To je v pořádku. Jsi můj host. Ale jestli ti to nevadí, přinesl bych sem láhev Jabry. Dám si ještě jednu malou sklenku, abych s tebou srovnal krok.“

„Já taky,“ přidal se Shea.

Brandon se posadil u psacího stroje. Jeho prsty se chvěly vzrušením, když psal: Čeho se týkaly poslední výzkumy doktora Horace Quentina?

Moore se právě vrátil s lahví a skleničkami, když se objevila odpověď, tentokrát na bílém papíře. Byla dlouhá, vysázená jemným tiskem, a většinou se skládala z odkazů na různé články v dvacet let starých odborných časopisech.

Moore přelétl výpis očima. „Nejsem sice fyzik, ale řekl bych, že se zabýval optikou.“

Brandon rozmrzele potřásl hlavou. „Ale tohle všechno bylo publikováno. My hledáme něco, co ještě tiskem nevyšlo.“

„K tomu se nikdy nedostaneme.“

„Té pojišťovně se to podařilo.“

„To je jen tvoje hypotéza.“

Brandon si nervózně zamnul bradu. „Chtěl bych Multivaku položit ještě jednu otázku.“

Posadil se ke stroji a napsal: Vypiš mi jména a potrubní čísla žijících spolupracovníků doktora Horace Quentina, kteří s ním pracovali na stejné fakultě univerzity.

„Jak víš, že byl na univerzitní fakultě?“ zeptal se Moore.

„Jestli nebyl, Multivac nám to řekne.“

Objevil se lístek. Stálo na něm jediné jméno.

„Chceš tomu člověkovi zavolat?“ zeptal se Moore.

„Samozřejmě,“ odpověděl Brandon. „Otis Fitzsimmons, detroitské potrubní číslo. Warrene, můžu –“

„Posluž si, Marku. Je to pořád součást hry.“

Brandon vyťukal na Moorově potrubní klávesnici číselnou kombinaci. Ozval se ženský hlas. Brandon se zeptal na doktora Fitzsimmonse, načež následovala delší odmlka.

Pak se ozval jiný, stařecky mumlavý hlas. „Haló?“

„Doktore Fitzsimmonsi,“ řekl Brandon, „zastupuji Transkosmickou pojišťovnu ve věci zesnulého doktora Horace Quentina –“

„Pro boha živého, Marku,“ zašeptal Moore, ale Brandon ho zvednutím ruky umlčel.

Ticho bylo tentokrát tak dlouhé, až to vypadalo, že stařec zavěsil. „Po všech těch letech?“ ozval se konečně. „Zase?“

Brandon vítězoslavně luskl prsty. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas klidně, skoro nenuceně. „Chtěli bychom se přesvědčit, doktore, jestli jste si přece jen nevzpomněl na nějaké podrobnosti o tom, co měl doktor Quentin s sebou při své poslední cestě. Jde o ten nepublikovaný objev…“

„Ehm,“ ozvalo se rozmrzele mlasknutí jazykem, „už jsem vám přece řekl, že nic nevím. Nepřeji si, abyste mě s tím znovu obtěžovali. Nevím ani, jestli vůbec něco měl. Něco o tom svém vynálezu sice naznačoval, ale to on dělával často.“

„O jakém vynálezu, pane?“

„Už jsem vám řekl, že nevím. Jednou to nazval jménem a já vám je řekl. Osobně si ale nemyslím, že to něco znamená.“

„Žádné jméno ve svých záznamech nemáme, pane.“

„Ale měli byste ho mít. Ehm, jak jen to bylo? Ano, optikon, to je ono.“

„Píše se to s K?“

„C nebo K, mně je to jedno. Znovu vám opakuji, že si nepřeji, abyste mě s tím ještě obtěžovali. Sbohem.“ Rozmrzele si něco mumlal, dokud se spojení nepřerušilo.

Brandon jen zářil.

„Marku,“ řekl Moore, „to byla ta nejpitomější věc, jakou jsi mohl udělat. Vydávat se při potrubním spojení za někoho jiného je nezákonné. Jestli chceš, abych měl kvůli tobě potíže –“

„Proč bys je měl mít? Okamžitě na to zapomene. Ale copak to nechápeš, Warrene? Transkosmická se ho na to už ptala. Pořád mi říkal, že už jim všechno vysvětlil.“

„Dobře. Ale to sis mohl domyslet. Co jiného ses dozvěděl?“

„Teď už víme,“ odpověděl Brandon, „že se Quentinův vynález jmenoval optikon.“

„Fitzsimmons to neříkal nijak přesvědčivě. Ale i kdyby to byla pravda, že se na konci svého života zabýval optikou, jsme už věděli, takže nám známost jména jako optikon v ničem nepomůže.“

„A Transkosmická pojišťovna teď pátrá přímo po optikonu nebo po jeho dokumentaci. Možná si Quentin všechny potřebné údaje pamatoval a s sebou měl jenom model té věci. Koneckonců, Shea přece říkal, že sbírají kovové trosky. Mám pravdu?“

„Na té hromadě byl kovový šrot,“ přisvědčil Shea.

„Kdyby jim šlo o dokumenty, nechali by úlomky kovu ve vesmíru. Přesně o tohle nám jde, o zařízení, které se nazývá optikon.“

„Dokonce i kdyby všechny tvoje hypotézy byly správné, Marku, a opravdu se jednalo o optikon, nyní už je veškeré pátrání absolutně beznadějné,“ prohlásil Moore. „Pochybuji, že na oběžné dráze kolem Vesty zbylo víc než deset procent úlomků. Úniková rychlost Vesty je prakticky nulová. Byl to prostě jen šťastný zážeh ve šťastném směru při šťastné rychlosti, co tehdy dostalo náš kus vraku na její oběžnou dráhu. Zbytek je pryč, roztroušený po celé sluneční soustavě, na všech myslitelných oběžných dráhách kolem Slunce.“

„Pořád sbírají úlomky,“ namítl Brandon.

„Ano, ale jenom z těch deseti procent, které se udržely na oběžné dráze kolem Vesty.“

Brandon se nemínil vzdát. „Předpokládejme,“ řekl zamyšleně, „že to tam je a oni to nenašli. Mohl to vzít někdo jiný?“

Mike Shea se zasmál. „Byli jsme tam my, ale venku jsme se pokud možno příliš nemotali a byli jsme rádi, že žijeme. Kdo jiný?“

„To je pravda,“ přisvědčil Moore. „A i kdyby to vzal někdo jiný, proč by to tajil?“

„Možná, že neví, co to je.“

„Jak bychom se pak mohli –“ Moore zmlkl a obrátil se k Sheovi. „Jak jsi to říkal?“

Shea se na něj roztržitě podíval. „Kdo, já?“

„Před chvílí, o tom, že jsme tam byli.“ Moore přivřel oči. Potřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit, a pak zašeptal: „Velká galaxie!“

„Co se děje?“ zeptal se Brandon napjatě. „Co se stalo, Warrene?“

„Nejsem si jistý. S těmi svými hypotézami jsi mě nejspíš dohnal k šílenství: už je začínám brát vážně. Přece víš, že jsme si s sebou něco vzali z vraku. Myslím kromě našich šatů a osobních věcí, které nám ještě zůstaly. Já tedy určitě.“

„Co?“

„Když jsem přelézal po povrchu vraku… teď, když jsem si na to vzpomněl, si to vybavuji docela jasně… posbíral jsem tam tehdy nějaké věci a nastrkal jsem si je do kapsy kosmického obleku. Ani nevím proč, myslel jsem přitom na úplně jiné věci. Vzal jsem je bezděčně. A pak jsem je všude tahal s sebou. Jako suvenýry. Přivezl jsem si je na Zemi.“

„Kde je máš?“

„Já nevím. Přece víš, že jsme nezůstali na jednom místě.“

„Nevyhodil jsi je, že ne?“

„Ne, ale když se stěhuješ, věci se někdy ztrácejí.“

„Jestli jsi je nevyhodil, musí být někde tady v tom domě.“

„Pokud se neztratily. Přísahám, že si nevzpomínám, že bych je někdy v posledních patnácti letech byl zahlédl.“

„Jak ty věci vypadaly?“

„Vzpomínám si, že mezi nimi bylo plnicí pero,“ řekl Warren Moore. „Opravdu starožitné, takové, do kterého se dávaly inkoustové bombičky. Pak tam byl malý dalekohled, dlouhý nanejvýš patnáct centimetrů. Chápete, co to znamená? Dalekohled?“

„Optikon,“ zařval Brandon. „Určitě!“

„Může to být jen pouhá náhoda,“ namítl Moore, který se snažil udržet si ze všech sil chladnou hlavu. „Jenom zvláštní souhra okolností.“

Ale Brandon si to nemyslel. „Náhoda, to jistě! Transkosmická nemůže optikon najít ve vraku a nenajdou ho ani mezi troskami ve vesmíru, protože jsi ho měl po celou dobu ty.“

„Ty ses zbláznil.“

„Poslyš, měli bychom ho okamžitě najít.“

Moore si povzdechl. „Když myslíte, můžeme se po něm podívat, ale pochybuji, že ho najdeme. No dobře, začneme třeba ve skladovacím patře. To by bylo nejlogičtější místo.“

„Nejlogičtější místo je obvykle nejhorší místo k hledání,“ uchechtl se Shea. Ale všichni hned zamířili k rampě a vydali se o poschodí výš.

~

Skladovací patro páchlo zatuchlinou a usazeným prachem. Moore zapnul precipitátor. „Tenhle prach nevysrážíme ani za dva roky. Alespoň vidíte, jak často sem chodím. Tak se na to podívejme… jestli je to někde tady, tak nejspíš v předmanželské vrstvě. Myslím ve věcech, které jsem tu nanosil ještě za svobodna. Začněme tady.“

Moore se začal přehrabovat v plastových krabicích, zatímco Brandon mu dychtivě nahlížel přes rameno.

„No ne,“ řekl Moore. „Moje univerzitní ročenka. Tehdy jsem byl vášnivý sonik; skutečný blázen. Podařilo se mi zaznamenat zvuk každého studenta posledního ročníku, který je v této knize.“ Láskyplně pohladil desky. „Přísahali byste, že jsou to obyčejné 3D fotografie, ale v každé z nich je zapsaný –“

Všiml si Brandonova zamračeného výrazu a řekl: „Dobře, budeme hledat dál.“

Zvedl se od plastových kontejnerů a přistoupil k velké těžké truhle ze starého dřevitu. Začal z ní vytahovat nejrůznější haraburdí.

„Hej, co je tohle?“ zvolal náhle Brandon.

Ukázal na malý váleček, který se koulel po podlaze.

„Já nevím…“ odpověděl Moore. „No ano! To je to pero. A tady je dalekohled. Nic z toho samozřejmě nefunguje. Ty věci jsou pokažené. Alespoň jsem předpokládal, že je to pero pokažené. Něco v něm chřestí. Slyšíte? Nemám nejmenší tušení, jak ho naplnit, takže jsem nemohl vyzkoušet, jestli funguje nebo ne. Inkoustové bombičky už se dávno nedělají.“

Brandon pero podržel proti světlu. „Jsou na něm iniciály.“

„Opravdu? Nevzpomínám si, že bych si jich někdy všiml.“

„Nejsou moc vidět. Vypadá to jako JKQ.“

„Q?“

„Správně, a moc příjmení tímhle písmenem nezačíná. Je možné, že to pero patřilo Quentinovi. Cetka, kterou si nechával pro štěstí nebo ze sentimentálních důvodů. Možná patřilo jeho dědovi v dobách, kdy se taková pera ještě používala: jmenoval se Jason Knight Quentin, Judah Kent Quentin nebo nějak podobně. Můžeme si ověřit jména jeho předků u Multivaku.“

Moore přikývl. „Myslím, že to by šlo. Poslyš, už začínám bláznit jako ty.“

„Jestli mám pravdu, dokazovalo by to, že jsi to sebral z Quentinovy kajuty. Mohl jsi tam vzít i ten dalekohled.“

„Tak moment. Nevzpomínám si, že bych vzal obě věci na stejném místě. Na druhé straně je ale pravda, že si ze své cesty po povrchu vraku nevzpomínám skoro na nic.“

Brandon obracel malý dalekohled pod světlem stále dokola. „Tady žádné iniciály nejsou.“

„Ty jsi nějaké čekal?“

„Nevidím tu vlastně nic, až na tady ten spoj.“ Přejel nehtem v tenké rýze po obvodu tlustšího konce dalekohledu. Neúspěšně se ho pokusil rozšroubovat. „Je z jednoho kusu.“ Přiložil si ho k oku. „A nefunguje.“

„Říkal jsem ti, že je pokažený. Nejsou v něm čočky –“

Shea mu skočil do řeči. „Když do lodi narazí meteorit a rozbije ji na kusy, musíš čekat, že se tu a tam něco poškodí.“

„To znamená, že i kdyby to bylo ono,“ řekl Moore už zase pesimisticky, „nejspíš nám to k ničemu nebude.“

Vzal od Brandona dalekohled a několikrát ho obrátil v prstech. „Nedá se ani říct, kam čočky původně patřily. Nejsou tu žádné drážky, do kterých by se daly zasadit. Vypadá to, jako by nikdy – Hej!“ vykřikl náhle.

„Hej co?“ zeptal se Brandon.

„To jméno! Jméno té věci!“

„Myslíš optikon?“

„Ne, nemyslím optikon! Fítzsimmens řekl: ‚Ano, optikon‘ a my jsme samozřejmě předpokládali, že se přístroj jmenuje optikon.“

„Nu, ano,“ přisvědčil Brandon.

„Jistě,“ přikývl Shea. „Já jsem to tak slyšel.“

„Jenomže on řekl ‚anoptikon‘. Chápete? Anoptikon!“

„Hmm,“ řekl Brandon zmateně. „A jaký je v tom rozdíl?“

„Velký. Optikon by bylo zařízení s čočkami, ale anoptikon je slovo, které má řeckou předponu ‚an‘, neboli ‚ne‘. Užívá se v záporných slovech. Anarchie znamená bezvládí, anonym bezejmenný, anormální je nenormální a anoptikon –“

„Bez čoček,“ zvolal Brandon.

„Správně! Quentin musel pracovat na optickém zařízení bez čoček, takže tahle věc vůbec rozbitá být nemusí.“

„Ale není skrz ni nic vidět,“ namítl Shea.

„Musí být vypnutá nebo nastavená na neutrál,“ usoudil Moore. „Určitě se nějak musí dát seřizovat.“ Stejně jako Brandon uchopil dalekohled oběma rukama a pokusil se otočit jeho částmi proti sobě. Námahou se mu zrychlil dech.

„Nerozbij to,“ obával se Brandon.

„Nejde to. Buďto se to otáčet nemá, nebo to zrezivělo.“ Nechal marného úsilí a rozmrzele si nástroj přiložil k oku. Náhle se prudce otočil, depolarizoval okno a zadíval se na světla města.

„Ať se propadnu,“ vydechl.

„Cože? Cože?“ poskakoval Brandon vzrušeně.

Moore mu beze slova přístroj podal. Brandon si ho přiložil k oku a vykřikl: „Je to teleskop!“

„Nechte mě taky podívat!“ zvolal Shea dychtivě.

Strávili s přístrojem skoro hodinu, střídavě ho otáčením jedním směrem měnili na teleskop a druhým na mikroskop.

„Jak to funguje?“ zajímal se neustále Brandon.

„Já nevím,“ odpovídal Moore. Nakonec řekl: „Určitě to obsahuje koncentrované silové pole. Právě to klade takový odpor, když zařízením otáčíme. Pokud by byl přístroj větší, potřeboval by nějaký převod.“

„Docela hezký trik,“ poznamenal Shea.

„Víc než jen to,“ řekl Moore. „Vsadím se, že to představuje úplně nový zvrat v teoretické fyzice. Zaostřuje to světlo bez čoček, a přitom je ohnisková vzdálenost prakticky neomezená. Vsadím se, že by tohle zařízení mohlo nahradit cereský pětisetpalcový teleskop a zároveň elektronový mikroskop. A co víc, nevšiml jsem si žádného barevného zkreslení, takže při ohybu světla nemění jeho vlnovou délku. Možná dokáže ohýbat i radiové vlny a paprsky gama. Možná zakřivuje gravitaci, pokud je gravitace nějaká forma záření. Nebo –“

„Má to cenu?“ zeptal se Shea suše.

„Nepředstavitelnou, pokud někdo dokáže zjistit, jak to funguje.“

„V tom případě s tím nepůjdeme za Transkosmickou pojišťovnou. Najmeme si právníka. Ty papíry jsme přece podepsali, aniž jsme o tomhle věděli. Možná, že by se to dalo považovat za podvod. A kromě toho, v době, kdy jsi je podepisoval, už jsi to měl.“

„Po pravdě řečeno,“ řekl Moore, „nejsem si jist, jestli by něco takového měla vlastnit soukromá společnost. Měli bychom to projednat s nějakou státní agenturou. Pokud jsou v tom peníze –“

Brandon si udeřil oběma pěstmi do kolen. „Čert vem peníze, Warrene. Samozřejmě je neodmítnu, když z toho pro nás nějaké kápnou, ale to není to nejdůležitější. Budeme slavní, člověče, slavní! Jen si představ ten příběh. Pohádkový poklad ztracený ve vesmíru. Mamutí společnost dvacet let prohledává vesmír, aby ho našla, a zatím ho máme ve svém vlastnictví my, na které všichni zapomněli. A v den dvacátého výročí jeho ztráty ho zase objevíme. Pokud bude tahle věc fungovat a pokud se z anoptiky stane nový vědecký obor, už nikdy nebudou naše jména zapomenuta.“

Moore se zašklebil a pak se hlasitě rozesmál. „To je pravda. Dokázal jsi to, Marku. Udělal jsi přesně to, co jsme po tobě chtěli. Zachránil jsi nás před ztroskotáním v zapomnění.“

„Dokázali jsme to všichni,“ namítl Brandon. „Mike Shea dodal důležitou základní informaci. Já jsem vypracoval teorii a ty jsi našel přístroj.“

„No dobře. Už je pozdě a moje žena se brzy vrátí, takže bychom to měli ukončit. Multivac nám poradí, která agentura bude nejvhodnější a kdo –“

„Ne, ne,“ namítl Brandon. „Nejdříve rituál. Konečný přípitek výročí, prosím, a tentokrát s malou obměnou. Chopíš se toho, Warrene?“ Podal mu stále ještě z poloviny plnou láhev Jabry.

Moore opatrně naplnil každému sklenku až po okraj. „Pánové,“ řekl vážně, „přípitek.“ Všichni tři zvedli současně sklenice. „Pánové, na suvenýry ze Stříbrně královny, které jsme mívali.“

Klíč

Karl Jennings věděl, že zemře. Zbývalo mu už jen několik hodin života, a tolik toho ještě musel udělat.

Proti jeho smrti nebylo odvolání – ne tady na Měsíci, bez spojení s ostatním světem. Dokonce i na Zemi pořád ještě byla místa, kde mohla porucha vysílačky znamenat smrt člověka, kterému jeho přátelé nemohli pomocí; nikdo ho neoplakal, a mnohdy dokonce nikdo ani nenašel jeho tělo. Tady na Měsíci existovalo jen několik málo míst, kde tomu bylo jinak.

Lidé ze Země samozřejmě věděli, že je na Měsíci. Byl členem geologické expedice – vlastně ne, selenologické expedice! Zvláštní, jak jeho pozemsky orientovaná mysl stále trvala na předponě ‚geo‘.

Zatímco pracoval, myšlenky mu bloudily a unikaly. Stále si ještě zachovával jistou chladnokrevnost, i když věděl, že umírá. Dychtivě se rozhlédl. Nic neviděl. Nacházel se v temnotě věčného stínu vnitřní severní stěny kráteru a černočernou tmu rušily jen mihotavé záblesky jeho svítilny. Okamžitě ji zase vypnul: jednak chtěl šetřit baterii a jednak se neodvažoval riskovat, že ho tady objeví, jakkoliv to bylo nepravděpodobné.

Jižně, vlevo od něj, se podél blízkého měsíčního obzoru táhl bílý proužek jasně zářícího Slunce. Za horizontem a mimo jeho dohled byl druhý okraj kráteru. Slunce nikdy nevystoupilo tak vysoko nad jeho stěny, aby osvětlilo půdu pod Jenningsovýma nohama. Záření se obávat nemusel – alespoň nějaká úleva.

Po tváři mu uvnitř kosmického obleku stékal pot, jak se nemotorně, avšak s o to větším úsilím pachtil se svou prací. Záda ho příšerně bolela.

Prach a popraskaná skaliska neměly vzhled ‚pohádkových hradů‘ z té části Měsíce, která byla střídavě vystavována světlu a tmě, žáru a mrazu. Tady, ve věčném chladu, se stěna kráteru za dlouhé eony jednoduše rozpadla v nesourodou hromadu balvanů. Nebylo snadné rozpoznat, že zde někdo něco dělal.

Špatně odhadl nerovnost terénu a kolem se rozprskla hrst prachu a úlomků. Padaly zpátky s typickou měsíční pomalostí, avšak přímo a bez poletování, protože tu nebyl vzduch, který by částečkám prachu kladl odpor, ani vítr, který by je unášel.

Jenningsova svítilna na okamžik zaplála a on odkopl kámen, který mu ležel v cestě.

Už mu nezbývalo mnoho času. Zaryl hlouběji do prachu.

Když se dostal do požadované hloubky, zasunul Zařízení do skalní štěrbiny a zase ho zahrnul. Strauss ho nesmí najít.

Strauss!

Druhý člen skupiny. Poloviční objevitel. Poloviční podílník na slávě.

Kdyby Strauss stál o všechnu slávu, Jennings by mu ji s radostí dopřál. Jejich objev byl mnohem důležitější než jakákoliv individuální sláva. Ale Strauss chtěl něco jiného, něco, co mu Jennings dát nemohl, co před ním musel bránit.

Něco, pro co byl Jennings ochoten zemřít.

A teď pro to umíral.

Objevili to společně. Strauss našel loď, nebo spíš trosky lodě – přesněji řečeno něco, co pravděpodobně mohly být pozůstatky zařízení odpovídající kosmické lodi.

„Kov,“ řekl Strauss, když zvedl cosi rozbitého a skoro beztvarého. Za tlustým olovnatým sklem průzoru byly jeho očí a obličej stěží viditelné, ale jeho chraptivý hlas zněl v Jenningsově sluchátku dost zřetelně.

O chvíli později k němu Jennings dorazil ze své půl míle vzdálené pozice. „Zvláštní,“ řekl. „Na Měsíci by se volný kov vůbec neměl vyskytovat.“

„To by neměl. Ale víš stejně dobře jako já, že zatím bylo prozkoumáno jen jedno procento měsíčního povrchu. Kdo ví, co tady ještě objevíme?“

Jennings souhlasně zabručel a natáhl ruku v rukavici, aby od něj předmět převzal.

Byla pravda, že nikdo nemohl vědět, co všechno se dá na Měsíci objevit. Jennings a Strauss byli první soukromě financovaná selenografická expedice, která na Měsíci přistála. Před nimi prováděly průzkum jen státní organizace pověřené tuctem jiných, většinou důležitějších úkolů. To, že si geologická společnost mohla dovolit vyslat na Měsíc dva muže pouze za účelem selenologického výzkumu, bylo znamením vyvrcholení kosmického věku.

„Vypadá to, jako by to kdysi mělo leštěný povrch,“ poznamenal Strauss.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Jennings. „Možná tu toho je víc.“

Našli ještě tři další kousky, dva docela maličké a jeden silně deformovaný předmět, zjevně opatřený svarem.

„Vezmeme je do lodě,“ navrhl Strauss.

Vrátili se tedy se svým malým průzkumným člunem zpátky k mateřské lodi. Jakmile se dostali na palubu, shodili ze sebe kosmické obleky, což bylo něco, na co se Jennings těšil už hezky dlouho. Zuřivě se škrábal na žebrech i na krku, až měl pokožku celou zarudlou.

Strauss podobnou slabost neprojevil a okamžitě se pustil do práce. Laserovým paprskem odpařil kousek kovu a vzniklé výpary analyzoval spektrografem. Zjistil, že se v podstatě jedná o titanovou ocel se stopami kobaltu a molybdenu.

„Zcela určitě je to uměle vyrobený materiál,“ prohlásil Strauss. Jeho ostře řezaný obličej byl zachmuřený a nevzrušený, stejně jako kdykoliv jindy. Nedal najevo žádné hnutí mysli, zato Jennings cítil, jak jeho vlastní srdce divoce buší.

Nejspíš to bylo právě to vzrušení, co Jenningse přimělo, aby řekl: „Čtyři kousky ocelové slitiny. Když si dáme dvě a dvě dohromady –“ Pak si uvědomil, jak dětinsky jeho pokus o vtip vyznívá.

Strauss se na Jenningse podíval mírně znechuceně a pak se pustil do další série spektrografických zkoušek.

Jennings si povzdechl. Připadal si jako dokonalý pitomec. Jako tenkrát na univerzitě – Ale na tom teď nezáleželo. Tváří v tvář závažnému objevu se Strauss choval nesrovnatelně lépe než on.

Pak ho napadlo, jestli je možné, že si Strauss závažnost jejich objevu prostě neuvědomuje.

Po pravdě řečeno toho o Straussovi kromě jeho pověsti selenologa mnoho nevěděl. Jinými slovy četl jeho články a předpokládal, že Strauss četl jeho. I když bylo docela dobře možné, aby se viděli už na univerzitě, faktem bylo, že se poprvé setkali, když se přihlásili jako dobrovolníci pro tuto expedici a byli přijati.

Při týdenní cestě na Měsíc si Jennings se stále větším neklidem uvědomoval blízkost rozložité postavy svého kolegy, jeho pískově žlutých vlasů, bledě modrých očí a způsobu, jakým mu vystupovaly svaly na dolní čelisti, když jedl. Jennings, sám mnohem lehčeji stavěný, také modrooký, ale tmavovlasý, se ho začal skoro mimovolně stranit.

„V záznamech není, že by v téhle části Měsíce někdy nouzově přistála kosmická loď,“ prohlásil Jennings. „Rozhodně tady žádná nehavarovala.“

„Tohle není část kosmické lodi,“ odpověděl Strauss. „Ta by měla hladký povrch. Tohle je erodované, což v nepřítomnosti atmosféry znamená mnohaleté vystavení meteoritickému spadu.“

Takže si uvědomuje závažnost toho objevu. „Potom je to mimozemský objekt,“ prohlásil Jennings skoro bujaře. „Měsíc kdysi navštívili mimozemšťané. Kdy k tomu asi došlo?“

„Kdo ví?“ opáčil Strauss suše.

„Do zprávy –“

„Počkej,“ skočil mu Strauss do řeči. „Na zprávu bude dost času, až objevíme něco, co stojí za to hlásit. Jestli to byla kosmická loď, určitě tam toho bude mnohem víc.“

Nemělo ovšem smysl pouštět se do pátrání okamžitě. Strávili venku několik hodin a teď byl čas na jídlo a spánek. Bylo lépe, aby se do práce pustili odpočatí a věnovali se jí pak déle. Na tom se shodli bez diskuse.

Země byla nízko nad východním obzorem, skoro v úplňku, zářící a modrá. Jennings se na ni při jídle díval a přitom se ho stejně jako pokaždé v minulosti zmocnil stesk po domově.

„Vypadá tak pokojně,“ řekl, „a přitom se na ní hemží šest miliard lidí.“

Strauss, pohroužený do vlastních myšlenek, vzhlédl a řekl: „Šest miliard lidí ji ničí!“

Jennings se zamračil. „Ty přece nepatříš k Ultras, nebo ano?“

„O čem to, sakra, mluvíš?“ opáčil Strauss.

Jennings zrudl. Jeho jemná pokožka jej opět zradila, zbarvila se do růžova a on se kvůli tomu ještě více zastyděl.

Sklopil oči a bez jediného dalšího slova se znovu pustil do jídla.

Pozemská populace se už po několik generací držela na stabilní úrovni. Další přírůstek už si prostě nebylo možné dovolit. Všichni se na tom shodli. Byli ovšem takoví, kteří tvrdili, že pouhé ‚nezvyšování‘ nestačí; podle nich bylo třeba populaci snížit. Jennings připouštěl, že na tom něco je. Lidstvo svou rodnou planetu prakticky požíralo zaživa.

Jenomže jak snížit populaci? Náhodně, dalším snižováním porodnosti? V poslední době se začaly ozývat hlasy, které nevolaly jen po snižování, ale po řízeném snižování – ať zůstanou jen ti nejlepší, tvrdili, přičemž kritéria samozřejmě určí oni.

Urazil jsem ho, pomyslel si Jennings.

Později, když už skoro spal, napadlo ho, že o Straussově charakteru neví prakticky nic. Co když jen čeká, až Jennings usne, aby se vydal na soukromou výpravu a přivlastnil si tak všechny zásluhy a slávu?

Poplašeně se nadzvedl na lokti, ale Strauss už ztěžka oddechoval a chvíli nato se začalo ozývat jeho pravidelné chrápání.

~

Příští tři dny strávili usilovným hledáním dalších úlomků. Nějaké našli. A našli i něco jiného. Našli oblast světélkující lunárními bakteriemi. Tyto bakterie byly vcelku běžné, ale ještě nikdy se je nepodařilo nalézt v tak velké koncentraci, že viditelně světélkovaly.

„Kdysi tady musela být organická bytost, nebo její pozůstatky,“ řekl Strauss. „Zahynula, ale její mikroorganismy ne. Nakonec ji doslova pozřely.“

„A pak se nejspíš rozšířily,“ dodal Jennings. „Možná, že takhle původně vznikly všechny lunární bakterie. Možná vůbec nejsou lunární, ale byly sem zaneseny – před dávnou dobou.“

„Z toho by se dalo vyvodit ještě něco jiného,“ řekl Strauss. „Jelikož jsou bakterie naprosto odlišné od pozemských forem mikroorganismů, znamenalo by to, že bytost, na které parazitovaly – pokud přijmeme tuto teorii – byla také naprosto odlišná. Byl by to další důkaz mimozemského původu.“

Stopa končila ve stěně menšího kráteru.

„Čeká nás spousta kopání,“ povzdechl si Jennings. „Raději bychom to měli ohlásit a vyžádat si pomoc.“

„Ne,“ prohlásil Strauss rozhodně. „Možná není s čím pomáhat. Kráter mohl vzniknout miliony let po ztroskotání lodi.“

„A podstatnou část jí tak odpařil, myslíš? Takže zbylo jenom to, co jsme už našli?“

Strauss přikývl.

„Stejně bychom to měli zkusit,“ řekl Jennings. „Můžeme kopat alespoň kousek. Když nakreslíme čáru vedoucí našimi dosavadními nálezy a protáhneme ji…“

Strausse to příliš nenadchlo a pracoval, jen aby se neřeklo, takže to byl Jennings, kdo učinil hlavní objev. To by se přece mělo počítat! Jistě, Strauss našel první úlomek kovu, ale Jennings ten předmět našel celý.

Byl to uměle vyrobený předmět – vězel necelý metr pod povrchem, zakrytý nepravidelným balvanem, který pod sebou při pádu vytvořil dutinu. A v dutině ležela ta věc, chráněná miliony let nebo i víc před kosmickým zářením, mikrometeority, teplotními změnami, takže vypadala jako nová.

Jennings ji okamžitě označil jako Zařízení. Ani vzdáleně se nepodobala žádnému nástroji nebo přístroji, jaký kdy viděl, ale proč by také měla?

„Nejsou tu žádné drsné plochy,“ řekl. „Vypadá to, že to rozbité není.“

„Možná chybí nějaké součástky.“

„Možná,“ přisvědčil Jennings, „ale nevypadá to, že by se to skládalo z více dílů. Je to z jednoho kusu a rozhodně to má zvláštní tvar.“ Chvíli si předmět prohlížel a pak dodal. „Přesně tohle jsme potřebovali. Úlomky slitiny nebo oblast bohatá na bakterie je jen základ pro dedukce a spekulace. Ale tohle je něco hmatatelného – Zařízení, které bylo vyrobeno jinde než na Zemi.“

Nyní leželo na stole mezi nimi a oba je dychtivě pozorovali.

„Měli bychom napsat alespoň předběžné hlášení,“ prohodil Jennings.

„Ne!“ namítl Strauss ostře. „K čertu, ne!“

„Proč ne?“

„Protože když to uděláme, stane se z toho projekt Společnosti. Vrhnou se na to jako vosy na bonbon a my budeme rádi, když nás uvedou v poznámce pod čarou. Ne!“ Strauss se tvářil skoro prohnaně. „Uděláme všechno, co bude v našich silách, a dostaneme z toho co nejvíce informací dříve, než se harpyje začnou slétat.“

Jennings se nad tím zamyslel. Musel připustit, že i on by si nejraději zajistil, že ho o jeho zásluhy nikdo nepřipraví. Jenomže –

„Nevím, jestli to chci riskovat, Straussi,“ řekl. Poprvé od chvíle, kdy se poznali, pocítil nutkání oslovit ho křestním jménem, ale ovládl se. „Podívej se,“ pokračoval, „neměli bychom to odkládat. Jestli to nepochází ze Země, pak to musí být z nějaké jiné hvězdné soustavy. Ve sluneční soustavě není žádná jiná planeta, na které by se mohl rozvinout inteligentní život.“

„To nikdo doopravdy nedokázal,“ zabručel Strauss. „Ale co z toho vyvozuješ?“

„Samozřejmě to, že civilizace, která sem vyslala zástupce z některé vzdálené soustavy, musela být po technické stránce neuvěřitelně vyspělá. Kdo ví, co nám to Zařízení může o jejich technologii prozradit?“

„To je naivní nesmysl. Pokud je to výtvor značně pokročilejší technologie, než je naše, nezjistíme vůbec nic. Kdybychom vzkřísili Einsteina a ukázali mu mikroprotodeformant, myslíš, že by z toho byl moudrý?“

„To nemůžeš vědět.“

„Ale i kdyby? Co záleží na malém odkladu? Co je na tom špatného, pojistit si oprávněné zásluhy? Postarat se, abychom na tom mohli pokračovat, že nás z toho nevyšoupnou?“

„Ale Straussi –“ Jennings měl co dělat, aby mu do očí nevhrkly slzy, jak se ho snažil přesvědčit o důležitosti Zařízení „ – co když s tím havarujeme? Co když se nám to nepodaří dopravit zpátky na Zemí? To si nemůžeme vzít na svědomí.“ Pohladil předmět skoro zamilovaně. „Měli bychom to okamžitě ohlásit a říct jim, aby pro to vyslali zvláštní loď. Je to příliš cenné, aby –“

Najednou měl pocit, jako by se mu Zařízení začalo pod rukou zahřívat. Část jeho povrchu, napůl schovaná pod kovovou chlopní, se rozzářila.

Jennings polekaně ucukl a zařízení okamžitě pohaslo. Ale to stačilo; v tom okamžiku oba pochopili.

„Bylo to, jako by se otevřelo okno do tvé lebky,“ řekl přiškrceným hlasem. „Viděl jsem do tvé mysli.“

„A já do tvé,“ odpověděl Strauss. „Nebo jsem do ní vstoupil, nebo ji sdílel, nebo co já vím.“ Svým opatrným, odtažitým způsobem se dotkl Zařízení, ale nic se nestalo.

„Ty jsi Ultra,“ prohlásil Jennings vztekle. „Když jsem se toho dotýkal –“ a udělal to znovu „ – věděl jsem to. Copak ses zbláznil? Opravdu si myslíš, že by se mělo vyhubit skoro celé lidstvo a zničit tak variabilitu a verzatilitu celého druhu?“

Znovu odtáhl ruku od Zařízení, tentokrát s viditelným znechucením z toho, co pocítil, a předmět opět pohasl. Strauss se jej znovu opatrně dotkl a ani tentokrát se nestalo vůbec nic.

„Jenom teď nezačínej diskutovat, pro boha živého. Ta věc je nějaká komunikační pomůcka – telepatický zesilovač. A proč ne? Každá mozková buňka přece má svoje elektrické napětí. Myšlení se dá vyjádřit jako kolísající elektromagnetické pole mikroproudů –“

Jennings se odvrátil. Nechtěl Strausse poslouchat. „Ohlásíme to hned,“ řekl pevně. „Čert vem slávu. Vezmi si ji všechnu. Já jenom chci, aby to už bylo pryč.“

Strauss chvíli zamyšleně mlčel. Pak řekl: „Je to víc než pouhý komunikátor. Reaguje to na emoce a zesiluje je to.“

„O čem to mluvíš?“

„Teď to dvakrát reagovalo na tvůj dotek, a předtím se nic nedělo, i když sis s tím hrál celý den. A na můj dotek to nereaguje vůbec.“

„No a?“

„Reagovalo to na tvůj stav emocionálního napětí. Předpokládám, že to je podmínka aktivace. A když jsi mi kázal o Ultras, na okamžik jsem je viděl stejně jako ty.“

„To je dobře.“

„Poslouchej mě. Jsi si opravdu jistý, že máš pravdu ty? Na Zemi není jediný myslící člověk, kterému by nebylo jasné, že by na tom planeta byla lépe s miliardovou populací místo šestimiliardové. Kdybychom naplno využili automatizace – což nám za současné situace lůza nedovolí – byli bychom plně efektivní při, řekněme, pětimilionové populaci. Poslouchej mě, Jenningsi. A neotáčej se pořád, sakra!“

Straussova obvyklá strohost na okamžik z jeho hlasu skoro zmizela, jak se ho snažil přesvědčit. „Demokraticky se ale populace snížit nedá. To přece víš. Nejde o sexuální puzení, protože nitroděložní tělíska vyřešila problém s kontrolou porodnosti už před léty; to je jasné. Základní problém je nacionalismus. Každá etnická skupina chce, aby se nejdříve omezily ty ostatní, a já s nimi souhlasím. I já chci, aby moje etnická skupina, naše etnická skupina převažovala. Chci, aby Zemi zdědila elita, tedy lidé jako my. To my jsme skuteční Homo sapiens a ty hordy poloopic, které nás tak dlouho strhávaly dolů, nás nakonec zničí. Stejně jsou odsouzeni ke zkáze, tak proč bychom se my neměli zachránit?“

„Ne,“ namítl Jennings ostře. „Žádná skupina nemá monopol na lidství. Těch tvých pět milionů zrcadlových obrazů ideálního představitele lidstva zbaveného variability by pomřelo nudou – a dobře jim tak.“

„Emocionální nesmysly, Jenningsi. Sám tomu nevěříš. To jen ti zatracení rovnostáři ti to vtloukli do hlavy. Podívej se, Zařízení je přesně to, co teď potřebujeme. Když budeme moci řídit nebo ovlivňovat vědomí klíčových lidí, můžeme jim pomalu vštípit náš náhled na svět. Organizaci už máme. Jestli jsi četl moje myšlenky, musíš to vědět. Je lépe motivovaná a organizovaná než kterákoliv jiná skupina lidí na Zemi. Denně se k nám přidávají nejlepší lidské mozky. Tak proč ne také ty? Měl jsi pravdu, tento předmět je klíč, ale ne pouze klíč k dalším vědomostem. Je to klíč k vyřešení problémů lidstva. Přidej se k nám! Přidej se k nám!“ Mluvil tak horlivě, jak ho Jennings ještě mluvit neslyšel.

Pak Strauss položil ruku na Zařízení, to několik okamžiků blikalo a zase zhaslo.

Jennings se nevesele usmál. Připadalo mu to příznačné. Strauss se pokusil přivést sám sebe do stavu emocionálního vypětí, aby aktivoval Zařízení, a neuspěl.

„Nedokážeš s ním zacházet,“ řekl Jennings. „Příliš dlouho jsi svoje emoce krotil, až se z toho pro tebe stala druhá přirozenost.“ Vzal Zařízení do rukou a to se okamžitě rozzářilo.

„Tak s ním zacházej ty. Zasloužíš se o záchranu lidstva.“

„Ani za sto milionů let,“ odpověděl Jennings šeptem, jak mu příval emocí svíral hrdlo. „Okamžitě to ohlásíme.“

„Ne,“ odpověděl Strauss. Vzal jeden ze stolních nožů. „Je dost špičatý, dost ostrý.“

„Nemusíš se namáhat s vysvětlováním,“ odsekl Jennings, spíš znechucený než doopravdy vystrašený. „Vím, co plánuješ. Se Zařízením můžeš kohokoliv přesvědčit, že jsem nikdy neexistoval. Pak zajistíš Ultras vítězství.“

Strauss přikývl. „Čteš moje myšlenky dokonale.“

„Ale ty moje ne,“ zachroptěl Jennings. „Ne, dokud mám tohle.“ Silou vůle Strausse znehybnil.

Strauss jen vytřeštil oči. Dál křečovitě svíral nůž, ale nedokázal se ani hnout.

Oběma mužům stékal po čele pot.

„Nedokážeš to… udržet… celý den…“ zasyčel Strauss skrz sevřené zuby.

Jeho pocity byly jasné, ale Jennings si nebyl jist, jestli je vůbec vyslovil nahlas. Vyjádřeno fyzickou analogií, bylo to jako by držel ze všech sil kluzké zvíře, které se neustále svíjelo. Jennings se na pocit nehybnosti musel soustředit vší svou energií.

Nebyl zvyklý se Zařízením pracovat. Nevěděl, jak ho využít co nejlépe. Bylo to, jako by někdo, kdo v životě nedržel v ruce kord, měl tasit a pustit se do souboje s grácií mušketýra.

„Přesně tak,“ řekl Strauss, který sledoval Jenningsovy myšlenky. Vrávoravě vykročil vpřed.

Jennings věděl, že proti Straussovu fanatismu nemá naději. Oba to věděli. Ale byl tu ještě sběrný člun. Jennings musí uprchnout. I se Zařízením.

Jenomže jeho myšlenky už nebyly tajemstvím. Strauss je vycítil a pokusil se dostat mezi něj a člun.

Jennings zdvojnásobil úsilí. Ne nehybnost, ale bezvědomí. Usni, Straussi, pomyslel si zoufale. Spi!

Strauss klesl na kolena a oči se mu zavřely.

Jennings se s bušícím srdcem rozběhl vpřed. Teď by ho mohl něčím udeřit, bodnout nožem –

Tyto myšlenky oslabily jeho soustředění na spánek a Strauss chňapl po jeho kotníku. Nezaváhal ani na okamžik. Jakmile Jennings upadl, pozvedl ruku s nožem a bodl. Jennings ucítil ostrou bolest a zachvátil ho strach a zoufalství.

Právě tyto emoce způsobily, že se Zařízení jasně rozzářilo. Straussovo sevření okamžitě povolilo a jeho vlastní mysl zaplavil indukovaný děs a zuřivost.

S obličejem zkřiveným hrůzou se skácel k zemi.

Jennings vrávoravě vstal a pomalu couval. Neodvažoval se myslet na nic jiného než na Straussovo bezvědomí. Každý pokus o násilnou akci by blokoval jeho mysl; byl příliš nezkušený, aby dokázal využívat Zařízení skutečně efektivně.

Pomalu ustupoval ke člunu. Na palubě byl kosmický oblek… obvazy…

* * *

Sběrný člun nebyl určený k dlouhým letům. A Jennings vlastně ani nebyl delšího letu schopen. Navzdory obvazům měl pravý bok zkrvavený a vnitřní výstelka obleku se mu na něj nepříjemně lepila.

Nezdálo se, že by ho někdo pronásledoval, ale Jennings věděl, že dříve nebo později k tomu dojde. Strauss měl všechny výhody na své straně: byl silný a zdravý, měl detektory, s jejichž pomocí mohl sledovat proud nabitých částic z jeho iontového pohonu.

Jennings se zoufale snažil spojit rádiem s Lunární stanicí, ale nikdo neodpovídal, tak toho nakonec nechal. Jeho signál jen pomáhal Straussovi v hledání.

Teoreticky mohl k Lunární stanici doletět, ale nevěřil, že to dokáže. Předtím zemře a havaruje. Nedokáže to. Musí nejprve ukrýt Zařízení, schovat ho na nějaké bezpečné místo, a teprve potom se pokusit doletět k základně.

Zařízení…

Nebyl si jist, že jedná správně. Mohlo přivodit konec lidskému druhu, ale rozhodně mělo obrovskou cenu. Copak ho mohl zničit? Byl to jediný důkaz mimozemského inteligentního života. Ukrývalo v sobě tajemství neuvěřitelně vyspělé techniky; vědy mnohem pokročilejší, než byla lidská. Bez ohledu na nebezpečí, jeho cena… jeho potenciální cena…

Ne, musí ho ukrýt tak, aby se později zase dalo najít – ale jen osvícení Umírněnci. Rozhodně ne Ultras…

Sběrný člun se snesl k severní vnitřní stěně kráteru. Věděl, který to je, a Zařízení může ukrýt tady. Kdyby se mu nepodařilo dosáhnout Lunární stanice osobně nebo vysílačkou, musel svého pronásledovatele alespoň odvést od úkrytu; tak daleko od úkrytu, jak jen to půjde. Ale bude muset nechat nějakou stopu, klíč k umístění svého objevu.

Připadalo mu, že má zase myšlenky naprosto jasné. Byl snad pořád pod vlivem Zařízení, které držel? Stimulovalo jeho myšlení tak, aby vzkaz, který zanechá, byl dokonalý? Nebo to byly jen halucinace umírajícího, které nebudou dávat nikomu jinému žádný smysl? Nevěděl, ale neměl na výběr. Musí se alespoň pokusit.

Protože Karl Jennings věděl, že zemře. Zbývaly mu už jen pouhé hodiny života a tolik toho ještě musel udělat.

~

H. Seton Davenport z Amerického oddělení Terestrálního úřadu pro výzkum si zamyšleně třel hvězdicovitou jizvu na levé tváři. „Já si uvědomuji, pane, jak jsou Ultras nebezpeční.“

Vedoucí oddělení, M. T. Ashley pozoroval Davenporta zpod přivřených víček. V hubeném obličeji měl zamračený výraz. Jelikož si už zase slíbil, že přestane s kouřením, nahmatal v kapse žvýkačku a nepřítomně si ji strčil do úst. Začínal stárnout a byl zahořklý, a když si přejel klouby prstů svůj ocelově šedý knír, zašustilo to.

„Ani nevíte, jak nebezpeční,“ řekl. „Zajímalo by mě, jestli si to vůbec někdo uvědomuje. Není jich sice mnoho, ale mají vlivné zastánce mezi těmi, kteří se považují za elitu. Nikdo s určitostí neví, kdo jsou, ani kolik jich je.“

„Ani Úřad ne?“

„Úřad se drží zpátky. Koneckonců, ani my nejsme imunní před nákazou. Vy ano?“

Davenport se zamračil. „Já Ultra nejsem.“

„Neříkal jsem, že jste,“ opáčil Ashley. „Ptal jsem se, jestli jste imunní před nákazou. Uvažoval jste někdy o tom, co se poslední dvě staletí děje se Zemí? Nikdy vás nenapadlo, že by jisté snížení populace nemuselo být na škodu? Nepomyslel jste na to, že by bylo dobré odstranit nevzdělané, neschopné, nerozumné a nechat jen ty ostatní? Já tedy ano, zatraceně.“

„Stydím se to přiznat, ale ano. Jenomže podle mě je myšlenka jedna věc a vědomé plánování genocidy na obyvatelstvu věc druhá.“

„Rozdíl mezi myšlenkou a realizací není tak velký, jak si možná myslíte. Přesvědčte sám sebe, že váš cíl je dost důležitý, že nebezpečí je příliš velké, a vsadím se, že už si pro sebe nějaké ospravedlnění najdete. Ale o to teď nejde; jelikož je ten istanbulský případ úspěšně vyřešený, můžeme se soustředit na tohle. Istanbul byl proti tomu bezvýznamná záležitost. Znal jste agenta Ferranta?“

„Toho, který zmizel? Osobně ne.“

„Přede dvěma měsíci byla na měsíčním povrchu nalezena opuštěná loď. Patřila soukromé selenologické expedici. Ruskoamerická geologická společnost, která let financovala, ohlásila, že loď neodpovídá. Při rutinním průzkumu se podařilo bez větších obtíží lokalizovat místo, odkud přišlo poslední hlášení.

Loď nebyla poškozená, ale zmizel její sběrný člun a s ním i jeden člen posádky. Jmenoval se Karl Jennings. Druhý člen posádky, James Strauss, byl živý, ale v deliriu. Žádné fyzické poškození u něj zjištěno nebylo, ale byl duševně chorý. A stále je, což je důležité.“

„Proč?“ otázal se Davenport.

„Protože u něj lékařský tým odhalil velice neobvyklé neurochemické a neuroelektrické abnormality. Nic takového ještě neviděli. Nemohlo to způsobit nic, co vyrobil člověk.“

Na Davenportově vážném obličeji se objevil lehký úsměv. „Podezíráte mimozemské vetřelce?“

„Možná,“ odpověděl druhý muž naprosto vážně. „Ale nechte mě to dopovědět. Průzkum v okolí lodi neodhalil po sběrném člunu ani stopy. Pak Lunární stanice ohlásila příjem slabých signálů neznámého původu. Zjistili, že přicházejí odněkud ze západního okraje Mare Imbrium, ale jak už jsem řekl, jejich původ byl neznámý a v těch místech se neměly vyskytovat. Takže je ignorovali. Jakmile se ale rozběhlo pátrání po sběrném člunu, zamířila jedna skupina i tam a skutečně ho našla. Jennings byl na palubě, mrtvý. V boku měl bodnou ránu. Byl zázrak, že vůbec přežil tak dlouho.

Straussovo blábolení mezitím působilo lékařům čím dál větší starosti. Spojili se s Úřadem a dvěma našimi muži na Měsíci – jeden z nich byl Ferrant – a ti se vypravili k lodi.

Ferrant důkladně prozkoumal pásek se záznamem blábolení. Žádné otázky klást nemohl, protože Strauss nebyl schopen odpovídat a pořád ještě není. Mezi ním a zbytkem vesmíru stojí vysoká zeď – patrně natrvalo. Ale jeho blábol začal po čase dávat určitý smysl. Ferrant pomalu začal skládat jedno slůvko k druhému.

Brzy bylo zřejmé, že se Strauss s Jenningsem o něco pohádali, o nějaký předmět, který považovali za velice starý a vyrobený mimozemšťany – nejspíš nějaké zařízení z lodi, která na Měsíci kdysi dávno havarovala. Z toho, co Ferrant pochopil, bylo zřejmé, že ten předmět nějak dokázal ovlivňovat lidskou mysl.“

„A Strauss z toho zešílel?“ zeptal se Davenport. „Je to tak?“

„Přesně tak. Strauss patřil k Ultras – schválně říkám ‚patřil‘, protože je živý už jen v technickém slova smyslu – a Jennings si nepřál, aby se toho předmětu zmocnil. Určitě právem. Strauss blouznil o jeho využití k sebelikvidaci – jak to nazýval – nežádoucích. Chtěl snížit pozemskou populaci na pět milionů. Došlo ke rvačce, ve které se Jennings zmocnil předmětu, ale Strauss měl nůž. Nakonec Jennings uprchl s bodnou ranou v boku a Strauss se zbláznil.“

„A kde je ten předmět?“

„Agent Ferrant postupoval uvážlivě. Znovu prohledal loď a okolí. Nenašel nic, co by nebylo vyrobeno lidskýma rukama nebo nepocházelo z měsíčních přírodních zdrojů. Potom prozkoumal sběrný člun a jeho okolí. Zase nic.“

„Nemohl první průzkumný tým, ten, který ještě o ničem nevěděl – nemohl to odnést někdo z něj?“

„Všichni přísahali, že nic neodnesli, a nemáme důvod je podezírat ze lži. Pak Ferrantův společník –“

„Kdo to byl?“

„Gorbanskij,“ odpověděl vedoucí oddělení.

„Znám ho. Pracovali jsme spolu.“

„Já vím. Co si o něm myslíte?“

„Schopný a poctivý.“

„V pořádku. Gorbanskij něco našel. Ne ten předmět. Spíš něco, co docela určitě vyrobil člověk. Byl to obyčejný lístek bílého papíru osm krát dvanáct schovaný v prostředníčku pravé rukavice. O tom, co na něm bylo, soudíme, že to napsal před svou smrtí Jennings, a také předpokládáme, že je to klíč k nalezení úkrytu, kde zanechal ten předmět.“

„Proč si myslíte, že ho ukryl?“

„Říkal jsem, že ho nikde nenašli.“

„Co když ho zničil? Co když mu připadal příliš nebezpečný a chtěl se ho zbavit?“

„Pochybuji. Pokud přijmeme jejich rozhovor ve znění, které Ferrant rekonstruoval – a povedlo se mu to do takové míry, že na sebe jednotlivé sentence navazují – Jennings dospěl k přesvědčení, že předmět má pro lidstvo velký význam. Nazýval ho ‚klíčem k nepředstavitelné vědecké revoluci‘. Něco takového by nezničil. Jenom to ukryl před Ultras a pak se pokusil poskytnout nám vodítko. Proč jinak by zanechával vzkaz?“

Davenport zavrtěl hlavou. „Argumentujete v kruhu, šéfe. Řekl jste, že nám zanechal vzkaz, protože si myslíte, že předmět ukryl, a zároveň jste přesvědčený, že existuje nějaký ukrytý předmět, protože nám o tom zanechal vzkaz.“

„To přiznávám. Nic není jisté. Můžeme věřit Straussovu blábolení? Rekonstruoval je Ferrant správně? Je Jenningsova zpráva skutečně vodítko? Existuje vůbec ten předmět, nebo Zařízení, jak ho Jennings nazýval – nebo ne? Klást takové otázky nemá smysl. Musíme vycházet z předpokladu, že Zařízení existuje a že je třeba ho nalézt.“

„Protože Ferrant zmizel?“

„Přesně tak.“

„Unesli ho Ultras?“

„Takhle bych to neřekl. Kartička zmizela s ním.“

„Aha – chápu.“

„Ferranta jsme už dávno podezírali, že sympatizuje s Ultras. Koneckonců, v Úřadě není jediný podezřelý. K otevřené akci nebyly důkazy a na základě pouhého podezření jednat nemůžeme, to snad chápete. To bychom mohli Úřad rovnou rozpustit. Takže jsme ho hlídali.“

„Kým?“

„Gorbanským, samozřejmě. Gorbanskij kartičku naštěstí ofotil a poslal na ústředí, ale zároveň přiznával, že z ní nic nevyčetl a že ji přikládá jen kvůli kompletnosti své zprávy. Ferrant – chytřejší z těch dvou, řekl bych – důležitost vzkazu na kartičce pochopil a začal jednat. Značně přitom riskoval a prozradil se jako agent Ultras, čímž ohrozil svou budoucnost, ale je docela dobře možné, že žádná budoucnost už stejně nebude. Jestli se Ultras zmocní Zařízení –“

„Možná už Ferrant Zařízení našel.“

„Nezapomínejte, že byl pod dohledem. A Gorbanskij přísahá, že Zařízení nikde nenašli.“

„Gorbanskému se nepodařilo zabránit, aby Ferrant nezmizel i s jediným vodítkem. Stejně tak si nemusel všimnout, že s sebou odnesl i Zařízení.“

Ashley nervózně zabubnoval prsty do stolu. Pak řekl: „Na to nechci ani pomyslet. Jestli Ferranta najdeme, zjistíme, jakou škodu napáchal. Do té doby musíme pátrat po Zařízení. Pokud ho Jennings ukryl, musel se od toho místa snažit dostat co nejdál. Proč jinak by nám nechával vodítko? V blízkosti jeho člunu ho nenajdeme.“

„Mohl umřít dříve, než dokázal odletět.“

Ashley znovu zabubnoval. „Sběrný člun podle všech známek letěl dlouho, než na konci havaroval. Všechno tedy nasvědčuje tomu, že se Jennings snažil dostat co nejdále od své skrýše.“

„Dá se určit, kterým směrem letěl?“

„Ano, ale to nám příliš nepomůže. Podle stavu jeho řídicích trysek soudíme, že při letu často manévroval.“

Davenport si povzdechl. „Předpokládám, že kopii kartičky máte s sebou.“

„Mám. Tady je.“ Podal Davenportovi kousek papíru. Davenport si ho chvíli mlčky prohlížel. Stálo na něm tohle:

„Nechápu, co by to mohlo znamenat,“ řekl Davenport.

„Ani mně to zpočátku nic neříkalo – stejně jako těm, se kterými jsem to konzultoval. Ale uvažujte. Jennings si určitě myslel, že ho Strauss pronásleduje. Nemohl vědět, že ho vyřídil, alespoň ne, že natrvalo. Musel mít strach, že ho Ultras najdou dříve než Umírnění. Nedovolil si zanechat nám příliš zřejmé vodítko. Tohle –“ vedoucí oddělení poklepal na kartičku „ – musí být klíč, který na první pohled nikomu nic neřekne, ale dostatečně důmyslný člověk ho dokáže rozluštit.“

„Můžeme na to spoléhat?“ zeptal se Davenport pochybovačně. „Koneckonců, umíral a byl hrozně vyděšený. Ke všemu mohl být jeho mozek ovlivněn podobně jako Straussův. Možná už nedokázal myslet logicky; možná byl sám šílený. Například, proč se nepokusil doletět na Lunární stanici? Mířil skoro o půl obvodu jinam. Ztratil už smysl pro orientaci? Nebo byl příliš paranoidní na to, aby věřil tamním lidem? Zpočátku se s nimi snažil navázat spojení – to víme, protože zachytili jeho signály. Podle mého názoru ty znaky na kartičce, které vypadají jako čmáranice, jsou čmáranice.“

Ashley vážně zavrtěl hlavou, pomalu a majestátně, jako když se houpá zvon. „Jistě, byl vyděšený. A vypadá to, že mu nezůstalo dost zdravého rozumu, aby se pokusil dosáhnout Lunární stanice. Jediné, co ho ovládalo, byla touha uprchnout. Ale čmáranice to není. Je v tom příliš mnoho logiky. Každý symbol na kartičce dává smysl a všechny dohromady určitě něco znamenají.“

„A jaký tedy podle vás dávají smysl?“ zeptal se Davenport.

„Všimněte si, že na levé straně je sedm symbolů a na pravé další dva. Vezměme si nejprve ty vlevo. Třetí odshora vypadá jako rovnítko, symbol pro ekvivalenci. Co si vybavíte, když vidíte rovnítko?“

„Algebraickou rovnici.“

„Příliš obecné. Něco konkrétnějšího?“

„Ne.“

„Co takhle dvojice paralelních linií?“

„Pátý Euklidův postulát?“ nadhodil Davenport nejistě.

„Dobře! Na Měsíci je kráter, který se jmenuje po Euklidovi – Euclides.“

Davenport přikývl. „Chápu, jak to myslíte. Takže F/A je síla lomená zrychlením, neboli definice hmotnosti z Newtonova druhého pohybového zákona –“

„Ano, a na Měsíci je i kráter pojmenovaný po Newtonovi.“

„Dobře, ale počkejte, ten nejspodnější symbol je astronomický symbol pro planetu Uran, a nevím o žádném kráteru – nebo jiném místě na Měsíci, které by se jmenovalo Uranus.“

„Máte pravdu. Ale Uran objevil William Herschel – to H ve značce je jeho iniciála. Herschel se na Měsíci jmenují hned tři krátery – jeden je pojmenován po Caroline Herschelové, jeho sestře, a druhý po Johnu Herschelovi, jeho synovi.“

Davenport se na chvíli zamyslel a pak řekl: „PC/2 – tlak krát polovina rychlosti světla. Takovou rovnici neznám.“

„Zkuste krátery. Třeba P jako Ptolemaeus a C jako Copernicus.“

„A to lomítko a dvojka? Je nějaký význačný bod přesně mezi Ptolemaeem a Copernikem?“

„Zklamal jste mě, Davenporte,“ řekl Ashley ironicky. „To jsem si myslel, že znáte dějiny astronomie lépe. Ptolemaeus, neboli Ptolemaius, reprezentuje představu sluneční soustavy se Zemí uprostřed, zatímco Koperník představuje heliocentrickou soustavu, tedy s planetami obíhajícími kolem Slunce. Jeden astronom se pokusil o kompromis mezi těmito dvěma názory, tedy mezi Ptolemaiem a Koperníkem –“

„Tycho de Brahe!“ zvolal Davenport.

„Správně. A kráter Tycho patří k nejvýraznějším na měsíčním povrchu.“

„Dobře. Tak se podíváme na zbytek. CC je obvyklý způsob, jak obecně zapsat jednoduchou chemickou vazbu. Vazba se anglicky řekne Bond a mám dojem, že kráter toho jména na Měsíci je.“

„Ano. Jmenuje se po americkém astronomovi, W. C. Bondovi.“

„Symbol nahoře je řecké písmeno alfa a latinské X. Hmmm. Alfa iks. Alfa X. Počkat! Alf X – Alfonso X! Kráter Alphonsus.“

„Správně. A co SU?“

„To mi řekněte, šéfe.“

„Mám jednu teorii. Mohla by to být zkratka pro Soviet Union, dřívější název Ruské federace. Sovětský svaz jako první zmapoval odvrácenou stranu Měsíce a mohl by to být třeba kráter Tsiolkovski. V tom případě by všechny symboly vlevo reprezentovaly krátery: Alphonsus, Tycho, Euclides, Newton, Tsiolkovski, Bond, Herschel.“

„A co ty symboly vpravo?“

„Ty jsou naprosto jasné. Rozčtvrcený kruh je astronomický symbol pro Zemi. A šipka, která k ní ukazuje, znamená, že Země musí být přímo v nadhlavníku.“

„Aha,“ řekl Davenport. „Sinus Medii – místo, nad kterým je Země trvale v zenitu. Není to kráter, a proto je asi vpravo, oddělené od ostatních symbolů.“

„Dobře,“ přikývl Ashley. „Celé to dává smysl, nebo by to alespoň smysl dávat mohlo, takže máme slušnou šanci, že se nejedná o pouhou čmáranici a že se nám tím snažil něco sdělit. Jenomže co? Máme tady sedm kráterů a jedno místo, které kráter není, ale co to znamená? Zařízení snad může být jenom na jednom místě.“

„Hmm,“ řekl Davenport. „Kráter může být dost velké místo na hledání. I když budeme předpokládat, že se držel stínu, aby se vyhnul slunečnímu záření, znamená to propátrat desítky kilometrů. Předpokládejme, že šipka a symbol pro Zemi znamená, že máme v kráteru hledat tam, kde je Země vidět nejblíže zenitu.“

„Na to už jsme také přišli, starouši. Tím jedno místo odpadá a zbude nám sedm kráterů, ve kterých máme hledat co nejjižněji, pokud leží severně od rovníku, a nejseverněji, pokud leží jižně. Ale v kterém z těch sedmi ta věc je?“

Davenport se zamračil. Až doposud nevymyslel nic, na co by už nepřišli jiní. „Prohledejte je všechny,“ opáčil.

Ashley se nevesele zasmál. „Přesně tohle děláme od chvíle, kdy jsme zprávu objevili.“

„A co jste našli?“

„Nic. Nenašli jsme vůbec nic. Ale hledáme dál.“

„Zjevně byl jeden ze symbolů špatně interpretován.“

„Zjevně!“

„Říkal jste, že na Měsíci jsou tři krátery Herschel. Symbol SU, který znamená Soviet Union, a tedy odvrácenou stranu, může označovat některý jiný kráter na ní: Lomonosov, Jules Verne, Joliot-Curie, kterýkoliv. Symbol Země může znamenat třeba kráter Atlas, protože ten podle pověsti Zemi podpírá. A šipka může znamenat Přímý val.“

„O tom není sporu, Davenporte. Ale i kdybychom našli pro symbol správné vysvětlení, jak ho poznáme od všech špatných nebo od správných interpretací špatných symbolů? Určitě je tady něco, co jsme všichni přehlédli, přestože to máme přímo před očima. Snažili jsme se a neuspěli jsme. Potřebujeme nový pohled na věc, Davenporte. Co na to říkáte?“

„Povím vám, co bychom mohli udělat,“ odpověděl Davenport váhavě. „Můžeme konzultovat někoho, koho – Ach, můj bože!“ Napůl vstal.

Ashley stěží ovládal svoje vzrušení. „Na co jste přišel?“

Davenport cítil, jak se chvěje. Doufal, že to na něm není vidět. „Řekněte mi,“ začal, „zajímali jste se o Jenningsovu minulost?“

„Samozřejmě.“

„Kde studoval?“

„Na Východní univerzitě.“

Davenport se v duchu zaradoval, ale navenek nedal nic najevo. Tohle ještě nemuselo nic znamenat. „Studoval extraterrologii?“

„Samozřejmě, že ano. U geologů se to předpokládá.“

„Dobře. Nevíte náhodou, kdo učí extraterrologii na Východní univerzitě?“

Ashley luskl prsty. „Ten podivín. Jak jen se jmenuje… Wendell Urth.“

„Přesně. Podivín a génius ve svém oboru. Podivín, který při několika příležitostech pracoval pro Úřad jako konzultant, pokaždé k naprosté spokojenosti. Podivín, kterého jsem chtěl navrhnout, abyste ho konzultovali i tentokrát – a pak jsem si uvědomil, že nám tahle kartička říká, abychom to udělali. Šipka ukazující na symbol Země, anglicky Earth, Urth – ‚jděte za Urthem‘ – psáno člověkem, který u něj studoval a znal ho.“

Ashley zíral na kus papíru. „Zatraceně, to je docela dobře možné. Ale co by nám o tomhle mohl Urth říct, na co bychom sami nepřišli?“

„Navrhuji, abychom se ho na to zeptali, pane,“ odpověděl Davenport s netrpělivou zdvořilostí.

~

Ashley se zvědavě rozhlížel kolem a užasle přitom mhouřil oči. Měl pocit, jako by se ocitl v nějakém tajemném krámku, temném a nebezpečném, ze kterého se na něj může každou chvíli vyřítit nějaký vřeštící démon.

Osvětlení bylo špatné a stíny se vzájemně prolínaly. Stěny se zdály být nepřirozeně daleko a byly obložené od podlahy ke stropu policemi s kazetami knih. V jednom rohu byl třírozměrný model galaktické čočky a za ním visela matně povědomá hvězdná mapa. Mapa Měsíce v jiném rohu mohla být docela dobře i mapou Marsu.

Jasně osvětlený byl jenom psací stůl, stojící uprostřed místnosti. Jeho deska se ztrácela pod hromadami otevřených tištěných knih a listin. Mezi nimi stála malá prohlížečka filmů a hodiny se starosvětským kulatým ciferníkem tiše broukaly veselou melodii.

Ashleymu se ani nechtělo věřit, že je venku pozdní odpoledne a slunce je ještě vysoko na obloze. Tady uvnitř vládla věčná noc. Nebylo tady ani stopy po nějakém oknu a pouze pocit cirkulujícího vzduchu ho zachraňoval před klaustrofobií.

Instinktivně přistoupil blíž k Davenportovi, který jako by si stísněnou atmosféru v místnosti vůbec neuvědomoval.

„Hned přijde, pane,“ řekl Davenport tiše.

„Takhle to tady vypadá vždycky?“ otázal se Ashley.

„Vždycky. Pokud vím, nikdy nevychází ven – nanejvýš přejde univerzitní dvůr k aule, kde má přednášku.“

„Pánové! Pánové!“ ozval se tichý tenor. „Jsem tak rád, že se s vámi setkávám. Je to od vás hezké, že jste mě přišli navštívit.“

Z vedlejší místnosti se vynořil shrbený muž, prošel stínem a stanul v plném světle.

Muž jen zářil, brýle z tlustého skla si posunul na čelo, aby si je mohl prohlédnout. Sotva je ale pustil, sklouzly mu zpátky a usadily se na jeho širokém nose jako na nějakém hradu. „Jsem Wendell Urth,“ řekl.

Řídká našedivělá vandykovská bradka na obtloustlé, kulaté bradě, mu dodávala trochu vážnosti, která jeho rozesmáté tváři a trochu skřetovité postavě zjevně chyběla.

„Pánové! Těší mě, že jste přišli,“ zopakoval Urth a sesul se do křesla. Nohy se mu klátily dobré dva centimetry nad zemí. „Pan Davenport si možná vzpomíná, že je pro mě, ehm, důležité zdržovat se zde. Nerad cestuju, zvlášť ne pěšky, a procházka přes univerzitní dvorek mi plně postačuje.“

Ashley, který zůstal stát, si muže zmateně prohlížel a jeho zmatek rychle nakazil i Urtha. Vyndal kapesník, očistil si brýle a znovu si je nasadil. „Ano, chápu, v čem je problém. Potřebujete židle. Ano. Prostě si nějaké vezměte. Pokud na nich něco leží, shoďte to na zem. Klidně to shoďte. Posaďte se, prosím.“

Davenport zvedl z jedné židle hromádku knih a opatrně je položil na podlahu. Pak židli přistrčil Ashleymu. Z jiné židle vzal lidskou lebku a ještě opatrněji ji odložil na Urthův stůl. Spodní čelist přitom povolila a lebka se teď na ně zvráceně šklebila.

„To nevadí,“ řekl Urth. „Jeho už to nebolí. A teď mi povězte, co vás sem přivedlo, pánové?“

Davenport chvíli počkal, jestli nepromluví Ashley, a pak se vcelku ochotně sám chopil iniciativy. „Doktore Urthe, vzpomínáte si na studenta jménem Jennings? Karl Jennings?“

Urthův úsměv se na okamžik vytratil, jak se starý muž usilovně snažil rozpomenout. Jeho poněkud vypoulené oči několikrát zamrkaly. „Ne,“ prohlásil nakonec. „Obávám se, že ne.“

„Geolog. Před několika lety chodil na vaše přednášky z extraterrologie. Mám tady jeho fotografii, pokud by vám to pomohlo.“

Urth si snímek krátkozrace prohlédl, ale stále se tvářil pochybovačně.

„Zanechal kryptografický vzkaz, který je klíčem k velice důležitému objevu. Vzkaz se nám dosud nepodařilo uspokojivě rozluštit, ale zdá se… že naznačuje, abychom vás navštívili.“

„Opravdu? Skutečně zajímavé! A proč jste za mnou vlastně přišli?“

„Abyste nám poradil, jak kryptogram rozluštit.“

„Mohu se podívat?“

Ashley Urthovi mlčky podal kousek papíru. Extraterrolog si ho pečlivě prohlédl, otočil ho a chvíli upíral pohled na prázdnou stranu. „Kde stojí, že mě máte navštívit?“ zeptal se.

Ashley vzhlédl, ale Davenport jej předběhl. „Ta šipka ukazující na symbol Země. Připadá mi to jasné…“

„Jasné je, že je to šipka ukazující k symbolu planety Země. Předpokládám, že pokud by to bylo nalezeno na nějakém jiném kosmickém tělese, mohlo by to znamenat doslova ‚jděte na Zemi‘.“

„Našli to na Měsíci, doktore Urthe, a myslím, že vaše interpretace by mohla být správná. Když jsme ale zjistili, že Jennings byl vaším studentem, napadlo nás, že by se mohl odkazovat přímo na vás.“

„Studoval extraterrologii tady na univerzitě?“

„Ano.“

„Ve kterém roce, pane Davenporte?“

„V osmnáctém.“

„Aha. Záhada je rozřešená.“

„Myslíte význam toho vzkazu?“ podivil se Daveport.

„Ne, ne. Co znamená ten vzkaz, nevím. Myslel jsem záhadu, proč si na něj nevzpomínám, protože jsem si zrovna vzpomněl. Byl to velice tichý hoch, dychtivý, stydlivý, introvertní… rozhodně ne ten typ, který si každý zapamatuje. Bez tohohle –“ poklepal prstem na vzkaz „ – bych si na něj nikdy nevzpomněl.“

„Co na tom ta kartička změnila?“ otázal se Davenport.

„To ta zmínka, že by mohlo jít o slovní hříčku. Earth – Urth. Žádná sláva, samozřejmě, ale Jenningsovi je to podobné. Byl slovními hříčkami úplně posedlý. Jediné, na co si v souvislosti s ním vzpomínám, byly ty jeho nešťastné pokusy o humor. Já mám slovní hříčky rád, zbožňuju je, ale Jennings – ano, už si ho vybavuju – je dělal strašně. Buďto je nikdo kromě něj nechápal, nebo byly příšerně polopatistické, jako tahle. Neměl na ně zkrátka talent, a přitom tolik toužil –“

Ashley mu náhle skočil do řeči. „Tento vzkaz je určitě založen na slovních hříčkách, doktore Urthe. Přinejmenším v to věříme, a co jste nám řekl, nás v tom ještě utvrdilo.“

„Hmm.“ Urth si posunul brýle a znovu se přes ně podíval na kartičku pokrytou symboly. Našpulil rty a potom prohlásil skoro bujaře. „Nic mi to neříká.“

„V tom případě –“ začal Ashley, ruce zaťaté v pěsti.

„Ale kdybyste mi řekli, o co se vlastně jedná,“ pokračoval Urth, „možná, že bych na něco přišel.“

„Mohu, pane?“ zeptal se Davenport rychle. „Jsem si jist, že tomu muži můžeme věřit – a třeba nám pomůže.“

„Dobře,“ zabručel Ashley. „Co můžeme ztratit?“

Davenport zhustil celý příběh do několika telegraficky stručných vět a Urth pozorně naslouchal. Prsty přitom mimovolně přejížděl po desce svého stolu, jako by smetal neviditelný cigaretový popel. Ke konci proslovu zkřížil nohy pod sebe, takže vypadal jako miniaturní Buddha.

Když Davenport skončil, Urth chvíli přemýšlel a pak řekl: „Nemáte náhodou u sebe Ferrantův přepis jejich rozhovoru?“

„Máme,“ přisvědčil Davenport. „Chcete ho vidět?“

„Prosím.“

Urth založil proužek mikrofilmu do čtečky a začal rychle číst. Pak znovu poklepal na opis kryptogramu. „Takže vy říkáte, že tohle je klíč k celé záležitosti? Rozhodující vodítko?“

„Myslíme si to, doktore Urthe.“

„Ale to není originál. Je to pouhá kopie.“

„To je pravda.“

„Originál zmizel s tím Ferrantem a podle vás je teď v rukou Ultras.“

„Velice pravděpodobně.“

Urth potřásl hlavou a zatvářil se ustaraně. „Všichni o mně vědí, že nejsem sympatizantem Ultras. Bojoval bych proti nim všemi prostředky a nechtěl bych, abyste si mysleli, že se vymlouvám – ale proč si myslíte, že ta věc, co ovlivňuje myšlenky, vůbec existuje? Máte jen blábolení šílence a čmáranici, která nemusí vůbec nic znamenat.“

„Ano, doktore Urthe, ale nemůžeme si dovolit riskovat.“

„Nakolik je podle vás tahle kopie přesná? Co když bylo na originálu něco, co tady schází a díky čemuž je původní zpráva naprosto jasná, zatímco tahle je nerozluštitelná?“

„Jsme si jisti, že je přesná.“

„A co zadní strana? Na druhé straně reprodukce není nic. Co druhá strana originálu?“

„Agent, který kopii pořizoval, říkal, že byla prázdná.“

„Lidé se často mýlí.“

„Nemáme důvod domnívat se, že se spletl, a musíme vycházet z předpokladu, že zprávu zreprodukoval přesně. Alespoň dokud se nenajde originál.“

„Takže předpokládáte,“ řekl Urth, „že ať už je možné vzkaz interpretovat jakkoliv, je třeba to udělat na základě této kopie.“

„Myslíme si to. Vlastně si tím jsme prakticky jisti,“ prohlásil Davenport rozhodně.

Urth se i nadále tvářil ustaraně. „Proč tu věc nenecháte tam, kde je? Pokud ji nenajde žádná strana, tím lépe. Neschvaluji žádné ovlivňování lidské mysli a nebudu napomáhat tomu, aby to bylo možné.“

Davenport vycítil, že Ashley chce něco říct a konejšivě mu položil ruku na rameno. Pak řekl: „Dovolte, abych vám vysvětlil, doktore Urthe, že ovlivňování lidské mysli není jediným aspektem Zařízení. Předpokládejme, že by expedice pozemšťanů zahodila na vzdálené primitivní planetě staré rádio, a předpokládejme, že by místní obyvatelé znali elektrický proud, ale ještě neobjevili elektronky.

Mohli by přijít na to, že když se rádio zapojí do elektřiny, některé skleněné předměty v něm se rozzáří a zahřejí, ale samozřejmě by slyšeli nanejvýš nějaký šum a praskání. Pokud by zapnuté rádio hodili do vany, osoba, která by se v ní koupala, by mohla být zabita elektrickým proudem. Nebylo by jen logické, kdyby ti lidé ze vzdálené planety dospěli k názoru, že mají v rukou zařízení určené výhradně k zabíjení lidí?“

„Chápu, jak to myslíte,“ odpověděl Urth. „Myslíte si, že to, co se stalo Straussovi, byl jen vedlejší účinek Zařízení?“

„Jsem si tím jist,“ přikývl Davenport. „Pokud bychom odhalili jeho skutečný účel, pozemská technologie by možná přeskočila celá staletí.“

„Potom souhlasím s Jenningsem, když řekl –“ Urth se zadíval na obrazovku čtečky „Mohl by to být klíč – kdo ví? Klidně by to mohl být počátek nové vědecké revoluce.“

„Přesně tak!“

„Jenomže pořád je tu to ovlivňování mysli a to může být velice nebezpečné. Ať už rádio slouží k jakémukoliv účelu, může zabít elektrickým proudem.“

„O důvod víc, aby se nedostalo do rukou Ultras.“

„Nebo vlády?“

„I bezpečnost musí mít svůj limit. Uvažte, že lidé vždycky měli ve svých rukou vlastní zkázu. První pazourkový nůž v době kamenné, první dřevěný kyj před ní – to všechno byly nástroje zabíjení. Mohli být použity k podrobení slabších silnějšími pod pohrůžkou násilí a to je také jistá forma ovlivňování mysli. Na čem doopravdy záleží, doktore Urthe, není Zařízení samotné, jakkoliv je potenciálně nebezpečné, ale úmysly lidí, kterým se dostane do rukou. Ultras veřejně vyhlásili záměr vyvraždit více než 99,9 procent lidstva. Vláda, ať už je jakkoliv nedokonalá, takový záměr nemá.“

„A jaké jsou záměry vlády?“

„Vědecký výzkum Zařízení. Dokonce i jeho ovlivňovací účinky mohou posloužit dobré věci. Při rozumném použití se s jejich pomocí můžeme dozvědět mnohé o základních mentálních funkcích lidského mozku. Můžeme se naučit léčit psychické poruchy nebo vyléčit Ultras. Lidstvo jako celek získá vyšší inteligenci.“

„Jak mám věřit, že budou takové ideály uvedeny do praxe?“

„Já tomu věřím. Zvažte možné nebezpečí ze strany vlády, když nám pomůžete, proti jistému nebezpečí ze strany Ultras, když nám pomoc odmítnete.“

Urth zamyšleně přikývl. „Možná máte pravdu. Ale stejně bych vás chtěl požádat o laskavost. Mám neteř, která – jak věřím – mě má docela ráda. Neustále se rozčiluje, že se úmyslně zříkám bláznovství cestování. Prohlašuje, že mi nedá pokoj, dokud ji jednoho dne nedoprovodím na cestě do Evropy, Severní Karolíny nebo někam…“

Ashley se předklonil a konejšivě se dotkl Urthova ramene. „Doktore Urthe, jestli nám pomůžete nalézt Zařízení a jestli s ním dokážeme pracovat, slibuji vám, že vás zbavíme vaší cestovní fobie a umožníme vám, abyste se svou neteří cestoval, kam jen budete chtít.“

Urth vypoulil oči a jako by se celý scvrkl do sebe. Na okamžik vypadal jako zvíře lapené do pasti. „Ne!“ zvolal. „To nikdy! Nikdy!“

Jeho hlas se změnil v chraptivý šepot. „Dovolte, abych vám vysvětlil, o jakou odměnu žádám. Pokud vám pomohu a vy najdete Zařízení a naučíte se s ním pracovat, a jestli se dostane na veřejnost, že je to i moje zásluha, vrhne se na vás moje neteř jako fúrie. Je to ukrutně tvrdohlavá žena s pronikavým hlasem, která je schopná strhnout na svou stranu veřejné mínění a vyvolat demonstrace. Nic ji nezastaví. Přesto na ni nesmíte dát. Nesmíte! Musíte odolat všem tlakům. Nepřeji si nic než žít dál tak, jak žiji nyní. To je moje celá a jediná odměna.“

Ashley se začervenal. „Ano, jistě, jestli si to přejete…“

„Mám vaše slovo?“

„Máte moje slovo.“

„Prosím, nezapomeňte na to. Spoléhám na vás, pane Davenporte.“

„Bude to tak, jak si přejete,“ konejšil ho Davenport. „A teď, řeknete nám svůj názor na ty symboly?“

„Symboly?“ zeptal se Urth a přinutil se soustředit pozornost na kartičku. „Myslíte to alfa X a tak?“

„Ano. Co znamenají?“

„To já nevím. Podle mě je vaše vysvětlení stejně dobré jako kterékoliv jiné.“

Ashley vybuchl: „Tím chcete říct, že nám nemůžete pomoct? Tak proč jsme se vůbec bavili o odměně?“

Wendell Urth se zatvářil zmateně. „Ale já vám chci pomoci.“

„Jenomže nevíte, co znamenají všechny ty symboly.“

„Ne, to nevím. Ale vím, co říká ten vzkaz.“

„Opravdu?“ zvolal Davenport.

„Samozřejmě. Vždyť je to jasné. Pochopil jsem to, už když jste mi vyprávěli ten příběh. A když jsem si přečetl zápis rozhovoru mezi Straussem a Jenningsem, získal jsem absolutní jistotu. Přišli byste na to sami, pánové, jen kdybyste tak úporně nepřemýšleli.“

„Tak poslyšte,“ opáčil Ashley rozmrzele. „Teď jste přece říkal, že nevíte, co ty symboly znamenají.“

„Nevím. Ale jak jsem řekl, vím, co znamená vzkaz.“

„Ale co je vzkaz, když ne ty symboly? Je to snad papír, pro boha živého?“

„Ano, svým způsobem.“

„Myslíte neviditelný inkoust nebo něco takového?“

„Ne! Jak je možné, že to nedokážete pochopit, když to máte přímo před očima?“

Davenport se naklonil k Ashleymu a zašeptal: „Pane, nechcete to raději nechat na mně?“

Ashley si odfrkl a pak odsekl mrazivě: „No prosím.“

„Doktore Urthe,“ řekl Davenport, „vysvětlíte nám, na co jste přišel?“

„Aha! Jistě, samozřejmě.“ Malý extraterrolog se pohodlně usadil do křesla a otřel si zpocené čelo rukávem. „Zamyslete se nad vzkazem. Pokud přijmete vysvětlení, že rozčtvrcený kruh a šipka je odkaz na mne, zbude vám sedm položek. Pokud by doopravdy znamenaly sedm kráterů, šest z nich by muselo být uvedeno jen pro ztížení pátrání, protože Zařízení nemůže být ve více než jednom. Neobsahovalo žádné odnímatelné části – bylo nerozebíratelné.

A pak, ani jeden ze symbolů nemá jednoznačné vysvětlení. SU podle vás znamená odvrácenou stranu Měsíce, což je oblast asi tak o rozloze Jižní Ameriky. PC/2 může znamenat Tycho, jak řekl pan Ashley, nebo to může znamenat poloviční vzdálenost mezi Ptolemaeem a Copernikem, jak si myslel pan Davenport – nebo třeba poloviční vzdálenost mezi Platem a Cassinim. Alfa X může znamenat ‚Alphonsus‘ – velice důmyslně vymyšleno – nebo to může být odkaz na nějaké místo, jehož polární souřadnice je rovná kartézské. Stejně tak CC může být označení pro chemickou vazbu, ale také poloviční vzdálenost mezi Cassinim a Copernikem. F/A může být Newton, ale také ‚mezi Fabriciem a Archimedem‘.

Krátce řečeno, ty symboly mají tolik významů, že jsou bezvýznamné. I kdyby jeden z nich nějaký význam měl, nemůžeme určit, který to je, takže jediné rozumné řešení je, že to všechno dohromady jsou jen falešné stopy.

V tom případě je třeba se rozhodnout, co je ve zprávě naprosto nepodstatné a co je naopak jasné. Odpověď zní, že jediné, co se o vzkazu dá spolehlivě říct je, že je to klíč k úkrytu. Tím jediným si můžeme být jisti, je to tak?“

Davenport přikývl a pak opatrně dodal: „Alespoň si myslíme, že si tím jsme jisti.“

„Každopádně jste se o něm zmiňovali jako o klíči k celé záležitosti. Jednali jste, jako by o klíč šlo. Jennings sám Zařízení označoval jako klíč nebo vodítko. Zkombinujeme-li tyto závěry s Jenningsovou posedlostí slovními hříčkami, posedlost, ještě zvýrazněná působením Zařízení, které měl u sebe… Poslyšte, řeknu vám jeden příběh.

V druhé polovině šestnáctého století žil v Římě německý jezuita. Byl to matematik a významný astronom. V roce 1582 pomohl papeži Řehoři XIII. reformovat kalendář, a postaral se přitom o všechny monstrózní propočty s tím spojené. Obdivoval Koperníka, ale nesdílel jeho představu heliocentrické sluneční soustavy. Příliš lpěl na staré víře, že středem vesmíru je Země.

V roce 1650, skoro čtyřicet let po matematikově smrti, zmapoval jiný jezuita, italský astronom Giovanni Battista Riccoli, Měsíc. Krátery pojmenovával po astronomech minulosti, a jelikož i on odmítal Koperníka, vyhradil největší a nejnápadnější krátery těm, kdo ze Země udělali střed vesmíru – Ptolemaiovi, Hipparchovi, Alfonsu X, Tychovi de Brahe. Největší kráter, který Riccoli nalezl, věnoval svému německému jezuitskému předchůdci.

Ve skutečnosti je to až druhý největší kráter viditelný ze Země. Větší je Bailly, který leží na samé hranici měsíčního disku, a proto je zrakům pozemšťanů částečně skrytý. Riccoli ho proto ignoroval a pojmenovali ho po astronomovi, který žil o sto let později a skončil za francouzské revoluce pod gilotinou.“

Ashley poslouchal se zjevnou netrpělivostí. „Ale co to má společného s Jenningsovým vzkazem?“

„Přece všechno,“ odpověděl doktor Urth překvapeně. „Neříkali jste, že vzkaz je klíč k celé záležitosti? Není to klíč k úkrytu?“

„Ano, samozřejmě.“

„A dá se pochybovat o tom, že máme co do činění s předmětem, který je sám o sobě klíčem nebo vodítkem k něčemu jinému?“

„Ne, to nedá,“ odpověděl Ashley.

„Tak tedy – německý jezuita, o kterém jsem mluvil, se jmenoval Christoph Klau – což zní podobně jako anglické slovo ‚clue‘, tedy vodítko. Chápete tu slovní hříčku? Klau – clue?“

Ashley nedokázal potlačit výraz zklamání. „To je přitažené za vlasy,“ zabručel.

„Doktore Urthe,“ řekl Davenport. „Pokud vím, není na Měsíci nic, co by se jmenovalo po Klauovi.“

„Samozřejmě, že ne,“ prohlásil Urth. „V tom to právě je. V té době, tedy v druhé polovině šestnáctého století, si učenci latinalizovali jména. Udělal to i Klau. Místo německého ‚u‘ dosadil latinský ekvivalent, tedy ‚v‘. Pak přidal ‚ius‘ jako typickou latinskou koncovku a z Christopha Klaua se stal Christopher Clavius. Kráter toho jména snad znají všichni.“

„Ale –“ začal Davenport.

„Žádné ‚ale‘,“ přerušil ho Urth rázně. „Měl bych ještě dodat, že latinské slovo ‚clavis‘ znamená klíč. Teď už chápete tu dvojitou a dvojjazyčnou slovní hříčku? Klau – clue, Clavius – clavis – klíč. Bez Zařízení by se Jenningsovi taková slovní hříčka nikdy v životě nepodařila. Nyní to dokázal a nedivil bych se, kdyby pro něj smrt byla za těchto okolností triumfem. Za mnou vás poslal, protože věděl, že si vzpomenu na jeho posedlost slovními hříčkami a protože je mám také rád.“

Oba muži z Úřadu na něj zírali s očima navrch hlavy.

„Navrhoval bych,“ pronesl Urth vážně, „abyste Zařízení hledali u stinného okraje Clavia, tam, kde je Země nejblíž zenitu.“

Ashley vstal. „Kde máte videofon?“

„Ve vedlejší místnosti.“

Ashley vyběhl ven. Davenport s odchodem otálel. „Jste si tím řešením jist, doktore Urthe?“

„Naprosto jist. Ale i kdybych se mýlil, nemyslím, že by na tom příliš záleželo.“

„Jak to myslíte?“

„Je jedno, jestli Zařízení najdete nebo ne. Protože kdyby se ho zmocnili Ultras, nejspíš by ho stejně nemohli použít.“

„Proč myslíte?“

„Ptal jste se mě, jestli byl Jennings mým studentem, ale nezeptal jste se mě na Strausse, který byl přece také geolog. Učil jsem ho, rok nebo dva po Jenningsovi, a dobře si na něj vzpomínám.“

„Ano?“

„Nepříjemný člověk. Velice chladný. Skoro bych řekl, že je to společný rys všech Ultras. Nedokážou se vcítit do druhého, jinak by nemohli hovořit o vyvraždění miliard lidských bytostí. Jestli vůbec znají nějaký cit, pak je to sobeckost a egocentrismus; nejsou zkrátka schopni překlenout vzdálenost mezi dvěmi lidskými bytostmi.“

„Myslím, že začínám chápat.“

„Určitě ano. Z rozhovoru rekonstruovaného ze Straussova blábolení je zřejmé, že nedokázal Zařízení ovládat. Chyběla mu k tomu citová hloubka nebo nějaká nezbytná emoce. U člena Ultras je to vcelku pochopitelné. Jennings, který k Ultras nepatřil, se Zařízením zacházel bez problémů. Myslím, že nikdo, kdo je dokáže ovládat, nebude schopen promyšlené, chladnokrevné krutosti. Dokáže přenést strach a paniku, jako ji Jennings přenesl na Strausse, ale nikdy vypočítavost, kterou se Strauss pokoušel přenést na Jenningse. Stručně a jasně řečeno, myslím, že Zařízení může být ovládáno láskou, ale nikoliv nenávistí, která je převažujícím citem všech Ultras.“

Davenport přikývl. „Doufám, že máte pravdu. Ale… proč jste se tak obával úmyslů vlády, když jste věřil, že Zařízení není možné zneužít?“

Urth pokrčil rameny. „Chtěl jsem se přesvědčit, že dokážete přesvědčivě blufovat a v případě nutnosti vytřepat z rukávu argumenty, které zní logicky. Koneckonců, možná budete muset osobně čelit mé neteři.“

Je takový nádherný den

Dvanáctého dubna 2117 se z neznámých důvodů depolarizoval brzdový ventil modulátoru pole ve Dveřích paní Richard Hanshawové. Paní Hanshawové se kvůli tomu zhroutily všechny plány, které na ten den měla, a u jejího syna, Richarda juniora, se vyvinula podivná neuróza.

Nebyla to neuróza, o které se člověk dočte v učebnicích, a mladý Richard se ve většině ostatních ohledů choval přesně tak, jak by se slušně vychovaný dvanáctiletý chlapec z dobré rodiny chovat měl.

Přesto od dvanáctého dubna Richard Hanshaw junior procházel Dveřmi jen s krajním odporem a lítostí.

~

To ale nemohla paní Hanshawová dvanáctého dubna ještě tušit. Probudila se ráno (bylo to ráno jako každé jiné), když do jejího pokoje tiše vjel mechan s kávou na malém podnosu.

Paní Hanshawová se chystala zajít si odpoledne do New Yorku a do té doby chtěla ještě udělat několik věcí, které dost dobře nemohla svěřit mechanovi, proto si kávy jen jednou nebo dvakrát usrkla a vstala z postele.

Mechan, který tiše klouzal po diamagnetickém poli centimetr nad podlahou, před ní ucouvl a pak se vrátil do kuchyně, kde se jeho jednoduchý mozek postaral o veškeré nutné úkony spojené s přípravou snídaně.

Paní Hanshawová vrhla obvyklý sentimentální pohled na krychlogram svého manžela a s jistým uspokojením začala s pravidelným ranním rituálem. Slyšela, jak se její syn na druhé straně chodby věnuje podobné činnosti, ale věděla, že se s tím nemusí zatěžovat. Mechan už se postará, aby se osprchoval, oblékl si čisté prádlo a snědl výživnou snídani. Tergosprcha, kterou nechala nainstalovat loni, učinila ranní koupel rychlou a příjemnou, takže si byla vcelku jistá, že by ji Dick nevynechal ani bez dozoru.

Ráno, jako bylo tohle, když byla zaměstnaná, skutečně nebylo třeba, aby udělala něco jiného než políbila chlapce před odchodem na tvář. Uslyšela mechanovo zazvonění oznamující, že je čas odejít do školy, a nechala se snést silovým polem výtahu do přízemí (účes pro ten den ještě neměla ani zdaleka hotový), aby tam splnila tuto svou mateřskou povinnost.

Našla Richarda, jak tam stojí, učební cívky a miniprojektor se mu houpou na řemínku, a mračí se na Dveře.

„Poslyš, mami,“ řekl, když ji uviděl. „Vyťukal jsem souřadnice školy, ale nic se nestalo.“

„Nesmysl, Dicku,“ odpověděla bez přemýšlení. „Takovou hloupost jsem ještě neslyšela.“

„Tak to zkus sama.“

Paní Hanshawová zkusila zadat číselnou kombinaci několikrát po sobě. Zvláštní, školní Dveře byly vždycky vyladěné na všeobecný příjem. Zkusila jiné souřadnice. Dveře její přítelkyně nemusely být nastavené na příjem, ale měla by alespoň dostat spojení a pak by jí to vysvětlila.

Jenomže se nestalo vůbec nic. Navzdory veškeré její snaze byly Dveře jen šedá, neprostupná bariéra. Začalo být zřejmé, že se pokazily – sotva pět měsíců po pravidelné roční kontrole výrobce.

Samozřejmě ji to rozzlobilo.

Muselo se to stát zrovna dnes, když toho má tolik v plánu. Rozmrzele si vzpomněla, že si před měsícem odmítla nechat nainstalovat nouzové Dveře s odůvodněním, že jsou to zbytečně vyhozené peníze. Jak tenkrát mohla vědět, že jsou ty zatracené Dveře takový šunt?

Stále ještě rozhněvaná přistoupila k videofonu. „Budeš muset přejít přes ulici k Williamsonovým, Dicku,“ řekla svému synovi. „Požádej je, aby tě pustili svými Dveřmi.“

Kdyby věděla, co přinesou další dny, dokázala by možná ocenit ironii toho, že Richard odsekl: „Ale mami, vždyť se zašpiním. Nemohl bych zůstat doma, dokud ty Dveře neopraví?“

Ironické bylo i to, že paní Hanshawová trvala na svém. S prstem na klávesnici kombinovaného komunikačního panelu prohlásila: „Když si přes boty natáhneš návleky, tak se nezašpiníš. A nezapomeň se pořádně okartáčovat, než vejdeš do jejich domu.“

„Ale mami –“

„Neodmlouvej, Dicku. Do školy půjdeš. Počkám tady, dokud neodejdeš. A pospěš si, nebo přijdeš pozdě.“

Mechan, nejnovější, velice dokonalý model, už stál vedle Richarda a v jednom z chapadel držel návleky.

Richard si přetáhl průhlednou ochrannou fólii přes boty a bez valného nadšení vykročil k předsíni. „Vždyť ani nevím, jak se to ovládá, mami.“

„Stačí, když stiskneš knoflík,“ zavolala za ním paní Hanshawová. „Červený knoflík. Co je na něm ‚pro nouzové použití‘. A nikde se nezdržuj. Mám s tebou poslat mechana?“

„Kruci, to ne!“ odpověděl. „Co si myslíš, že jsem? Mimino? Kruci!“ Ozvalo se bouchnutí panelu nouzového východu a chlapcovo reptání utichlo.

Paní Hanshawová namačkala třesoucími se prsty příslušnou kombinaci. V duchu si přitom připravovala, co řekne společnosti.

Joe Bloom, poměrně mladý technik se specializací na silová pole, se v Hanshawovic domě objevil ani ne za půl hodiny. Ukázalo se, že je docela schopný, i když paní Hanshawová na něj kvůli jeho mládí zprvu hleděla spíše s nedůvěrou.

Otevřela mu hned po prvním zazvonění a pak se dívala, jak si zuřivě odstraňuje ze šatů venkovní prach. Sundal si návleky a hodil je na zem, tam, kde stál. Paní Hanshawová za ním rychle zavřela. Iracionálně doufala, že pěší cesta od veřejných Dveří k nim byla nepříjemná. Nebo že ani nejbližší veřejné Dveře nebyly v pořádku a mladík musel svoje nástroje tahat dál než nutných dvě stě metrů. Chtěla, aby Společnost nebo alespoň někdo z jejích zaměstnanců, trochu trpěl. Ať poznají na vlastní kůži, jaké to je mít pokažené Dveře.

Ale technik ji pozdravil skoro radostně. „Dobrý den, madam. Přišel jsem se podívat na vaše Dveře.“

„To jsem skutečně ráda,“ odpověděla paní Hanshawová jedovatě. „Můj dnešní program je tak jako tak v troskách.“

„To je mi líto, madam. V čem je problém?“

„Prostě nefungují. Když zadám souřadnice, nic se nestane,“ řekla paní Hanshawová. „Pokazily se úplně bez varování. Musela jsem poslat syna do školy tady… tímhle.“

Ukázala na nouzový východ, kterým přišel technik.

Mladík se usmál a řekl s nadhledem odborníka na Dveře: „To jsou také dveře, madam. Jenom se píšou s malým písmenem. Svým způsobem to jsou dveře na ruční ovládání. Kdysi žádné jiné nebyly.“

„No, alespoň že ty fungují. Můj syn musel ven do té špíny a bacilů.“

„Dnes to tam není tak zlé, madam,“ odpověděl s nonšalancí člověka, kterého jeho zaměstnání nutí vycházet ven skoro denně. „Někdy je to skutečně strašné. Ale řekl bych, že chcete mít Dveře opravené co nejdříve, takže se do toho raději hned pustím.“

Posadil se na podlahu a otevřel kufřík s nářadím, který si s sebou přinesl. S použitím bodového demagnetizéru měl do půl minuty ovládací panel otevřený a jeho vnitřnosti obnažené.

Když přikládal tenoučké elektrody analyzátoru pole na nesčetné body a studoval ručičky ukazatelů, tiše si hvízdal. Paní Hanshawová ho pozorovala s rukama založenýma na prsou.

Nakonec vydechl: „Tady je to,“ a odpojil brzdový ventil, který přitom tiše zasyčel.

Poklepal na něj prstem a řekl: „Ten brzdový ventil je depolarizovaný, madam. To je všechno.“ Přejel prstem po řadě přihrádek ve svém kufříku a z jedné z nich vytáhl duplikát součástky, kterou vymontoval ze Dveří. „Občas se pokazí zdánlivě bez jakékoliv příčiny. Pravidelná prohlídka tomu nezabrání.“

Nasadil ovládací panel na místo a vstal. „Už budou fungovat spolehlivě, madam.“

Navolil kontrolní kombinaci, vymazal ji a navolil jinou. Pokaždé se temná šeď Dveří změnila na sametovou čerň. „Mohla byste mi to podepsat, madam? … a tady uveďte číslo své pojistky… Děkuji vám, madam.“

Tentokrát naťukal souřadnice svého podniku, prstem se dotkl čela v tichém pozdravu a vstoupil do Dveří. Jeho tělo prošlo temnou plochou a začalo mizet, až vyčníval jen kousek jeho kufříku. V příštím okamžiku zmizel i ten a Dveře opět zešedly.

O půl hodiny později, když paní Hanshawová dokončila přerušené přípravy na odpolední cestu, zazvonil telefon a tím vlastně začaly její skutečné potíže.

~

Slečna Elizabeth Robbinsová byla na vážkách. Malý Dick Hanshaw býval vždycky výborný žák. Vůbec se jí nechtělo dát mu poznámku. Na druhé straně, říkala si, jeho chování bylo každopádně divné. Nakonec se rozhodla promluvit si místo s ředitelem s jeho matkou.

Během ranního vyučování zadala žákům úkol a vyklouzla k telefonu. Navolila příslušnou kombinaci, a když dostala spojení, zjistila, že se dívá do hezké, leč značně asertivní tváře paní Hanshawové.

Slečna Robbinsová zaváhala, ale teď už bylo pozdě si to rozmyslet. „Paní Hanshawová,“ řekla ostýchavě, „já jsem slečna Robbinsová.“ Poslední slovo neúmyslně protáhla.

Paní Hanshawová se zatvářila nechápavě, pak se zeptala: „Richardova učitelka?“ I ona protáhla poslední slabiku víc, než bylo třeba.

„Ano. Volám vám, paní Hanshawová –“ slečna Robbinsová se teď cítila trochu sebejistěji, „ – abych vám oznámila, že Dick dnes přišel pozdě do školy.“

„Opravdu? Ale to je nemožné. Viděla jsem ho odcházet.“

Slečna Robbinsová se zatvářila zmateně. „Chcete říct, že jste ho viděla použít Dveře?“

„To ne,“ odpověděla paní Hanshawová rychle. „Naše Dveře byly dočasně mimo provoz. Poslala jsem ho k sousedům, aby použil jejich Dveře.“

„Víte to určitě?“

„Samozřejmě, že to vím určitě. Proč bych vám lhala?“

„Ne, ne, paní Hanshawová. To jsem nechtěla naznačit. Myslela jsem, jestli víte určitě, že k vašim sousedům trefil. Nemohl zabloudit?“

„To je směšné. Máme přece plán a jsem si jista, že Richard zná polohu každého domu v okrsku A3.“ Pak, s pýchou někoho, kdo ví, co se od něj očekává, dodala: „Ne že by to vědět potřeboval, samozřejmě. Obvykle přece stačí znát souřadnice.“

Slečna Robbinsová pocházela z rodiny, která vždycky musela na Dveřích šetřit (účet za energii rozhodně nebyl zanedbatelný), a byla tudíž zvyklá často chodit pěšky, sebou trhla. Pak řekla chladněji, než zamýšlela: „Tak či tak, paní Hanshawová, vím určitě, že Dick Dveře u sousedů nepoužil. Do školy přišel se skoro hodinovým zpožděním a ze stavu jeho návleků bylo zřejmé, že šel pěšky. Měl je zablácené.“

„Zablácené?“ Paní Hanshawová zopakovala slovo i s důrazem na něj položeným. „Co vám řekl? Měl nějakou omluvu?“

Slečna Robbinsová si nedokázala pomoci, aby při pohledu na rozpaky druhé ženy necítila škodolibou radost. „Vůbec o tom nechtěl mluvit,“ odpověděla. „Po pravdě řečeno, paní Hanshawová, připadá mi nemocný. Proto jsem vám zavolala. Možná by se na něj měl podívat lékař.“

„Má teplotu?“ V matčině hlase zazněl úzkostný tón.

„Ne, ne. Nemyslela jsem fyzicky nemocný. Jde o jeho chování a výraz v jeho očích.“ Zaváhala a pak dodala co nejohleduplněji: „Myslím, že možná rutinní vyšetření psychickou sondou –“

Větu nedokončila. Paní Hanshawová vydala zvuk, který se vzhledem k jejímu společenskému postavení blížil odfrknutí jen velmi vzdáleně, a řekla: „Chcete snad naznačit, že je Richard neurotik?“

„To ne, paní Hanshawová, ale –“

„Znělo to tak. To je nápad! Vždycky byl dokonale v pořádku. Projednám to s ním, až se vrátí domů. Jsem si jistá, že když se ho zeptám já, bude pro to mít nějaké dokonale rozumné vysvětlení.“

Spojení se přerušilo a slečna Robbinsová se cítila uraženě a nezaslouženě hloupě. Koneckonců, snažila se jen pomoci, dostát tomu, co považovala za svou povinnost vůči svým žákům.

Rychle spěchala zpátky do třídy a podívala se na hodiny. Čas na samostudium se chýlil ke konci. Nyní byla na řadě anglická kompozice.

V duchu však nemyslela na kompozici. Mechanicky vyvolávala studenty, aby jí přečetli úryvky ze svých prací. Občas kousek z jejich projevu nahrála a pustila přes vokalizátor, aby žákům předvedla, jak se angličtina má číst.

Mechanický hlas vokalizátoru byl jako vždycky dokonalý, ale jako vždycky mu chyběla jakákoliv osobitost. Někdy uvažovala, jestli je moudré učit žáky projevu zbaveného vší individuality a soustředit se jen na obecně uznávanou výslovnost a intonaci.

Dnes ale myslela na něco jiného. Po očku pozorovala Richarda Hanshawa. Seděl tiše na svém místě a zjevně vůbec nevnímal okolí. Byl pohroužený sám do sebe; v žádném případě to dnes nebyl chlapec, kterého znala. Bylo zřejmé, že za sebou má nějaký hluboký zážitek. Ano, udělala dobře, že zavolala jeho matce… možná se jen neměla zmiňovat o té sondě. Na druhé straně, nic neobvyklého to nebylo. Vyšetření na psychologické sondě se dnes podroboval kde kdo. Nebyla to žádná hanba. Nebo by alespoň neměla být.

Konečně vyvolala Richarda. Musela na něj zavolat dvakrát, než vůbec vstal.

Zadání kompozice bylo: ‚Kdybyste si mohli k cestování vybrat jakýkoliv dopravní prostředek minulosti, který byste zvolili a proč?‘ Slečna Robbinsová se snažila využít toto téma každý rok. Bylo to dobré téma, protože v sobě mělo historický náboj. Nutilo žáky přemýšlet o tom, jak žili jejich předci.

Poslouchala, jak Richard čte svým tichým hlasem.

„Kdyby sem si mohl vybrat kterýkoliv dopravní prostředek minulosti,“ četl a pečlivě vyslovoval každou slabiku, „zvolil bych stratoplán. Pohyboval se stejně pomalu jako ostatní staré dopravní prostředky, ale byl čistý. Jelikož letěl tak vysoko, musel být uzavřený, a tak člověk nemohl chytit nějakou nemoc. V noci z něj byly vidět hvězdy skoro stejně dobře jako v planetáriu. Když se člověk podíval dolů, viděl Zemi jako mapu a jindy zase mraky –“ Tak pokračoval ještě asi půl stránky.

Když skončil, začala ho opravovat. „Říkáme ‚kdybych‘ a ne ‚kdyby sem‘, Richarde. A důraz dáváme na první slabiku. Také neříkáme ‚chytit nemoc‘, ale onemocnět. Nějaké připomínky, třído?“

Žáci sborově odmítli a ona pokračovala. „Tak. A teď, jaký je rozdíl mezi přídavným jménem a příslovcem? Kdo mi to poví?“

A tak to šlo dál. Přišel čas oběda. Někteří žáci zůstali, aby se najedli ve školní jídelně; někteří šli domů. Richard zůstal. Slečna Robbinsová si toho všimla, protože obyčejně nezůstával.

Minulo i odpoledne, pak naposledy zazvonilo a školou zaznělo obvyklé vzrušené šumění, jak pětadvacet chlapců a dívek sbíralo svoje věci a pomalu se řadilo k odchodu.

Slečna Robbinsová zatleskala. „Rychleji, děti. Honem, Zeldo, zařaď se.“

„Spadl mi pytlík na kazety,“ bránila se dívka pištivě.

„No tak si ho zvedni, zvedni si ho. Honem, děti, hoďte sebou.“

Stiskla tlačítko, jedna ze stěn se odsunula a odhalila šedou prázdnotu velkých Dveří. Nebyly to obyčejné Dveře, které žáci používali, když chodili domů na oběd, ale novější model, který byl pýchou této soukromé školy.

Mimo dvojnásobné šířky se vyznačovaly také zařízením, které se nazývalo ‚automatický sériový vyhledávač‘ a díky němu bylo možné dveře naprogramovat na soubor různých souřadnic, jenž se pak aktivoval postupně v předem stanovených intervalech.

Začátkem každého školního roku strávila slečna Robbinsová jedno odpoledne s technikem, který nastavoval souřadnice domovů nové třídy. V průběhu roku naštěstí skoro žádnou údržbu nepotřebovaly.

Třída se seřadila podle abecedy, nejdřív děvčata a pak chlapci. Dveře zčernaly, Hester Adamsová zamávala a vstoupila do nich. „Na shle –“

‚ – danou‘ bylo jako obvykle uťato v půli.

Dveře zešedly, pak znovu zčernaly a vykročila k nim Tereza Cantrocchiová. Šedá, černá, Zelda Charlowiczová. Šedá, černá, Patricie Coombsová. Šedá, černá, Sára May Evansová.

Řada se krátila a dveře polykaly jedno dítě za druhým, aby je vyplivly v jejich domovech. Samozřejmě, tu a tam nějaká matka zapomněla nastavit své domácí Dveře na příjem a ty školní pak zůstaly šedé. V takovém případě zvolily Dveře po minutovém čekání kombinaci dalšího žáka v řadě, zatímco ‚odmítnutý‘ spolužák čekal, až se slečna Robbinsová spojí se zapomětlivým rodičem telefonicky. Pro žáka, jehož se to týkalo, to bylo vždycky zlé, zvlášť pro ty citlivější, kteří si z toho okamžitě odvodili, že o ně doma nemají zájem. Slečna Robbinsová to rodičům zdůrazňovala při každé schůzce, ale tu a tam se to stejně přihodilo.

Děvčata už byla všechna pryč. Na řadu přišel John Abramowitz a po něm Edwin Byrne –

Samozřejmě, častěji se stávalo, že se chlapec nebo dívka špatně zařadili. Dělávali to navzdory učitelčinu přísnému dozoru, zvlášť na začátku roku, když ještě neměli správné pořadí náležitě zažité.

Když se to přihodilo, děti se ocitaly ve špatných domech a musely být posílány zpátky. Vždycky to znamenalo zmatek a mnohaminutová zdržení a to rodiče zlobilo.

Slečna Robbinsová si náhle uvědomila, že se řada zastavila. „Tak honem, Samueli,“ zavolala přísně na chlapce vpředu. „Na co čekáš?“

Samuel Jones samolibě vzhlédl a řekl: „To není moje kombinace, slečno Robbinsová.“

„A čí tedy?“ Netrpělivě se rozhlédla po několika málo zbývajících chlapcích. Kdo se nezařadil?

„Dicka Hanshawa, slečno Robbinsová.“

„Kde je?“

„Odešel požárním východem, slečno Robbinsová,“ odpověděl jiný chlapec svatouškovským tónem typickým pro všechny děti žalující dospělým na své kamarády.

„Cože?“

Školní Dveře nastavily další kombinaci a Samuel Jones zmizel. Ostatní ho postupně následovali.

Slečna Robbinsová zůstala ve třídě sama. Přistoupila k požárním dveřím. Byly malé, ručně ovládané a zapuštěné do zdi, aby nerušily uniformní hladkost stěn.

Pootevřela je. Měly sloužit jako únikový východ z budovy v případě požáru, anachronismus vnucený zastaralými zákony do moderního systému boje s ohněm ve veřejných budovách. Venku nebylo nic než – venek. Slunce pálilo a vítr zvedal prach.

Slečna Robbinsová dveře zase zavřela. Teď byla ráda, že paní Hanshawové zavolala. Dostála své povinnosti. Nyní už bylo nade všechny pochyby zřejmé, že s Richardem něco není v pořádku. Potlačila nutkání zavolat znovu.

~

Paní Hanshawová pro ten den na New York zapomněla. Zůstala doma, zmítaná směsicí obav a iracionálního vzteku na neomalenost slečny Robbinsové.

Asi patnáct minut před koncem školy ji úzkost zahnala ke Dveřím. Minulý rok je vybavila automatickým zařízením, které pět minut před třetí aktivovaly školní souřadnice a držely je, dokud se Richard neobjevil.

Oči měla upřené do pochmurné šedi Dveří (proč nemůže mít deaktivované silové pole nějakou jinou barvu, živější, veselejší?) a čekala. Ruce měla studené, jak je silou tiskla k sobě.

Dveře zčernaly přesně, kdy měly, ale nic dalšího se nestalo. Minuty ubíhaly a Richard měl zpoždění. Pak velké zpoždění. Znepokojivě velké zpoždění.

Bylo čtvrt na čtyři a paní Hanshawová si začala dělat vážné starosti. Za normálních okolností by zavolala do školy, ale to nemohla, to přece nemohla. Ne po tom, co jí učitelka tak neomaleně naznačila, že by Richard nemusel být duševně v pořádku. Copak jí teď mohla zavolat?

Paní Hanshawová nervózně přecházela po pokoji. Třesoucími se prsty si zapálila cigaretu a pak ji zase zamáčkla. Nemohlo se stát něco naprosto normálního? Nemohl Richard zůstat z nějakého důvodu po škole? Ale to by jí přece řekli. Pak jí svitla naděje: věděl, že se chystá do New Yorku, odkud se měla vrátit až pozdě večer –

Ne, to by jí přece řekl. Proč sama sebe obelhává?

Její hrdost se zhroutila. Musí zavolat do školy, nebo dokonce (křečovitě zavřela oči a mezi řasami se jí zaleskly slzy) na policii.

A když oči zase otevřela, Richard stál před ní, hlavu svěšenou, oči upřené na zem – z celého jeho postoje vyzařovala provinilost.

„Ahoj, mami.“

Úzkost paní Hanshawové se okamžitě proměnila (způsobem, jaký znají jen matky) v hněv. „Kde jsi byl, Richarde?“

Pak, než mohla spustit přednášku na téma do nebe volající bezohlednosti necitlivých synů a trápení ubohých matek, všimla si, jak Richard vypadá, a zděšeně zalapala po dechu.

„Ty jsi byl venku,“ vydechla.

Její syn se podíval na svoje zaprášené boty (bez návleků), špinavé ruce a malou, ale nepopiratelnou trhlinu na košili. Řekl: „Víš, mami, myslel jsem, že –“ Pak zmlkl.

„Byly školní Dveře pokažené?“ zeptala se ho.

„Ne, mami.“

„Uvědomuješ si, jaký jsem o tebe měla strach?“ Na odpověď čekala marně. „Ještě si o tom promluvíme, mladý muži. Nejprve se jdi vykoupat a všechno, co máš na sobě, vyhoď do odpadků. Mechane!“

Ale mechan zareagoval už na její slova ‚jdi se vykoupat‘ a začal s patřičnými přípravami v koupelně.

„Zuj si boty,“ řekla paní Hanshawová, „a pak jdi za mechanem.“

Richard ji poslechl beze slova, s odevzdaností člověka, jenž si uvědomuje, že veškeré námitky by byly zbytečné.

Paní Hanshawová zvedla špinavé boty ve dvou prstech a hodila je do drtiče odpadků, který nad nezvyklým soustem rozmrzele zabrumlal. Ruce si pečlivě utřela papírovým ubrouskem, který pak putoval za botami.

Toho dne s Richardem nevečeřela, místo toho ho zanechala v nikterak příjemné společnosti mechana. Tím jasně vyjádřila svou nelibost a lépe než trestem nebo káráním mu tak dala najevo, co si o jeho počínání myslí. Richard, říkala si paní Hanshawová často, je citlivý chlapec.

Ale zašla za ním, než šel spát.

Usmála se na něj a nasadila něžný tón. Připadalo jí to taktické. Koneckonců, potrestaný už byl.

„Co se dnes stalo, Rišánku?“ zeptala se ho. Takhle mu říkala, když byl malý chlapec, a pouhý zvuk toho slova ji rozněžnil až k slzám.

Ale on se odvrátil a jeho odpověď zněla chladně a odtažitě. „Prostě jsem nechtěl jít těmi zatracenými Dveřmi, mami.“

„Ale proč ne?“

Nervózně přejel rukama po přikrývce (svěží, čisté, sterilní a samozřejmě vyrobené na jediné použití) a řekl: „Nemám je rád.“

„Ale jak chceš chodit do školy, Dicku?“

„Ráno vstanu dřív,“ zamumlal.

„Ale Dveře jsou přece úplně v pořádku!“

„Nemám je rád.“ Ani jednou se jí nepodíval do očí.

Cítila, že se jí zmocňuje zoufalství. „No dobře,“ řekla. „Pořádně se vyspi. Zítra ti bude mnohem lépe.“

Políbila ho a odešla, rukou přitom mechanicky přejela po fotobuňce a ztlumila tak světla v synově pokoji.

Tu noc sama nemohla spát. Co se Dickovi tak najednou nelíbí na Dveřích? Nikdy dříve mu nevadily. Jistě, ráno se pokazily, ale kvůli tomu by si jich měl spíš ještě více cenit.

Dick se choval tak nerozumně…

Nerozumně? To jí připomnělo diagnózu slečny Robbinsové a v soukromí své ložnice vzdorovitě vysunula bradu. Nesmysl! Chlapec byl rozrušený a spánek byl jediná terapie, kterou potřebuje.

Ale když příštího rána vstala, její syn v domě nebyl. Mechan sice neuměl mluvit, ale mohl na otázky odpovídat gesty znamenající ano a ne a paní Hanshawová se do půl minuty dozvěděla, že její syn vstal o půl hodiny dříve než obyčejně, vynechal ranní sprchu a tajně se vyplížil z domu.

Ale ne Dveřmi.

Tou druhou cestou – dveřmi. S malým ‚d‘.

~

Ve tři hodiny a deset minut odpoledne se ozval vizifon paní Hanshawové. Paní Hanshawová tušila, kdo asi volá, a když aktivovala přijímač, zjistila, že hádala správně. Rychlým pohledem do zrcadla se ujistila, že po dni nekonečných starostí a trápení vypadá přijatelně klidně, pak zapnula i vysílač.

„Ano, slečno Robbinsová?“ řekla chladně.

Richardova učitelka se tvářila zoufale. „Paní Hanshawová,“ řekla, „Richard úmyslně použil požární východ, přestože jsem mu výslovně nařídila, aby šel Dveřmi. Nevím, kde teď je.“

„Šel domů,“ odpověděla paní Hanshawová s pečlivou dikcí.

Slečna Robbinsová se zatvářila zděšeně. „Vy to schvalujete?“

Paní Hanshawová, bledá v obličeji, se rozhodla učitelce ukázat, kde je její místo. „Nemyslím, že máte právo mne kritizovat. Jestli můj syn odmítá používat Dveře, je to výhradně jeho a moje věc. Stojí snad ve školním řádu, že musí budovu opouštět Dveřmi?“ Z jejího výrazu bylo naprosto zřejmé, že pokud to tam stojí, postará se, aby se to změnilo.

Než se spojení přerušilo, měla slečna Robbinsová čas jen na velice krátkou poznámku. „Být vámi, vzala bych ho na sondu,“ řekla.

Paní Hanshawová zůstala stát před křeminiovou obrazovkou a nehnutě na ni zírala. Její smysl pro rodinu ji na chvíli přiměl postavit se bezvýhradně na Richardovu stranu. Proč by musel používat Dveře, když nechce? Potom se posadila a čekala; hrdost v ní zápasila s úzkostí, že jejímu Richardovi přece jenom něco je.

Když přišel domů, měl ve tváři výraz vzdoru, ale jeho matka ho se špatně skrývaným úsilím přivítala, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

Vydržela to tak celý týden. Nic se neděje, říkala si. Je to jen vrtoch. Vyroste z toho.

Časem se to skoro změnilo v normální stav věcí. Jednou za čas, možná třikrát po sobě, zastihla Richarda, jak zamračeně čeká u Dveří a používá je, když přišel čas jeho odchodu do školy. Pokaždé se ovládla a nijak to nekomentovala.

Pokaždé, když se něco takového stalo, zvlášť když se Dveřmi ze školy i vrátil, zahřálo ji u srdce pomyšlením, že to už skončilo. Pak ale uběhl den, dva nebo tři a on se vrátil ke svému zvyku stejně spolehlivě jako narkoman závislý na své droze. Znovu odcházel z domu dříve, než se probudila, dveřmi s malým ‚d‘.

Při každé takové příležitosti si vzpomněla na psychiatry a jejich sondy a vždycky se jí vybavila představa škodolibého uspokojení slečny Robbinsové – přestože si svůj skutečný motiv neuvědomovala, právě tohle jí nejspíš bránilo v jednání.

Snažila se s tím žít, jak nejlépe dovedla. Mechan dostal příkaz čekat u dveří – s malým ‚d‘ – se šaty na převlečení a úklidovým nářadím. Richard se umyl a převlékl bez námitek. Jeho prádlo, ponožky a návleky byly stejně na jedno použití a paní Hanshawová si mohla docela dobře dovolit mimořádné vydání spojené s každodenní likvidací košil. Kalhoty vyhazovala do drtiče odpadků vždy na konci týdne.

Jednoho dne Richardovi navrhla, aby ji doprovodil do New Yorku. Byla to spíš povědomá touha mít ho na očích než nějaký promyšlený plán. Neodporoval. Vlastně byl šťastný. Bez jakýchkoliv obav prošel Dveřmi. Nezaváhal ani na okamžik.

Dokonce se ani nemračil, jako když měl ráno použít Dveře do školy.

Paní Hanshawová se radovala. Tohle mohl být způsob, jak ho přimět znovu používat Dveře, a okamžitě začala připravovat další cesty se svým synem. Zvedla dokonce účet za energii do neslýchaných výšek, když vzala Richarda do Kantonu na čínský festival.

To bylo v neděli a příštího dne Richard bez nejmenšího zaváhání vykročil k nouzovému východu, který vždycky používal. Paní Hanshawová se toho dne probudila nečekaně brzy, a tak byla u toho. Tentokrát nedokázala ovládnout svou rozmrzelost a zavolala na svého syna: „Proč ne Dveřmi, Dicku?“

„Ty jsou dobré tak na Kanton,“ odpověděl krátce a vyšel z domu.

Takže její plán selhal. Pak jednoho dne přišel Richard domů promočený na kost. Mechan před ním nejistě postával a paní Hanshawová, která se právě vrátila z čtyřhodinové návštěvy své sestry v Iowě, zděšeně zvolala: „Richarde Hanshawe!“

„Začalo pršet,“ řekl s výrazem zpráskaného psa. „Najednou začalo pršet.“

Na okamžik vůbec nevnímala význam jeho slov. Od doby, kdy chodila do školy a učila se zeměpis, uplynulo už dvacet let. Pak si vzpomněla a vybavila si vodu tekoucí nepřetržitě z oblohy – šílené spousty vody bez kohoutku, kterým by se dala zastavit, bez tlačítka nebo spínače.

„A ty jsi v tom zůstal?“ zeptala se.

„Kruci, mami, spěchal jsem domů, jak nejrychleji to šlo,“ odpověděl Richard. „Nevěděl jsem, že bude pršet.“

Paní Hanshawová nevěděla, co by na to řekla. Ta představa ji vyděsila natolik, že se nebyla schopna vyjádřit slovy.

O dva dny později začalo Richardovi téct z nosu a škrábalo ho v krku. Paní Hanshawová se musela smířit se skutečností, že se do jejího domu vplížil virus, jako by to byla nějaká ubohá chatrč z doby železné.

Její hrdost a tvrdohlavost se zlomily, a konečně se rozhodla zajistit pro Richarda psychiatrickou pomoc.

~

Paní Hanshawová vybírala psychiatra velice obezřetně. Nejprve ji napadlo najít nějakého zdaleka. Vážně si pohrávala s myšlenkou zajít do ústřední nemocnice v San Francisku a vybrat si nějakého náhodně.

Pak si uvědomila, že by se v takovém případě stala jen anonymní pacientkou. Neměla by možnost vynutit si lepší lékařskou péči, než na jakou měla nárok jakákoliv uživatelka veřejných Dveří z městských slumů. Pokud se ale bude držet své vlastní komunity, kde má její slovo váhu –

Vzala si na pomoc mapu okrsku. Byla to jedna z těch, které vyrobila společnost Dveře, a.s. a rozdávala je svým zákazníkům. Paní Hanshawová nedokázala potlačit pýchu, když ji rozkládala. Nebyl to jen seznam souřadnic Dveří. Byla to skutečná mapa, na které byl zakreslený každý dům.

A proč ne? Okrsek A3 ve světě něco znamenal; bylo to sídlo aristokracie. Bylo to první sídliště na planetě založené výhradně na systému Dveří. První, největší, nejbohatší a nejznámější. Nepotřebovalo továrny ani obchody. Nepotřebovalo ani cesty. Každý dům tady byl malý izolovaný hrad, jehož Dveře byly vchodem kdekoliv na světě, pokud tam také měli Dveře.

Pečlivě pročítala seznam pěti tisíc rodin žijících v okrsku A3. Věděla, že mezi nimi je i několik psychiatrů. Špičkové odborníky si v A3 považovali.

Doktor Hamilton Sloane bylo druhé jméno, na které narazil její prst cestující po mapě. Jeho ordinace byla pouhé tři kilometry od Hanshawovic rezidence. To jméno se jí líbilo. Skutečnost, že bydlel v A3, byla důkazem, že je dobrý. A byl její soused; prakticky soused. Pochopí, že záležitost, v níž se na něj obrací, je naléhavá – a důvěrná.

Zavolala do jeho kanceláře, aby si sjednala schůzku.

* * *

Doktor Hamilton Sloane byl poměrně mladý muž – nebylo mu ještě ani čtyřicet. Pocházel z dobré rodiny a o paní Hanshawové už samozřejmě slyšel.

Pozorně ji vyslechl a pak řekl: „Všechno to začalo poruchou Dveří.“

„Ano, doktore.“

„Dává najevo, že má ze Dveří strach?“

„Samozřejmě, že ne. Co je to za nápad?“ Doslova jí to vyrazilo dech.

„Možné by to bylo, paní Hanshawová, možné by to bylo. Koneckonců, když se zamyslíte nad tím, jak dveře vlastně fungují, zjistíte, že je čeho se bát. Vstoupíte do nich a atomy vašeho těla se na okamžik promění v energií pole, přenesou se do jiné části prostoru a tam se opět zhmotní. Po ten okamžik nejste mezi živými.“

„Jsem si jista, že na takové věci nikdo nemyslí.“

„Váš syn možná ano. Byl svědkem poruchy Dveří. Možná si říká: ‚Co když se Dveře porouchají, zrovna když budu v půli cesty?‘“

„Ale to je přece nesmysl. Pořád používá Dveře. Byl se mnou v Kantonu; v Kantonu, v Číně. A jak jsem vám už říkala, jednou nebo dvakrát týdně je používá i k cestě do školy.“

„Dobrovolně? Rád?“

„No,“ zaváhala paní Hanshawová, „vypadá přitom, jako by mu to bylo líto. Ale doktore, má smysl, abychom se o tom spolu bavili? Rychle ho prosondujte, a hned budete vědět, v čem je problém.“ Pak dodala skoro vesele: „A bude to. Jsem si jistá, že to je nějaká maličkost.“

Doktor Sloane si povzdechl. Slovo ‚sonda‘ nenáviděl a přitom sotva které slyšel častěji.

„Paní Hanshawová,“ řekl trpělivě, „není možné někoho prosondovat rychle. Já vím, že jsou toho plné magazíny a v určitých kruzích se o tom tak mluví, ale není to pravda.“

„To myslíte vážně?“

„Naprosto. Sondování je velice komplikovaná záležitost, teoreticky zasahuje všechny mentální okruhy. Mozkové buňky jsou propojené mnoha různými způsoby. Některé z těch spojů jsou používány častěji než jiné. Ty představují ustálené zvyky, jak vědomé, tak podvědomé. Teoreticky je podle nich možné zjistit duševní poruchu u kteréhokoliv mozku.“

„No a?“

„Bohužel, výsledky jsou velice subjektivní a u dětí to platí dvojnásob. Kromě toho je to traumatický zážitek. Trvá to více než hodinu. I pak musí výsledky analyzovat Centrální psychoanalytiky úřad, a to trvá týdny. A aby to nebylo všechno, paní Hanshawová, někteří psychiatři zastávají názor, že celá teorie mentální sondáže stojí na poněkud vratkých základech.“

Paní Hanshawová stiskla rty. „Takže podle vás není možné nic udělat.“

Doktor Sloane se usmál. „To v žádném případě. Psychiatrie existovala celá staletí před sondami. Navrhuji, abyste mě nechala s chlapcem promluvit.“

„Promluvit si s ním? A to je všechno?“

„Když to bude třeba, požádám vás o upřesňující informace, ale základem všeho je rozhovor s chlapcem.“

„Víte, doktore, pochybuji, že se takhle někam dostanete. Nemluví o tom ani se mnou, a to jsem jeho matka.“

„To se stává často,“ ujistil ji psychiatr. „Děti někdy mluví ochotněji s cizími lidmi. Tak či tak, bez rozmluvy s ním nemohu nic udělat.“

Paní Hanshawová vstala. Nevypadala ani trochu spokojeně. „Kdy k vám můžeme přijít, doktore?“

„Co třeba v sobotu? Chlapec nebude ve škole. Nebo něco máte?“

„Přijdeme.“

S tím odešla. Doktor Sloane ji doprovodil malou čekárnou ke svým Dveřím a počkal, až navolí kombinaci svého domu. Díval se, jak mizí v silovém poli. Postupně se z ní stala půlžena a čtvrtžena, loket a noha, pak nic.

Bylo to děsivé.

Už se Dveře někdy pokazily při přenosu, nechaly půl těla tady a půl tam? Nikdy o takovém případu neslyšel, ale dovedl si představit, že by k němu dojít mohlo.

Vrátil se ke svému psacímu stolu a podíval se, kdy má další schůzku. Bylo zřejmé, že paní Hanshawovou zklamal a rozčilil, když jí odmítl vyšetření na sondě.

Proč, pro všechno na světě? Proč se sonda, podle jeho názoru naprosto šarlatánská záležitost, těšila takové široké oblibě? Musela to být součást všeobecného trendu postoje veřejnosti ke strojům. Cokoliv člověk dokáže, dokážou stroje lépe. Stroje! Více strojů! Stroje pro každého, stroje na všechno! O tempora! O mores!

K čertu s tím!

Vlastní odpor k sondě mu začínal působit starosti. Byl to strach z nezaměstnanosti, základní instinkt, mechanofobie, pokud je to to správné slovo –

V duchu si poznamenal, aby to probral se svým analytikem.

~

Doktor Sloane si udělal názor. Ten chlapec nepatřil k pacientům, kteří k němu sami chodili, aby se vypovídali a aby jim pomohl.

Ve světle této skutečnosti by bylo nejlepší první schůzku udělat co nejkratší a co nejneformálnější. Postačí, když se alespoň trochu seznámí, nebudou si navzájem úplně cizí. Příště už by byl někdo, koho Richard již potkal. Přespříště už by byl jeho známý a ještě později rodinný přítel.

Naneštěstí paní Hanshawová nebyla ochotna akceptovat dlouhodobý proces. Bude se dál shánět po sondě a nakonec ji, přirozeně, sežene.

A ublíží chlapci. To věděl určitě.

Z toho důvodu se rozhodl obětovat trochu opatrnosti a riskovat menší krizi.

Minuli prvních rozpačitých deset minut a doktor Sloane pochopil, že to musí zkusit. Paní Hanshawová se usmívala poněkud strnule a pohlížela na něj úkosem, jako by čekala nějaké kouzlo. Richard se vrtěl v křesle, na psychiatrovy opatrné dotazy nereagoval a ani se nepokoušel zakrýt, jak se nudí.

„Chtěl by sis se mnou zajít na procházku, Richarde?“ zeptal se ho doktor Sloane náhle.

Chlapec vytřeštil oči a okamžitě se přestal vrtět. Poprvé se podíval přímo na psychiatra. „Na procházku?“

„Myslím ven.“

„Vy chodíte… ven?“

„Občas. Když na to mám náladu.“

Richard byl okamžitě na nohou a jen stěží potlačoval dychtivost. „Nemyslel jsem, že tam ještě někdo chodí.“

„Já ano. A ocenil bych, kdybys mě chtěl doprovodit.“

Chlapec se nejistě posadil. „Mami –?“

Paní Hanshawová seděla strnule a její křečovitě stisknuté rty prozrazovaly zděšení, ale nakonec řekla: „Jistě, Dicku. Dávej na sebe pozor.“

Pak hněvivě šlehla pohledem po doktoru Sloanovi. V jednom ohledu doktor Sloane lhal. Nechodil ‚občas‘ ven. Nebyl venku od prvních dnů studia na univerzitě. Jistě, byl sportovec (pořád to na něm ještě bylo vidět), ale nyní už se soustředil výhradně na solária, plavecké bazény a tenisové kurty pod střechou. Pro ty, kdo na to měli, byly mnohem přepychovější než podobná venkovní zařízení. Takže vlastně neměl důvod chodit ven.

Když se jeho pokožky poprvé dotkl vítr, ucítil mravenčení. Opatrně položil nohu v návleku na trávník.

„Podívejte se na tohle.“ Richard teď byl úplně jiný chlapec, smál se, všechny jeho zábrany byly tytam.

Doktor Sloane sotva zachytil mihnutí něčeho modrého, co zmizelo mezi stromy. Zašustilo listí a bylo to pryč.

„Co to bylo?“

„Pták,“ řekl Richard. „Modrý druh ptáka.“

Doktor Sloane se užasle rozhlédl. Hanshawovic rezidence byla na pahorku, ze kterého bylo vidět na kilometry daleko. Kraj byl jen řídce zarostlý stromy a v ranním slunci se zelenala svěží tráva.

V zelené barvě se objevovaly skvrny žluté a červené. To byly květiny. Viděl jich spousty v knihách a na kazetách, takže mu připadaly tak trochu jako staří známí.

Pak si všiml, že je tráva čerstvě pokosená a květiny tvořily úmyslné vzory. Podvědomě čekal něco chaotičtějšího. „Kdo se o ně stará?“ zeptal se.

Richard pokrčil rameny. „Nevím. Možná mechani.“

„Mechani?“

„Všude kolem jich je plno. Někdy mají něco jako atomické nože, které drží těsně nad zemí. Sečou tak trávu. A dělají něco s květinami… a jinými věcmi. Tamhle je jeden z nich.“

Byl to malý robot, vzdálený asi třičtvrtě kilometru od nich. Jeho kovový povrch se leskl, jak se pomalu sunul po louce a dělal něco, co doktor Sloane nedokázal určit.

Doktor Sloane nevycházel z úžasu. Všechno kolem bylo svým zvráceným způsobem estetické, mělo to jakýsi zvláštní řád –

„Co je to?“ zeptal se náhle.

Richard se podíval směrem, kterým ukazoval. „To je dům,“ řekl. „Patří Froehlichsům. Souřadnice A3, 23, 461. A tamta malá budova jsou veřejné Dveře.“

Doktor Sloane nespouštěl oči z domu. Tak takhle vypadá zvenčí? Představoval si ho víc geometrický a vyšší.

„Pojďte,“ pobídl ho Richard a rozběhl se vpřed.

Doktor Sloane ho opatrně následoval. „Ty znáš všechny domy kolem?“

„Víceméně.“

„Kde je A23,26,475?“ zeptal se. Samozřejmě to byl jeho vlastní dům.

Richard se rozhlédl. „Počkejte… Jasně, už vím, kde je – vidíte tamhle tu vodu?“

„Vodu?“ Doktor Sloane uviděl stříbrný pruh klikatící se loukou.

„Jasně. To je opravdická voda. Teče přes kameny a tak. Pořád teče. Dá se přes ni přejít, když šlapete na kameny. Říká se tomu řeka.“

Spíše potůček, pomyslel si doktor Sloane. Samozřejmě se učil zeměpis, ale za jeho časů se probíraly spíše ekonomické a kulturní aspekty krajiny. O fyzikální rysy se zajímali snad už jen odborníci. Ale pořád ještě věděl, co je to řeka a potok, přinejmenším teoreticky.

Richard ani na chvíli nepřestal mluvit. „Takže hned za řekou, tam za tím kopcem, co na něm rostou ty stromy, stojí dům A23, 26,475. Je zelený a má bílou střechu.“

„Opravdu?“ Doktor Sloane byl upřímně překvapený. Netušil, že je jeho dům zelený.

Nějaké drobné zvířátko se na útěku před jejich dupajícíma nohama mihlo trávou. Richard ho chvíli hledal, pak pokrčil rameny. „Nedají se chytit. Zkoušel jsem to.“

Kolem proletěl motýl se žlutými křídly. Doktor Sloane ho sledoval očima.

Nad loukami se ozývalo tiché bzučení tu a tam přerušené zašelestěním, zakvokáním, zachřestěním nebo jiným zvukem, který hned zase ztichl. Doktor Sloane byl zvyklý naslouchat a nyní slyšel tisíce zvuků, z nichž žádný nevydával člověk.

Náhle na celý kraj padl stín a zakryl i je. Ochladilo se a psychiatr vyděšeně vzhlédl.

„To je jen mrak,“ řekl Richard. „Za chvíli zase zmizí – podívejte se na tamty květiny! Nádherně voní.“

Byli už několik set metrů od Hanshawovic rezidence. Mrak skutečně přešel a znovu vysvitlo slunce. Doktor Sloane se ohlédl a vzdálenost, kterou urazili, ho ohromila. Kdyby se Richard náhle rozběhl, dokázal by ho vůbec ještě najít?

Rychle tu myšlenku potlačil a zadíval se k potoku (už byl blíž) a za něj, směrem, kterým se nacházel jeho dům. Světle zelený? pomyslel si.

Nahlas řekl: „Ty jsi ale badatel.“

„Pokaždé, když jdu do školy nebo se z ní vracím,“ odpověděl Richard pyšně, „snažím se jít jinou cestou a vidět jiné věci.“

„Ale každé ráno ven nechodíš, že ne? Řekl bych, že někdy používáš Dveře.“

„Jasně.“

„Proč, Richarde?“ Doktor Sloane cítil, že by to mohlo být důležité.

Ale Richard ho doběhl. Pozvedl obočí, překvapeně se na něj zadíval a řekl: „Někdy ráno prší, takže musím použít Dveře. Nelíbí se mi to, ale co se dá dělat? Před dvěma týdny mě déšť překvapil a –“ ohlédl se a ztišil hlas v šepot „ – nachladil jsem se. Myslím, že se o mě máma bála.“

Doktor Sloane si povzdechl. „Neměli bychom se už vrátit?“

V Richardově obličeji se okamžitě objevil zklamaný výraz. „A proč?“

„Připomněl jsi mi, že na nás čeká tvoje maminka.“

„Asi ano,“ připustil chlapec neochotně.

Pomalu kráčeli zpátky. „Nedávno jsem ve škole psal slohovou práci na téma, jaký starý dopravní prostředek bych si vybral,“ (vyslovoval to s přehnaným důrazem). „Psal jsem, že bych chtěl letět stratoplánem a pozorovat shora mraky a jiné věci. Páni, já jsem ale byl trouba.“

„Dnes by sis vybral něco jiného?“

„To se vsaďte. Jel bych automobilem, a hodně pomalounku. Pak bych viděl úplně všechno, co je k vidění.“

~

Paní Hanshawová vypadala ustaraně, nejistě. „Takže vy si nemyslíte, že je to nenormální, doktore?“

„Možná neobvyklé, ale nenormální určitě ne. Venku se mu prostě líbí.“

„Ale jak to? Vždyť je tam špinavo… a ošklivě!“

„To je věc názoru. Před stovkami let žili naši předkové hlavně venku. Myslím, že i dnes žijí v Africe miliony lidí, kteří nikdy neviděli Dveře.“

„Ale Richarda jsem vždycky vedla, aby se choval tak, jak se na člověka z A-3 sluší,“ namítla paní Hanshawová. „Ne jako Afričan – ani jako předek.“

„V tom právě může být ta potíž, paní Hanshawová. Cítí potřebu jít ven a současně si uvědomuje, že je to špatné. Stydí se s vámi o tom mluvit, i se svou učitelkou. Mohl by se do sebe uzavírat čím dál víc a časem by ho to mohlo ohrozit.“

„Tak jak ho mám přesvědčit, aby s tím přestal?“

„Nezkoušejte to,“ odpověděl doktor Sloane. „Dostaňte to pod svou kontrolu. Toho dne, kdy se pokazily vaše Dveře, byl přinucen jít ven. Zjistil, že se mu to líbí, a zvykl si na to. Cestu do školy a zpátky využívá k tomu, aby si zopakoval ten vzrušující zážitek. Předpokládejme, že byste mu dovolila chodit ven vždycky dvě hodiny v sobotu a dvě hodiny v neděli. Předpokládejme, že si uvědomí, že takhle bude moci být venku, aniž bude muset někam spěchat. Nemyslíte, že pak zase ochotně začne chodit do školy Dveřmi? A nemyslíte, že tím skončí problémy, které má s učitelkou a nejspíš i se spolužáky?“

„Ale bude dál chodit ven? Jinak to nejde? Už nikdy nebude normální?“

Doktor Sloane vstal. „Paní Hanshawová, váš chlapec je naprosto normální. Okusil chuť zakázaného ovoce. Pokud mu dáte najevo, že vám to nevadí, ztratí to pro něj část přitažlivosti. Čím bude starší, tím více si bude uvědomovat svoje společenské závazky. Naučí se jim podřizovat. Koneckonců, v každém z nás je kousek rebela, ale obvykle umírá, když zestárneme a zlenivíme. Pokud není nerozumně potlačován, takže se změní v posedlost. Nedělejte to. Richard bude v pořádku, věřte mi.“

Vykročil ke Dveřím.

„Takže podle vás není sondování nutné, doktore?“ zeptala se ho paní Hanshawová.

Otočil se a řekl: „Ne, rozhodně není! Ten chlapec to v žádném případě nepotřebuje. Chápete? Je normální.“

Jeho prsty se zastavily kousek od ovládacího panelu a v obličeji se mu objevil zamyšlený výraz.

„Co se stalo, doktore Sloane?“ otázala se paní Hanshawová.

Ale on ji neslyšel, protože přemýšlel o Dveřích, sondě a všech těch strojích, které si uzurpují čím dál větší část lidských životů. V každém z nás je kousek rebela, napadlo ho.

Odvrátil se ode Dveří a řekl tichým, klidným hlasem: „Víte, je takový nádherný den. Myslím, že se raději projdu.“

Verdikt nikoliv konečný

Nicholas Orloff si s nezlomnou britskostí Rusa vzdělaného v Oxfordu nasadil na levé oko monokl a řekl vyčítavě: „Ale, můj milý ministře! Půl miliardy dolarů!“

Leo Birnam unaveně pokrčil rameny a vtiskl své dlouhé tělo ještě hlouběji do křesla. „Umírněnost musí jít stranou, zmocněnče. Dominiální vláda tady na Ganymedu začíná být zoufalá. Až doposud se mi je dařilo zvládnout, ale jako ministr pro vědu mám jen malý vliv.“

„Já vím, ale –“ Orloff bezmocně rozhodil ruce.

„No právě,“ přisvědčil Birnam. „Imperiální vláda shledává snazším dívat se na to jinak. Dělali to tak vždycky. Už rok se je snažím přesvědčit o povaze nebezpečí, které visí nad celou soustavou, ale nezdá se, že by to bylo k něčemu dobré. Proto se obracím na vás, pane zmocněnče. Jste na svém místě nový, takže vidíte celou tu joviánskou záležitost nezaujatě.“

Orloff si odkašlal a začal si soustředěně prohlížet špičky bot. Za tři měsíce, po které zastával úřad koloniálního zmocněnce po Gridleyovi, přečetl snad všechno, co se týkalo ‚té zatracené joviánské záležitosti‘. V duchu panující kabinetní Politiky byla dlouho předtím, než Orloff nastoupil do funkce, označena jako ‚nedůležitá‘.

Ale Ganymeďané se začali bouřit a jeho poslali do JovoPolis s instrukcí, aby ty ‚zatracené provinčníky‘ zkrotil. Vůbec se mu to nelíbilo.

Birnam pokračoval. „Dominiální vláda dospěla do stavu kdy potřebuje peníze tak nutně, že jestli je nedostane, všechno zveřejní.“

Orloffův flegmatismus byl rázem ten tam. Stěží stačil chňapnout rukou po monoklu, který mu vypadl: „Ale můj drahý příteli!“

„Já vím, co to znamená. Byl jsem proti, ale už se rozhodli. Jakmile se ta joviánská záležitost dostane na veřejnost, jakmile se o tom lidé dozvědí, moc imperiální vlády nevydrží ani týden. A když se k moci dostanou technokraté, dají nám, o co si řekneme. Veřejné mínění už se o to postará.“

„Ale způsobíte paniku a hysterii –“

„Jistě! Proto jsme s tím tak dlouho váhali. Ale nazývejte to klidně ultimátem. Chceme to utajit, potřebujeme to utajit, ale víc potřebujeme peníze.“

„Chápu.“ Orloff uvažoval rychle a závěr, ke kterému dospěl, nebyl příjemný. „V tom případě by bylo záhodno případ hlouběji prošetřit. Jestli máte dokumenty týkající se komunikace s planetou Jupiter –“

„Mám,“ odpověděl Birnam suše, „a má je i imperiální vláda ve Washingtonu. To nebude k ničemu, zmocněnče. Je to stejné sousto, jaké úředníci ze Země přežvykují celý poslední rok, a pořád to nikam nevede. Chci, abyste se mnou šel na základnu Éter.“

Ganymeďan vstal ze židle a ze své výšky metr devadesát pět shlédl na Orloffa.

Orloff zrudl. „To má být příkaz?“

„Svým způsobem ano. Není čas. Jestli chcete jednat, musíte rychle, jinak už nebudete mít příležitost.“ Birnam se odmlčel a pak dodal: „Doufám, že vám nebude vadit jít pěšky. Motorovým vozidlům není obvykle přístup do základny Éter povolen a cestou vám mohu pár věcí vysvětlit. Jsou to odsud jen tři kilometry.“

„Půjdu pěšky,“ řekl Orloff.

* * *

Cesta nahoru do první podzemní úrovně proběhla v mlčení, které přerušil až Orloff, když vešli do špatně osvětleného předpokoje.

„Je tady zima.“

„Já vím. Tak blízko k povrchu není snadné udržovat standardní teplotu. Ale venku bude ještě chladněji. Tady!“

Birnam kopnutím otevřel dveře skříňky a ukázal na obleky visící ze stropu. „Oblečte si to. Budete to potřebovat.“

Orloff vyzkoušel látku pochybovačně v prstech. „Bude to stačit?“

Birnam se nasoukal do svého obleku. „Jsou vyhřívané elektricky. Určitě v nich nezmrznete. Tak, a je to! Nohavice si zastrčte do bot a pevně si je zavažte.“

Pak se obrátil a se zafuněním sundal z věšáku dvojici lahví se stlačeným vzduchem. Podíval se na ukazatel a otočil uzavíracím ventilem. Ozvalo se tiché zasyčení unikajícího plynu a Birnam spokojeně zabručel.

„Víte, jak se s tím zachází?“ zeptal se, zatímco k lahvím přišroubovával oplétanou hadici, která měla na druhé straně zvláštně tvarovaný předmět z tlustého, čirého skla.

„Co je to?“

„Kyslíková polomaska. Atmosféra Ganymedu se skládá z přibližně stejného množství argonu a dusíku. Něco takového se samozřejmě dýchat nedá.“ Pověsil dvojválec Orloffovi na záda a seřídil mu řemeny.

Orloff zavrávoral. „Je to těžké. S tímhle tři kilometry neujdu.“

„Venku to tak těžké nebude,“ řekl Birnam a kývl hlavou směrem vzhůru, pak Orloffovi nasadil polomasku. „Musíte si jen pamatovat, že vdechovat máte nosem a vydechovat ústy, a všechno bude v pořádku. Mimochodem, kdy jste naposledy jedl?“

„Obědval jsem, než jsem k vám přišel.“

Birnam si zamračeně odfrkl. „Hm, to je mrzuté.“ Vytáhl z kapsy kovovou krabičku a podal ji zmocněnci. „Strčte si jednu tu pilulku do úst a cucejte ji.“

Orloff se chvíli neohrabaně zápasil prsty v rukavicích s obsahem krabičky a nakonec se mu podařilo strčit si jednu hnědou kuličku do pusy. Pak se vydal za Birnamem po lehce sešikmené rampě. Když došli na konec zdánlivě slepé uličky, stěna se před nimi se zasyčením odsunula a vnitřní vzduch se smísil s řídkou atmosférou Ganymedu.

Birnam vzal svého společníka za loket a doslova ho vytáhl ven.

„Seřídil jsem vám kyslíkový ventil naplno,“ zakřičel mu do ucha. „Dýchejte zhluboka a pořád cucejte tu pilulku.“

Jakmile překročili práh, gravitace se změnila na ganymedskou a Orloff po děsivém okamžiku pocitu levitace ucítil, jak se mu žaludek obrací a exploduje.

Začal se dusit a horečně cucal pilulku ve snaze udržet si sebekontrolu. Směs bohatá na kyslík mu pálila hrdlo, ale postupně se začal uklidňovat. Konečně se jeho žaludek usadil zpátky na místo. Pomalu vykročil vpřed.

„Teď zvolna,“ varoval ho Birnam. „Poprvé má při náhlé změně gravitace potíže každý. Jděte pomalu, stejnoměrným tempem, jinak začnete klopýtat. Ano, to je ono, už se do toho dostáváte.“

Půda pod nohama mu připadala podivně pružná. Orloff cítil tlak ruky druhého muže, který mu zabraňoval vznést se při každém kroku do výše. Dělal dlouhé kroky – a jak se postupně přizpůsobil rytmu, už ne tak rázné. Birnam pokračoval v mluvení a jeho slova byla trochu tlumená koženou chlopní obleku, jež mu zakrývala bradu a ústa.

„Každý chválí ten svůj svět,“ zašklebil se. „Před několika lety jsem se svou ženou navštívil Zemi a bylo to hotové peklo. Pořád jsem si nemohl zvyknout chodit po povrchu planety bez polomasky. Dusil jsem se – vážně. Slunce se mi zdálo příliš jasné, nebe příliš modré a tráva příliš zelená. A budovy stály venku na povrchu. Nikdy nezapomenu, jak se mě snažili přesvědčit, abych spal v pokoji dvacet pater nad zemí, s otevřeným oknem a měsíčním světlem proudícím dovnitř.

Odletěl jsem první kosmickou lodí, která letěla mým směrem, a už se tam nikdy nemíním vrátit. Jak se cítíte?“

„Skvěle! Nádherně!“ Teď, když první potíže pominuly, shledal Orloff nízkou gravitaci nadmíru příjemnou. Rozhlédl se kolem sebe. Divoká, kopcovitá krajina, koupající se v hustém žlutém světle, byla porostlá nízkými širokolistými keři vykazujícími nezaměnitelné znaky kulturního porostu.

Birnam odpověděl na jeho nevyslovenou otázku: „Ve vzduchu je dost oxidu uhličitého pro růst vegetace a každá zdejší rostlina dokáže vázat dusík z atmosféry. Zemědělství je na Ganymedu nejvýznačnějším průmyslovým odvětvím. Tyto rostliny mají na Zemi cenu vlastní váhy ve zlatě jako hnojivo a ještě dvakrát nebo třikrát větší díky půl stovce alkaloidů, které se nikde jinde ve sluneční soustavě nevyskytují. A každý samozřejmě ví, že ganymedský tabák předčí pozemský ve všech ohledech.“

Nad hlavou jim prosvištěla stratosférická automatická raketa a Orloff vzhlédl.

Zastavil se – strnul – a zapomněl dýchat.

Poprvé v životě nad sebou na obloze uviděl Jupiter.

~

Vidět Jupiter, chladně drsný proti ebenově černému pozadí vesmíru je jedna věc. I na vzdálenost devíti set padesáti tisíc kilometrů je dost majestátní. Ale na Ganymedu, kde visí těsně nad vrcholky kopců a jeho okraj je lehce rozmazaný a zamlžený atmosférou, když září na purpurovém nebi, kde s tímto jovianským gigantem soupeří jen několik málo hvězd – to je něco, co se nedá popsat běžnými kombinacemi slov.

Zprvu Orloff žasl nad klenoucím se kotoučem mlčky. Byl obrovský; dvaatřicetkrát větší, než jak se jeví Slunce při pohledu ze Země. Jeho pásy se rýsovaly ve své pestrosti proti podkladové žluti a Velká rudá skvrna byla gigantické oranžové moře poblíž západního okraje.

Konečně Orloff tiše zamumlal: „To je nádhera!“

Leo Birnam také vzhlédl, ale v jeho očích nebyl úžas, jen mechanická znuděnost nad něčím, co viděl už tolikrát, a pod ní výraz odporu. Jeho brada se pohnula v lehkém úsměvu, ale přitom stiskl Orloffovu paži přes tuhou látku obleku tak silně, až mu tam zůstala modřina.

„Je to ten nejděsivější pohled v celé sluneční soustavě,“ řekl pomalu.

Orloff se překvapeně podíval na svého společníka. „Cože?“ Pak, jako by náhle pochopil, dodal: „Aha, jistě. Ti tajemní Joviáni.“

Nato se Ganymeďan otočil a vyrazil ráznými, pětimetrovými kroky. Orloff ho nemotorně následoval. Měl co dělat, aby vůbec udržel rovnováhu.

„No tak,“ vydechl.

Ale Birnam neposlouchal. „Vy na Zemi si můžete dovolit Jupiter ignorovat,“ řekl mrazivým, zahořklým hlasem. „Pro vás je to jen tečka na obloze, velká jako špendlíková hlavička. Vy nežijete na Ganymedu a nemusíte tu zatracenou planetu pozorovat, jak vám neustále visí nad hlavou. Každých patnáct hodin – a bůh ví, co se skrývá na jeho povrchu. Určitě něco, co čeká, čeká a snaží se dostat ven. Jako obrovská bomba chystající se explodovat!“

„Nesmysl!“ Orloffovi se podařilo vytrhnout se mu. „A zpomalte! Já vám nestačím.“

Birnam zkrátil své kroky na polovinu a pokračoval: „Každý ví, že je Jupiter obydlený, ale nikdo si, zdá se, neuvědomuje, co to znamená. Říkám vám, že Joviáni, ať už jsou jacíkoliv, se zrodili pro purpur. Jsou to přirození vládci sluneční soustavy.“

„Čirá hysterie,“ zamumlal Orloff. „Imperiální vláda to slýchá od vašeho dominia už celý rok.“

„A pořád se tím nikdo nezabývá. Poslouchejte! Jupiter má i bez tlusté slupky své atmosféry průměr sto třicet tisíc kilometrů. To znamená, že má stokrát větší povrch než Země a víc než padesátkrát větší než celé Terranské impérium. Jeho osídlení, jeho přírodní zdroje, jeho válečný potenciál jsou tomu úměrné.“

„Pouhá čísla –“

„Já vím, jak to myslíte,“ skočil mu do řeči Birnam. „Války se nevyhrávají čísly, ale vědou a organizací. Joviané mají obojí. Za čtvrt staletí, co s nimi komunikujeme, jsme se hodně dozvěděli. Mají atomovou energii i rádio. A ve světě vysokotlakého čpavku – jinými slovy ve světě, kde žádný kov nemůže existovat ve formě kovu po delší dobu, protože má tendenci vytvářet rozpustné amoniové sloučeniny – vystavěli složitou civilizaci. To znamená, že museli pracovat s plasty, sklem, silikáty a syntetickými stavebními materiály. Což také znamená, že je jejich chemie přinejmenším stejně rozvinutá jako naše – a já bych se vsadil, že více.“

Orloff čekal, až domluví. Pak řekl: „Zaráží mě vaše jistota ohledně poslední joviánské zprávy. My na Zemi se kloníme k pochybám, že by byli tak iracionálně bojechtiví, jak je popisujete.“

Ganymeďan se krátce zasmál. „Po té zprávě přerušili veškerou komunikaci, ne? To mi z jejich strany nepřipadá zrovna jako přátelské gesto, vám snad ano? Ujišťuji vás, že tady všichni děláme co můžeme, abychom se s nimi znovu spojili.

Ne, nic neříkejte. Nechte mě, abych vám předtím něco vysvětlil. Po pětadvacet let se tady na Ganymedu snažila malá skupinka lidí, seč jim síly stačily, rozluštit signály rušené statickým šumem a zkreslené gravitací, které se nám ozývaly z vysílaček, protože to bylo naše jediné spojení s inteligentním životem na Jupiteru. Byla to práce pro celý tým vědců, ale nikdy jsme jich neměli na stanici najednou víc než dva tucty. Já jsem byl od samého začátku jedním z nich a jako filolog jsem spolupracoval na rozluštění jazyka, kterým s námi Joviáni komunikovali. To jenom abyste věděl, že nemluvím o něčem, o čem nic nevím.

Byla to pořádná dřina. Teprve před pěti lety jsme se dostali k elementárním aritmetickým příkladům: tři a čtyři jsou sedm, odmocnina z dvaceti pěti je pět, faktoriál šesti je sedm set dvacet. Poté někdy uplynuly celé měsíce, než jsme dokázali rozluštit další sebenepatrnější informaci.

Ale – a v tom to právě je – v okamžiku, kdy Joviáni přerušili spojení, jsme jim porozuměli dokonale. Neexistuje o nic větší možnost, že bychom si to vysvětlili špatně, než že se Ganymedes náhle odtrhne od Jupiteru. A jejich poslední zpráva byla výhrůžka a oznámení nadcházející zkázy. Ano, o tom není pochyb – o tom není pochyb!“

~

Nyní šli mělkým kaňonem, ve kterém vládlo nažloutlé šero.

Orloff si dělal starosti. Takto mu tu záležitost ještě nikdo nepodal. „Ale z jakého důvodu, člověče?“ zeptal se. „Jaký mají důvod k tomu, aby –“

„Žádný důvod! Je to prostě tak: Joviáni se z našich zpráv konečně dozvěděli – jak, to skutečně nevím – že nejsme Joviáni.“

„To je přece jasné.“

„Jim to jasné nebylo. Nikdy dříve nenarazili na inteligentní tvory, kteří by nebyli Joviáni. Proč by měli činit výjimku pro ty z vesmíru?“

„Říkal jste, že jsou to vědci.“ Z Orloffova hlasu zazníval opatrný chlad. „Copak by si nedomýšleli, že odlišné prostředí musí plodit odlišný život? My to víme. Nikdy jsme Joviány nepovažovali za pozemšťany, i když jsme se nikdy dříve s mimozemskou inteligencí nesetkali.“

Znovu vyšli do jupiterského světla. Vpravo se třpytilo zamrzlé údolí.

„Říkal jsem, že jsou chemici a fyzici,“ odpověděl Birnam. „Nikdy jsem netvrdil, že jsou astronomové. Jupiter, můj drahý zmocněnče, má atmosféru pět tisíc kilometrů silnou a ty kilometry plynu spolehlivě zastíní vše kromě Slunce a čtyř největších Jupiterových měsíců. Joviáni nevědí o vesmíru kolem sebe vůbec nic.“

Orloff se zamyslel. „Takže dospěli k názoru, že jsme cizinci. A co dál?“

„Jestliže nejsme Joviáni, pak v jejich očích nejsme lidé. Ukázalo se, že pro nejoviány používají termín odpovídající našemu označení ‚havěť‘.“

Orloffovu automatickému protestu předešla další Birnamova slova: „Řekl jsem, že v jejich očích jsme pouhá havěť, a tak to také je. A co hůř, jsme pro ně havěť, která měla tu drzost oslovit Joviány – lidské bytosti. Jejich poslední zpráva zněla doslova takto: ‚Joviáni jsou vládci. Pro havěť není místo. Zničíme vás bez prodlení.‘ Nemyslím, že by v tom byla nějaká nenávist – spíš pouhé konstatování faktu. Ale myslí to vážně.“

„Proč?“

„Proč lidé zabíjejí mouchy?“

„Ale jděte, pane. Tuhle analogii přece nemůžete myslet vážně.“

„Proč ne? Jisté je, že Joviáni nás za obtížný hmyz považují – za zvlášť zavrženíhodný druh obtížného hmyzu, který si dovolil činit nárok na inteligenci.“

Orloff učinil poslední pokus. „Opravdu, pane ministře, mně připadá nemožné, aby inteligentní bytosti zaujaly takový postoj.“

„Máte hodně zkušeností s jinými typy inteligentního života, než jsme my lidé?“ otázal se Birnam ironicky. „Cítíte se odborníkem na joviánskou psychologii? Tušíte vůbec, jak odlišní musí být Joviáni po fyzické stránce? Na jejich planetě je dvaapůlkrát větší gravitace, oceány čpavku tak velké, že kdybyste do nich hodil celou naši Zemi, ani by to moc nešplouchlo, pět tisíc kilometrů silná atmosféra stlačená gravitací do takové míry, že proti podmínkám na povrchu Jupitera jsou ty, které panují v největších hloubkách pozemských oceánů, blízké vakuu. Řeknu vám, že jsme se snažili vymodelovat život odpovídající takovým podmínkám, a museli jsme to vzdát. Je to mimo oblast lidské představivosti. Předpokládáte, že jejich mentalita pro nás bude srozumitelnější? Sotva. Přijměte věci takové, jaké jsou. Zamýšlejí nás zničit. To je všechno, co víme a co potřebujeme vědět.“

Napřáhl ruku v rukavici a ukázal prstem. „Tamhle je základna Éter.“

Orloff se podíval. „Pod zemí?“

„Samozřejmě! Všechno mimo observatoř. To je ta ocelokřemenná kopule tamhle vpravo – ta malá.“

Zastavili u dvou balvanů ohraničujících vchod. Zpoza jednoho z nich vystoupil voják v ganymedské oranži a s připraveným blasterem a zamířil k nim.

Birnam nastavil obličej do jupiterského světla a voják zasalutoval a ustoupil jim z cesty. Něco štěkl do náramkového komunikátoru, maskovaný vchod mezi balvany se otevřel a Orloff následoval ministra do vzduchové propusti.

Ještě než se za nimi dveře zase zavřely, pozemšťan vrhl poslední pohled na gigantický kotouč Jupiteru na obloze.

Teď už mu tak nádherný nepřipadal.

~

Orloff se necítil tak docela v pořádku, dokud neseděl v čalouněném křesle v soukromé kanceláři doktora Edwarda Prossera. Teprve tam si ulehčeně oddechl a znovu si nasadil monokl.

„Vadilo by doktorovi, kdybych si tady zapálil, než přijde?“ zeptal se.

„Prosím,“ odpověděl Birnam lhostejně. „Nejraději bych ho sem přitáhl okamžitě, ale je to tak trochu podivín. Lépe se s ním domluvíme, když počkáme, až sám bude chtít přijít.“ Vytáhl z kapsy hrubě stočený zelený doutník a zuřivě ukousl jeho špičku.

Orloff se usmál oblakem dýmu své vlastní cigarety. „Nevadí mi čekat a pořád ještě mám co říct. Víte, pane ministře, před chvílí jste mě skoro znervóznil, ale koneckonců, i kdyby nás Joviáni skutečně chtěli napadnout, pořád platí –“ na tomto místě udělal významnou odmlku „ – že na nás nemohou.“

„Myslíte, že mávají nenabitým revolverem?“

„Přesně tak. Je to jasné jako den a skoro ani nestojí za to o tom diskutovat. Musíte sám přiznat, že Joviáni nemohou za žádných podmínek opustit Jupiter.“

„Za žádných podmínek?“ V Birnamově odpovědi neomylně zaznívala ironie. „Budeme to analyzovat?“

Upřeně hleděl na žhavý konec Orloffovy cigarety. „Staré pořekadlo říká, že Joviáni nemohou přeskočit Jupiter. Ta skutečnost byla široce publikována lovci senzací na Zemi i na Ganymedu a jednu dobu se vyplýtvalo moře sentimentu na nešťastnou civilizaci, která je odsouzena hledět ke hvězdám, aniž by měla naději, že se k nim jednou rozletí.

Jenže co vlastně Joviány drží na jejich planetě? Dvě věci! Nic víc! Tou první je nesmírné gravitační pole planety. Dvaapůlkrát větší než zemské.“

Orloff přikývl. „To už je pořádná síla,“ souhlasil.

„A gravitační potenciál Jupiteru je ještě horší, protože vinou jeho obrovské velikosti slábne intenzita gravitačního pole se vzdáleností desetkrát pomaleji než na Zemi. To je velký problém – ale už byl vyřešen!“

„Ano?“ Orloff strnul.

„Objevili atomovou energii. Gravitace – dokonce i jupiterská – neznamená nic, když proti ní zapřáhneme energii atomových jader.“

Orloff rozčilením zlomil cigaretu. „Ale jejich atmosféra –“

„Ano, proto ještě nelétají do vesmíru. Žijí na dně pět tisíc kilometrů hlubokého oceánu, kde vodík odpovídá hustotou našim pevným látkám. Zůstává plynný jen díky vysoké teplotě, ale zkuste si představit, jaký tam musí být tlak, když vodík dosáhne dvojnásobku normální hustoty vody. Počet nul za platnou číslicí by vás nejspíš překvapil.

Žádná kosmická loď, ať už kovová nebo z jakéhokoliv jiného materiálu, nemůže takový tlak vydržet. Žádná pozemská loď nemůže přistát na Jupiteru, aniž by byla okamžitě rozdrcena, a žádná joviánská nemůže odstartovat z Jupiteru, aniž by praskla jako mýdlová bublina. Tento problém dosud nevyřešili, ale jednou se jim to povede. Možná zítra, možná ještě ne celá staletí nebo tisíciletí. Kdy to bude, nevíme, ale až k tomu dojde, máme je na krku dříve, než se nadějeme. A my víme, že se to vyřešit dá.“

„Nechápu jak –“

„Silová pole! Přece víte, že my už je máme.“

„Silová pole!“ Zdálo se, že to Orloffa skutečně zaskočilo, a opakoval si ta slova pořád dokola, jako by se nemohl vzpamatovat. „Používáme je jako meteoritické štíty pro lodi operující v pásu asteroid… ale nevím, jak by se dala aplikovat na problém Joviánů.“

~

„Obyčejné silové pole,“ vysvětloval Birnam, „je neurčitě ohraničená oblast energie vyzařované do vzdálenosti stovek kilometrů nebo i více vně lodi. Dokáže zadržet meteory, ale nezabrání vniknutí objektů, jako jsou molekuly plynu. Ale pokud byste vzal stejnou energetickou oblast a zhustil ji do tloušťky několika desítek centimetrů, molekuly by se od ní odrážely – pingggg! Kdybyste použil silnější generátor a stlačil pole na sílu stovek centimetrů, dokázalo by vzdorovat i tlaku jupiterské atmosféry. A kdybyste uvnitř tohoto pole postavil kosmickou loď…“ Nechal větu nedopovězenou.

Orloff zbledl. „Říkal jste, že se to dá udělat?“

„Vsadím se s vámi o co chcete, že se o to Joviáni snaží. A my se snažíme tady na základně Éter o totéž.“

Koloniální zmocněnec si přitáhl křeslo blíž k Birnamovi a popadl Ganymeďana za zápěstí. „Proč proti Jupiteru nevyšleme atomové bomby? Udělejme první tah! Při jejich gravitaci a ploše povrchu jejich planety se přece nemůžeme minout.“

Birnam se slabě usmál. „Mysleli jsme na to. Ale atomové bomby by jen udělaly díry do atmosféry. A i kdyby se nám podařilo proniknout skrze ni, vydělte si povrch Jupiteru velikostí oblasti zničení jediné bomby, a budete se divit, kolik let bychom při dopadu jedné bomby za minutu museli Jupiter bombardovat, abychom ho zničili podstatnou část. Ta planeta je obrovská! Na to nezapomínejte.“

Doutník už dokouřil, ale druhý si nezapálil. Pokračoval tichým, hlubokým hlasem: „Ne, dokud jsou Joviáni na Jupiteru, nemá cenu na ně útočit. Musíme počkat, až nás napadnou – a jejich armáda bude určitě obrovská. Budou mít strašnou, ohromující početní převahu a té můžeme čelit jedině převahou ve vědě.“

„Ale jak můžeme dopředu určit, čím zaútočí?“ zeptal se Orloff a v jeho hlase zazníval strach.

„Nemůžeme. Můžeme jenom použít všechno, co máme, a doufat, že to bude stačit. Ale je tady jedna věc, kterou víme, že budou mít, a to je silové pole. Bez něj se k nám nedostanou. A jestli ho budou mít oni, musíme ho mít taky – a to je problém, který se tady snažíme vyřešit. Nezajistí nám sice vítězství, ale bez něj je naše porážka jistá. Tak teď už víte, na co potřebujeme peníze – a více než jen ty. Chceme, aby se do práce pustila i Země. Na Zemi by měli vědci začít pracovat naplno a podřídit tomu všechno ostatní. Chápete?“

Orloff vyskočil. „Birname, jsem s vámi… stoprocentně na vaší straně. Ve Washingtonu se mnou můžete počítat.“

Nebylo pochyb, že to myslí upřímně. Birnam se chopil ruky, kterou k němu napřahoval, a stiskl ji – v tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř vběhl drobný mužíček.

~

Nově příchozí hovořil v rychlých, krátkých větách, výhradně k Birnamovi: „Kde jste byl? Snažil jsem se s vámi spojit. Ministr říkal, že tam nejste. O pět minut později se objevíte tady. Nechápu.“ Obrátil se a odspěchal ke svému psacímu stolu.

Birnam se zašklebil. „Kdyby vás to příliš nezdrželo, doktore, mohl byste se pozdravit s koloniálním zmocněncem Orloffem.“

Doktor Edward Prosser se otočil na špičce jako baletka a změřil si Orloffa pohledem. „Nový, co? Dostaneme nějaké peníze? Měli bychom. Už teď meleme z posledního. Ale možná už nebudeme žádné potřebovat. Přijde na to.“ A vrátil se ke stolu.

Orloff se zatvářil lehce zmateně, ale Birnam na něj povzbudivě mrkl a tak se spokojil s mlčenlivým pozorováním.

Prosser vzal z jedné z přihrádek ve stole zápisník v černé kůži, ztěžka dopadl na židli a otočil se obličejem k oběma čekajícím mužům.

„Dobře, že jste přišel, Birname,“ řekl a začal listovat v zápisníku. „Něco vám ukážu. Zmocněnci Orloffovi také.“

„Proč jsme museli tak dlouho čekat?“ otázal se Birnam. „Kde jste byl?“

„Práce! Moc práce! Nespal jsem tři noci,“ vzhlédl a obličej mu lehce znachověl potěšením. „Všechno do sebe zapadlo, Jako skládačka. Něco takového jsem ještě neviděl. Naděje neumírá. Všechno vám povím.“

„Povedlo se vám vyrobit to zhuštěné silové pole, které tady vyvíjíte?“ zeptal se Orloff s nadějí v hlase.

Prosser se zatvářil rozmrzele. „Ne, to ne. Něco jiného. Ukážu vám to.“ Podíval se na hodinky a vyskočil ze židle. „Máme půl hodiny. Pojďme.“

Venku na ně čekal malý elektrický vozík, a zatímco v něm ujížděli do nitra základny, Prosser vzrušeně štěbetal. „Teorie!“ jásal. „Teorie! Zatraceně důležitá. Nasaďte na problém technika. Zvrtá to. Bude mu to trvat věčnost. Nikam se nedostane. Bude jen náhodně tápat. Skutečný vědec pracuje s teorií. Ať problém vyřeší matematika.“ Přímo překypoval sebeuspokojením.

Vozík zastavil před velkými dvojitými dveřmi a Prosser z něj seskočil, následován v těsném závěsu ostatními.

„Tudy! Tudy!“ volal na ně. Otevřel dveře a vedl je chodbou i schodišti až k visuté galerii spirálovitě obtáčející vnitřní stěnu velké třípodlažní síně. Orloff poznal v lesklém ocelovokřemenném zařízení ovinutém trubkami o dvě patra níž jaderný reaktor.

Nasadil si monokl a zadíval se na hemžení dole. Muž na vysoké stoličce a se sluchátky na uších, který něco kutil u ovládacího panelu, náhle vzhlédl a zamával. Prosser zamával v odpověď a zašklebil se.

„Tady vyrábíte to svoje silové pole?“ zeptal se Orloff.

„Přesně tak! Už jste nějaké viděl?“

„Ne.“ Zmocněnec se smutně usmál. „Ani nevím, co to vlastně je, až na to, že se používá proti meteoritům.“

„Je to velice prosté,“ řekl Prosser. „Elementární záležitost. Veškerá hmota se skládá z atomů. Atomy drží pohromadě meziatomovými silami. Odstraňte atomy. Zůstanou vám meziatomové síly. To je silové pole.“

Orloff se zatvářil nechápavě a Birnam se dušeně zachechtal. Rychle to zamaskoval kašlem.

„To vysvětlení mi připomíná ganymedský způsob, jak zavěsit vejce kilometr do vzduchu. Najdete si kilometr vysokou horu a položíte na ni vejce. Pak tu horu odsunete. To je všechno.“

Koloniální zmocněnec se zdvořile rozesmál a doktor Prosser káravě našpulil rty.

„No tak, no tak. Dost vtipkování. Silové pole je vážná věc. Až na nás Joviáni zaútočí, musíme být připraveni.“

~

Náhle se zdola ozvalo ostré drnčení a Prosser odskočil od zábradlí.

„Rychle za zástěnu,“ vyrazil ze sebe. „Zvedá se dvacetimilimetrové pole. Zhoubné záření.“

Drnčení postupně sláblo, až skoro ztichlo, a všichni tři se vrátili k okraji galerie. Na první pohled se nic nezměnilo, ale Prosser natáhl ruku za zábradlí a řekl: „Zkuste!“

Orloff opatrně napřáhl ukazováček, pak zalapal po dechu a vyrazil dopředu celou dlaní. Bylo to jako tlačit proti měkké houbě nebo velice jemné ocelové pružině.

Birnam to vyzkoušel také. „Je to lepší, než co se nám povedlo kdy předtím, že?“ Pak řekl Orloffovi: „Dvacetimilimetrové pole je takové, které odolá atmosférickému tlaku odpovídajícímu dvacetimilimetrovému sloupci rtuti proti vakuu bez znatelného průsaku.“

Zmocněnec přikývl. „Chápu. K udržení atmosféry Země byste potřebovali sedmsetšedesátimilimetrové pole.“

„Ano! To by bylo pole o hodnotě jedné atmosféry. Doktore Prossere, tohle vás tak vzrušilo?“

„Dvacetimilimetrové pole? Samozřejmě, že ne. Při použití aktivovaného pentasulfidu vanadia v praseodymovém moderátoru dokážeme jít až na dvě stě padesát milimetrů. Ale to není třeba. Technik by to udělal a vyhodil by to tady všechno do vzduchu. Vědec zkoumá teorie a postupuje pomalu.“ Mrkl. „Nyní pole zesílíme. Dívejte se!“

„Máme jít za zástěnu?“

„To už není nutné. Záření je jen na začátku.“

Drnčení znovu zesílilo, ale už ne tolik jako předtím. Prosser něco křikl na muže u řídicího panelu a ten mávl rukou.

Pak muž u ovládání ukázal zaťatou pěst a Prosser zvolal: „Dostali jsme se na padesát milimetrů! Sáhněte si!“

Orloff natáhl ruku a opatrně šťouchl do pole. Neviditelná gumová houba byla tvrdší! Pokusil se ‚štípnout‘ ji prsty, ale vzduch mezi jeho palcem a ukazováčkem nekladl vůbec žádný odpor.

Prosser se na něj zamračil. „V kolmém směru k vektoru síly nemůžete nic cítit. Elementární mechanika.“

Muž u řídicího pultu znovu mávl rukou. „Překročil sedmdesát,“ vysvětlil Prosser. „Teď zpomaluje. Kritická hodnota je 83,42.“

Odsunul se od zábradlí a současně pokynul oběma svým společníkům. „Držte se dál! Je to nebezpečné!“

Pak vykřikl: „Pozor! Generátor se chvěje!“

Drnčení prudce zesílilo a muž u řídicího pultu začal zuřivě zápasit s ovladači. Ústřední křemenné jádro atomového reaktoru rudě vzplálo.

Drnčení náhle zakolísalo, přešlo v zaječení a rázová vlna mrštila Orloffem o stěnu.

Prosser se zvedl z podlahy. Přes obličej měl čerstvý šrám. „Zraněný? Ne? Dobře, dobře! Něco takového jsem čekal. Měl jsem vás varovat. Pojďme dolů. Kde je Birnam?“

Vysoký Ganymeďan pomalu vstal a oprášil se. „Tady jsem. Co to vybuchlo?“

„Nic nevybuchlo. Něco povolilo. Pojďte, půjdeme dolů.“ Kapesníkem si otřel čelo a zamířil ke schodům.

Muž u řídícího panelu si sundal sluchátka a slezl ze stoličky. Vypadal vyčerpaně a špinavý obličej se mu leskl potem.

„Začalo to na 82,3, šéfe. Trochu mě to zaskočilo.“

„To jsem si všiml,“ zavrčel Prosser. „Ale bylo to v toleranci, ne? Co generátor? Hej, Stoddarde!“

Technik, na kterého volal, odpověděl ze svého stanoviště u generátoru. „Odešla trubka 5. Výměna mi bude trvat dva dny.“

Prosser se spokojeně obrátil a řekl: „Takže to funguje. Přesně, jak jsem předpokládal. Problém byl vyřešen, pánové. Máme po starostech. Pojďme zpátky do mé kanceláře. Potřebuju se najíst. A pak bych se rád vyspal.“

~

Nepromluvil, dokud zase neseděl za svým psacím stolem, a pak spustil mezi jednotlivými sousty sendviče s játry na cibulce.

Díval se na Birnama. „Vzpomeňte si na zkoušku z posledního června. Pole se zhroutilo, ale udrželi jsme ho. Minulý týden mi Finch dodal údaje a já jsem je analyzoval. Všechno do sebe zapadalo. Je to jasné jako den. Něco takového jsem ještě neviděl.“

„Pokračujte,“ řekl Birnam klidně. Znal Prossera příliš dobře, než aby dal najevo netrpělivost. „Viděli jste, co se stalo. Když se hodnota pole přiblíží k 83,42 milimetrů, přestává být stabilní. Prostor takové napětí prostě nevydrží. Povolí a pole se zhroutí. Bum!“

Birnam překvapeně otevřel ústa a opěrky Orloffova křesla zapraskaly pod náhlým tlakem. Na chvíli zavládlo ticho a pak se Birnam zeptal: „Chcete říct, že vyrobit silnější pole není možné?“

„Možné to je. Dokážete je vyrobit. Ale čím je hustější, tím je méně stabilní. Kdybych chtěl vygenerovat dvěstěpadesátimilimetrové pole, vydrželo by pouhou desetinu sekundy. Pak by se zhroutilo. Základna by vyletěla do vzduchu! I se mnou! Technik by to udělal. Vědce varuje teorie. Pracuje opatrně, tak jako já. Nic zlého se nestane.“

Orloff si zastrčil monokl do kapsičky u vesty a řekl rozechvělým hlasem: „Ale silové pole má přece stejnou podstatu jako meziatomové síly. Jak je tedy možné, že například v oceli mohou být tak silné a prostor to vydrží? Kde je chyba?“

Prosser se zatvářil znechuceně. „Nikde není chyba. Kritické napětí závisí na počtu generátorů. V oceli je každý atom generátorem silového pole. To znamená asi sto miliard trilionů generátorů na každý gram hmoty. Kdybychom jich mohli použít tolik… v praxi je limit asi stovka generátorů. Při jejich použití se kritická hodnota zvedne asi na devadesát sedm.“

Vyskočil ze židle a nadšeně pokračoval: „Ne. Náš problém byl vyřešen, je to tak. Je absolutně vyloučeno vyrobit silové pole schopné udržet zemskou atmosféru víc než setinu sekundy. Atmosféra Jupiteru je naprosto mimo diskusi. Čísla to říkají – experiment to potvrdil. Prostor to nevydrží!

Ať Joviáni dělají, co umí. Ze své planety se nedostanou. To je konečný verdikt! Konečný verdikt! Konečný verdikt!“

„Pane ministře,“ řekl Orloff. „Mohu tady ze základny poslat kosmogram? Chtěl bych na Zemí oznámit, že se vracím příští raketou a že joviánský problém byl vyřešen – jednou provždy.“

Birnam mlčel, ale výraz úlevy v jeho obličeji, když si s koloniálním zmocněncem potřásal rukou, byl velice výmluvný.

A doktor Prosser nepřestával opakovat s ptačím cukáním hlavy: „To je konečný verdikt!“

~

Hal Tuttle se díval, jak Everett, kapitán Transparentu, nejnovější lodě Comet Space Lines, vstoupil do jeho soukromé observatoře na přídi rakety.

„Právě jsem dostal kosmogram z Tucsonu,“ řekl kapitán. „V Jovopolis na Ganymedu vyzvedneme koloniálního zmocněnce Orloffa a odvezeme ho zpátky na Zemi.“

„Dobře. Neviděla nás žádná jiná loď?“

„Ne, ne! Jsme daleko od všech pravidelných linek. Všichni se o nás dozvědí, teprve až přistaneme na Ganymedu. Bude to ta největší událost v dobývání kosmu od prvního přistání člověka na Měsíci.“ Hlas mu náhle zjihl: „Co se děje, Hale? Je to přece tvůj triumf!“

Hal Tuttle se zadíval do temnoty vesmíru. „Asi ano. Deset roků práce, Same. Při první explozi jsem přišel o ruku a jedno oko, ale nelituju toho. To jen, že už je po všem. Problém byl vyřešen a to je konec mého životního díla.“

„A stejně tak každé kosmické lodi s kovovým trupem ve sluneční soustavě.“

Tuttle se usmál. „Ano. Není snadné si to představit, že?“ Máchl rukou. „Vidíš ty hvězdy? Mezi nimi a námi po většinu doby není vůbec nic. Točí se mi z toho hlava.“ Jeho hlas znovu posmutněl. „Devět let jsem promarnil. Nejsem teoretik a pořádně jsem ani nevěděl, co hledám – prostě jsem vyzkoušel všechno. Zpočátku jsem na to šel moc zhurta a prostor to nevydržel. Zaplatil jsem za to rukou a okem, a začal jsem zase od začátku.“

Kapitán Everett zaťal ruku v pěst a zabušil do trupu – trupu, Přes který bylo vidět hvězdy stejně jasně, jako by tam nebyl. Ozvalo se tlumené plesknutí masa, které narazilo do pevné překážky – ale žádná odezva od ní.

Tuttle přikývl. „Teď už je to dost pevné – i když to bliká osm set tisíckrát za sekundu. Napadlo mě to, když jsem viděl stroboskopickou lampu. Víš, co myslím – bliká tak rychle, až vzniká dojem, že svítí stabilně.

A stejně tak je to i s naším trupem. Není zapnutý dost dlouho, aby se prostor zhroutil. Není vypnutý dost dlouho, aby začala unikat atmosféra. A výsledným efektem je pevnost větší než u oceli.“

Odmlčel se a pak pomalu dodal: „A možnosti jsou takřka neomezené. S rychlostí kmitání stoupá pevnost. Můžeme pole rozkmitat miliónkrát za sekundu, miliardkrát za sekundu! Silové pole může být tak silné, že zadrží atomovou explozi. Moje životní dílo!“

Kapitán Everett ho poplácal po zdravém rameni. „Dost řečí, kamaráde. Mysli na naše přistání na Ganymedu. Zatraceně! To bude sláva! Jen si pomysli, jak se bude tvářit například Orloff, až zjistí, že bude prvním cestujícím v historii, který se poveze na kosmické lodi s trupem tvořeným silovým polem. Co myslíš, že nám na to řekne?“

Hal Tuttle pokrčil rameny. „Podle mě bude štěstím bez sebe.“

Staromódní

Ben Estes věděl, že zemře, a vůbec mu nepomáhalo vědomí, že s tou vyhlídkou žil už celé roky. Život astrotěžaře, který si vydělává ve stále ještě z větší části nezmapovaném pásu asteroid, nebyl nijak zvlášť sladký, zato bylo vysoce pravděpodobné, že bude krátký.

Samozřejmě, vždycky tady byla možnost překvapivého nálezu, který by z vás udělal nadosmrti boháče, a tenhle nález překvapivý skutečně byl. Bylo to překvapení, jaké svět ještě neviděl, ale boháče z Estese neudělá – udělá z něj totiž mrtvolu.

Harvey Funarelli tiše zasténal ve své kóji, a když se Estes otočil, obličej se mu stáhl bolestí. Oba byli zle pohmoždění. Estes ne tolik jako Funarelli, protože Funarelli byl větší a blíž k místu skorosrážky.

Estes se zachmuřeně zadíval na svého parťáka a zeptal se: „Jak je, Harve?“

Funarelli znovu zasténal. „Jako bych měl polámané všechny klouby. Co se to, k čertu, stalo? Do čeho jsme narazili?“

Estes přikulhal k němu a řekl: „Nepokoušej se vstát.“

„Já to zvládnu,“ namítl Funarelli. „Jenom mi podej ruku. Au! zajímalo by mě, jestli jsem si zlomil žebro. Tady. Co se stalo, Bene?“

Estes ukázal na hlavní průzor. Nebyl velký, ale na dvoumístné astrotěžařské lodi se nic lepšího čekat nedalo. Funarelli se velice pomalu vydal k němu a přitom se opíral o Estesovo rameno. Pak vzhlédl.

Samozřejmě, že tam byly hvězdy, ale zkušené oko astronauta je dokázalo nevnímat. Hvězdy tam byly vždycky. Blíž se vznášely balvany nejrůznějších velikostí a všechny pomalu kroužily jako hejno gigantických včel.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ prohlásil Funarelli. „Proč to dělají?“

„Myslím, že to kamení je všechno, co zbylo z asteroidy,“ řekl Estes, „a pořád krouží kolem toho, co ji rozbilo. A o co jsme se rozbili my.“

„O čem to mluvíš?“ Funarelli marně poulil oči do tmy.

Estes ukázal: „O tomhle!“ Tam, kam mířil jeho prst, to lehoučce jiskřilo.

„Já nic nevidím.“

„To je v pořádku. Je to černá díra.“

Funarelliho krátké černé vlasy se naježily a v očích se mu objevil výraz naprostého zděšení. „Ty ses zbláznil,“ vydechl.

„Ne. Černé díry se mohou vyskytovat ve všech velikostech. Alespoň astronomové to tvrdí. Vypadá to, že tahle má hmotnost asi jako větší asteroida a my kolem ní obíháme. Jak jinak bychom mohli být na oběžné dráze, v jejímž středu není nic vidět?“

„Nehlásili žádné –“

„Já vím. Jak by mohli? Vidět není. Její hmotnost – Helemese, vychází Slunce.“ Pomalu rotující loď zaplavilo sluneční světlo a průzor se automaticky zpolarizoval, aby chránil jejich oči. „Tak či tak,“ pokračoval Estes, „objevili jsme první dosažitelnou černou díru ve vesmíru. Škoda, že nebudeme žít tak dlouho, abychom si užili tu slávu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Funarelli.

„Dostali jsme se příliš blízko a slapové síly nám zničily loď.“

„Slapové síly?“

„Nejsem astronom,“ řekl Estes, „ale pochopil jsem, že i když celkový gravitační tah téhle věci není velký, se zmenšující se vzdáleností silně roste. To mimo jiné znamená, že na vzdálenější konec lodi působí výrazně menší síla než na bližší, takže loď má tendenci se protahovat. Čím bližší a hmotnější černá díra je, tím horší je výsledný efekt. Máš zpřetrhané svaly. A můžeš mluvit o štěstí, že nemáš polámané všechny kosti.“

Funarelli se zašklebil. „To ještě nevím určitě… A co dál?“

„Naše palivové nádrže to nevydržely. Uvízli jsme tady na oběžné dráze… máme štěstí, že na dost vzdálené a že se otáčíme dost rychle, abychom potlačili působení slapových sil. Kdybychom se ještě přiblížili, nebo kdybychom se začali pohybovat po protáhlejší dráze –“

„Můžeme se s někým spojit?“

„Bohužel,“ zavrtěl Estes hlavou. „Vysílačka je rozbitá.“

„Nemůžeme ji spravit?“

„Nejsem odborník na spojovací techniku, ale i kdybych byl – ta už se spravit nedá.“

„Nemůžeme se pokusit o nějakou improvizaci?“

Estes zavrtěl hlavou. „Můžeme jenom čekat – a umřít. Ale to mě tak netrápí.“

„Zato mě to trápí,“ opáčil Funarelli, posadil se na palandu a sevřel si hlavu do dlaní.

„Máme pilulky,“ řekl Estes. „Bude to snadná smrt. Špatné ovšem je, že se nemůžeme s nikým spojit a varovat je před – tímhle.“ Ukázal na průzor, který už byl zase čirý.

„Před černou dírou?“

„Ano. Je nebezpečná. Vypadá to, že krouží kolem Slunce, ale kdoví, jestli je její dráha stabilní. A i kdyby byla, pořád se zvětšuje.“

„Řekl bych, že polyká věci.“

„Samozřejmě. Všechno, na co narazí. Ustavičně nasává kosmický prach a ten jí předává svou energii. To je to jemné jiskření. Čas od času spolkne větší kus hmoty a vyšle záblesk rentgenového záření. A čím je větší, z tím větší vzdálenosti si přitahuje materiál pro svůj další růst.“

Chvíli oba mlčky hleděli z průzoru, pak Estes pokračoval: „Teď by se nejspíš ještě dala zvládnout. Kdyby sem NASA domanévrovala dostatečně velkou asteroidu a poslala jí skrz černou díru, díra by se vzájemným gravitačním působením s ní vychýlila z oběžné dráhy. S trochou dodatečné pomoci a zrychlení by přešla na trajektorii, která míří ven ze sluneční soustavy.“

„Myslíš, že vznikla jako hodně maličká?“ zeptal se Funarelli.

„Původně to mohla být mikrodíra, která se vytvořila při Velkém třesku, když vznikal vesmír. Rostla po miliardy let a poroste dál, až se stane neovladatelnou. Nakonec pohltí celou sluneční soustavu.“

„Proč ji ještě nikdo neobjevil?“

„Nikdo ji nehledal. Kdo by čekal černou díru v pásu asteroid? Navíc nevydává dost záření, aby se dalo zachytit, ani na to není dost hmotná. Je do ní zkrátka třeba narazit, jako se to stalo nám.“

„Víš určitě, že se nemůžeme s nikým spojit, Bene? Jak je to daleko na Vestu? Odtamtud by tu byli coby dup. Je to největší základna v pásu asteroid.“

Estes zavrtěl hlavou. „Ani nevím, kde teď Vesta je. Počítač vysadil také.“

„Bože! Co vlastně ještě funguje?“

„Systém recyklace vzduchu. Vodní filtry. Máme spoustu energie i jídla. Vydržíme dva týdny, možná i déle.“

Zavládlo ticho.

„Podívej,“ řekl Funarelli po chvíli. „I když nevíme, kde přesně teď Vesta je, je jasné, že odsud nemůže být dál než pár milionů kilometrů. Kdyby se nám nějak podařilo poslat jim zprávu, automatická sonda by tady byla do týdne.“

„Jistě, automatická sonda,“ zopakoval Estes. Samozřejmě. Loď bez posádky se mohla pohybovat se zrychlením, jaké by lidské svaly a krev nesnesly. Dokázala urazit vzdálenost za třetinu času, který k tomu potřebovala loď s lidskou posádkou.

Funarelli křečovitě zavřel oči, aby alespoň na chvíli potlačil bolest, a řekl: „Nesměj se. Automatická sonda by sem mohla dopravit zásoby a určitě bude mít na palubě věci, s jejichž pomocí bychom mohli opravit naši vysílačku. Vydrželi bychom, dokud by nedorazila skutečná záchranná loď.“

Estes se posadil na druhou palandu. „Já se nesměju. Jenomže nemáme žádnou možnost, jak na sebe upozornit, vůbec žádnou možnost. Nemůžeme dokonce ani křičet – kosmické vakuum nepřenáší zvukové vlny.“

„Nemůžu uvěřit, že nedokážeš nic vymyslet,“ trval na svém Funarelli tvrdohlavě. „Závisejí na tom naše životy.“

„Nejspíš nejenom naše, ale celého lidstva – jenomže mě pořád nic nenapadá. Proč něco nevymyslíš ty?“

Náhlá bolest v boku přinutila Funarelliho zasténat. Rukou se přidržel stěny vedle palandy a opatrně vstal. „Alespoň jednu věc jsem vymyslel právě teď,“ řekl. „Proč nevypneme gravitační motory a nešetříme energii? Navíc by se ulevilo mým ubohým svalům.“

„Dobrý nápad,“ zamumlal Estes. Vstal, došel k řídicímu Panelu a vypnul gravitaci.

Funarelli se vznášel v prostoru, mračil se a vzdychal. „Proč ti idioti nenašli tu černou díru už dávno?“

„Myslíš tak, jako my? Jiný způsob totiž neexistuje. Nijak se neprojevuje.“

„Pořád to bolí, i bez gravitace,“ postěžoval si Funarelli. „… Sakra, jestli ta bolest brzy nepřestane, začnu se těšit na chvíli, kdy si budeme muset vzít pilulku… Copak neexistuje způsob, jak černou díru přinutit, aby se nějak projevila?“

Estes se zachmuřil. „Kdyby se nám nějak podařilo hodit do díry úlomek kamene, vyzářila by energii v rentgenové části spektra.“

„Zachytili by to na Vestě?“

Estes zavrtěl hlavou. „Pochybuji. Po ničem takovém nepátrají. Ale určitě by to zachytili na Zemi. Některá z kosmických stanic ustavičně monitoruje okolní vesmír. Dokážou zaznamenat i překvapivě malé odchylky v záření.“

„Dobře, Bene, to by mělo stačit. Ze Země pošlou zprávu na Vestu, aby to prozkoumali. Rentgenovému záření bude trvat asi patnáct minut, než dorazí k Zemi, a za další čtvrt hodiny budou mít rádiovou zprávu na Vestě.“

„A co čas mezi tím? Automatický systém sice zachytí rentgenové záření přicházející z tohoto směru, ale jak určí, odkud doopravdy přišlo? Mohou si myslet, že pochází z nějaké vzdálené galaxie. Budou očekávat další záblesk energie ze stejného směru, a když žádný nepřijde, uzavřou to jako bezvýznamnou záležitost. Kromě toho, nevím, jak bys to chtěl dokázat, Harve. Když se černá díra srazila s touhle asteroidou a roztrhala ji svými slapovými silami, muselo dojít k vyzáření spousty energie – jenže k tomu došlo před tisíci let a tehdy nebyl na Zemi nikdo, kdo by to zachytil. Všechny úlomky, které zbyly, se nacházejí na stabilních oběžných dráhách.“

„Kdybychom měli rakety –“

„Počkej. Mohli bychom do černé díry navést naši loď. Obětovat se a poslat tak zprávu. Jenže by to nejspíš stejně nebylo k ničemu. Jeden rentgenový pulz by nikoho neupoutal.“

„Tohle jsem nemyslel,“ opáčil Funarelli mrzutě. „Na hrdinskou smrt nejsem ten správný typ. Chtěl jsem říct, že máme tři raketové motory. Kdybychom je připevnili ke třem pěkným balvanům a poslali je jeden po druhém do černé díry, dostali bychom tři dávky rentgenového záření. Pokud bychom je načasovali v jednodenních intervalech, dalo by se určit, že se jejich zdroj oproti hvězdám pohybuje. To už by přece mělo vzbudit něčí zájem, nemyslíš? Pomoc by tu byla natotata, ne?“

„Možná ano a možná ne. Kromě toho nám nezbyly žádné rakety a nemůžeme namontovat motory na balvany, pokud –“ Estes náhle zmlkl. Pak řekl změněným hlasem: „Zajímalo by mě, jestli jsou v pořádku naše kosmické obleky.“

„Jsou v nich vysílačky,“ zvolal Funarelli vzrušeně.

„Ty mají dosah sotva několik kilometrů,“ zchladil ho Estes. „Myslel jsem na něco jiného. Myslel jsem na kosmickou procházku.“ Otevřel skříňku s obleky. „Vypadají v pořádku.“

„Co chceš dělat venku?“

„Možná nemáme rakety, ale pořád nám ještě zbývá stará dobrá síla svalů. Alespoň mně. Myslíš, že dokážeš hodit kamenem?“

Funarelli naznačil pohyb, který člověk dělá při vrhu – přesněji řečeno začal ho naznačovat a tvář se mu okamžitě zkřivila bolestí. „Můžu přeskočit Slunce?“ zeptal se nešťastně.

„Půjdu ven a naházím nějaké… vypadá to, že oblek je v pořádku. Možná se mi podaří naházet do černé díry… Doufám, že vzduchová propust funguje.“

„Neměli bychom šetřit vzduch?“ zeptal se Funarelli s obavami.

„Co záleží na dvou týdnech?“ odpověděl Estes unaveně.

~

Každý astrotěžař musel tu a tam vyjít do kosmického prostoru – kvůli nevyhnutelným opravám, nebo aby odebral vzorky horniny. Obvykle je to vzrušující. Nebo je to přinejmenším změna.

Estes žádné vzrušení necítil, jen úzkost. Jeho plán byl tak primitivní, že si kvůli němu začal připadat jako hlupák. Jako by nebylo dost na tom, že ho čeká smrt; teď to ještě vypadalo, že zemře jako naprostý pitomec.

Vznášel se v černočerné prázdnotě se zářícími hvězdami kolem. Viděl je už tisíckrát, ale tentokrát se mezi nimi ve světle vzdáleného Slunce třpytily stovky úlomků kamene, které kdysi byly součástí asteroidy a nyní vytvářely kolem černé díry saturnovský prstenec. Vzhledem k tomu, že všechny rotovaly spolu s lodí, zdály se být skoro nehybné.

Estes odhadl směr zdánlivého otáčení oblohy. Věděl, že loď i úlomky se pohybují opačným směrem. Kdyby se mu podařilo hodit kamenem po směru otáčení hvězd, neutralizoval by jeho rychlost vůči černé díře. Jestliže neodhadne rychlost hodu správně, kámen sice doletí k díře, ale odrazí se za ní a vrátí se zpátky k němu. Když se mu ji podaří odhadnout správně, slapové síly černé díry roztrhají kámen na prášek, díra ho nasaje a přitom vyzáří energii ve formě rentgenového záření.

Estes použil těžařskou síť z tantalové oceli a začal si vybírat kameny velké asi jako pěst a lovit je. Byl rád, že má moderní kosmický oblek, jenž mu dovoloval naprostou svobodu pohybu, a ne ty nepohodlné rakve, které před lety používali astronauté při prvních cestách na Měsíc.

Jakmile nashromáždil dost kamenů, hodil jedním a ve slunečním světle pozoroval záblesk věštící, že kámen dopadl do nitra černé díry. Čekal, ale nic se nedělo. Estes nevěděl, jak dlouho by měl pád do černé díry trvat – jestli k němu vůbec dojde – ale když napočítal do šesti set, hodil další.

Takto házel jeden kámen za druhým, s nevyčerpatelnou trpělivostí pramenící z vědomí, že jedinou alternativou je smrt, když se náhle směrem od černé díry zablesklo. Estes věděl, že kromě viditelného světla díra vyzářila i vysokoenergetický proud elektromagnetických vln.

Přerušil házení, aby si nasbíral více kamení, a pak začal znovu. Tentokrát zasáhl skoro pokaždé. Přitom se natočil tak, aby byl záblesk z černé díry viditelný vždycky nad střední částí lodi. To byla jediná relativní vzdálenost, která se neměnila – nebo se měnila nejméně.

Přestože se o to snažil, připadalo mu, že trefuje cíl podezřele často. Napadlo ho, že černá díra je mnohem větší, než tušil, a že si přitahuje předměty z větší vzdálenosti. Byla tím sice nebezpečnější, ale zvyšovala jejich vyhlídky na záchranu.

Po chvíli se vrátil zpátky do lodě. Byl vyčerpaný a pekelně ho bolelo pravé rameno.

~

Funarelli mu pomohl z obleku. „To bylo něco! Házel jsi kamením po černé díře.“

Estes přikývl. „Jo. Jenom doufám, že mě oblek ochránil před rentgenovými paprsky. Nestojím o to umřít na nemoc z ozáření.“

„Ale ze Země je uvidí, že?“

„Určitě ano,“ přikývl Estes. „Ale budou jim věnovat pozornost? Zaznamenají je a budou o nich přemýšlet. Proč by ale měli letět podívat se na ně zblízka? Jen co si odpočinu, vymyslím něco, co by upoutalo jejich pozornost.“

O hodinu později vytáhl druhý kosmický oblek. Nebyl čas čekat, až se dobijí solární články v tom prvním. „Doufám, že jsem nezapomněl, jak silně je třeba hodit.“

~

Byl zase venku a brzy pochopil, že i při poměrně velkém rozptylu rychlostí a směrů pohltí černá díra skoro každý kámen, který hodem zpomalí.

Estes nasbíral tolik kamenů, kolik mohl, a pečlivě si je přichystal do jedné prohlubně v boku lodí. Samozřejmě tam nezůstaly, ale vzdalovaly se velice pomalu, a když skončil se sběrem, první, které tam vložil, měl stále ještě na dosah.

Začal házet, nejprve opatrně, ale se stále rostoucí sebejistotou, a černá díra vysílala jeden záblesk za druhým.

Estes měl pocit, že trefit cíl je stále snadnější a že černá díra s každým zásahem znatelně roste. Začínal se obávat, že brzy dosáhne až k lodi a nasaje ji do svých věčně hladových úst.

Samozřejmě to byla jen jeho představivost, nic jiného. Pak hodil poslední kámen a pomyslel si, že mu stejně nezbylo dost síly ani na jediný další hod. Připadalo mu, že byl venku celé hodiny.

~

Když se vrátil do lodi a Funarelli mu pomohl sundat přilbu, povzdechl si: „A je to. Víc nezvládnu.“

„Snad těch záblesků bylo dost,“ řekl Funarelli.

„Spousta a určitě je zpozorovali. Teď už musíme jen čekat. Oni přijdou.“

Funarelli mu pomohl svléknout kosmický oblek, jak jen mu to jeho potrhané svaly dovolovaly. Potom se supěním a sténáním vstal a řekl: „Opravdu si myslíš, že pro nás přiletí, Bene?“

„Myslím, že přiletí,“ odpověděl Estes, skoro jako by myslel, že může silou své vůle ovlivnit jejich další budoucnost. „Ano, myslím, že přiletí.“

„A proč si to myslíš?“ zeptal se Funarelli hlasem tonoucího, který velice touží po stéblu, kterého by se mohl chytit.

„Protože jsem s nimi navázal kontakt,“ řekl Estes. „Nejsme jen první lidé, kteří se setkali s černou dírou, jsme také první, kteří ji použili ke komunikaci: jako první jsme použili komunikační systém budoucností, takový, kterým bude možné posílat zprávy od hvězdy k hvězdě, od galaxie ke galaxii. Může se také stát nevyčerpatelným zdrojem energie –“ Estes vzrušeně lapal po dechu a oči mu plály.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Funarelli.

„Já jsem tam ty kameny házel v určitém rytmu, Harve,“ řekl Estes, „a ve stejném rytmu vysílala černá díra záblesky. Bylo to bleskbleskblesk blesk – blesk – blesk – bleskbleskblesk a tak dál.“

„Ano?“

„Je to staromódní, velice staromódní, ale je to jedna z věcí, kterou si každý pamatuje ještě z dob, kdy lidé komunikovali prostřednictvím elektrického proudu tekoucího dráty.“

„Myslíš fonograf… fonografí…“

„Telegrafii, Harve. Ty moje záblesky budou zachyceny a jakmile se někdo na záznam podívá, okamžitě se strhne poprask. Nejenom proto, že objeví rentgenový zdroj a že se ten zdroj vůči hvězdám pomalu posunuje, takže je jasné, že se nachází uvnitř sluneční soustavy. Nejdůležitější bude, že ten rentgenový zdroj vysílá signál SOS – SOS – a když rentgenový zdroj volá o pomoc, vsaď se, že přiletí… jak jen to půjde… jenom aby zjistili… co… to… je –“

A spal.

O pět dní později přiletěla automatická sonda.

Povolání

George Platen nedokázal potlačit vzrušení v hlase. Bylo to příliš silné. „Zítra je prvního května,“ řekl. „Olympiáda!“

Převalil se na břicho a zahleděl se přes nohy postele na svého spolubydlícího. Cožpak to taky necítí? Cožpak na něj ani tohle nedělá žádný dojem?

Georgeova tvář byla hubená a za poslední téměř rok a půl, co bydlel v Ústavu, ještě pohubla. Měl štíhlou postavu, avšak pohled v jeho modrých očích byl silný jako nikdy předtím a právě teď, s prsty zabořenými do deky, působil dojmem polapeného zvířete.

Georgeův spolubydlící krátce vzhlédl od knihy a při té příležitosti upravil intenzitu nástěnného světla u svého křesla. Jmenoval se Hali Omani a pocházel z Nigérie. Jeho tmavě hnědá pokožka spolu s impozantními rysy jako by byly stvořeny pro klidnou povahu a poznámka o Olympiádě ho nikterak nevzrušila.

„Já vím, Georgi,“ řekl.

George si Haliho trpělivosti a dobroty velmi považoval, pokud byla na místě, ale i trpělivosti a dobroty může být někdy příliš. Byl tohle snad okamžik, aby tu člověk seděl jako socha z nějakého tmavého dřeva?

George si říkal, jestli sám dopadne stejně po deseti letech strávených na tomhle místě, a energicky tu myšlenku zavrhl. Ne! Vzdorovitě pokračoval: „Myslím, že jsi zapomněl, co květen znamená.“

„Moc dobře si pamatuji, co květen znamená,“ odpověděl druhý muž. „Neznamená vůbec nic! Ty jsi ten, kdo to zapomněl. Květen neznamená nic pro tebe, Georgi Platene, a –“ tiše dodal „ – neznamená nic ani pro mě, Haliho Omaniho.“

George se nevzdával. „Přilétají rakety pro nováčky. Do konce měsíce jich tisíce a tisíce odletí s miliony mužů a žen na všechny možné světy, na které si vzpomeneš, a tohle že nic neznamená?“

„Nic je slabé slovo. Co bych měl podle tebe dělat?“ Omani přejížděl prstem po složité pasáži v knize a rty se mu tiše pohybovaly.

George ho pozoroval. Sakra, pomyslel si, tak jásej, křič; alespoň tolik bys mohl. Nebo mě kopni, udělej cokoliv.

Skutečnost byla taková, že George zkrátka nechtěl snášet svou zlost sám. Nechtěl být jediným, kdo je tak rozmrzelý, nechtěl být jediným, kdo umírá pomalou smrtí.

Cítil se mnohem lépe ještě před třemi týdny, kdy vesmír byl jenom malá skořápka matného světla a zvuku, která na něj shora doléhala. Cítil se lépe, než se mu do cesty připletl Omani a stáhl ho s sebou k životu, který nestálo za to žít.

Omani! Byl tak starý! Bylo mu alespoň třicet. George si pomyslel: Budu také takový, až mi bude třicet? Budu také takový za dvanáct let?

A jelikož se právě toho obával, zakřičel na Omaniho: „Přestal bys číst tu knihu?“

Omani obrátil stránku, přečetl ještě pár slov a pak zvedl hlavu s hustě kudrnatými vlasy a řekl: „Tak co?“

„K čemu je ti číst knihy?“ Přikročil k němu a odsekl: „Elektronika pro pokročilé,“ a vyrazil Omanimu knihu z ruky.

Omani se pomalu postavil a knihu zase zvedl. Uhladil pomačkanou stránku bez jakékoliv viditelné záště. „Říkej tomu třeba uspokojování zvídavosti,“ odvětil. „Dnes tomu rozumím jen trochu a zítra možná budu o něco víc. To je v jistém smyslu vítězství.“

„Vítězství. Jaké je tohle vítězství? Tohle pro tebe v životě znamená uspokojení? Naučit se do svých pětašedesáti tolik, abys věděl jen zlomek toho, co zná registrovaný elektrikář?“

„Možná do pětatřiceti.“

„A kdo o tebe potom bude mít zájem? Kdo ti dá práci? Kam půjdeš?“

„Nikdo. Nikdo. Nikam. Zůstanu tady a budu číst další knihy.“

„A to tě uspokojuje? Řekni mi něco! Dotáhl jsi mě sem do třídy. Chceš po mně, abych taky četl a zapamatovával si, co čtu. A k čemu? Mě z toho nic neuspokojuje.“

„A k čemu je tobě upírat si pocit uspokojení?“

„Pro mne to znamená vypadnout z téhle frašky. Zařídím se tak, jak jsem si plánoval předtím, než jsi mě od toho těma svýma pěknýma řečičkama odradil. Donutím je, aby – aby –“

Omani odložil svou knihu. Počkal, až George skončí, a pak řekl: „Aby co, Georgi?“

„Aby napravili justiční omyl. To spiknutí. Najdu Antonelliho a donutím ho, aby přiznal, že – že –“

Omani potřásl hlavou. „Každý, kdo sem přijde, tvrdí, že se jedná o omyl. Myslel jsem, že ty už máš tu fázi za sebou.“

„Neříkej tomu fáze,“ opáčil George zběsile. „V mém případě je to fakt. Říkal jsem ti, že –“

„Ano, říkal. Ale v hloubi duše je ti jasné, že se nikdo žádného omylu nedopustil.“

„Jen proto, že to nikdo nepřizná? Myslíš, že by se někdo z nich přiznal, kdyby k tomu nebyl přinucen? Takže já je přinutím.“

Byl to právě květen, co na George tolik dolehlo; byl to měsíc Olympiády. Cítil, jak ho znovu naplňuje zuřivost a on tomu nemůže zabránit. Vlastně tomu nechtěl zabránit. Bál se, že by mohl zapomenout.

Pak řekl: „Chtěl jsem být počítačovým programátorem a taky se jím stanu. Jednoho dne jím budu, ať analýzy říkají, co chtějí.“ Udeřil pěstí do matrace. „Jsou mylné. Musejí být mylné!“

„Analýzy se nikdy nemýlí.“

„Musejí se mýlit. Pochybuješ snad o mé inteligenci?“

„Inteligence s tím nemá vůbec nic společného. Copak ti to stokrát neříkali? Proč to nechceš pochopit?“

George se odvalil stranou, lehl si na záda a zasmušile hleděl do stropu.

„Čím ses chtěl stát ty, Hali?“

„Neměl jsem žádný konkrétní plán. Myslím, že být hydroponikem by se mi bývalo docela líbilo.“

„Myslel sis, že to zvládneš?“

„Nebyl jsem si tím jistý.“

George se Omaniho ještě nikdy předtím neptal na osobní záležitosti. Připadalo mu podivné, málem až nesmyslné, že jiní lidé měli ambice a nakonec skončili tady. Hydroponik!

Potom řekl: „Myslel sis, že budeš dělat tohle?“

„Ne, ale tak jako tak jsem tady.“

„A jsi spokojený. Naprosto, zcela spokojený. Jsi šťastný. Náramně se ti tady líbí. A nechtěl bys být nikde jinde.“

Omani zvolna vstal. Pečlivě si začal rozestýlat postel. Pak řekl: „Georgi, ty jsi těžký případ. Ničíš sám sebe, protože se nedokážeš smířit s tím, jak to s tebou skutečně je. Georgi, jsi tady, na místě, kterému říkáš Ústav, avšak nikdy jsem tě neslyšel vyslovit celý jeho název. Vyslov ho, Georgi, jen ho vyslov. Pak si jdi lehnout a vyspi se z toho.“

George zatnul zuby a pak je vycenil. „Ne!“ vyrazil ze sebe.

„Pak to udělám já,“ odvětil Omani a svůj slib splnil. Detailně si přitom pohrával s každou hláskou. George pociťoval při zvuku toho slova jen hořké zahanbení a nemohl než odvrátit hlavu.

~

Většinu času do svých osmnácti let se George Platen orientoval na to, že se stane registrovaným počítačovým programátorem. Mezi jeho vrstevníky byli tací, co básnili o astronautice, chladicích technologiích, řízení dopravy a dokonce i o administrativě. George si však stál za svým.

Diskutoval o podobných tématech stejně náruživě jako všichni ostatní a jak by také ne? Den vzdělání se blížil a pro všechny znamenal významnou skutečnost v jejich životě. Den za dnem byl stále blíž, stejně jistý a neomylný jako kalendář – první listopadový den toho roku, který následoval po osmnáctých narozeninách.

Po tomto dni se naskytla další témata k hovoru. Mohli jste si s ostatními povídat o různých detailech svého povolání nebo o věcech kolem manželky a dětí, nebo probírat budoucí osud něčího týmu ve vesmírném pólu, nebo se bavit o svých zážitcích z Olympiády. Avšak před Dnem vzdělání existovalo jen jedno jediné téma, ke kterému všichni neomylně a neúnavně upírali svou pozornost, a to byl Den vzdělání.

„Na co půjdeš? Myslíš, že to zvládneš? Sakra, to není dobrý. Koukni na záznamy; kvóty byly sníženy. Logistika teď –“

Nebo hypermechanika teď – Nebo komunikace teď – Nebo gravitika teď –

V této chvíli obzvlášť gravitika. Během posledních několika let před Georgeovým Dnem vzdělání každý mluvil o gravitice kvůli vývoji gravitačního motoru.

Všichni říkali, že každá planeta v okruhu deseti světelných let od trpaslíka dá první poslední za jakéhokoliv gravitického inženýra.

Tato skutečnost však George nijak nevzrušovala. Určitě to tak bude, dají za ně všechno, co seženou. Avšak George také slyšel, co se přihodilo před obdobím nově vyvinuté techniky. Racionalizace a simplifikace se přiřítily jako povodeň. Každý rok nové modely; nové typy gravitačních motorů; nové principy. Pak se všichni ti pánové, co byli na roztrhání, ocitnou na vedlejší koleji, vytlačeni nejnovějšími modely a nejnovějším vzděláním. A propadnou se coby neškolení pracovníci někam do nějakého zaostalého světa, který se jaksi ještě nedostal na současnou úroveň.

Naproti tomu poptávka po počítačových programátorech je stále stejně silná rok co rok, století za stoletím. Nikdy nedosáhla vrcholných výšin; po programátorech nikdy nebyla kdovíjaká sháňka; ale stabilně se zvyšovala jak se otevíraly Nové světy a staré se rozvíjely v čím dál složitější komplexy.

Se Stubbym Trevelyanem se o tom dohadoval v jednom kuse. Jakožto nejlepší přátelé se museli stále o něčem pěkně od plic hádat, přičemž samozřejmě žádný z nich druhého nepřesvědčoval o své pravdě.

Jenže Trevelyan měl otce, který byl registrovaný metalurg a skutečně pracoval na jednom z Nových světů, a dědečka, který byl také registrovaný metalurg. On sám zamýšlel stát se registrovaným metalurgem jakoby z rodinné tradice a byl pevně přesvědčen o tom, že jakékoliv jiné povolání se nedá nazvat ani slušným.

„Kovy tu budou pořád,“ řekl, „Je potřeba stanovovat přesné výpočty pro slévačské slitiny a sledovat, jak rostou stavby. A co bude dělat takový programátor? Sedět celý den u kodéru a krmit nějakou pitomou míli dlouhou mašinu.“

I ve věku šestnácti let dokázal George myslet prakticky. Jednoduše řekl: „Kromě tebe tu bude další milion metalurgů.“

„Protože je to dobrá práce. Dobré povolání. To nejlepší.“

„Ale ty zanikneš v davu, Stubby. Můžeš se ocitnout na konci dlouhé řady. Každý svět si může opatřit své vlastní metalurgy a trh pro vyspělé pozemské modely není tak velký. A většinou o ně mají zájem právě malé světy. Víš ty, jaké procento registrovaných metalurgů je vybráno pro třídu A? Našel jsem si to. Dělá to jen 13,3 procenta. To znamená, že máš vyhlídky sedm ku jedné, že zůstaneš trčet na nějakém světě, kde právě zavedli vodovod. Dokonce bys mohl zůstat trčet na Zemi; 2,3 procenta tu zůstanou.“

Trevelyan agresivně opáčil: „Zůstat na Zemi není žádná hanba. Země také potřebuje techniky. Dobré techniky.“ Jeho dědeček pracoval jako metalurg na Zemi. Trevelyan zvedl prst k hornímu rtu a podrbal se na zatím neexistujícím knírku.

George věděl o Trevelyanově dědečkovi a s ohledem na pozemská působiště jeho vlastních předků se mu tím rozhodně nemínil posmívat. Diplomaticky opáčil: „Není to žádná intelektuální hanba. Jistěže ne. Ale je pěkné, když se člověk dostane do světa třídy A, nemyslíš?“

„Ale vezmi si programátora. Jedině světy třídy A disponují počítači, ke kterým jsou opravdu potřeba prvotřídní programátoři, takže jsou jedinými na trhu. A programátorské kazety jsou složité a málokterá sedí. Potřebují více programátorů, než může zabezpečit jejich vlastní populace. Je to jen otázka statistiky. Řekněme, že se vyskytuje jeden prvotřídní programátor na milion obyvatel. To znamená, že světy, které jich potřebují dvacet a mají populaci menší než deset milionů, musejí dovézt pět až patnáct programátorů ze Země. Mám pravdu?

A víš, kolik registrovaných počítačových programátorů loni odešlo na planety třídy A? Tak já ti to řeknu. Všichni do posledního. Jakmile jsi programátor, jsi vybraný. Tak je to, vážený.“

Trevelyan se zamračil. „Když uspěje jen jeden z milionu, proč si myslíš, že to zvládneš právě ty?“

George nejistě odvětil: „Já to zvládnu.“

Ještě nikdy se neodvážil nikomu říct, ani Trevelyanovi, ani svým rodičům, z čeho vlastně pramenila ta jeho sebejistota. Ale nedělal si starosti. Byl zkrátka sebejistý (to byla ta nejhorší vzpomínka v bezmoci budoucích dnů). Byl zrovna tak slepě sebejistý jako je každé průměrné osmileté dítě očekávající Den čtení – tu dětskou předpremiéru Dne vzdělání.

~

Den čtení byl ovšem něco jiného. Částečně tu byl ten prostý fakt dětství. Osmiletý kluk dokáže hravě zvládat mnoho zvláštních věcí. Jeden den neumíte číst a druhý den ano. Tak to zkrátka chodí. Stejně samozřejmé jako slunce na nebi.

A taky na tom tolik věcí nezávisí. Nebyli tu žádní náboráři, co čekají a tahají se o seznamy výsledků pro chystanou Olympiádu. Chlapec či děvče, kteří absolvují Den čtení, jsou jen dětmi, které mají před sebou deset dalších let stejného způsobu života na nudném povrchu zemském; jen dětmi, které se vracejí ke svým rodinám s jednou novou schopností.

Po následujících deset let, do doby, kdy přišel Den vzdělání, měl George stále spoustu nejasností ohledně téměř všeho, co se týkalo jeho Dne čtení.

Nejživěji si pamatoval, že to tehdy byl pochmurný zářijový den a mrholilo. (V září je Den čtení, v listopadu Den vzdělání, v květnu Olympiáda. Ve školce na to měli básničku.) George se oblékal u světla na stěně a jeho rodiče byli mnohem nadšenější než on sám. Jeho otec byl registrovaný instalatér a své povolání vykonával na Zemi. Díky této skutečnosti se cítil ponížený, i když bylo jasné, že na Zemi musí zůstat většina z každé generace.

Museli tu být farmáři a horníci a dokonce i technici. Jenom poslední vysoce specializovaná povolání byla předmětem poptávky Nových světů a jen několik milionů z celkové pozemské populace osmi miliard lidí mělo šanci na export. Všichni muži a ženy ze Země do téhle skupiny patřit nemohli.

Avšak všichni muži a ženy mohli doufat, že alespoň jejich dětem se to podaří, a Platen starší rozhodně nebyl žádnou výjimkou. Byl si jist (a ostatní samozřejmě také), že George je obzvlášť inteligentní a chápavé dítě. A jelikož byl jedináčkem, byl jaksi vázán k tomu, aby si vedl dobře. Kdyby George neskončil na jednom z Nových světů, museli by čekat s další šancí až na vnoučata a to byla příliš vzdálená budoucnost, než aby je to mohlo utěšit.

Den čtení toho, pochopitelně, nemohl příliš prokázat, ale byla to jediná indicie, kterou měli k dispozici před tím velkým dnem. Všichni rodiče na Zemi naslouchali kvalitě četby, když se jejich děti vrátily domů poučeny; naslouchali jakémukoliv náznaku lehkosti, s jakou děti vyslovovaly, a vytvářeli si z toho předzvěsti budoucnosti. Jen opravdu málokterá rodina neměla alespoň jedno nadějné dítě, které se počínaje Dnem čtení stalo objektem velkých očekávání, založených na tom, jak vyslovovalo tříslabičná slova.

George si matně uvědomoval příčinu napětí, které panovalo mezi rodiči, a pokud ono mživé ráno pociťoval nějakou úzkost, bylo to jen z obavy, že otci ze tváře zmizí ten výraz naděje, až se vrátí ze školy a předvede své čtení.

Děti se scházely ve velkém shromažďovacím sále městské Vzdělávací síně. Během toho měsíce se v milionech místních síní po celé Zemi scházely podobné skupiny dětí. George byl zklamaný z šedi té místnosti a z ostatních dětí, působících nuceně a škrobeně v té nepřirozené nádheře.

George mechanicky napodoboval svým chováním ostatní děti. Našel malou skupinku, která představovala děti z poschodí domu, kde bydlel, a přidal se k ní.

Trevelyan, který bydlel hned vedle George, měl tehdy ještě své dětsky dlouhé vlasy a ještě roky si musel počkat na kotlety a řídký, nazrzlý knírek, který začal nosit hned, jak mu to fyziologie dovolovala.

Trevelyan (od kterého si George nechal říkat Žó-ži) řekl: „Vsadím se, že máš strach.“

„To teda nemám,“ opáčil George. Pak sebejistě dodal: „Naši mají u mne v pokoji na skříni hromadu potištěného papíru, a až se vrátím domů, tak jim to přečtu.“ (Georgeův největší problém v té chvíli pramenil z toho, že nevěděl, co s rukama. Zakázali mu drbat se na hlavě, škrábat se za ušima, šťourat se v nose a strkat je do kapes. To vylučovalo téměř všechny možnosti.)

Trevelyan si dal ruce klidně do kapes a prohlásil: „Můj táta strach nemá.“

Trevelyan starší pracoval skoro sedm let jako metalurg na Diporii, což mu mezi sousedy propůjčovalo vysoké sociální postavení, i když byl už v důchodě a zpátky na Zemi.

Země odrazovala navrátilce svými populačními problémy, ale hrstka se jich přece jen vracela. Když už nic, tak životní náklady byly na Zemi nižší, a tak co bylo na Diporii považováno za mizernou gáži, znamenalo na Zemi celkem slušný příjem. Kromě toho se vždycky našli lidé, kteří toužili dávat svůj úspěch na odiv přátelům, a to raději v kraji svého dětství než v celém zbytku Vesmíru.

Trevelyan starší dále vysvětloval, že kdyby byl zůstal na Diporii, zůstaly by tam i jeho děti a Diporie byla svět s jedinou vesmírnou lodí. Tady ze Země se naproti tomu mohou jeho děti dostat kamkoliv, třeba i na Novii.

Stubby Trevelyan velmi brzy tuto myšlenku přejal. Ještě před Dnem čtení byly jeho hovory založeny na samozřejmém úsudku, že jeho domovem se nakonec stane Novie.

George, zatížen myšlenkou na skvělou budoucnost svého kamaráda ve srovnání s vlastní maličkostí, cítil potřebu náruživého protiútoku.

„Můj táta taky nemá strach. Chce mě slyšet číst, protože ví, že mi to půjde. Tvůj táta, hádám, nechce, abys mu četl, protože ví, že ti to vůbec nepůjde.“

„To není pravda, že mi to nepůjde. Čtení vůbec nic neznamená. Na Novii si budu najímat lidi, aby místo mě četli.“

„Protože sám bys to nezvládl kvůli tomu, že jsi pitomej!“

„Tak jak to, že se dostanu na Novii?“

A George, unesen hádkou, se uchýlil ke krajnímu kroku. „Kdo říká, že budeš na Novii? Vsadím se, že se nedostaneš vůbec nikam.“

Stubby Trevelyan zrudl. „Rozhodně nebudu instalatérem jako tvůj tatík.“

„To odvoláš, ty pitomče.“

„Ty to odvoláš.“

Stáli tam, čelo proti čelu, a nechtěli se prát, ale pociťovali úlevu z toho, že v tomto cizím prostředí mohou dělat něco, co je jim vlastní. Ba co víc, teď, když George zaťal ruce v pěst a zvedl je do výše obličeje, problém, co dělat s rukama, byl – alespoň dočasně – vyřešen. Ostatní děti se vzrušeně shromáždily v kruhu kolem nich.

Pak tomu však byla učiněna přítrž, když se z reproduktoru hlasitě ozval ženský hlas. Všechno okamžitě ztichlo. George spustil pěsti a na Trevelyana zapomněl.

„Děti,“ řekl ten hlas, „teď budeme vyhlašovat vaše jména. Když budete vyvoláni, půjdete za jedním z mužů, kteří stojí podél bočních zdí. Vidíte je? Mají na sobě červené uniformy, takže je snadno poznáte. Děvčata půjdou napravo. Chlapci půjdou nalevo. A teď se rozhlédněte, abyste zjistili, který muž v červeném stojí nejblíže k vám –“

George našel svého muže a čekal, až ho vyvolají. Nebyl doposud zasvěcen do zákonitostí abecedy, a jak čas ubíhal a jeho jméno stále nebylo slyšet, začínalo ho to znepokojovat.

Dav řídl; a na všechny strany plynuly pramínky dětí k některému z rudě oděných průvodců.

Když se konečně ozvalo jméno ‚George Platen‘, jeho úleva byla ještě znásobena pocitem čisté radosti z toho, že Stubby Trevelyan stále ještě stál na místě, dosud nevyvolán.

George na něj na odchodu křikl přes rameno: „Hej, Stubby, asi tě nechtějí.“

Ten moment veselí však brzy pominul. Byl nahnán do řady a veden chodbami ve společnosti cizích dětí. Všechny se po sobě navzájem dívaly, znepokojené, s očima vyvalenýma, ale kromě huhňání, nějakého toho ‚Nestrkej,‘ a ‚Hej, dávej bacha,‘ nikdo moc nemluvil.

Každý dostal malou papírovou kartičku a bylo jim řečeno, že ji musejí mít stále u sebe. George zvědavě hleděl na tu svou. Byly tam malé černé značky různých tvarů. Věděl, že je to tištěný text, ale jak z toho někdo mohl rozluštit jednotlivá slova? Nedokázal si to představit.

Řekli mu, aby se svlékl; jemu a dalším čtyřem chlapcům, kteří tu nakonec zůstali pohromadě. Shodili ze sebe všechny oděvy a čtyři osmiletí kluci zůstali stát nazí a nicotní a třásli se spíše hanbou než zimou. Mezi nimi procházeli zdravotní technici, prohlíželi je a vyšetřovali podivnými nástroji a taky je píchli kvůli vzorku krve. Každý z nich si bral od všech chlapců kartu a připisoval tam takovou tyčinkou nějaké znaky, všechny pěkně pravidelně uspořádané, a to ve velké rychlosti. George zíral na ty nové znaky, ale nepřipadaly mu o nic pochopitelnější než ty staré. Pak řekli dětem, ať se zase oblečou.

Chlapci se posadili na samostatně stojící židličky a znovu čekali. Opět byla vyvolávána jména a ‚George Platen‘ se ozvalo jako třetí.

Přešel do velké místnosti plné děsivých přístrojů s tlačítky a průhlednými panely. Přesně uprostřed místnosti stál stůl, za kterým seděl muž s očima upřenýma do hromady papírů.

Zeptal se: „George Platen?“

„Ano, pane,“ zašeptal George nejistě. Všechno to čekání a přecházení sem a tam ho znervózňovalo. Přál si, aby to měl už za sebou.

Muž za stolem pokračoval: „Jsem doktor Lloyd, Georgi. Jak se máš?“

Když to říkal, ani nezvedl hlavu od papírů. Vypadalo to, jako by tu větu říkal stále dokola a neměl už zapotřebí kvůli tomu zvedat hlavu.

„Mám se dobře.“

„Máš strach, Georgi?“

„Nne, pane,“ odpověděl George a znělo to ustrašeně dokonce i jemu samotnému.

„To je dobře,“ pokračoval doktor, „protože není čeho se bát, víš? Tak se na to podívejme, Georgi. Tady na tvé kartě se píše, že tvůj otec se jmenuje Peter a že je registrovaný instalatér a že tvá matka se jmenuje Amy a že je registrovaná domácí technička. Je to tak?“

„Aano, pane.“

„A narozeniny máš 13. února a asi před rokem jsi prodělal zánět ucha. Ano?“

„Ano, pane.“

„Víš, jak jsem všechny ty věci zjistil?“

„Asi jsou na té kartě, pane.“

„Přesně tak.“ Doktor se poprvé podíval na George a usmál se. Ukázal přitom pravidelnou řadu zubů a vypadal mnohem mladší než Georgeův otec. Georgeova nervozita trochu povolila.

Doktor podal kartu Georgeovi. „Víš, co všechny tyhle věci znamenají, Georgi?“

Ačkoliv George věděl, že jim nerozumí, ta náhlá výzva ho přiměla podívat se na kartu, jako by tomu najednou mohl nějakou neuvěřitelnou náhodou rozumět. Ale viděl tam zase tytéž znaky jako předtím a vrátil kartu zpět. „Ne, pane.“

„Proč ne?“

George na chvíli vážně zapochyboval o doktorově zdravém rozumu. Copak to sám nevěděl?

George odpověděl, „Neumím číst, pane.“

„A chtěl by ses to naučit?“

„Ano, pane.“

„Pročpak, Georgi?“

George jen překvapeně zíral. Na to se ho ještě nikdy nikdo nezeptal. Nenapadala ho žádná odpověď. Váhavě odvětil: „Já nevím, pane.“

„Tištěná informace tě bude provázet celým životem. Je toho spousta, co se budeš muset naučit i po Dni vzdělání. Karty jako tahle ti toho hodně řeknou. Knihy ti toho hodně řeknou. A také televize. Tisk ti řekne věci tak důležité a tak zajímavé, že neumět číst by pro tebe bylo stejně zlé jako být slepý. Rozumíš mi?“

„Ano, pane.“

„Máš strach, Georgi?“

„Ne, pane.“

„To je dobře. Teď ti přesně řeknu, co budeme dělat. Já ti přiložím tyhle drátky na čelo, hned nad koutky očí. Budou tam držet, ale vůbec to nebude bolet. Pak zapnu něco, co bude bzučet. Bude to znít divně a možná to bude trochu lechtat, ale nebude to bolet. Ale kdyby to náhodou bolelo, řekni mi, a já to hned vypnu, ale bolet to nebude. Dobrá?“

George přikývl a polkl.

„Jsi připravený?“

George přikývl. Doktor měl plné ruce práce a George zavřel oči. Rodiče mu to vysvětlili. I oni říkali, že to nebude bolet, ale byly tu také starší děti, které o tom mluvily. Deseti a dvanáctileté děti hulákaly na osmileté, které čekaly na svůj Den Čtení: „Dávejte si bacha na jehly.“ Jiné zase sebevědomě tvrdily: „Rozevřou ti hlavu. Vezmou si ostrý nůž, bude takhle velký, a na konci bude mít hák,“ a tak dál až do příšerných podrobností.

George jim nikdy nevěřil, ale měl pak noční můry a teď, když zavřel oči, pociťoval naprostou hrůzu.

Drátky na skráních necítil. Bzučení mu připadalo vzdálené, v uších slyšel tepat krev a tepot se dutě rozléhal, jako by se nacházel ve velké jeskyni. Zvolna se odhodlal otevřít oči.

Doktor k němu stál zády. Z jednoho přístroje se odvinul pruh papíru, popsaný tenkou vlnitou fialovou čárou. Doktor z něj odtrhl několik kousků a vložil je do štěrbiny jiného přístroje. Dělal to pořád dokola. Pokaždé odtamtud vyběhl malý kousek filmu, který si doktor prohlédl. Nakonec se obrátil na George s podivně svraštěným obočím.

Bzučení utichlo.

George se bez dechu zeptal: „Už je konec?“

Doktor řekl: „Ano,“ ale stále se mračil.

„To už umím číst?“ otázal se George. Necítil se teď jiný.

„Cože?“ zeptal se doktor nepřítomně, pak se najednou letmo usmál. „Šlo to dobře, Georgi. Za patnáct minut budeš umět číst. Tentokrát použijeme jiný přístroj a bude to trvat trošku déle. Přikryji ti teď celou hlavu, a až to zapnu, na chvíli vůbec nic neuvidíš ani neuslyšíš, ale nebude to bolet. Jen pro jistotu ti dám do ruky malý vypínač. Kdyby tě cokoliv bolelo, zmáčkneš to malé tlačítko a všechno se vypne. Můžeme?“

O několik let později Georgeovi řekli, že ten vypínač byl jen atrapa; že se to používalo jen pro pocit větší jistoty. Jistě to však vědět nemohl, protože ten vypínač nestiskl.

Doktor mu dal na hlavu velikou, hladce tvarovanou helmu s gumovým polstrováním a odešel. Měl pocit, jako by se mu do lebky zakously tři nebo čtyři výstupky, ale provázel to jen lehký tlak, který slábl. Žádná bolest.

Doktorův hlas zněl tlumeně. „Všechno v pořádku, Georgi?“

A pak, bez jakéhokoliv varování, se kolem něho sevřela tlustá vrstva plsti. Byl najednou jakoby odhmotněný, nic necítil, svět přestal existovat, byl tu jen on a vzdálený šum na samém konci nicoty, který mu něco našeptával – a našeptával – a našeptával –

Snažil se naslouchat a porozumět tomu, ale dělila ho ta tlustá vrstva plsti.

Pak mu někdo sundal helmu z hlavy a světlo bylo tak jasné, že ho bolely oči, zatímco v uších mu duněl doktorův hlas.

Doktor řekl: „Tady je tvá karta, Georgi. Co tam stojí napsáno?“

George se znovu podíval na kartu a vydal ze sebe přidušený výkřik. Znaky už vůbec nebyly jen znaky. Dávaly dohromady slova. Byla to slova tak jasná, jako by mu je někdo šeptal do uší. Jako by opravdu slyšel, jak je někdo šeptá, když se na ně díval.

„Co tam stojí napsáno, Georgi?“

„Stojí tam – stojí tam –, Platen, George. Narozen 13. února 6492. Rodiče Peter a Amy Platenovi…“ Pak zmlkl.

„Umíš číst, Georgi,“ řekl doktor. „Jsme hotovi.“

„Napořád? Nemůžu to zapomenout?“

„Ovšemže ne.“ Doktor se k němu naklonil a s vážností mu potřásl rukou. „Teď tě odvezou domů.“

Trvalo několik dnů, než se George vzpamatoval z objevení tohoto svého nového talentu. Četl svému otci s takovou lehkostí, že Platen starší plakal radostí a obvolával s tou šťastnou zprávou příbuzné.

George se procházel po městě a četl každičký nápis a text, který našel, a divil se, jak je možné, že mu to dříve nic neříkalo.

Snažil se vzpomenout si na to, jaké to bylo, když ještě neuměl číst, ale nešlo to. Měl pocit, že umí číst už odjakživa. Prostě odjakživa.

~

Když bylo Georgeovi osmnáct, byl poměrně snědý, sice středního vzrůstu, ale protože byl dost hubený, vypadal vyšší. Trevelyan, který byl o necelý palec menší, byl postavy spíše zavalité, čímž si vysloužil přezdívku ‚cvalík‘, ale během posledního roku nabyl sebevědomí. Jeho přezdívku ze strachu před odplatou už nikdo nepoužíval. A protože Trevelyan zamítl i své křestní jméno, říkalo se mu Trevelyan, nebo jakoukoliv zkrácenou variantou toho jména. Jako by se snažil ještě více posílit své mužství, neustále nosil kotlety a ježatý knírek.

Teď však byl Trevelyan nervózní a zpocený a George, který už vyrostl z přezdívky ‚Žó-ži‘ do hrdelně znějícího, jednoslabičného ‚George‘, se pohledem na svého kamaráda pobavil.

Stáli ve stejné síni jako před deseti lety (od té doby tam nebyli). Bylo to, jako by mlhavý sen z minulosti náhle oživl v realitu. V prvních chvílích byl George překvapený, jak mu všechno připadalo menší a stěsnané, než to bylo ve vzpomínkách; pak si uvědomil, jak od té doby sám vyrostl.

Dav účastníků byl menší než ten z dětství. Tentokrát tam byli jen kluci. Děvčata měla vyhrazený jiný den.

Trevelyan se k němu naklonil a řekl: „To mě štve, jak nás tu nechávají čekat.“

„Úřední šiml,“ poznamenal George. „Tomu se nevyhneš.“

Trevelyan se podivil: „Jak to, že tobě to vůbec nevadí?“

„Nemám se čeho bát.“

„Hele, brácho, dělá se mi z tebe nanic. Doufám, že skončíš jako registrovaný metač hnoje, jen abych pak mohl vidět ten tvůj ksicht, až ti to oznámí.“ Zamračeným pohledem znepokojeně přehlédl dav.

George se také rozhlédl. Měli tu trochu jiný systém než pro děti. Všechno šlo pomaleji a instrukce každý dostal na začátku v tištěné podobě (což byla oproti dětem, co neumějí číst, výhoda). Jména Platen a Trevelyan byla až ke konci abecedního pořádku, ale oba o tom tentokrát věděli.

Ze vzdělávacích místností vycházeli zachmuření mladíci, brali si oblečení a věci a pak odcházeli na analýzu, kde se dozvěděli své výsledky.

Když se zase vraceli, každého obklopil řídnoucí hlouček, který ho zasypal dotazy typu: „Jaké to bylo?“, „Jak ses cítil?“, „Jak myslíš, že jsi dopadl?“, „Připadáš si teď jinak?“.

Odpovědi byly neurčité a nicneříkající.

George se snažil držet mimo tyto hloučky. Jenom člověku zvyšovaly krevní tlak. Každý říkal, že největší šanci máte, když zachováte klid. Stejně cítil, jak má studené ruce. Zvláštní, jak s přibývajícími léty přicházejí nové druhy napětí.

Například vysoce specializovaní profesionálové, mířící na jeden z Nových světů, přicházeli v doprovodu manželek (či manželů). Bylo potřeba zachovat na všech světech rovnoměrný poměr pohlaví. A pokud jste směřovali na svět třídy A, která holka by vám dala košem? George zatím neuvažoval o žádné konkrétní dívce; žádnou ani nechtěl. Zatím ještě ne. Až se jednou stane programátorem; až si jednou bude moci připojit za jméno registrovaný počítačový programátor, pak si teprve bude moci vybírat, jako sultán v harému. Ta myšlenka ho vzrušovala a on se ji snažil potlačit. Musí zůstat klidný.

Trevelyan zabrblal: „K čemu to všechno vlastně je? Nejdříve ti řeknou, že nejlíp uděláš, když zůstaneš v klidu. Pak tě donutí projít tímhle vším a parádně ti pocuchají nervy.“

„Možná právě o to jim jde. Snaží se pro začátek oddělit chlapce od mužů. Klídek, Treve.“

„Sklapni.“

George byl na řadě. Jeho jméno však nebylo vyvoláno. Objevilo se napsáno svítícími písmeny na světelné nástěnce.

Mávl na Trevelyana. „Klídek. Nenechej se znervóznit.“

Když vstupoval do testovací místnosti, cítil se šťastný. Opravdu šťastný.

* * *

Muž sedící za stolem se zeptal: „George Platen?“

Na zlomek okamžiku se Georgeovi mihl před očima obrázek jiného muže, který ho před deseti lety oslovil úplně stejně, a připadalo mu, že je to stejný muž a on, George, když překročil práh této místnosti, se opět stal oním osmiletým chlapcem.

Avšak ten muž se na něj podíval a jeho tvář byla pochopitelně úplně jiná než tvář muže ze vzpomínky. Měl bambulovitý nos, jemné a řídké vlasy a povislý podbradek, který mohl naznačovat, že býval dříve silně obézní a zhubl.

Muž za stolem vypadal otráveně. „No tak?“

George se vrátil myšlenkami do reality. „Jsem George Platen, pane.“

„Tak to máš říct. Já jsem doktor Zachary Antonelli a strávíme tu spolu nějaký čas o samotě.“

Zíral na malé proužky filmu a krátkozrace si je přidržoval proti světlu.

George sebou v duchu trhl. Velice matně si vybavoval představu, jak ten druhý doktor (jeho jméno už zapomněl) zírá na podobný film. Mohl by to být stejný film? Ten druhý doktor se přitom mračil a tenhle se na něj díval s výrazem jakéhosi pohoršení.

Jeho pocit štěstí v tu chvíli vyprchal.

Doktor Antonelli teď před sebe rozprostřel stránky nějakého tlustého svazku a filmy pečlivě položil stranou. „Tady se píše, že jsi chtěl být počítačovým programátorem.“

„Ano, doktore.“

„Pořád to chceš?“

„Ano, pane.“

„Je to odpovědná a náročná práce. Cítíš se na to?“

„Ano, pane.“

„Většina předvzdělanců neusiluje o nějaké konkrétní povolání. Myslím, že se bojí, že by si to tím mohli pokazit.“

„Řekl bych, že je to tak, pane.“

„Ty z toho strach nemáš?“

„Netajím se svým cílem, pane.“

Doktor Antonelli přikývl, aniž by však jakkoliv změnil výraz tváře. „Proč se chceš stát programátorem?“

„Je to odpovědná a náročná práce, jak jste sám řekl, pane. Je to významné povolání a také vzrušující. Bavilo by mě to a chtěl bych to dělat.“

Doktor Antonelli odložil papíry stranou, kysele pohlédl na George a zeptal se: „Jak jsi přišel na to, že by tě to bavilo? Protože si myslíš, že po tobě hned skočí firmy z nějaké planety třídy A?“

George si znepokojeně pomyslel: Snaží se tě vyvést z míry. Zůstaň klidný a upřímný.

Řekl: „Myslím, že programátor má k tomu velkou příležitost, pane, ale i kdybych měl zůstat na Zemi, vím, že by mě to bavilo.“ (To byla docela pravda. Nelhal jsem, pomyslel si George.)

„No dobrá, ale jak to můžeš vědět?“

Zeptal se, jako by věděl, že na tu otázku neexistuje žádná obstojná odpověď, a George se málem usmál. On totiž jednu měl.

„Protože jsem o tom četl, pane. Koupil jsem si knihu o tomto oboru a prostudoval jsem ji.“

„Knihu pro registrované programátory?“

„Ano, pane.“

„Ale nerozuměl jsi jí, že?“

„Ze začátku ne. Koupil jsem si však jiné knihy o matematice a elektronice. Naučil jsem se z nich, co se dalo. Pořád toho ještě mnoho nevím, ale vím dost, abych věděl, že by mě to bavilo a že na to mám.“ (Dokonce ani jeho rodiče nikdy nepřišli na jeho tajný úkryt s knihami, ani na to, proč tráví tolik času ve svém pokoji, nebo proč je tak ospalý.)

Doktor se potáhl za volnou kůži na bradě. „Proč jsi to všechno dělal, synku?“

„Chtěl jsem se ujistit, že by mě to opravdu zajímalo, pane.“

„Jistě sám víš, že zajímat se o něco nemá vůbec žádný význam. Můžeš být plně zaujat myšlenkou na nějaký obor, a pokud tě přitom fyziologická konstituce tvého mozku předurčuje pro jinou práci, budeš vybrán pro jinou práci. To přece víš, ne?“

„Slyšel jsem o tom,“ odvětil George opatrně.

„No tak tomu věř. Je to tak.“

George mlčel.

Dr. Antonelli pokračoval: „Nebo si snad myslíš, že studiem nějakého oboru si nakloníš mozkové buňky žádaným směrem, jako ta teorie, že těhotná žena pouhým dlouhodobým poslechem kvalitní hudby udělá ze svého dítěte skladatele? Věříš snad něčemu takovému?“

George zčervenal. Nepochybně uvažoval tímto směrem. Byl si jist, že neustálým posilováním svého intelektu žádoucím směrem získá určitý náskok. Většina jeho sebedůvěry spočívala právě v této domněnce.

„Já jsem –“ začal, ale nevěděl, jak větu dokončit.

„Ujišťuji tě, že to tak není. Dobrý bože, mladíku, struktura tvého mozku je daná už od narození. Může ji změnit jen zásah natolik razantní, že zničí buňky, nebo prasknutí krevní cévy, nádor či mohutná infekce – v každém případě jde o změnu k horšímu. Rozhodně ji však nemůžeš změnit tím, že budeš myslet na určité věci.“ Zamyšleně se na George zadíval a zeptal se: „Kdo ti řekl, abys to dělal?“

George, teď již naprosto vyvedený z konceptu, polkl a odvětil: „Nikdo, doktore. To byl můj nápad.“

„Kdo se o tom dozvěděl, od té doby, co jsi s tím začal?“

„Nikdo, doktore, nemyslel jsem tím nic zlého.“

„Kdo říká, že jsi udělal něco zlého? Já bych to nazval spíš zbytečným. Proč sis to nechal pro sebe?“

„Já… já jsem si myslel, že by se mi ostatní smáli.“ (Náhle si vzpomněl na nedávnou výměnu názorů s Trevelyanem. George velice opatrně zavedl řeč na myšlenku, nápad, který jako by se matně vznášel kdesi daleko v nejzazších koutech jeho mysli, týkající se možnosti, že by se dalo učit vkládáním informací do mozku takřka jako sběračkou do hrnce, po troškách. Trevelyan zařval smíchy: „Georgi, ty snad příště přijdeš s tím, že by sis mohl sám vyčinit kůži na boty nebo tkát košile.“ Tehdy si řekl, že udělal dobře, když zachoval své tajemství.)

Dr. Antonelli zamyšleně postrkával kousky filmu z místa na místo. Pak řekl: „Tak pojďme na analýzu. Tohle mi moc nepomůže.“

Připevnil Georgeovi drátky ke spánkům. Ozvalo se bzučení. Znovu se probudila vzpomínka na okamžik před deseti lety.

Georgeovi se lepily ruce potem; srdce mu bušilo. Neměl tomu doktorovi říkat o svém tajném čtení.

To ta moje zatracená domýšlivost, říkal si. Chtěl ukázat, jak je podnikavý, plný iniciativy. Namísto toho teď působí jako pověrčivý a hloupý, a navíc ještě prohloubil doktorovo nepřátelství. (Bylo jasné, že ho doktor nenávidí jakožto chytráka, který se na něj vytahuje.)

Mezitím se už dostal do stavu takové nervozity, že si byl jist, že analyzátor neukáže naprosto nic, co by dávalo nějaký smysl.

Neuvědomil si okamžik, kdy mu byly sundány drátky ze spánků. Vzpomněl si jen na letmý obraz doktora, který na něj zamyšleně zíral, a to bylo vše; drátky byly pryč. George se s obrovskou námahou snažil vzchopit. Už se téměř úplně vzdal myšlenky stát se programátorem. Během deseti minut se jeho plán zhroutil.

Bezútěšně poznamenal: „Hádám, že z toho nic nebude, že?“

„Z čeho?“

„Z toho programátora.“

Doktor se podrbal na nose a řekl: „Teď si vezmi svoje oblečení a všechno ostatní a půjdeš do místnosti 15C. Tvá složka zatím zůstane tady. Stejně jako má zpráva.“

George se v naprostém překvapení zeptal: „To už jsem vzdělaný? Myslel jsem, že to bylo jen –“

Dr. Antonelli měl zrak sklopený ke stolu. „Všechno ti pak vysvětlím. Teď udělej, co jsem říkal.“

George pocítil něco jako paniku. Co to mohlo být, co mu nechtěli říct? Nehodil se na nic než na registrovaného dělníka. Teď se ho na to budou snažit připravit; přimět ho, aby se s tím vyrovnal.

Najednou mu to všechno bylo jasné a měl co dělat, aby z toho nezačal křičet.

Odklopýtal zpět na místo, kde předtím čekal. Trevelyan tam už nebyl, za což by byl velmi vděčný, kdyby byl natolik duchapřítomný, aby si uvědomoval své okolí. Ve skutečnosti tam už nebyl skoro nikdo a těch pár, co stále čekali a možná se ho mohli začít vyptávat, nevypadalo nijak otráveně z toho, že jejich jméno je až na konci abecedy. George je zpražil pohledem plným zlosti a nenávisti.

Jak to, že oni mají právo být techniky a já sám jen dělníkem? Dělník. Byl si jistý!

~

Muž v červené uniformě ho vedl rušnými chodbami, ze kterých vedly dveře do oddělených pokojů, kde čekaly skupinky dvou až pěti chlapců: mechanici, stavební inženýři, agronomové – byly tam stovky specializovaných povolání a mnoho jich v tomto malém městě bylo zastoupeno jen jedním či dvěma zástupci.

George je teď všechny nenáviděl: statistiky, účetní, nevýznamné pozice i ty vysoké. Nenáviděl je, protože oni všichni teď měli své úžasné vědomosti, znali svou budoucnost, zatímco on, stále nevědomý, musel pořád ještě bojovat s úředním šimlem.

Dorazil ke dveřím 15C, byl uveden dovnitř a ponechán o samotě v prázdném pokoji. Na okamžik se zarazil. Kdyby tohle byla místnost pro dělnické zařazení, jistě by tu byly tucty jiných mladíků.

Z druhé strany přepážky ve výšce pasu se otevřely dveře a vyšel z nich postarší, bělovlasý muž. Usmál se a ukázal Georgeovi řadu rovných zubů, které byly zjevně falešné, ale tvář měl stále brunátnou a bez vrásek a hlas měl silný.

Řekl: „Dobrý večer, Georgi. Jak vidím, naše oddělení má tentokrát jen jednoho člena.“

„Jen jednoho?“ zeptal se George tupě.

„Na Zemi jsou jich samozřejmě tisíce. Celé tisíce. Nejsi jediný.“

George pocítil roztrpčení. „Já vám nerozumím, pane. Jaké je moje zařazení? Co se stalo?“ zeptal se.

„Jen klid, synku. Jsi v pořádku. To se může stát každému.“ Podal mu ruku a George jí mechanicky potřásl. Byla teplá a měla pevný stisk. „Posaď se, synku. Jmenuji se Sam Ellenford.“

George netrpělivě přikývl. „Chci vědět, co se stalo, pane.“

„No jistě. Tak zaprvé, nemůžeš být počítačovým programátorem, Georgi. To už sis, tuším, domyslel sám.“

„To ano,“ odvětil George trpce. „Co tedy ze mě bude?“

„To se dá těžko vysvětlit, Georgi.“ Odmlčel se a pak velmi zřetelně dodal: „Nic.“

„Cože?“

„Nic!“

„Ale co to znamená? Proč mi nemůžete vybrat povolání?“

„V téhle věci nemáme na výběr, Georgi. To záleží na struktuře tvého mozku.“

George nezdravě zežloutl a vyvalil oči. „Něco je s mým mozkem?“

„Něco s ním je. Z hlediska profesní klasifikace se dá říct, že je s ním něco v nepořádku.“

„Jak to?“

Ellenford pokrčil rameny. „Jistě víš, jak na Zemi probíhá vzdělávací program, Georgi. Prakticky každá lidská bytost dokáže pojmout prakticky jakékoliv množství informací, ale každý typ mozku je lépe uzpůsoben pro příjem určitého druhu informací než jiné mozky. My se snažíme přiřadit správný typ mozku ke správnému druhu informací do té míry, jak to vyžadují předpisy pro každé povolání.“

George přikývl. „Ano, já vím.“

„Čas od času však, Georgi, narazíme na mladého jedince, jehož mozek není uzpůsoben pro příjem žádné superimplantované informace.“

„Chcete říct, že nemohu být Vzdělán?“

„Přesně to mám na mysli.“

„Ale to je hloupost. Jsem inteligentní. Já umím –“ Bezmocně se rozhlížel, jako by se snažil najít nějaký důkaz, který by potvrdil, že jeho mozek je funkční.

„Nevykládej si to zle, Georgi,“ řekl Ellenford vážným hlasem. „Opravdu jsi inteligentní. O tom není pochyb. Jsi dokonce nadprůměrně inteligentní. To však, bohužel, nijak nesouvisí s tím, jestli je tvůj mozek schopen přijmout superimplantovanou informaci. Ve skutečnosti jsou to většinou inteligentní lidé, kdo sem přicházejí.“

„To nemohu být ani registrovaným dělníkem?“ koktal George. Najednou bylo i to lepší než prázdnota, které teď čelil. „Kolik toho musí vědět takový dělník?“

„Nepodceňuj dělníky, mladý muži. Existují spousty dílčích zařazení a každé disponuje svým vlastním souborem podrobných znalostí. Nebo si myslíš, že se nemusíš ničemu učit, abys dokázal efektivně zdvihat těžká břemena? Kromě toho, u dělníků je důležitý nejen typ mozku, ale i fyzické předpoklady. Ty, Georgi, nemáš předpoklady, abys vydržel práci dělníka.“

George si dobře uvědomoval svou chabou tělesnou konstituci. „Ale já jsem nikdy neslyšel o někom, kdo by neměl žádné povolání,“ namítl.

„Mnoho jich není,“ připustil Ellenford. „Jsou pod naší ochranou.“

„Ochranou?“ George byl zmatený a pociťoval stále větší strach.

„Jsi teď chovancem planety, Georgi. Od chvíle, kdy jsi prošel těmito dveřmi, stal ses naším chráněncem.“ Ellenford se usmál.

Byl to entuziastický úsměv. Georgeovi připadal jako úsměv vlastníka nového majetku; jako by se dospělý muž usmíval na bezmocné dítě.

Zeptal se: „To půjdu do vězení?“

„Ovšemže ne. Budeš teď zkrátka žít s ostatními, jako jsi ty.“

Jako jsi ty. Ta slova rezonovala Georgeovi v uších jako hromobití. Ellenford přešel na druhý konec místnosti a odvrátil se jakoby v zamyšlení.

George se snažil ze všech sil ovládnout zoufalství a potlačit deroucí se slzy. Pomyslel na otce a matku, na své přátele, na Trevelyana, na svou vlastní hanbu –

„Naučil jsem se přece číst,“ namítl vzdorovitě.

„Každý, kdo má všech pět pohromadě, se to naučí. Neobjevili jsme žádné výjimky. Až v této fázi se objevují – výjimky. A když ses naučil číst, Georgi, zaujala nás struktura tvého mozku. Už tehdy vyšetřující lékař hlásil určité zvláštnosti.“

„Nemohl byste se pokusit mě vzdělat? Ani jste to nezkusil. Jsem ochoten podstoupit jakékoliv riziko.“

„To je ze zákona zakázáno, Georgi. Poslyš, nebude tak zle. Vysvětlíme celou záležitost tvé rodině tak, aby se jich to nedotklo. Tam, kam tě pošleme, budeš mít k dispozici spoustu výhod. Dáme ti knihy a budeš se moct učit, co jen budeš chtít.“

„Učit se kousek po kousku,“ poznamenal George hořce. „Slovo od slova. A až jednou umřu, budu vědět akorát tolik, abych se mohl stát registrovanou nižší pomocnou silou na oddělení kancelářských sponek.“

„Já jsem slyšel, že jsi už studoval z knih.“

George se zarazil. V ten okamžik na něj mučivě dolehlo náhlé prohlédnutí.

„Takže v tom to je…“

„V čem?“

„Ten chlápek Antonelli. Snaží se mě zničit.“

„Ne, Georgi. Velmi se mýlíš.“

„Tohle mi neříkejte.“ George byl celý bez sebe zlostí. „Ten všivák se mě snaží smést z cesty, protože jsem mu připadal malinko chytřejší, než by si přál. Četl jsem knihy a snažil se získat nějaký náskok v programování. Takže co očekáváte na oplátku, když mě z toho dostanete? Peníze? Žádné nedostanete. Odcházím, a až tohle dám do tisku –“

Vtom vykřikl.

Ellenford potřásl hlavou a stiskl kontakt.

Do místnosti tiše vešli dva muži a chytili George každý z jedné strany. Přitiskli mu ruce k tělu. Jeden z nich stříkl hypnotikum ve spreji Georgeovi do pravé loketní jamky. Droga pronikla do cévy a téměř okamžitě zapůsobila.

Jeho výkřiky ztichly a hlava mu padla na prsa. Podlomila se mu kolena a před pádem ho zachránili jen oba muži, kteří ho drželi.

~

Postarali se o George tak, jak slíbili; byli na něj hodní a dokonale pozorní – asi tak, jak by se on choval k nemocnému koťátku, kterého by mu bylo líto.

Řekli mu, že by se měl sebrat a o něco se začít zajímat; a také mu řekli, že většina lidí, kteří se sem dostanou, mají ze začátku stejně zoufalou náladu a že se z toho dostane.

Ani je neslyšel.

Dr. Ellenford ho osobně navštívil, aby mu řekl, že informovali rodiče, že se účastní speciálního úkolu.

George zamumlal: „Vědí, že –“

„Nezmínili jsme žádné detaily,“ ujistil ho Ellenford.

George ze začátku odmítal jíst. Podávali mu tedy nitrožilní výživu. Schovali před ním všechny ostré předměty a nechali ho hlídat. Hali Omani se stal jeho spolubydlícím a jeho netečnost na něj měla uklidňující vliv.

Jednoho dne si George z čisté nudy řekl o knihu. Omani, který sám četl knihy v jednom kuse, vzhlédl a vesele se usmál.

George si to v té chvíli málem rozmyslel, než aby měl někomu z nich dělat radost, ale pak si řekl: Co je mi po nich?

Neřekl, o jakou knihu by mělo jít, a Omani přinesl jednu o chemii. Byla tištěná velkými písmeny, bylo v ní málo slov a hodně obrázků. Byla to kniha pro dospívající mládež. Hodil s ní zuřivě o zeď.

Do konce svého života nebude dospělý. Bude z něj věčný předvzdělanec a budou pro něj psát zvláštní knihy. Ležel celý nasupený v posteli a zíral do stropu. Po hodině rozmrzele vstal, zvedl knihu a začal číst.

~

Trvalo mu týden, než knihu dočetl, a pak si řekl o další.

„Mám si vzít tu první knihu zpět?“ zeptal se Omani.

George se zamračil. V knize byly věci, kterým nerozuměl, a styděl se za to, ale ne zase tolik, že by to přiznal.

Omani však řekl: „Když o tom tak přemýšlím, bude lepší, když si ji necháš. Knihy jsou od toho, aby se četly znovu a znovu.“

Téhož dne konečně přijal Omaniho nabídku, aby se s ním prošel po jejich společném bydlišti. Kráčel za ním a strohými, nepřátelskými pohledy pozoroval své okolí.

Dozajista se nejednalo o nějaké vězení. Nebyly tu zdi, žádné zamčené dveře, žádní hlídači. Ale bylo to vězení v tom smyslu, že chráněnci odtud neměli kam odejít.

V jistém smyslu to byl příjemný pocit, vidět tolik jiných lidí, kteří na tom jsou stejně jako on. Bylo tak snadné uvěřit představě, že je jediným na světě, kdo je takto – postižený.

„Kolik je tady vlastně lidí?“ zeptal se.

„Dvě stě pět, Georgi. Ale tohle není jediné místo svého druhu na světě. Jsou jich tisíce.“

Všude, kudy procházel, se za ním otáčely pohledy; v dlouhé tělocvičně, u tenisových kurtů; v knihovně (nikdy v životě si nemyslel, že existuje tolik knih pohromadě; dlouhé police jimi byly nacpané, doslova nacpané). Všichni na něj zvědavě hleděli a on jim odpovídal neurvalými pohledy. Alespoň oni nebyli o nic lepší než on; oni neměli důvod dívat se na něj jako na nějakou úchylku.

Většina měla kolem dvaceti let. George se proto zeptal, „Co se stalo s těmi staršími?“

Omani odvětil: „Tohle místo se specializuje na mladší lidi.“ Pak, když náhle pochopil skrytý smysl Georgeovy otázky, který mu předtím unikl, potřásl vážně hlavou a řekl: „Neodstranili je, jestli ti jde o tohle. Existují jiné domovy pro starší.“

„Koho to zajímá?“ zabručel George, když si uvědomil, že se příliš angažuje a že mu hrozí nebezpečí, že by mohl sklouznout ke kapitulaci.

„Tebe by to mohlo zajímat. Až budeš starší, odejdeš do domova s obyvateli obou pohlaví.“

Tohle George poněkud udivilo. „Takže i ženy?“

„No jistě. Myslíš, že ženy jsou proti tomuhle imunní?“

George o tom začal přemýšlet s takovým zaujetím, jaké nezažil ode dne, kdy – Snažil se na to nemyslet.

Omani se zastavil u dveří pokoje, kde byla malá televize s uzavřeným okruhem a počítač. U televize sedělo pět nebo šest chlapců. Omani řekl: „Tohle je studovna.“

George se podivil. „Cože je to?“

„Tihle mladíci se tu vzdělávají. Ne však,“ rychle dodal, „běžným způsobem.“

„Chceš říct, že se biflují kousek po kousku.“

„Přesně tak. Takhle to za starých časů dělali všichni.“

To mu říkali všichni už od chvíle, kdy přišel do Ústavu, ale co z toho? Řekněme, že byly doby, kdy lidstvo ještě neznalo diatermickou troubu? Znamenalo to snad, že by měl jíst syrové maso, zatímco zbytek světa ho jedl upravené?

„Proč se tím chtějí prokousávat kousek po kousku?“ zeptal se.

„Tráví tak čas, Georgi, a kromě toho jsou zvídaví.“

„A k čemu jim to je?“

„Činí je to šťastnějšími.“

George o tom přemýšlel, ještě když šel spát.

Příští den ráno oslovil nevrle Omaniho: „Vzal bys mě do té studovny, abych si tam našel něco o programování?“

Omani srdečně přisvědčil: „Jasně.“

~

Šlo to pomalu a vůbec se mu to nezamlouvalo. Proč by měl někdo něco vysvětlovat, aby to pak vysvětloval znovu. Proč by on měl číst a znovu pročítat nějakou pasáž, aby pak zíral na matematický vztah a napoprvé ho nepochopil? Ostatní tímhle projít nemuseli.

Znovu a znovu to vzdával. Jednou odmítl chodit celý týden na vyučování.

Ale pokaždé se vrátil. Vedoucí, který měl na starosti čtení, vedl televizní ukázky a dokonce i vysvětloval složité pasáže a koncepce, jeho chování nikdy nekomentoval.

George nakonec dostal za úkol pravidelnou práci na zahradě a zapojil se do různých maličkostí kolem kuchyně a úklidových prací. Nabídli mu to jako velkou výhodu, ale on se nenechal zmást. Mohlo to tam být mnohem více mechanizované, ale oni schválně nutili chlapce pracovat, aby jim propůjčili iluzi smysluplné činnosti a užitečnosti. George se však nenechal zmást.

Dokonce jim vypláceli drobné obnosy peněz, za které si mohli koupit jisté specifické přepychové zboží, nebo si je uložit stranou na stáří. George si peníze dával do otevřené zavařovací lahve, kterou měl na polici v šatně. Neměl představu, kolik má ušetřeno. Bylo mu to jedno.

S nikým se tu blíže nespřátelil, ačkoliv se dostal do fáze, kdy společnost druhých byla pro něj na denním pořádku. Dokonce přestal (nebo téměř přestal) dumat nad tím justičním omylem, pro který se sem dostal. Uplynuly týdny, aniž by se mu zdálo o Antonelliovi, o jeho velkém nose a laloku pod bradou, o tom, jak se na něj lstivě díval, když ho strčil do tekoucího písku a držel ho tam, dokud se George křikem neprobudil s Omanim, který se nad ním starostlivě skláněl.

Omani mu jednoho zasněženého lednového dne řekl: „Je úžasné, jak si tady zvykáš.“

To však bylo v lednu, jmenovitě třináctého, o Georgeových devatenáctých narozeninách. Přišel březen, pak duben, a když se přiblížil květen, George si uvědomil, že si stále ještě vůbec nezvykl.

Loňský květen proběhl bez povšimnutí, George byl pořád v posteli, v pokleslé náladě a bez ambicí. Tento květen byl jiný.

Na celé Zemi, jak George věděl, se bude konat Olympiáda a mladí lidé budou soutěžit a měřit své síly v boji o místo na nějakém Novém světě. Nastane sváteční atmosféra, přijde vzrušení, nejnovější zprávy, objeví se rezervovaní náboroví agenti ze vzdálených světů, a také sláva vítězství či útěcha porážky.

Kolik jen výmyslů se vázalo na tyto snahy; kolik jeho vlastního chlapeckého nadšení souviselo s každoročními událostmi Olympiády; kolik osobních plánů –

George Platen nedokázal potlačit vzrušení v hlase. Bylo to příliš silné. Řekl: „Zítra je prvního května. Olympiáda!“

A to vedlo k první hádce s Omanim a k Omaniho hořkému vyslovení přesného názvu instituce, kde se George nacházel. Omani se upřeně zadíval na George a zřetelně pronesl: „Ústav pro slabomyslné.“

~

George Platen zrudl ve tváři. Slabomyslný!

Vehementně to odmítl. Monotónním hlasem řekl: „Odcházím.“ Jednal v náhlém hnutí mysli. Jeho vědomí to přijalo až ve chvíli, kdy to vyslovil.

Omani, který se mezitím vrátil ke své knize, vzhlédl. „Cože?“

Nyní už George věděl, co říká. Zopakoval to ještě jednou, důrazněji: „Odcházím.“

„Nebuď směšný. Sedni si, Georgi, a uklidni se.“

„Ne, ne. Říkám ti, že jsem tady neprávem. Ten doktor Antonelli je proti mně zaujatý. Má stejný komplex všemohoucnosti jako někteří úředníci. Postav se proti nim, a oni ti zničí život jediným škrtnutím pera na tvé osobní kartě.“

„Už s tím zase začínáš.“

„A nepřestanu s tím, dokud se to nevysvětlí. Nějak se dostanu k Antonellimu, pěkně ho zmáčknu a dostanu z něj pravdu.“ George měl zrychlený dech a cítil se jako v horečce. Byl tu měsíc Olympiády a on ho nemohl propást. Kdyby to udělal, znamenalo by to totální kapitulaci a byl by navždy ztracen.

Omani přehodil nohy přes okraj postele a postavil se. Měřil bezmála metr osmdesát a výraz ve tváři mu propůjčoval vzhled dobráckého bernardýna. Vzal George okolo ramen. „Jestli jsem ti nějak ublížil –“

George ho setřásl. „Právě jsi řekl, co je podle tebe pravda, a já mám v úmyslu dokázat, že to pravda není, to je vše. A proč by taky ne? Dveře jsou otevřené. Nejsou tu žádné zámky. Nikdo mi nikdy neřekl, že nesmím odejít. Zkrátka se sbalím a jdu.“

„No dobrá, ale kam půjdeš?“

„K nejbližšímu letišti a pak do nejbližšího Olympijského střediska. Peníze mám.“ Popadl sklenici s penězi, které si ukládal stranou. Pár mincí zacinkalo o podlahu.

„Tohle ti vystačí možná tak na týden. Co pak?“

„Pak se to nějak vyřeší.“

„Pak přilezeš zpátky po kolenou,“ opáčil Omani vážně. „Udělal jsi takový pokrok, a teď chceš sklouznout zase na začátek. Jsi blázen, Georgi.“

„Slabomyslný je to slovo, které jsi předtím použil.“

„Je mi líto, že jsem to řekl. Prosím tě, zůstaň.“

„Chceš se mě pokusit zastavit?“

Omani sevřel své plné rty. „Ne, to nechci. Je to tvoje věc. Jestli se poučíš jen tak, že vyrazíš do světa a vrátíš se s boulemi na hlavě, jen jdi. No, jen si jdi.“

George se zastavil ve dveřích a ohlédl se. „Tak já jdu,“ řekl a vrátil se, aby si sebral věci na cestu. „Doufám, že nemáš nic proti tomu, když si s sebou vezmu pár věcí.“

Omani pokrčil rameny. Ležel už zase v posteli a lhostejně si četl.

George se opět odšoural ke dveřím, ale Omani mu nevěnoval pohled. George zatnul zuby, obrátil se a hbitě odkráčel prázdnou chodbou a odtud ven do tmy ústavního pozemku.

Čekal, že než opustí pozemky, někdo se mu v tom pokusí zabránit. Nikdo to ale neudělal. Zastavil se v jídelně s nočním provozem, aby se zeptal na cestu k letišti, a čekal, že majitel zavolá policii. Neudělal to. Přivolal si osobní letoun a pilot se ho na nic neptal.

Přesto necítil žádnou úlevu. Na letiště dorazil celý sklíčený. Neuvědomil si, jaké to venku bude. Kolem něj byli samí profesionálové. Majitel jídelny měl své jméno napsané na plastové destičce nad pokladnou. Ten a ten, registrovaný kuchař. Muž v letadle měl vystavenou svou licenci, registrovaný pilot. George pocítil prázdnotu svého samotného jména a cítil se kvůli tomu jako nahý; nebo ještě hůř, jako stažený z kůže. Ale nikdo ho kvůli tomu neoslovil. Nikdo si ho zvědavě neprohlížel a nepožadoval po něm doklad o profesním zařazení.

George si hořce pomyslel: Koho by také napadlo, že existuje lidská bytost, která ho nemá?

Koupil si letenku do San Franciska na tři hodiny ráno. Do rána žádné jiné letadlo směrem na veliké Olympijské centrum neletělo a on chtěl čekat co nejméně. A tak se krčil v letištní hale a sledoval, jestli nejde policie. Nešla.

Do San Franciska dorazil před polednem a hluk velkoměsta byl jako rána do hlavy. Bylo to největší město, jaké kdy viděl, a George si za uplynulý rok a půl zvykl na ticho a klid.

Navíc byl měsíc Olympiády. Když si náhle uvědomil, že část toho hluku, vzrušení a zmatkuje toho důsledkem, skoro zapomněl na svou vlastní tíživou situaci.

Nástupiště na Olympiádu byla pro pohodlí návštěvníků hned u letiště a kolem každého se tlačily davy lidí. Každé hlavní povolání mělo své vlastní nástupiště. Na všech byl seznam informací o Olympijské hale, kde se koná ten který den zápas toho kterého povolání; dále seznam účastníků soutěže a město, odkud pocházejí; a jméno Nového světa, který zápas sponzoruje (pokud takový byl).

Všechno bylo dokonale zorganizované. George dost často čítal instrukce v novinách a filmech, viděl je v televizi, a dokonce byl i svědkem malé Olympiády pro kategorii registrovaných řezníků, která se konala v okresním městě. Avšak i to, což samozřejmě zdaleka nedosahovalo galaktického významu (mezi soutěžícími pochopitelně nebyl nikdo z Nových světů) mu dokázalo dostatečně rozproudit krev v žilách.

Vzrušení bylo částečně zapříčiněno samotným faktem, že se jednalo o soutěž, částečně z pocitu příslušnosti k rodišti (fandilo se komukoliv, kdo byl z vašeho městečka, i když jste ho vůbec neznali), a – samozřejmě – z části kvůli sázkám. Posledně jmenovanému se nedalo nikterak zabránit.

Pro George nebylo snadné přiblížit se k nástupišti. Přistihl se, jak nyní zcela novým pohledem sleduje pobíhající, horlivé diváky.

Jednou museli i oni sami být kolečky v Olympijském soukolí. A co dokázali? Nic!

Kdyby byli vyhráli, byli by teď někde daleko v Galaxii a netrčeli by tady na Zemi. Ať už byli čímkoliv, jejich povolání je muselo už od začátku nějak připoutávat k Zemi; nebo se k ní připoutali sami, když prokázali neschopnost v nějakém vysoce specializovaném povolání.

A tihle ztroskotanci tu nyní postávali a spekulovali nad budoucími úspěchy či neúspěchy těch mladších. Supi!

Tolik si přál, aby teď spekulovali nad ním.

Netečně kráčel podél nástupišť a tu a tam se připojil k nějaké skupince. Posnídal v letadle a neměl hlad. Měl však strach. Byl uprostřed velkoměsta v době všeobecného zmatku začínající Olympiády. Jistě, to byla dobrá zástěrka. Město bylo plné cizinců. George nebude připadat nikomu podezřelý. Nikdo se o George nebude starat.

Nikdo se o něj nebude starat. Ani Ústav ne, pomyslel si George hořce. Starali se o něj jako o nemocné koťátko, ale když se nemocné koťátko jednou zvedne a zatoulá se, nu, to je zlé, ale co se dá dělat.

A teď, když byl v San Francisku, co měl dělat? Myšlenky se mu vracely bez odpovědí. Někoho navštívit? Ale koho? Jak? Kde bude spát? Peněz, co mu zbyly, bylo žalostně málo.

Poprvé ho napadla nesmělá myšlenka na návrat. Mohl zajít na policii – zuřivě zavrtěl hlavou, jako by se hádal s opravdovým protivníkem.

Na jednom z nástupišť zahlédl koutkem oka slovo zářící na jedné z tabulí: Metalurgie. A menšími písmeny pak, barevné kovy. Na konci dlouhého seznamu jmen stálo psacím písmem: sponzorováno Novií.

To vyvolalo bolestné vzpomínky: jak se hádá s Trevelyanem, sám naprosto jistý, že z něj bude programátor, tak jistý, že programátor je víc než metalurg, tak jistý, že jde správnou cestou, tak jistý, že je chytrý –

Tak chytrý, že se musel naparovat před tím hlupákem Antonellim. Byl tak sebejistý ve chvíli, kdy vyvolali jeho jméno a on opouštěl nervózního Trevelyana, tak zatraceně sebejistý.

George vyrazil krátký a vysoký, nesouvislý výkřik. Kdosi se po něm ohlédl a pak spěchal dál. Lidé se kolem něj netrpělivě postrkovali a tlačili ho jednou tam, jindy onam. On stále s otevřenými ústy sledoval tu ceduli.

Připadalo mu, jako by ta cedule byla odpovědí na jeho otázku. V hlavě měl jen jediné slovo ‚Trevelyan‘, takže se mu na okamžik zdálo, že samotná cedule mu stejně tak odpovídá ‚Trevelyan‘.

Jenže ono tam opravdu stálo ‚Trevelyan‘. A to dokonce Armand Trevelyan (Stubbyho nenáviděné křestní jméno; osvětlené, aby ho každý viděl) a odpovídalo i místo bydliště. Navíc Trev toužil po Novii, Novie byla jeho snem, jeho cílem; a tento závod byl sponzorován Novii.

Musel to být Trev; starý dobrý Trev. Téměř bezmyšlenkovitě vyhledal informace o cestě k místu konání závodu a postavil se do fronty na letadlo.

Pak si pochmurně pomyslel: Trev to zvládl! Chtěl být metalurgem a taky to zvládl!

Ještě nikdy se George necítil tak osaměle.

~

Před vchodem do haly čekala na vstup fronta lidí. Zdálo se, že Olympiáda metalurgů bude vzrušující a napínavá. Alespoň to tvrdila světelná reklama nad vchodem do haly a tlačící se dav byl zjevně stejného názoru.

Bude pršet, usoudil George podle barvy oblohy, ale San Francisco nechalo natáhnout clonu od zálivu až po oceán. Byla to samozřejmě nákladná záležitost, ale pokud šlo o pohodlí návštěvníků z Nových světů, na náklady nikdo nehleděl. Přijedou na Olympiádu do města. Hodně utratí. A za každého odvedence zaplatí planeta sponzorující konkrétní Olympiádu poplatek jednak Zemi a jednak místní vládě. Městům se vyplatilo postarat se, aby se návštěvníkům u nich líbilo a chtěli tam strávit Olympiádu. San Francisco vědělo, co dělá.

George probralo ze zamyšlení lehké poklepání na rameno. „Stojíte ve frontě, mladíku?“ zeptal se ho někdo.

Fronta mezitím postoupila a George si neuvědomil, že se před ním zvětšovala mezera. Rychle popošel kupředu a utrousil: „Omlouvám se, pane.“

Pak se jeho loktu dotkly přes bundu dva cizí prsty a George se opatrně ohlédl.

Muž za ním vesele přikývl. Měl ocelově šedivé vlasy a pod sakem staromódní svetr na knoflíky. „Nechtěl jsem, aby to znělo sarkasticky,“ řekl.

„Nic se nestalo.“

„Tak to jsem rád.“ Působil jako roztomilý, upovídaný pán. „Nebyl jsem si jist, jestli jste se nepřimotal do fronty, abych tak řekl, jen tak náhodou. Říkal jsem si, že jste možná –“

„Co?“ opáčil George rázně.

„No, závodník, přece. Vypadáte mladě.“

George se odvrátil. Necítil se ani roztomile ani na povídání a takový všetečka ho znervózňoval.

Pak ho to napadlo. Co když po něm vyhlásili pátrání? Dali do oběhu jeho popis či podobiznu? Nesnažil se ten Šedivec pořádně si ho prohlédnout?

Žádné oznámení neviděl. Natáhl krk, aby zahlédl pohybující se řádek hlavních zpráv na jedné části clony, poněkud vybledlý proti šedi zamračené odpolední oblohy. Bylo to k ničemu. Hned to vzdal. Jeho by teď do zpráv v žádném případě nedali. Byl čas Olympiády a hlavní zprávy sestávaly z porovnání výsledků vítězů a trofejí, které získaly jednotlivé kontinenty, národy a města.

Takhle to půjde několik týdnů, s výsledky přepočtenými na hlavu, a každé město si najde svou čestnou pozici. Georgeovo rodné město se jednou umístilo na třetím místě v soutěži montážních techniků; třetí místo v celém státě! Plaketa, která visí na radnici, tu událost sděluje dodnes.

George stáhl hlavu mezi ramena a zastrčil ruce do kapes, ale pak si pomyslel, že takto vypadá ještě podezřeleji. Uklidnil se a snažil se působit nezúčastněně, avšak necítil se o nic víc v bezpečí. Byl teď ve vestibulu a dosud mu na rameno nepoklepala žádná úřední ruka. Přešel do vlastní haly a snažil se dostat co nejvíce dopředu.

Bylo pro něj nepříjemným překvapením, když vedle sebe znovu objevil Šedivce. Rychle odvrátil pohled a snažil se myslet logicky. Ten muž přece stál prve ve frontě hned za ním.

Šedivec se nezávazně usmíval a vůbec si ho nevšímal. Kromě toho olympijský závod právě začínal. George se postavil a snažil se zjistit, jestli rozezná Trevelyanovu pozici, to bylo jediné, co ho v danou chvíli zajímalo.

~

Hala byla skromných rozměrů a měla tvar klasického oválu se dvěma balkony pro diváky, které nad sebou obíhaly po celém obvodu, a soutěžící byli soustředění na snížené plošině uprostřed. Přístroje byly přichystané, informativní tabule nad každým ze stanovišť byly temné až na jméno a soutěžní číslo účastníka. Soutěžící byli už na ploše, četli si a povídali mezi sebou; jeden si úzkostlivě upravoval nehty na rukou. (Pochopitelně nebylo dobré, aby se účastník zabýval soutěžním úkolem dříve, než zazní startovní signál.)

George pročítal lístek s programem závodu, který našel v příslušné přihrádce bočního opěradla, a našel tam Trevelyanovo jméno. Měl číslo dvanáct a z Georgeova pohledu se nacházel v nešikovném rohu haly. Dokázal rozpoznat postavu soutěžícího číslo 12, který tam stál s rukama v kapsách zády k přístroji a upřeně hleděl na obecenstvo, jako by chtěl spočítat všechny přítomné. George však nerozpoznal jeho obličej.

Přesto to byl Trev.

George si zase sedl. Říkal si, jak si asi Trev povede. Z jakéhosi pocitu povinnosti doufal, že dobře, přesto v něm byla určitá vzpurná nelibost. George, muž bez povolání, byl tady a sledoval Trevelyana, registrovaného metalurga pro barevné kovy, jak soutěží.

George byl zvědavý, jestli se Trevelyan zúčastnil soutěže i ve svém prvním roce. Někteří lidé to tak dělali, když se cítili obzvláště sebejistě – nebo prostě spěchali. Mělo to v sobě jisté riziko. Jakkoliv účinné bylo Vzdělávání, první rok na Zemi (‚promazávání zatuhlých znalostí‘ jak se tomu říkalo) zajišťoval lepší umístění.

Pokud Trevelyan opakoval, možná si poprvé nevedl tak dobře. George se zastyděl, že ho to pomyšlení potěšilo, byť docela málo.

Rozhlédl se. Hlediště bylo skoro plné. Tohle bude hodně sledované olympijské utkání, což znamenalo větší nápor na soutěžící – nebo větší hnací sílu, jak to kdo vnímal.

Proč se tomu říká Olympiáda, napadlo ho náhle. Neměl tušení. Proč se chlebu říká chleba?

Kdysi se zeptal otce: „Proč se tomu říká Olympiáda, tati?“

A jeho otec mu vysvětlil: „Olympiáda znamená zápas.“

„A když se Stubby a já pereme, je to Olympiáda, tati?“ nenechal se odbýt George.

„Ne,“ odpověděl Platen starší. „Olympiáda je zvláštní druh zápasu a neptej se na takové hlouposti. Až projdeš Vzděláním, všechno se dozvíš.“

George se vrátil do reality, povzdechl si a zabořil se hlouběji do sedadla.

Všechno se dozvím!

Zvláštní, jak se mu ta vzpomínka tak živě vybavila. „Až projdeš Vzděláním.“ Nikdo nikdy neřekl: „Jestli projdeš Vzděláním.“

Teď mu připadalo, že měl vždycky spoustu hloupých otázek. Jako by jeho mysl disponovala nějakou instinktivní předtuchou vlastní nevzdělatelnosti a nutila ho stále se na něco ptát, aby se přiučila, kde to šlo.

A v Ústavu ho k tomu povzbuzovali, podporovali jeho instinkty. Vlastně to pro něj byl jediný možný způsob.

Náhle se narovnal. Co to sakra dělá? Podléhá té lži? Bylo to proto, že Trev tu stál před ním coby Vzdělanec soutěžící na Olympiádě, které se on sám musel vzdát?

On ale není slabomyslný! To tedy ne!

A na výkřik, který mu v duchu zazněl, přišla ozvěna v podobě náhlého hluku v hledišti, jak se všichni zvedli ze sedadel.

Lóže přímo uprostřed protější dlouhé strany oválu se zaplnila doprovodem oděným do barev Novie. Současně se slovo ‚Novie‘ objevilo nad nimi na hlavní tabuli.

~

Novie byla svět třídy A, hojně zalidněný a vysoce civilizovaný, možná nejvíce v celé galaxii. Byl to svět, kde snad každý pozemšťan chtěl jednou žít; nebo, kdyby to nevyšlo, aby tam žily jeho děti. (George si vzpomněl, jak Trevelyan trval na Novii jako na svém cíli – a nyní o umístění na ní soutěžil.)

Stropní světla nad hledištěm zhasla a stejně tak světla na stěnách. Reflektory ozářily centrální plochu stadionu, kde stáli soutěžící.

George se znovu pokusil rozpoznat Trevelyana. Bylo však příliš daleko.

Ozval se srozumitelný a uhlazený hlas komentátora: „Vážení novijští sponzoři. Dámy. Pánové. Olympijská soutěž metalurgů barevných kovů právě začíná. Soutěžícími jsou –“

Pečlivě přečetl seznam účastníků programu. Jméno. Rodné město. Rok Vzdělání. Každé jméno doprovázel jásot, mladíky ze San Franciska ten nejhlasitější. Když došlo na Trevelyanovo jméno, George k vlastnímu překvapení začal bláznivě křičet a mávat. Šedovlasý muž, který stál vedle, ho překvapil ještě více, protože jásal zrovna tak.

George si nemohl pomoci a úžasem vytřeštil oči. Jeho soused se k němu naklonil a řekl (vlastně spíš zakřičel, aby přehlušil okolní lomoz): „Z mého města tu nikdo není, tak jsem se přidal k vám. Nějaký známý?“

George se vzpamatoval: „Ne.“

„Všiml jsem si, že se díváte tím směrem. Chcete si půjčit moje kukátko?“

„Ne. Děkuji.“ (Proč si ten stařík nevšímal svého?)

Komentátor pokračoval dalšími podrobnostmi ohledně pořadového čísla soutěže, způsobu měření času, skórování a tak dál. Konečně se dostal k jádru věci a obecenstvo ztichlo a naslouchalo.

„Každý soutěžící obdrží vzorek slitiny barevného kovu neuvedeného složení. Jeho úkolem bude odebrat vzorek, otestovat slitinu a určit její parciální složky v procentech s přesností na čtyři místa za desetinnou čárkou. Použijí k tomu Beemanův mikrospektrograf, Model FX2. Všechny tyto přístroje jsou teď mimo provoz.“

Z obecenstva se ozval uznalý jásot.

„Každý soutěžící bude mít za úkol odhalit poruchu přístroje a opravit ho. Nástroje a náhradní díly mají k dispozici. Všechny potřebné náhradní díly však nemusejí mít přidělené. V tom případě si o ně musejí říct a doba dodávky bude odpočítána z celkového času. Jsou všichni soutěžící připraveni?“

Tabule nad soutěžícím číslo pět se rozzářila jasně rudým světlem. Soutěžící číslo pět vyrazil ze stanoviště a za okamžik se vrátil na místo. Obecenstvo zareagovalo dobrosrdečným smíchem.

„Jsou všichni soutěžící připraveni?“

Tabule zůstávaly temné.

„Nějaké otázky?“

Pořád nic.

„Můžete začít.“

~

Nikdo z obecenstva pochopitelně nemohl poznat, jak si soutěžící vedou, kromě informací na tabulích. Ale to stejně nemělo žádný význam. Pokud v obecenstvu nebyl nějaký profesionální metalurg, nikdo průběhu soutěže ani za mák nerozuměl. Šlo o to, kdo bude první, kdo druhý a kdo třetí. Pro ty, kdo si vsadili na pořadí (což bylo sice ilegální, avšak nedalo se tomu zabránit), bylo tohle nejdůležitější. Na ničem jiném nezáleželo.

George to sledoval stejně napjatě jako všichni ostatní, přecházel pohledem z jednoho soutěžícího na druhého. Sledoval, jak jeden z nich obratně odstranil kryt mikrospektrografu jemnými údery malého nástroje; jak jiný pečlivě prohlíží čelní plochu přístroje; jak se třetí stále ještě pokouší upnout slitek do držáku; a jak čtvrtý seřizuje nastavení tak jemnými pohyby, že se zdálo, jako by se vůbec nehýbal.

Trevelyan byl stejně pohlcen úkolem jako všichni ostatní. George ani v nejmenším nedokázal odhadnout, jak si vede.

Tabule nad soutěžícím číslo sedmnáct se rozzářila: zaostřovací podložku nelze seřídit.

Obecenstvo divoce jásalo.

Soutěžící číslo sedmnáct se nemusel, ale také se mohl zmýlit. V druhém případě ještě mohl opravit svou diagnózu dodatečně, avšak to by ho stálo čas. Nebo ji neopraví a pak se mu možná nepovede dokončit rozbor, případně – což by bylo nejhorší – stanoví chybnou analýzu.

Na tom teď ale nezáleželo. Obecenstvo jásalo.

Rozsvítily se další tabule. George sledoval tabuli dvanáct. Konečně se na ní objevilo: „Držák vzorku nelze vystředit. Je nutné vyměnit upínku.“

Zřízenec se k němu rozběhl s novou součástkou. Pokud se Trevelyan mýlil, znamenalo by to pro něj zbytečnou ztrátu času. A čas, kdy čeká na součástku, mu nikdo neodečte. George se přistihl, jak zadržuje dech.

Na tabuli sedmnáct se začaly zářivými písmeny objevovat výsledky: hliník 41,2649; hořčík 22,1914; měď 10,1001.

Postupně se rozsvěcovaly údaje i na dalších tabulích.

Obecenstvo šílelo.

George se divil, jak mohou v takové vřavě soutěžící pracovat, ale pak ho napadlo, jestli to naopak není pozitivum. Prvotřídní technici musejí umět skvěle pracovat i pod tlakem.

Číslo sedmnáct se zvedlo z místa, když se na jeho tabuli objevil červený rámeček na znamení dokončeného úkolu. Čtyřka byla jen dvě sekundy za ním. Pak další a ještě jeden.

Trevelyan pořád ještě pracoval. Pořád se mu ještě nepodařilo určit minoritní složky své slitiny. Když už byli skoro všichni hotovi, Trevelyan konečně vstal. Jako poslední se zvedla pětka a vysloužila si tím posměšný křik.

Tím to nekončilo. Oficiální hlášení muselo pochopitelně ještě počkat. Dosažený čas byl jedna věc, přesnost však byla stejně důležitá. A ne všechny analýzy byly stejně složité. Bylo proto potřeba zvážit nemálo okolností.

Konečně se ozval hlas komentátora: „Vítězem s časem čtyři minuty a dvanáct sekund, se správnou diagnózou a s analýzou s přesností na nula celá sedm tisícin procenta se stal soutěžící číslo… sedmnáct, Henry Schmidt z –“

Následující slova zanikla ve výkřicích davu. Další byla sedmička a po něm číslo čtyři, který si zkazil svůj dobrý čas chybou pět tisícin procenta v hodnotě niobu. O čísle dvanáct ani slovo. Byl jen jeden z neúspěšných soutěžících.

George se tlačil davem ke dveřím, kterými přijdou soutěžící, a uviděl před sebou četné zástupy. Budou mezi nimi plačící rodiče (ať už štěstím či smutkem), čekající na své ratolesti, novináři žádostiví rozhovoru s těmi nejlepšími, i kluci z rodiště, lovci autogramů, lidé chtiví publicity nebo jen prostí zvědavci. A také holky, plné naděje, že padnou do oka některému medailistovi, který dozajista pojede na Novii (nebo někomu, kdo se neumístil a potřeboval útěchu a zároveň měl dost peněz, aby si ji mohl dovolit).

George se držel zpátky. Neviděl nikoho známého. Tady v San Francisku, tak daleko od domova, se dalo předpokládat, že tu nebudou žádní příbuzní, co by přijeli Treva podpořit.

Objevili se soutěžící se slabým úsměvem ve tváři a kynuli výkřikům uznání. Policisté drželi dav tak, aby uprostřed zůstávala volná cesta. Každý medailista na sebe připoutával část davu jako magnet snažící se protlačit skrz železné piliny.

Když vyšel Trevelyan, skoro nikdo už tam nezůstal. (George měl pocit, že se zdržel schválně.) V zarputile našpulených rtech svíral cigaretu a s očima sklopenýma mířil k východu.

Pro George to byla první připomínka domova po téměř dvou a půl letech, které mu připadaly spíše jako desetiletí. Málem ho udivilo, že Trevelyan nezestárl, že to byl tentýž Trev, kterého viděl naposledy.

Rozběhl se mu naproti. „Treve!“

Trevelyan se v mžiku obrátil, ve tváři výraz úžasu. Chvíli zíral na George a pak napřáhl ruku k pozdravu. „Georgi Platene, co tu sakra –“

Na okamžik se zatvářil potěšeně, ale hned se zase zamračil. Jeho napřažená ruka klesla dříve, než jí měl George vůbec šanci potřást.

„Byl jsi tam?“ Trev kývl hlavou směrem k hale.

„Byl.“

„Přišel ses na mě podívat?“

„Ano.“

„Moc dobře jsem si nevedl, co říkáš?“ Upustil cigaretu a zašlápl ji s pohledem obráceným na ulici, kde dav pomalu řídl a lidé se rozcházeli k letounům, zatímco už se začaly tvořily nové fronty na další utkání Olympiády.

Trevelyan nejistě pokračoval. „No a co? Bylo to teprve podruhé. Ať se jde Novie vycpat, po tom, co jsem dnes předvedl… Spousta planet by po mně hned skočila – Ale poslyš, neviděl jsem tě ode Dne Vzdělání. Kam jsi zmizel? Vaši říkali, že jsi dostal přidělený zvláštní úkol, ale nijak to nerozváděli a ty jsi nikdy nenapsal. Mohl jsi napsat.“

„To jsem měl,“ přisvědčil George ztěžka. „Hele, přišel jsem ti říct, že mě mrzí, jak to dnes dopadlo.“

„To tě mrzet nemusí,“ opáčil Trevelyan. „Vždyť jsem ti to říkal: Novie se může jít vycpat. Měl jsem to vědět. Už celé týdny se mluví o tom, že se budou používat Beemanovy přístroje. Všichni chytří sázeli na Beemanovy přístroje. Jenže ty pitomé pásky, co mi protáhli hlavou, byly na Henslery a kdo dnes používá Henslery? Možná světy z Gomanovy hvězdokupy, pokud je chceš vůbec nazývat světy. Hezky to se mnou sfoukli, co?“

„Nemohl by sis stěžovat na –“

„Nebuď blázen. Řekli by mi, že struktura mého mozku odpovídala Henslerům. Zkus se s nimi hádat. Všechno se podělalo. Byl jsem jediný, kdo si nechal poslat pro náhradní součástku. Všiml sis toho?“

„Ale odpočítali ti ten čas.“

„Jasně, ale ztratil jsem spoustu času přemýšlením, jestli se nemýlím ve své diagnóze, když jsem si všiml, že v nástrojích, co jsem měl k dispozici, schází tlaková upínka. Tohle mi neodečtou. Kdyby to byl Hensler, byl bych si jist, že se nemýlím. Jak jsem se jim mohl vyrovnat? První skončil kluk ze San Franciska. Stejně jako tři z dalších čtyř. A pátej byl z Los Angeles. Ti dostali metropolitní vzdělávací pásky. Ty nejlepší na trhu. S Beemanovými spektrografy a vším. Jak se jim můžu vyrovnat? Jel jsem celou tu cestu sem, jen abych zkusil štěstí na Olympiádě sponzorované Novií, a mohl jsem stejně tak dobře zůstat sedět doma. Já to věděl, rozumíš, a tohle to potvrzuje. Novie není jediný kus šutru ve vesmíru. Všechny ty zatracené –“

Nemluvil už ke Georgeovi. Nemluvil k nikomu. Jen dával volný průchod emocím. George si to uvědomoval.

„Když jsi dopředu věděl, že se na soutěži budou používat Beemany,“ řekl, „proč ses o nich něco nenaučil?“

„Neměl jsem je na páskách, vždyť ti to říkám.“

„Mohl sis přečíst – knihy.“

Poslední slovo vyznělo do vytracena pod Trevelyanovým ostrým pohledem. „Chceš si ze mě ještě utahovat?“ řekl. „Myslíš, že je to sranda? Jak bych se měl podle tebe čtením knih a učením se zpaměti vyrovnat tomu, kdo ví?“

„Myslel jsem –“

„Tak si to zkus sám. Zkus si –“ A v tom se zarazil. „Mimochodem, jaké je tvoje povolání?“ Jeho hlas zněl chladně a nepřátelsky.

„No –“

„No tak, pochlub se. Když mi tady děláš chytrýho, tak se předveď, co jsi dokázal ty. Vidím, že jsi pořád na Zemi, takže nejsi počítačový programátor, a ten tvůj zvláštní úkol asi není nic zvláštního.“

George řekl: „Hele, Treve, přijdu pozdě na schůzku.“ S rozpačitým úsměvem se pokusil o odchod.

„Nepřijdeš.“ Trevelyan se natáhl a chytil George za bundu. „Odpověz mi. Proč se bojíš mi to říct? Co je za tím? Nesnaž se tu rozmazávat mou prohru, Georgi, pokud si nechceš přiznat vlastní. Slyšíš?“

Zuřivě Georgem třásl. Pak se dali do rvačky a váleli se po podlaze, až se ozval hlas osudu v podobě drsného zvolání policisty.

„No tak, no tak. Co je to tady? Hned s tím přestaňte.“

Georgeovi se z toho až zastavilo srdce. Policajt si teď bude zjišťovat jejich jména, požadovat průkazy totožnosti a George žádný neměl. Bude se ho vyptávat a vyjde najevo, že nemá žádné povolání; a to vše před Trevelyanem, který byl celý rozmrzelý z dnešního výsledku a roznese ty zprávy doma jako odplatu za vlastní zraněné city.

George by to nesnesl. Vytrhl se Trevelyanovi a pokusil se utéct, ale policistova ruka mu ztěžka přistála na rameni. „Počkejte. Ukažte mi svůj průkaz.“

Trevelyan zašátral po tom svém a o překot drmolil: „Já jsem Armand Trevelyan, metalurg barevných kovů. Právě jsem soutěžil na Olympiádě. Měl byste zjistit, jak je to s ním, strážníku.“

George se na ty dva podíval, měl suché rty a v krku knedlík.

Vtom se ozval cizí hlas tichým, zdvořilým tónem: „Strážníku. Okamžik.“

Policista ustoupil o krok zpět. „Ano, pane?“

„Ten mladík je můj host. Stalo se něco?“

George se překvapeně ohlédl. Byl to ten šedovlasý muž, co předtím seděl vedle něj. Šedivec na George laskavě kývl.

Host? Zbláznil se?

Policista řekl: „Tihle dva tady tropili výtržnosti, pane.“

„Došlo k nějakému trestnému činu? Něco poškodili?“

„Ne, pane.“

„Tak dobře. Přebírám za něho zodpovědnost.“ Podržel policistovi před obličejem malou kartičku a ten okamžitě strnul.

„Tak počkat,“ začal Trevelyan rozčileně. „Co to –“ ale policista se na něj přísně podíval.

„Chcete proti němu vznést obvinění?“

„Jenom jsem –“

„Pokračujte. A vy ostatní – rozejděte se.“ Mezitím se kolem nich vytvořil početný hlouček lidí, který se teď začal rozcházet.

George se nechal doprovodit k letounu, ale při nastupování se zarazil.

„Děkuji vám, ale nejsem váš host,“ řekl. (Mohlo jít o podivuhodný případ zmýlené identity?)

Šedivec se však usmál a řekl, „Předtím jste nebyl, ale teď už jste. Dovolte, abych se představil, jsem Ladislas Ingenescu, registrovaný historik.“

„Ale –“

„Pojďte se mnou, nic se vám nestane, věřte mi. Koneckonců, ušetřil jsem vám potíže s policií.“

„Ale proč?“

„Chcete nějaký důvod? No, tak řekněme, že my dva jsme čestní spoluobčané ze stejného městečka. Oba jsme povzbuzovali stejného závodníka, vzpomínáte, a my maloměšťané musíme držet pohromadě, i když jde jen o formální pouto. Co vy na to?“

A George, naprosto zmatený z toho Ingeneska i ze sebe samotného, se najednou ocitl uvnitř letounu. Než se stačil rozmyslet, jestli by neměl vystoupit, byli už nad zemí.

Ten muž má vysoké postavení, uvažoval George. I policista se ho bál.

Už skoro zapomněl, že hlavním důvodem pro jeho cestu do San Franciska nebylo najít Trevelyana, ale někoho s dostatečně velkým vlivem, kdo by mu vymohl druhou šanci na Vzdělání.

Bylo možné, že Ingenescu byl právě takový člověk, jakého hledal. A Georgeovi doslova spadl do klína.

Všechno se vyvíjelo skvěle – prostě skvěle. Ale sotva si to pomyslel, uvědomil si, jak falešně to zní. Byl nervózní.

~

Během krátkého letu udržoval Ingenescu lehkou konverzaci, upozorňoval na orientační body města a vzpomínal právě uplynulé utkání. George, který mu věnoval jen tolik pozornosti, aby tu a tam mezi slovy neurčitě zabručel, úzkostně sledoval trasu letu.

Zamíří k jednomu z otvorů clony a opustí město?

Letadlo přistálo na přistávací ploše na střeše hotelu, a když Ingenescu vystupoval, řekl: „Doufám, že se mnou povečeříte u mne v pokoji?“

„Ano,“ odpověděl George a upřímně se usmál. Právě si začal uvědomovat svíravý pocit v žaludku jako důsledek vynechání oběda.

Ingenescu nechal George v klidu jíst. Snesla se noc a nástěnná světla se automaticky rozsvítila. (George si pomyslel: Jsem venku už skoro čtyřiadvacet hodin.)

Později nad kávou Ingenescu konečně opět promluvil. „Choval jste se, jako byste si myslel, že vám chci ublížit.“

George zrudl, odložil svůj šálek a pokusil se něco namítnout, ale starší muž se jen zasmál a zavrtěl hlavou.

„Je to tak. Pozorně vás sleduji už od chvíle, co jsem vás poprvé uviděl, a myslím, že toho o vás vím hodně.“

George zděšeně napůl vyskočil.

Ale Ingenescu pokračoval: „Klidně zůstaňte sedět. Chci vám jenom pomoct.“

George se posadil, ale myšlenky mu stále vířily hlavou. Jestli ten starý muž věděl, kdo je, proč ho nepřenechal tomu policistovi? A proč by mu měl pomáhat?

„Rád byste věděl, proč vám chci pomáhat, že?“ řekl Ingenescu. „No tak, netvařte se tak vyplašeně. Neumím číst myšlenky. To jen můj trénink mi umožňuje usuzovat z drobných reakcí, kterými se projevuje vaše mysl. Rozumíte mi?“

George potřásl hlavou.

„Když jsem se na vás poprvé podíval,“ pokračoval Ingenescu, „čekal jste ve frontě na Olympiádu a vaše mikroreakce byly v rozporu s tím, co jste dělal. Výraz vaší tváře neodpovídal a stejně tak ani pohyby vašich rukou. To jednoduše znamenalo, že něco není v pořádku. Obzvlášť zajímavé bylo, že nešlo o nic obyčejného, nic očividného. Možná, že si to ani vy sám neuvědomujete, říkal jsem si.

Nemohl jsem si pomoci, musel jsem vás pozorovat, a proto jsem se posadil vedle vás. Když jste pak odešel, sledoval jsem vás a tajně jsem naslouchal, když jste mluvil se svým přítelem. Po tom, co jsem slyšel, jste se pro mě stal ještě zajímavějším objektem studia – omlouvám se, jestli to zní příliš chladnokrevně – a nemohl jsem vás jen tak nechat odvést policistou. A teď mi řekněte, co vás trápí?“

George v duchu sváděl zápas se svou vlastní nerozhodností. Jestli to byla past, proč to všechno probíhalo tak komplikovaně, proč takovou oklikou? A on se stejně bude muset někomu svěřit. Přijel přece do města, aby našel pomoc, a tady se mu pomoc zrovna nabízela. Možná právě v tom byla ta potíž – že se mu nabízela. Bylo to příliš snadné.

„Pochopitelně, všechno, co mi jako sociálnímu vědci prozradíte, bude důvěrné. Víte, co tím myslím?“

„Ne, pane.“

„Tím chci říct, že by ode mě bylo nečestné, abych opakoval, co mi řeknete, někomu jinému. Nikdo také nemá zákonné právo donutit mě o tom hovořit.“

George se podezíravě zeptal: „Neříkal jste, že jste historik?“

„To taky jsem.“

„Ale teď jste řekl, že jste sociální vědec.“

Ingenescu se hlasitě rozesmál, ale sotva byl zase schopen promluvit, řekl: „Omlouvám se, mladý muži, neměl jsem se smát a můj smích v žádném případě nepatřil vám. Smál jsem se Zemi a jejímu lpění na fyzice a jejích praktických aplikacích. Vsadím se, že byste mi vychrlil všechna odvětví stavebnictví nebo strojírenství, jako když bičem mrská, a přitom nevíte vůbec nic o sociálních vědách.“

„Tak co tedy jsou ty sociální vědy?“

„Sociální vědy studují skupiny lidských jedinců a mají mnoho vysoce specializovaných odvětví, stejně jako například zoologie. Existují kupříkladu kulturologové, kteří studují mechanismy kultur, jejich rozkvět, vývoj i úpadek. Kultury,“ dodal, jako by předvídal Georgeovu nevyslovenou otázku, „jsou souhrny všech aspektů způsobů života. Patří sem, jak si vyděláváme na živobytí, co rádi děláme, čemu věříme, co považujeme za dobré a co za špatné a tak dál. Rozumíte mi?“

„Myslím, že ano.“

„Ekonom – ne ekonomický statistik, ale ekonom – se specializuje na způsob, jakým kultura zabezpečuje uspokojení potřeb jednotlivých členů. Psycholog se specializuje na otázky jednotlivce ve společnosti a jak ho tato společnost ovlivňuje. Prognostik se specializuje na plánování budoucího běhu společnosti a historik… teď se konečně dostáváme k vaší otázce.“

„Ano, pane.“

„Historik se specializuje na dosavadní vývoj své vlastní společnosti, jakož i společností jiných kultur.“

George to začalo zajímat. „Bylo to v minulosti jiné?“

„No to bych řekl, že bylo. Až do doby před tisíci lety neexistovalo žádné Vzdělání; tedy alespoň ne to, co dnes nazýváme Vzděláním.“

„Já vím,“ pochlubil se George. „Lidé získávali vědomosti kousek po kousku z knih.“

„Ale… jak tohle víte?“

„Slyšel jsem o tom,“ odvětil George opatrně a pak dodal, „Má nějaký smysl trápit se nad tím, co se stalo tak dávno? Chci říct, to už je všechno překonané, nemyslíte?“

„Nic není nikdy překonané, chlapče. Díky minulosti chápeme současnost. Například proč je náš systém Vzdělání takový, jaký je?“

George se neklidně zavrtěl. Proč se ten chlápek stále vrací k tomu tématu? Stroze odsekl: „Protože je nejlepší.“

„Hmm, ale proč je nejlepší? Chvíli mě teď poslouchejte, a já vám to vysvětlím. Pak mi můžete říct, jestli je historie k něčemu dobrá. Ještě dříve, než začaly mezihvězdné lety –“ zarazil se při pohledu na Georgeův užaslý výraz. „Myslel jste si snad, že se ke hvězdám létalo vždycky?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, pane.“

„To vidím. Přesto tu byly doby, před čtyřmi či pěti tisíci lety, kdy bylo lidstvo upoutáno pouze na planetu Zemi. Už tehdy byla kultura vysoce technologická a populace vzrostla natolik, že sebemenší technologické selhání by vedlo k masovému strádání a chorobám. Aby se udržela technologická úroveň a bylo možné ji dále vyvíjet za podmínek vzrůstající populace, bylo potřeba stále více vycvičených techniků a vědců, jenomže jak se věda vyvíjela, trvalo stále déle je zaučit.

Když se vyvinuly první meziplanetární a posléze i mezihvězdné lety, problém se stal ještě naléhavějším. V podstatě by se dalo říct, že současná kolonizace planet mimo sluneční soustavu byla asi patnáct set let neuskutečnitelná kvůli nedostatku odborníků.

Obrat nastal, až když byla vyvinuta teorie mechanismů uchovávání informací v mozku. Díky ní mohl být zahájen vývoj Vzdělávacích pásek, které pozměňují mozkové mechanismy tak, že je možné implantovat do mysli objem vědomostí, které by byly tak říkajíc konfekční. Tohle vy ale znáte.

Jakmile k tomu došlo, odborníci vznikali po tisících a milionech a mohli jsme začít s tím, co jednou kdosi nazval ‚osidlováním vesmíru‘. Nyní je v galaxii na patnáct set osídlených planet a stále jich přibývá.

Vidíte, čeho všeho se to týká? Země vyváží Vzdělávací pásky pro nízce specializovaná povolání a udržuje tak galaktickou kulturu jednotnou. Například Čtecí pásky zajišťují pro všechny jednotný jazyk. Netvařte se tak překvapeně, existují i jiné jazyky a v minulosti se běžně používaly. Stovky a stovky jazyků.

Země také vyváží vysoce specializované odborníky a udržuje vlastní populaci na snesitelné úrovni. Odborníci opouštějí Zemi s vyrovnaným poměrem pohlaví, takže pak vytvářejí samostatné reprodukční jednotky a pomáhají zvyšovat populaci na těch Nových světech, kde je to potřeba. Kromě toho za lidi i pásky dostáváme zaplaceno surovinami, kterých se nám nedostává a na kterých závisí naše ekonomika. Teď už chápete, proč je náš systém Vzdělání ten nejlepší?“

„Ano, pane.“

„Chápete to lépe teď, když si uvědomíte, že bez něj nebyla mezihvězdná kolonizace patnáct set let vůbec myslitelná?“

„Ano, pane.“

„Takže už také chápete význam historie.“ Historik se usmál. „A teď schválně, jestli víte, proč se o vás zajímám?“

George se vrátil z úvah zpátky do reality. Ingenescu mu tohle všechno zjevně nevyprávěl jen tak pro nic za nic. Celá ta přednáška byla jen jeho způsob, jak ho napadnout z jiného úhlu.

„Proč?“ zeptal se váhavě.

„Sociální vědci pracují se společnostmi a společnosti jsou souborem lidí.“

„No dobrá.“

„Ale lidé nejsou stroje. Odborníci v oblasti fyziky pracují se stroji. O stroji se lze dozvědět jen omezené množství informací a odborníci je všechny znají. Mimoto všechny stroje jednoho druhu jsou více méně stejné, takže nemají žádný důvod zajímat se o jeden konkrétní stroj. Ale lidé, ó – ti jsou tak složití a tolik se od sebe liší, že sociální vědec nikdy nemůže znát všechno, dokonce ani velkou část toho, co se dozvědět lze. Aby rozuměl vlastní specializaci, musí být stále připraven studovat lidi; zvláště neobvyklé vzorky.“

„Jako jsem já,“ opáčil George sotva slyšitelně.

„Neměl jsem vás asi nazývat vzorkem, ale vy jste neobvyklý. Stojí za to vás studovat, a pokud mi dovolíte tu výsadu, pak, pokud to bude v mých možnostech, vám zase já na oplátku pomohu, jestli jste v maléru.“

George měl v hlavě naprostý zmatek. Všechny ty řeči o lidech a o kolonizaci, která by byla nemyslitelná bez Vzdělávání… Jako by mu někdo rozlámal myšlenky na malé kousky a pak je důkladně zamíchal.

„Musím si to promyslet,“ řekl a zakryl si uši dlaněmi.

Po chvíli je sundal a zeptal se historika: „Udělal byste pro mě něco, pane?“

„Pokud to bude v mých silách,“ odpověděl Historik přátelsky.

„A cokoliv, co řeknu v této místnosti, je důvěrná informace? Řekl jste to.“

„A taky to platí.“

„Tak mi domluvte schůzku s vysokým úředníkem z nějakého Nového světa – s někým z Novie.“

Ingenescu se polekal. „To tedy –“

„To přece můžete,“ namítl George vážným hlasem. „Jste vysoce postavená osoba. Viděl jsem, jak se tvářil ten policista, když jste mu před očima podržel svou vizitku. Jestli mi to odmítnete, tak – tak vám nedovolím mě studovat.“

Georgeovi samotnému to připadalo jako směšná výhrůžka, která nemá naději na úspěch. Na Ingeneska však zapůsobila.

„Vaši podmínku splnit nemohu,“ odpověděl. „Novian v měsíci Olympiády –“

„Tak dobrá, sežeňte mi Noviana na vizifon a já si s ním domluvím schůzku sám.“

„Myslíte, že to dokážete?“

„Určitě ano. Však uvidíte.“

Ingenescu chvíli zamyšleně zíral na George a pak se natáhl pro vizifon.

George čekal, napůl opilý novými vyhlídkami na řešení svého problému a pocitem moci, který s sebou nesly. To nemůže selhat. To nemůže selhat. Ještě bude Novianem. Vítězně opustí Zemi navzdory Antonelliovi a celé té bandě hlupáků v Ústavu pro (skoro se hlasitě zasmál) slabomyslné.

~

George napjatě sledoval obrazovku vizifonu, která se právě rozsvítila. Otevře okno do prostoru Novianů, okno do malého kousku Novie, přenesené na Zemi. To všechno dokázal za čtyřiadvacet hodin.

Když se monitor zaostřil a vyjasnil, ozval se výbuch smíchu, ale nebylo tam vidět žádnou konkrétní osobu, jen jakési stíny mužů a žen, kteří přecházeli sem a tam. Přes pozadí slov se pak ozval jasný hlas: „Ingenescu? Chce mluvit se mnou?“

A pak se objevil, obličej hledící z obrazovky. Novian. Opravdový Novian. (George neměl ani zrnko pochybnosti. Bylo na něm něco naprosto novosvětského. Nic, co by se dalo dost dobře popsat, ale ani splést s čímkoliv jiným.)

Byl snědý a z čela měl pečlivě dozadu sčesanou vlnu tmavých vlasů. Měl tenký černý knírek a stejně tmavou bradku, zastřiženou do špičky tak, že dosahovala sotva o kousek níž než jeho úzká brada. Celý zbytek obličeje byl však natolik hladký, až to vypadalo, jako by si tvář pravidelně depiloval.

Usmíval se. „Ladislasi, tohle už vážně přeháníte. Už jsme se smířili s tím, že nás špehujete, když jsme na Zemi, ale číst nám myšlenky, to už překračuje všechny meze.“

„Číst myšlenky, Ctihodnosti?“

„Přiznejte se! Věděl jste, že vám chci dnes večer volat. Věděl jste, že to chci udělat, hned jak dopiju svůj drink.“ Přesunul ruku do záběru a pohlédl na ně skrz skleničku nafialovělého likéru. „Nemohu vám, bohužel, nabídnout.“

George, který seděl mimo dosah Ingeneskova vysílače, Novian nemohl vidět. To ho uklidňovalo. Potřeboval čas, aby se trochu vzpamatoval, a potřeboval ho nutně. Měl pocit, jako by se skládal výhradně z nervózních prstů, které bubnují a bubnují…

Ale měl pravdu. Nemýlil se. Ingenescu byl významná osobnost. Novian ho oslovoval křestním jménem.

Skvělé! Věci se hýbaly kupředu. O co George přišel kvůli Antonellimu, to si teď vynahradí prostřednictvím Ingeneska. A jednou bude svým vlastním pánem a přiletí na Zemi stejně mocný jako Novian, jako ten, co nyní laškoval s Ingeneskovým křestním jménem, a na oplátku bude oslovován ‚Ctihodnosti‘ – až se vrátí, vyřídí si účty s Antonellim. Dluží mu rok a půl života a –

V tom opojení z příjemného snu se málem rozplynul a honem se z toho vzpamatoval s pocitem úzkosti, když si uvědomil, že začíná ztrácet přehled o tom, co se kolem něj děje.

Novian právě říkal: „ – to neobstojí. Novie má stejně vyvinutou civilizaci jako Země. Koneckonců, nejsme přece Zeston. Je směšné, že si sem musíme jezdit pro každého technika.“

Ingenescu ho uklidňoval: „Jen pro nové modely. Nikdy nemáte jistotu, že budete nové modely potřebovat. Kdybyste si koupili Vzdělávací pásky, stálo by vás to tolik jako tisíc techniků a kde máte jistotu, že jich budete tolik potřebovat?“

Novian do sebe obrátil, co zbylo z jeho drinku, a zasmál se. (George poněkud rozladilo, že se ta osoba jakožto Novian chová tak lehkovážně. Říkal si, že si měl možná ten drink odpustit, a snad i ten jeden či dva, které mu předcházely.)

Novian pokračoval: „To je typická pia fraus, Ladislasi. Sám dobře víš, že upotřebíme všechny poslední modely, které můžeme dostat. Dnes odpoledne jsem sehnal pět metalurgů –“

„Já vím,“ opáčil Ingenescu. „Byl jsem tam.“

„Sledoval jsi mě! Špehoval!“ vykřikl Novian. „Řeknu ti, jak se věci mají. Nový typ metalurgů se od těch starých liší jen tím, že ovládají použití Beemanova spektrografu. Pásky nemohou být tolik modifikované, rozhodně se neliší ani o tolik (přidržel ukazovák a palec blízko k sobě) od loňského modelu. Zavádíte nové modely, jen abyste nás přinutili je koupit, utratit za ně peníze a ještě o ně žebrat.“

„My vás nenutíme nakupovat.“

„Ne, ale prodáváte poslední modely na Landonum a my s nimi musíme držet krok. Je to začarovaný kruh, do kterého jste nás dostali vy pozemšťané, ale dávejte si pozor, možná, že z něj najdeme cestu ven.“ Následoval ostrý smích, který skončil dříve, než by bylo přirozené.

Ingenescu řekl: „Naprosto upřímně, doufám, že existuje. Teď ale k tomu, proč volám –“

„To je pravda, vy jste volal. Tak dobrá, já jsem řekl svoje a předpokládám, že napřesrok tu tak jako tak bude nový model metalurgů, abychom za něj museli utrácet, nejspíše s jediným vylepšením týkajícím se zkoušky ryzosti niobu, a o rok později – ale mluvte zase chvíli vy. Co máte na srdci?“

„Mám tu jednoho mladíka a byl bych rád, abyste si s ním promluvil.“

„Ano?“ Noviana to zjevně potěšilo. „A čeho se to týká?“

„To vám nepovím. On mi to neřekl. Vlastně mi neřekl dokonce ani své jméno a povolání.“

Novian se zamračil. „Tak proč s ním mám ztrácet čas?“

„Je si jist tím, že to, co vám chce říct, vás bude zajímat.“

„No, to doufám.“

„A –“ dodal Ingenescu „ – prokážete mi tím laskavost.“

Novian pokrčil rameny. „Dejte mi ho, ale řekněte mu, ať je stručný.“

Ingenescu udělal krok stranou a zašeptal Georgeovi: „Oslovujte ho ‚Ctihodnosti‘.“

George s námahou polkl. A bylo to.

~

George cítil na kůži vlhkost vlastního potu. Ta myšlenka ho napadla teprve před krátkou chvílí, zato si jí byl naprosto jistý. Přišla, když mluvil s Trevelyanem, a při Ingeneskově blábolení kvasila a nabývala stále jasnější podoby, až nakonec Novianovy poznámky tomu všemu nasadily korunu.

George prohlásil: „Ctihodnosti, chtěl bych vám nabídnout cestu ze začarovaného kruhu.“ Záměrně použil Novianovu metaforu.

Novian na něj vážně pohlédl. „Z jakého začarovaného kruhu?“

„Sám jste to tak nazval, Ctihodnosti. Začarovaný kruh, ve kterém se nachází Novie, když přicházíte na Zemi pro nové techniky.“ (Nedokázal potlačit drkotání zubů; nikoliv ze strachu, ale vzrušením.)

„Chcete tím říct,“ řekl Novian, „že znáte způsob, jak bychom se mohli vyhnout podporování zemského mentálního trhu. Je to tak?“

„Ano, pane. Můžete mít svůj vlastní systém Vzdělání.“

„Hmm. A bez pásek?“

„Aano, Ctihodnosti.“

Novian, aniž by spustil oči z George, náhle zvolal: „Ingenescu, ukažte se.“

Historik popošel Georgeovi za rameno, kde byl v záběru.

Novian se ho zeptal: „Co to znamená? Zřejmě to nechápu.“

„Svatosvatě vám přísahám,“ odpověděl Ingenescu, „že ať se jedná o cokoliv, je to práce pouze tohoto mladého muže, Ctihodnosti. Já jsem k tomu nedal nejmenší podnět. Nemám s tím nic společného.“

„Pak tedy co má ten mladý muž s vámi společného? Proč mi voláte jeho jménem?“

„Je to předmět mého studia, Ctihodnosti,“ řekl Ingenescu. „Je pro mě velmi významný a já se mu tímto snažím vyhovět.“

„V jakém smyslu významný?“

„To se dá těžko vysvětlit; je to otázka mé profese.“

Novian se krátce zasmál. „Tak jeho profese.“ Pokývl na osobu či osoby mimo záběr. „Je tu jeden mladík, jakýsi Ingeneskův chráněnec či co, který nám vysvětlí, jak se dá vzdělávat bez pásek.“ Luskl prsty a v ruce se mu objevila další sklenice likéru. „Nu, mladý muži?“

Na obrazovce se nyní objevily další tváře. Muži i ženy se tlačili, aby se mohli podívat na George. Ve tvářích měli rozličné výrazy zvědavosti a pobavení.

George se snažil tvářit pohrdavě. Všichni okolo, Noviané i pozemšťané, na něj svým způsobem hleděli jako na podivuhodný hmyz připíchnutý na špendlíku. Ingenescu teď seděl v koutě a poulil na něho oči.

Hlupáci, pomyslel si, jeden jako druhý. Musejí to však pochopit. On je přinutí to pochopit.

Řekl: „Dnes odpoledne jsem byl na Olympiádě metalurgů.“

„Tak vy také?“ opáčil Novian mdlým hlasem. „Zdá se, že tam byla celá Země.“

„Nikoliv, Ctihodnosti, ale já jsem tam byl. Mám přítele, který tam soutěžil a umístil se velmi špatně, protože jste používali Beemanovy přístroje. Jeho Vzdělání zahrnovalo pouze Henslery, což je zřejmě starší model. Řekl jste, že modifikace je sotva znatelná.“ George přidržel palec a ukazovák blízko k sobě, čímž chtěl záměrně napodobit předchozí gesto Noviana. „A můj přítel věděl dopředu, že se u zkoušek budou používat Beemany.“

„A co z toho vyplývá?“

„Můj přítel celý svůj život touží po tom, aby se dostal na Novii. Znal však pouze Henslery. Aby se kvalifikoval, musel by ovládat Beemany a on to věděl. K tomu, aby se to naučil, potřeboval znát jen několik málo věcí navíc, trochu víc informací a možná něco málo praktických zkušeností. Jelikož to byl jeho celoživotní cíl, byl by to mohl zvládnout –“

„A kde by asi tak sehnal pásku s doplňujícími daty a fakty? Nebo se snad Vzdělání tady na Zemi stalo soukromou záležitostí, v rámci domácího studia?“

Ozval se nucený smích postav v pozadí.

„Právě proto se to nenaučil, Ctihodnosti,“ konstatoval George. „Myslel si, že k tomu potřebuje pásku. Bez ní by se o to ani nepokusil, za žádnou cenu. Bez pásky to vzdal.“

„Tak vzdal, říkáte? Nejspíš je to typ chlápka, který by vzdal i létání bez letadla.“ Ozval se další smích a na Novianově tvář se rozlil úsměv, když říkal: „Ten mladík je ale veselá kopa. Pokračujte. Dám vám ještě pár minut.“

„To není žádný vtip,“ ohradil se George. „Pásky jsou ve skutečnosti špatné. Příliš mnoho naučí; a příliš bezbolestně. Člověk, který se takto učí, nedokáže se už učit žádným jiným způsobem. Ustrne na té pozici, do jaké ho páska dostala. Zato když člověk není vzdělán pomocí pásky, ale musí se učit tak říkajíc kousek po kousku, od nuly, naučí se sám vzdělávat a stále v tom pokračuje. Není to snad rozumnější? Jakmile si jednou tento zvyk dobře osvojí, bude mu stačit jen docela málo vědomostí z pásky, například k doplnění znalostí nebo k upřesnění podrobností. Pak už může pokračovat dál docela sám. Mohli byste tak rekvalifikovat vlastní metalurgy přes Henslery na metalurgy pro Beemany a nemuseli byste kvůli tomu jezdit na Zemi pro nové modely.“

Novian kývl hlavou a usrkl ze svého nápoje. „A odkud mají všichni získat vědomosti, když ne z pásek? Z mezihvězdného vzduchoprázdna?“

„Z knih. Vlastním studiem dokumentů. Přemýšlením.“

„Z knih? Jak by někdo mohl rozumět knihám bez Vzdělání?“

„Knihy jsou souborem slov. Většině slov v nich lze rozumět. A speciální výrazy vám mohou vysvětlit technici, které už máte.“

„A co čtení? Souhlasíte s Čtecími páskami?“

„Čtecí pásky podle mě nejsou problém, i když není důvod, proč byste se nemohl i čtení učit starým způsobem. Alespoň částečně.“

„Abyste si osvojil studijní návyky hned od začátku?“ řekl Novian.

„Ano, ano,“ přisvědčil George horlivě. Ten muž tomu začínal rozumět.

„A co matematika?“

„To je to nejjednodušší, pane – Ctihodnosti. Matematika se od ostatních technických oborů liší. Začíná jednoduchými principy a rozvíjí se po jednotlivých krocích. Můžete začít od nuly a všemu se naučit. Je pro to jako dělaná. Jakmile slušně ovládáte matematiku, ostatní technické knihy jsou pro vás docela srozumitelné. Zvlášť, když začnete s těmi nenáročnými.“

„Copak existují nenáročné knihy?“

„Rozhodně ano. A i kdyby ne, technici, které již máte, se mohou pokusit takové napsat. Někteří z nich třeba dokážou zapsat své vědomosti do slov a symbolů.“

„Dobrý bože,“ vydechl Novian směrem k hloučku kolem Sebe. „Ten ďáblík má na všechno odpověď.“

„To mám. Mám,“ zvolal George. „Zeptejte se mě na cokoliv.“

„Zkoušel jste snad sám učit se z knih? Nebo je to pouhá vaše teorie?“

George se rychle obrátil na Ingeneska, ten však byl zcela pasivní. V jeho výrazu nebylo nic než lehký náznak zájmu.

George řekl: „Ano. Učil jsem se tak.“

„A podle vás to funguje?“

„Ano, Ctihodnosti,“ prohlásil George sebejistě. „Vezměte mě s sebou na Novii. Mohl bych vytvořit program a vést –“

„Počkejte, ne tak rychle. Jak dlouho by podle vás trvalo, než by se člověk stal metalurgem schopným ovládat Beemanův přístroj, za předpokladu, že by začal od nuly a neměl k dispozici Vzdělávací pásky?“

George zaváhal, „No – roky, nejspíš.“

„Dva roky? Pět? Deset?“

„To nedokážu říct, Ctihodnosti.“

„Takže jsme přišli na velmi podstatnou otázku, na kterou nemáte odpověď, že? Mohlo by to být, řekněme, pět let? Zní to rozumně?“

„Myslím, že ano.“

„No dobrá. Tak tedy máme metalurga, který studuje pět let metalurgii touto vaší metodou. Během té doby je nám, jak jistě uznáte, k ničemu, zato ho musíme živit, musí mít kde bydlet a celou dobu ho musíme platit.“

„Ale –“

„Nechte mě domluvit. Pak je hotov a schopen používat Beemana, jenže to už uplynulo pět let. Nemyslíte, že do té doby budou Beemany modifikované, takže jim nebude rozumět?“

„Jenže v té době už bude skvěle umět studovat. Všechny potřebné detaily se zvládne naučit během několika dní.“

„To říkáte vy. Teď předpokládejme, že ten váš přítel studoval Beemany a zvládl se je naučit; byl by stejným odborníkem na tyto přístroje jako soutěžící, který se to naučil z pásky?“

„Možná, že ne –“ začal George.

„Aha,“ opáčil Novian.

„Moment. Teď nechte domluvit zase mě. I kdyby něco neovládal stejně dobře, důležitější je jeho schopnost dál se učit. Bude schopen vymýšlet věci, nové věci, které by nikdy páskou vzdělaný člověk nevymyslel. Měli byste zdroj originálních nápadů –“

„Když jste studoval vy,“ pokračoval Novian, „vymyslel jste snad něco nového?“

„Ne, ale jsem jen jeden člověk a nestudoval jsem ještě dost dlouho –“

„Tak. Nu, dámy a pánové, bavili jste se dobře?“

„Počkejte,“ vykřikl George v náhlém záchvatu paniky. „Chtěl bych si s vámi domluvit osobní schůzku. Jsou věci, které nemohu vysvětlovat po vizifonu. Jsou tu jisté podrobnosti –“

Novian pohlédl Georgeovi přes rameno. „Ingenescu! Myslím, že jsem vám již prokázal laskavost. Zítra mě ale vážně čeká perný den. Mějte se!“

~

George se prudce natáhl rukama k obrazovce jako v nějaké bláznivé snaze přivést ji opět k životu. „On mi nevěřil. On mi nevěřil.“

„Ne, Georgi,“ řekl Ingenescu. „Vy jste si opravdu myslel, že vám uvěří?“

George ho téměř nevnímal. „Ale proč ne? Je to všechno pravda. Přece by to pro něj bylo výhodné. Nic by neriskoval. Kdybych mohl pracovat s několika lidmi – školení tuctu mužů Po několik let by vyšlo laciněji než jediný technik. Byl opilý! Opilý! Nepochopil to.“

George se zoufale rozhlédl kolem sebe. „Jak se k němu dostanu? Musím se k němu dostat. Tohle nebylo k ničemu. Neměl jsem použít vizifon. To chce čas. Musíme to vyřešit tváří v tvář. Jak se můžu –“

Ingenescu ho přerušil, „Nebude se chtít s vámi setkat, Georgi. A i kdyby ano, neuvěří vám.“

„Uvěří, to vám povídám. Jestli nebude opilý. On –“ George náhle upřel pohled na historika a vyvalil oči. „Jak to, že mi říkáte Georgi?“

„Není to snad vaše jméno? George Platen?“

„Vy mě znáte?“

„Vím o vás všechno.“

George docela znehybněl, až na hruď, která se mu prudce zvedala a klesala zrychleným dechem.

Ingenescu pokračoval. „Chci vám pomoci, Georgi. Jak už jsem řekl. Studoval jsem váš případ a chci vám pomoci.“

„Nepotřebuji vaši pomoc,“ vykřikl George. „Nejsem slabomyslný. Celý svět je slabomyslný, ale já ne.“ Obrátil se a bezhlavě uháněl ke dveřím.

Prudce je otevřel a za nimi se zvedli dva policisté ve službě a chytili ho.

Když se George zmítal, pocítil, jak mu na krk pod čelist stříkli dávku hypospreje, a bylo po všem. Poslední, co si pamatoval, byla Ingeneskova tvář, která na něj starostlivě shlížela.

~

Když George otevřel oči, spatřil běl stropu. Pamatoval si, co se stalo. Pamatoval si to jako něco vzdáleného, něco, co se přihodilo někomu jinému. Zíral na strop tak dlouho, až mu jeho běl vymyla mozek a on se jakoby vzdaloval z pokoje k nové myšlence a novým způsobům uvažování.

Netušil, jak dlouho už tam tak leží a naslouchá proudu vlastních myšlenek.

Pak mu do ucha pronikl jakýsi hlas. „Jsi vzhůru?“

A George poprvé zaslechl sám sebe zasténat. Opravdu zasténal? Pokusil se otočit hlavu.

Hlas řekl: „Máš bolesti, Georgi?“

„Směšné,“ zašeptal George. „Tolik jsem se snažil odletět ze Země. Nic jsem nepochopil.“

„Víš, kde teď jsi?“

„Zpátky – v Ústavu.“ Georgeovi se podařilo se obrátit. Ten hlas patřil Omanimu.

„Je to směšné. Nechápal jsem to,“ zopakoval George.

Omani se něžně usmál. „Ještě spi –“

A George spal.

A znovu se probudil. Jeho mysl byla jasná.

U jeho postele seděl Omani a četl, když však George otevřel oči, odložil knihu.

George se s námahou posadil. Řekl: „Ahoj.“

„Máš hlad?“

„To si piš.“ Zvědavě si Omaniho prohlédl. „Když jsem odešel, sledovali mě, že?“

Omani přikývl. „Po celou dobu. Chtěli jsme tě nasměrovat na Antonelliho a umožnit ti vybít svou agresi. Mysleli jsme, že je to jediný způsob, jak u tebe dosáhnout pokroku. Emoce ti bránily v postupu.“

„Tolik jsem se v něm zmýlil,“ přiznal se George zahanbeně.

„Teď už na tom nezáleží. Když ses na letišti zastavil, aby sis prohlédl vývěsku metalurgů, jeden z našich agentů nám nahlásil seznam jmen. Povídali jsme si spolu o tvé minulosti, takže jsem si všiml Trevelyanova jména. Také ses ptal na cestu na Olympiádu; v tom byla šance, že to vyústí v určitý druh krize, ve kterou jsme doufali; poslali jsme proto za tebou do haly Ladislase Ingeneska, aby se o tebe postaral.“

„Je to významný státní činitel, že?“

„Ano, je.“

„A vy jste ho poslali, aby se o mě postaral. To zní, jako bych byl někdo důležitý.“

„Ty jsi důležitý, Georgi.“

A to už mu přinesli tlustý plátek voňavého dušeného masa, ze kterého se kouřilo. George se mlsně ušklíbl a odhrnul deku, aby si uvolnil ruce. Omani mu pomohl postavit servírovací stoleček na lůžko. Chvíli George tiše jedl.

Najednou řekl: „Předtím jsem se na chvíli probudil.“

„Já vím. Byl jsem tady,“ přisvědčil Omani.

„Ano, vzpomínám si. Víš, všechno bylo jiné. Jako bych byl příliš unavený, než abych mohl pociťovat nějaké emoce. Necítil jsem už zlost. Mohl jsem jen přemýšlet. Jako by mi podali nějaké drogy, které rozpustí všechny emoce.“

„Nic takového ti nedali,“ uklidnil ho Omani. „Jen sedativa. Odpočíval jsi.“

„No, ať je to jak chce, najednou mi to všechno bylo jasné. Jako bych to věděl celou tu dobu, ale sám sebe jsem neposlouchal. Říkal jsem si: Co vlastně chci, aby mi Novie umožnila? Chtěl jsem letět na Novii, dostat k dispozici hrstku nevzdělaných mladíků a učit je z knih. Chtěl jsem zřídit Ústav pro slabomyslné – jako je tady – a Země je už má – spousty takových.“

Omani se usmál a odhalil řadu zářivě bílých zubů. „Správný název místa, jako je tohle, zní Institut pro vyšší studia.“

„Teď je mi to tak jasné,“ odpověděl George, „až mě udivuje, že jsem to dříve neviděl. Nakonec, kdo vynalézá nové modely přístrojů, které vyžadují nové typy techniků? Kdo například vynalezl Beemanův spektrograf? Předpokládám, že muž jménem Beeman, ale ten nemohl být vzdělán pomocí pásek, protože jak by jinak mohl učinit nějaký pokrok?“

„Přesně tak.“

„Nebo kdo vyrábí Vzdělávací pásky? Specializovaní páskoví technici? A kdo by pak vyráběl pásky, aby je k tomu vyškolil? Ještě odbornější technici? A kdo potom vyrábí pásky – Víš, co myslím. Někde to musí končit. Někde musejí být muži a ženy se schopností originálního myšlení.“

„Ano, Georgi.“

George se opřel, zíral kamsi za Omaniho hlavu a na okamžik se mu do očí vrátil výraz jakéhosi znepokojení.

„Proč mi tohle všechno neřekli hned na začátku?“

„Kdyby to jen šlo,“ povzdechl si Omani. „Ušetřilo by nám to spoustu starostí. Dokážeme analyzovat mysl, Georgi, a říci, že tahle by byla vhodná na architekturu a tamhleta zase na tesařinu. Neznáme ale způsob, jak zjistit schopnost originálního, tvořivého myšlení. Je to příliš delikátní záležitost. Máme jen pár praktických metod, jak vytipovat jednotlivce, kteří mohou mít podobné nadání.

V Den Čtení jsou jména těchto jednotlivců zaznamenána. Jako tvoje, například. Výskyt takových lidí je zhruba jeden z deseti tisíc. Než přijde Den Vzdělání, jsou všichni znovu vyšetřeni a ukáže se, že to v devíti případech z deseti je planý poplach. Ti zbývající skončí na místě, jako je tohle.“

„A co je špatného na tom, říct lidem, že na tomto místě skončí jeden ze… ze sta tisíců? Potom by ti, co tak skončí, z toho nebyli v takovém šoku.“

„A ti ostatní? Co těch zbylých devadesát devět tisíc devět set devadesát devět? Nemůžeme dopustit, aby se všichni ti lidé považovali za potenciální trosky. Usilují o nějaké povolání a tak či onak se jim to všem nakonec podaří. Každý si pak může za své jméno připojit: registrovaný to či ono. Každý si tak svým způsobem najde své místo ve společnosti a to je nutné.“

„Ale co my?“ zeptal se George. „Ty výjimky, jedni z deseti tisíc?“

„Nemůžeme vám to říct. To je to. Je to poslední zkouška. Potom, co zúžíme své možnosti na Den Vzdělání, devět z deseti těch, co sem přijdou, nejsou právě typem tvořivého génia a my nemáme žádný aparát, pomocí kterého bychom mohli oddělit těch nežádoucích devět z deseti. Ten desátý se musí ukázat sám.“

„Jak?“

„Přivedeme vás sem do Ústavu pro slabomyslné a ten, kdo se s tím faktem nesmíří, je člověk, kterého hledáme. Možná je to krutá technika, ale funguje. Nebylo by nic platné říct každému z nich: ‚Dokážete tvořit. Tak tvořte.‘ Je mnohem jistější počkat, až takový člověk sám řekne: ‚Dokážu tvořit a budu to dělat, ať se vám to líbí, nebo ne.‘ Je deset tisíc lidí jako ty, Georgi, kteří podporují rozvoj technologií na tisíci pěti stech světech. Nemůžeme si dovolit ztratit ani jednoho nového člena, ani plýtvat úsilím na někom, kdo této úrovně nedosahuje.“

George odstrčil prázdný talíř stranou a pozvedl k ústům šálek kávy.

„A co ti, kteří – nedosahují té úrovně?“

„Nakonec projdou Vzděláním pomocí pásek a stanou se z nich sociální vědci. Ingenescu je jedním z nich. Já jsem registrovaný psycholog. Jsme taková druhá liga, dá se říct.“

George dopil kávu. „Pořád mi vrtá hlavou jedna věc,“ řekl.

„Co je to?“

George odhodil deku a postavil se. „Proč se tomu říká Olympiáda?“

P-skluz

Plukovník Anthony Windham mohl sledovat vývoj boje i z kabiny, do které ho s ostatními pasažéry zahnali. Zpočátku vládlo ticho nerušené povykem a to znamenalo, že kosmické lodě bojují na astronomické vzdálenosti. Byl to souboj mezi jejich energetickými zbraněmi a silovými poli.

Věděl, že to může skončit jen jediným způsobem. Jejich pozemská loď byla jen ozbrojená obchodní, a než je posádka zahnala z paluby, stačil ještě zahlédnout, že klorský nepřítel má lehký křižník.

Netrvalo to ani půl hodiny a ucítili první otřesy, které očekával. Jak loď manévrovala, cestující poletovali na všechny strany, jako by byli na palubě zámořského parníku v divoké bouři. Vesmír však byl stejně pokojný a tichý jako vždy. To jen jejich pilot zoufale zapínal manévrovací motory, až je tryskající přehřátá pára nutila dělat přemety a kotrmelce. Nevyhnutelné už tedy nastalo. Loď pozemšťanů vyčerpala energii a už se neodvažovala čelit přímému zásahu.

Plukovník Windham se pokusil udržet si rovnováhu za pomoci své hliníkové hole. Myslel na to, že už je starý muž, že strávil celý svůj život v ozbrojených silách a přitom neviděl jedinou bitvu a že teď, když se do jedné přece jen připletl, je už starý, tlustý a zpohodlnělý – a nemá muže, kterým by velel.

Klorské obludy určitě brzy přistanou. Patřilo to k jejich způsobu boje. Budou handikapované kosmickými obleky a jejich ztráty budou obrovské, ale chtěly se zmocnit pozemské kosmické lodi. Na okamžik si pomyslel: kdyby byli ozbrojení, mohl bych je vést…

V příští chvíli tu myšlenku zase zavrhl. Porter měl očividně plné kalhoty a ten mladík, Leblanc, na tom nebyl o mnoho lépe. Bratři Polyorketové – zatraceně, nedokáže je od sebe rozeznat – se choulili v koutě a komunikovali jenom mezi sebou. Mullen, to bylo něco jiného. Stál dokonale vzpříma a v obličeji neměl ani stopu strachu nebo jiných emocí. Jenomže byl jen něco přes metr padesát vysoký a určitě neměl nikdy v životě v ruce pistoli nebo jinou zbraň. Nebyl by k ničemu.

Pak tam byl Stuart, se svým strnulým poloúsměvem a vysokým hlasem překypujícím sarkasmem. Windham se na něj koutkem oka podíval; Stuart tam seděl, mrtvolně bílé prsty zaťaté ve vlasech. S těma svýma umělýma rukama by mu také nebyl příliš platný.

Windham náhle ucítil vibrace doprovázející kontakt dvou lodí a o pět minut později se z chodby začaly ozývat zvuky boje. Jeden z bratrů Polyorketových zaječel a rozběhl se ke dveřím. „Aristide!“ zavolal na něj ten druhý. „Počkej!“ A rozběhl se za ním.

Seběhlo se to tak rychle. Aristides vyběhl na chodbu a šílený panikou uháněl pryč. Vtom krátce zazářil karbonizér a muž ani nestačil vykřiknout. Windham se s hrůzou ve tváři odvrátil od zčernalé mrtvoly. Zvláštní – celý život strávil v uniformě, a ještě nikdy neviděl násilně zabitého člověka.

Odtáhnout bránícího se druhého bratra zpátky do kabiny si vyžádalo spojené úsilí všech ostatních.

Zvuky boje postupně ustaly.

„A je to,“ prohlásil Stuart. „Nechali nám tu dvoučlennou posádku a teď nás odvážejí na svou rodnou planetu. Jsou z nás váleční zajatci.“

„Na palubě zůstali jenom dva Klorové?“ zeptal se plukovník užasle.

„To je jejich zvyk,“ odpověděl Stuart. „Proč se ptáte, plukovníku? Plánujete snad hrdinný útok za účelem znovuzískání lodě?“

Windham zrudl. „Jenom jsem to chtěl vědět, zatraceně.“ Ale neznělo to tak důstojně a autoritativně, jak zamýšlel, a on to věděl. Byl prostě jen starý muž s chromou nohou.

A Stuart měl pravděpodobně pravdu. Žil mezi Klory a znal jejich způsoby.

~

John Stuart prohlašoval od začátku, že Klorové jsou gentlemani. Uběhlo čtyřiadvacet hodin jejich zajetí a on své prohlášení opakoval, zatímco si protahoval prsty na rukou a pozoroval záhyby posouvající se měkkou artiplazmou.

Nepříjemná reakce, kterou to vyvolalo u ostatních, ho těšila. Ti lidé byli zralí k propíchnutí; byli to obyčejné vzduchové měchýře, jeden jako druhý. A ruce měli ze stejného materiálu jako těla.

Například Anthony Windham. Říkal si plukovník Windham a Stuart vcelku věřil, že právem. Plukovník ve výslužbě, který pravděpodobně před čtyřiceti lety péroval domobranu někde na vesnických lukách, a dělal to tak, že ho znovu nepovolali do zbraně, ani když se Země ocitla v nebezpečí první mezihvězdné války.

„O nepřátelích se říkají zatraceně nepříjemné věci, Stuarte. Nemohu říct, že by se mi líbil váš postoj.“ Zdálo se, jako by Windham cedil jednotlivá slova skrz přistřižený knír. Také hlavu měl oholenou v imitaci současné vojenské módy, ale už mu na ní začalo rašit šedivé strniště. Tváře měl povislé, ochablé. Spolu s jemnými rudými žilkami na nose mu to dodávalo poněkud zanedbaného vzhledu, jako by ho vzbudili příliš náhle a příliš brzy ráno.

„Nesmysl,“ řekl Stuart. „Jenom si naši současnou situaci otočte. Předpokládejme, že by pozemská válečná loď zajala klorskou dopravní. Co myslíte, že by udělali s klorskými civilisty na palubě?“

„Jsem si jist, že by pozemšťané dodrželi všechny mezihvězdné válečné zásady,“ opáčil Windham škrobeně.

„Jenomže žádné neexistují. Kdybychom na jejich palubu vylodili naši posádku, myslíte, že bychom se obtěžovali s udržováním chlorové atmosféry pro ty, kteří boj přežili, dovolili jim ponechat si všechno kromě zbraní, vyhradili jim k použití nejpohodlnější místnost na lodi etcetera, etcetera, etcetera?“

Ben Porter vybuchl: „Sklapni, pro boha živého! Jestli ještě jednou uslyším to tvoje etcetera, etcetera, určitě se zblázním.“

„Omlouvám se,“ zamumlal Stuart, ale nemyslel to nijak vážně.

Porter se držel jen tak tak. Jeho hubený obličej se skobovitým nosem se leskl potem a tak dlouho se kousal do rtu, až najednou sykl bolestí. Když si začal po bolavém místě přejíždět jazykem, vypadal pokud možno ještě komičtěji.

Stuarta už přestávalo bavit je popichovat. Windham byl příliš snadný cíl a Porter se dokázal jen vztekat. Ostatní mlčeli. Demetrios Polyorketes se nacházel ve svém vlastním světě tichého vnitřního žalu. Předchozí noc nejspíš vůbec neusnul. Alespoň když se Stuart probudil, aby se obrátil – sám se cítil poněkud neklidný – ozývalo se z vedlejší palandy Polyorketovo tiché mumlání. Zaznívalo v něm všelicos, ale nejčastěji se ozývalo bědování: ‚Ach, můj ubohý bratr!‘, ke kterému se vracel stále znovu a znovu.

Nyní seděl bez hnutí na palandě a krví podlitýma očima v neholeném obličeji těkal po ostatních pasažérech. Stuart se díval, jak si tvář ukrývá do ztvrdlých dlaní, až bylo vidět jen kštici kudrnatých černých vlasů. Pomalu se pohupoval, ale teď, když byli všichni vzhůru, ze sebe nevydal ani hlásku.

Claude Leblanc se naprosto neúspěšně pokoušel číst dopis. Byl z šesti zbylých cestujících nejmladší; právě absolvoval univerzitu a vracel se na Zemi, kde se měl oženit. Stuart ho ráno viděl, jak tiše pláče, růžový a bledý obličej pokrytý nachovými skvrnami, jako nějaké dítě utápějící se v žalu. Byl velice pohledný, se svými plnými rty a světle modrýma očima vypadal skoro jako dívenka. Stuarta napadlo, jaké je asi to děvče, které přislíbilo stát se jeho ženou. Viděl jeho fotografii. Kdo na lodi ji neviděl? Dívka byla hezká svým nevýrazným způsobem, který činí fotografie všech snoubenek stejné. Stuartovi připadalo, že kdyby byl žena, asi by si našel někoho s výrazněji mužskými rysy.

Takže zbýval jen Randolph Mullen. Stuart upřímně přiznával, že neví, co si o něm má myslet. Byl jediný ze šesti pasažérů, který strávil dost dlouhou dobu na arktuřanských světech. Například Stuart sám tam měl jen sérii přednášek z astronautiky na jedné provinční univerzitě. Plukovník Windham je navštívil s Cookovou cestovní kanceláří; Porter se snažil nakoupit koncentrovanou zeleninu pro pozemské psince a bratři Polyorketové se tam pokoušeli uchytit jako farmáři, ale po dvou neúspěšných sezónách se museli vrátit na Zemi.

Ale Randolph Mullen byl v arkturské soustavě sedm let. Jak se o sobě cestující tak rychle tolik dozvěděli? Pokud Stuart věděl, malý mužík sotva utrousil slovo. Byl velice zdvořilý, vždycky ustupoval stranou, aby druhý mohl projít, ale veškerý jeho slovník jako by se skládal z ‚děkuji,‘ a ‚promiňte‘. Povídalo se však, že tohle byla jeho první cesta na Zemi za sedm let.

Byl drobný a velice přesný – až tím ostatní popuzoval. Když se dnes ráno probudil, pečlivě si ustlal, oholil se, vykoupal se a oblékl. Jeho pravidelné zvyky ani v nejmenším nenarušila skutečnost, že byl nyní vězněm Klorů. Choval se nevtíravě, to mu bylo třeba přiznat, a nijak nedával najevo, co si myslí o neupraveném vzhledu ostatních. Jednoduše tam seděl, skoro omluvně, na sobě přehnaně konzervativní šaty, ruce složené v klíně. Tenká linka vousů na jeho horním rtu nedodávala jeho tváři žádný zvláštní výraz, spíš poněkud absurdně zvýrazňovala jeho korektnost.

Vypadal jako něčí karikaturní představa účetního. A nejzvláštnější na tom bylo, pomyslel si Stuart, že přesně tohle byl. Všiml si toho na rozpisu – Randolph Fluellen Mullen, povolání: účetní, zaměstnavatel: společnost Prime Paper Box, 27 Tobias Avenue, Nová Varšava, Arcturus II.

~

„Pane Stuarte?“

Stuart vzhlédl. Byl to Leblanc; jeho horní ret se lehce chvěl. Stuart se snažil rozpomenout, jak má člověk jednat, když chce být zdvořilý. „Co je, Leblanku?“ zeptal se.

„Povězte mi, kdy nás pustí?“

„Jak to mám vědět?“

„Všichni říkají, že jste žil na planetě Kloro, a před chvílí jste tvrdil, že jsou to gentlemani.“

„Ehm, ano. Ale i gentlemani válčí proto, aby vyhráli. Pravděpodobně nás budou po dobu války internovat.“

„Ale to může trvat roky! Na mě čeká Margareta. Bude si myslet, že jsem mrtvý!“

„Předpokládám, že až budeme na jejich planetě, dovolí nám poslat zprávu.“

„Poslyšte,“ ozval se Porter a jeho chraptivý hlas se chvěl vzrušením. „Když toho o těch ďáblech tolik víte – co s námi budou podle vás dělat, když budeme v zajetí? Čím nás budou živit? Kde pro nás vezmou kyslík? Já vám říkám, že nás zabijí.“ Pak, jako by si náhle na něco vzpomněl, dodal: „Na mě také čeká žena.“

Ale Stuart ho slyšel, jak hovoří o své ženě, ještě před útokem. O pokračování neměl zájem. Porter ho rukou s okousanými nehty tahal za rukáv. Stuart s odporem ucukl. Nemohl ty jeho ohyzdné ruce vystát. Pobuřovalo ho, že něco tak monstrózního může být skutečné, zatímco jeho vlastní bílé a dokonale tvarované ruce byly pouhá karikatura, náhražka vyrobená z mimozemského latexu.

„Nezabijí nás,“ řekl. „Kdyby to měli v úmyslu, už by to udělali dávno. Přece víte, že jsme také zajali Klory, a to dá zdravý rozum, že se budete k cizím zajatcům chovat slušně, když chcete, aby se druhá strana chovala slušně k těm vašim. Udělají pro nás, co budou moct. Jejich jídlo třeba nebude nejchutnější, ale mají lepší chemiky než my. V chemii jsou skutečně dobří. Přesně vědí, jaké živiny a vitamíny potřebujeme, i kolik kalorií. Přežijeme to. Oni se o to postarají.“

Windham vybuchl: „Čím déle vás poslouchám, Stuarte, tím víc mám pocit, že na ty zatracené zelené huby nějak držíte. Zvedá se mi žaludek, když slyším, jak pozemšťan vynáší ty parchanty do nebe. Vzpamatujte se, člověče – na čí jste vlastně straně?“

„Jsem na té správné straně. Na straně slušnosti a cti, ať už ji najdu u kohokoliv.“ Stuart zvedl ruce. „Vidíte? Udělali mi je Klorové. Žil jsem na jedné z jejich planet půl roku. Ruce mi utrhl ventilátor klimatizace v mém vlastním bytě. Připadalo mi, že směs, kterou jsem dýchal, je chudá na kyslík – mimochodem to nebyla pravda – a pokusil jsem se to napravit vlastními silami. Byla to moje chyba. Nikdy si nezahrávejte se stroji vyrobenými jinou civilizací. Než si jeden z Klorů oblékl tlakový oděv a přišel mě zachránit, s mýma rukama už se nedalo nic dělat.

Tyhle ruce pro mne vypěstovali z artiplazmy a pak mi je přišili. Víte, co to znamená? Museli vyvinout nástroje a výživné roztoky pro kyslíkovou atmosféru. Jejich chirurgové museli provést celou složitou operaci v tlakových oblecích. A já teď mám zase ruce.“ Drsně se zasmál a sevřel je v pěsti. „Ruce –“

„A za to jste prodal svou loajalitu k Zemi?“ zeptal se Windham.

„Prodal loajalitu? Vy jste se zbláznil. Nenáviděl jsem za to Klory celé roky. Byl jsem pilot mistrovské třídy na transgalaktických kosmoliniích, než se to stalo. A teď? Úředník. Nanejvýš tu a tam nějaké to školení. Trvalo mi dlouho, než jsem dokázal přijmout vlastní vinu a uvědomit si, že jediná role, kterou v tom všem sehráli Klorové, byla kladná. Mají svoje představy o etice a ty nejsou o nic horší než naše. Nebýt nebetyčné pitomostí některých jejich lidí – a našich, přisámbůh, také – žádná válka by nebyla. A až bude po ní –“

Polyorketes vyskočil. Tlusté prsty napřahoval jako drápy a oči mu plály. „Nelíbí se mi, co říkáte, pane.“

„Proč ne?“

„Protože mluvíte o těch zatracených zelených parchantech příliš hezky. Tak Klorové jsou hodní, he? No, na mého bratra moc hodní nebyli. Zabili ho. Nejspíš teď zabiju vás, vy zatracený zeleňácký špehu!“

A zaútočil.

Stuart měl sotva čas zvednout na obranu proti rozzuřenému farmáři ruce. Vydechl: „Co to, k čertu –“, zachytil jedno jeho zápěstí a současně pozvedl rameno, aby odrazil druhou ruku, sápající se po jeho hrdle.

Jeho artiplazmová ruka povolila. Polyorketes se mu vysmekl bez jakékoliv námahy.

Windham cosi nesrozumitelného řval a Leblanc křičel svým vysokým hlasem: „Nechte toho! Nechte toho!“ Byl to však Mullen, kdo hodil farmáři zezadu ruce kolem krku a pověsil se na něj celou svou váhou. Zdálo se, že si toho Polyorketes stěží všiml. Mullenovy nohy opustily podlahu a bezvládně se klátily z jedné strany na druhou. Ale stále se držel a zaměstnal útočníka natolik, že se Stuart mohl vysmeknout a popadnout Windhamovu hliníkovou hůl.

„Drž se ode mě dál, Polyorkete,“ řekl.

Lapal po dechu, vyčerpáním i strachem z dalšího útoku. Dutá hliníková hůl nebyla příliš dobrou zbraní, ale byla lepší než jeho holé a slabé ruce.

Mullen se pustil a nyní útočníka opatrně obcházel, sako pomačkané a dech zrychlený námahou.

Polyorketes se zprvu ani nehnul. Stál tam, kudrnatou hlavu nakloněnou na stranu. Potom řekl: „To nemá smysl. Musím zabíjet Klory. Dávej si pozor na jazyk, Stuarte. Jestli si budeš pouštět hubu na špacír, lehce bys mohl přijít k úrazu. K vážnému úrazu, myslím.“

Stuart pozvedl ruku a hodil hůl zpátky Windhamovi, který ji uchopil levačkou a pravou rukou ji začal důkladně utírat kapesníkem.

„Gentlemani,“ řekl. „Takovým věcem se musíme vyhnout. Snižuje to naši důstojnost. Nezapomínejme, že máme společného nepřítele. Jsme pozemšťané a musíme se podle toho chovat – jako bytosti vládnoucí galaxii. Neponižujme se před nižšími tvory.“

„Ano, plukovníku,“ řekl Stuart unaveně. „Zbytek proslovu nám ale schovejte na zítra.“

Otočil se k Mullenovi. „Chtěl bych vám poděkovat.“

Cítil se přitom silně rozpačitě, ale musel to udělat. Malý účetní ho dokonale překvapil.

„Neděkujte mi, pane Stuarte,“ odpověděl mužíček hlasem stěží silnějším než šepot. „Udělal jsem jen to, co bylo rozumné. Jestliže budeme internováni, budeme přece potřebovat překladatele, někoho, kdo se s nimi domluví.“

Stuart ztuhl. Tohle byl příliš účetnický způsob uvažování, příliš logický, příliš chladný. Chvilkové riziko a celková výhoda. Dokonale vyvážená aktiva a pasiva. Byl by raději, kdyby mu Mullen přispěchal na pomoc z – z čeho vlastně? Z čiré, nerozumné slušnosti?

Stuart se v duchu sám sobě zasmál. Začínal od lidí očekávat idealismus namísto starého dobrého egocentrismu a prospěchářství.

~

Polyorketes byl jako omámený. Žal a vztek v něm vřely jako žíravina, ale neměl slova, kterými by je ze sebe dostal ven. Kdyby byl Stuart, velkohubý, běloruký Stuart, mohl by žvanit a žvanit, a nakonec by se třeba cítil lépe. Místo toho tam seděl a z poloviny byl mrtvý; už neměl bratra, Aristides už nežil…

Stalo se to tak rychle. Kdyby to jenom mohl vrátit a mít jedinou sekundu na to, aby se stačil vzpamatovat, popadl by Aristida, držel ho, zachránil ho.

Ale ze všeho nejvíce nenáviděl Klory. Přede dvěma měsíci sotva věděl, že existují, a nyní je nenáviděl tak vášnivě, že by rád zemřel, pokud by jich přitom mohl několik zabít.

„Proč vlastně začala tahle válka?“ zeptal se, aniž se podíval na někoho konkrétně.

Bál se, že mu odpoví Stuartův hlas. Nenáviděl Stuartův hlas. Ale ozval se Windham, ten plešatý.

„Bezprostřední příčina, pane, byl spor o těžební práva v soustavě Wyandotte,“ řekl. „Klorové pytlačili na majetku Země.“

„Bylo tam dost místa pro všechny, plukovníku!“

Polyorketes vzhlédl a zavrčel. Stuarta nebylo možné umlčet na dlouho. Už zase žvanil; ten kripl, pan chytrej, zastánce Klorů!

„O co vlastně bojujeme, plukovníku?“ řekl. „Nám není jejich svět k ničemu a jim náš také ne. Kyslíkové planety jsou jim asi tak užitečné jako nám chlorové. Chlor nás zabíjí a kyslík zase zabíjí je. Žádný z nás nemůže využít nic z toho, co na tom druhém získá. Naše civilizace si nepřekážely. Proč bychom měli válčit o práva těžby železa na jedné mizerné asteroidě, když jsou takových v galaxii miliony?“

Windham namítl: „Byla to otázka planetární cti –“

„Žvásty. Jak chcete ospravedlnit tak zbytečnou válku, jako je tahle? Bojujeme jen na okrajích. Obě strany se zmocnily cizích území, které pak zase vzájemně vyměnily, takže na tom byly úplně stejně jako na začátku. Ani my ani Klorové jsme vůbec nic nezískali.“

Polyorketes neochotně uznal, že Stuart má přece jen v něčem pravdu. Co jemu a Aristidovi záleželo na tom, kde pozemšťané nebo Klorové těží železo?

Bylo třeba, aby za to Aristides zemřel?

Ozvalo se varovné zabzučení.

Polyorketes sebou trhl, pak pomalu vstal a vycenil zuby. Bylo jasné, kdo je za dveřmi. Čekal, svaly napjaté, ruce zaťaté v pěsti. Stuart se začal pomalu sunout k němu. Polyorketes ho uviděl a v duchu se zasmál. Jen ať Kloro přijde – Stuart ani ostatní ho nezastaví.

Počkej, Aristide, jen ještě chvíli počkej, a pomstím se alespoň částečně.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla postava úplně zakrytá beztvarým tlakovým oblekem.

Zvláštní, nepřirozený ale vůbec ne nepříjemný hlas řekl: „Můj společník a já, pozemšťané –“

Náhle zmlkl, jak se na něj Polyorketes s řevem vrhl. V tu chvíli vůbec neuvažoval; útočil přímočaře, jako zuřivý býk. Hlavu předkloněnou, ruce rozpřažené s prsty připravenými ke skrčení, vyrazil vpřed. Stuarta, který se mu pokusil postavit do cesty, bez zjevné námahy odhodil ke stěně.

Kloro patrně mohl Polyorketa bez většího vypětí sil zastavit nebo ustoupit stranou a nechat ho proběhnout kolem sebe. Nic z toho však neudělal. Bleskurychlým pohybem se chopil zbraně a v příštím okamžiku zasáhl útočícího pozemšťana tenký růžový paprsek. Polyorketes klopýtl a svalil se k zemi, kde zůstal ležet ochromený, v nepřirozeně zkroucené poloze. Oči měl stále živé, divoké bezmocným hněvem.

„Není nijak zraněný,“ konstatoval Kloro. Nezdálo se, že by se ho pokus o napadení nějak dotkl. Pak začal znovu. „Můj společník a já, pozemšťané, jsme v této místnosti zaznamenali jistý rozruch. Potřebujete něco, v čem bychom vám mohli pomoci?“

Stuart si vztekle masíroval koleno, kterým předtím narazil do palandy. „Ne, děkujeme ti, Kloro,“ řekl.

„Tak počkat,“ vybuchl Windham. „To je neslýchané! Požadujeme, abychom byli okamžitě propuštěni!“

Klorova malá, hmyzí hlava se otočila k tlustému, starému muži. Pro někoho, kdo na to nebyl zvyklý, to nebyl příjemný pohled. Kloro byl zhruba stejně vysoký jako pozemšťané, ale celou horní polovinu tvořil dlouhý krk s hlavou, která byla pouhou zduřeninou. Lebku měl trojúhelníkovou, se dvěma obrovskýma očima po stranách. To bylo vše. Neměl tam žádnou mozkovnu ani mozek. Ten byl umístěn v ‚břiše‘ Klora a jeho hlava byla pouze smyslovým orgánem. Klorův oblek více či méně věrně kopíroval obrysy těla a jeho oči zakrývaly dvě skleněné polokoule, lehce nazelenalé chlorovou atmosférou uvnitř.

Jedno z očí se nyní upíralo přímo na Windhama, který se pod jeho pohledem nervózně ošil, ale pokračoval: „Nemáte právo držet nás jako vězně. Nejsme vojáci.“

Klorův syntetický hlas vycházel z chlorem poháněného zařízení umístěného tam, kde by člověk měl hruď. Ovládalo ho jedno nebo dvě z mnoha delikátních, na konci rozvětvených chapadélek, která před zraky pozemšťanů milosrdně zakrýval oblek.

„Myslíš to vážně, pozemšťane?“ zeptal se ten hlas. „Přece musíš vědět o válce, pravidlech vedení války a válečných zajatcích.“

Rychlým, trhaným pohybem se rozhlédl; na každý předmět se vždycky zadíval nejprve jedním a pak druhým okem. Stuart věděl, že každé oko posílá do břišního mozku jiný obraz a tam se skládají v kompletní informaci.

Windham už neměl co dodat. Nikdo neměl co dodat. Pod tlakovým oblekem vypadal Kloro se svými čtyřmi hlavními končetinami – rukama a nohama – od krku dolů přibližně lidsky, ale nikdo nemohl uhodnout, co si myslí.

Dívali se, jak se otáčí a odchází.

* * *

Porter zakašlal a řekl přiškrceným hlasem: „Bože, cítím chlor. Jestli něco neudělají, všichni umřeme na plicní nekrózu.“

„Zmlkni,“ odsekl Stuart. „Ve vzduchu není dost chloru, aby to rozkýchalo komára, a do dvou minut se to vyvětrá. Kromě toho, trocha chloru ti prospěje. Možná zničí tvůj virus rýmy.“

„Stuarte,“ řekl Windham, když si nejprve také odkašlal. „Myslím, že jste tomu svému klorskému kamarádíčkovi mohl říct, aby nás pustil. V jeho přítomnosti už jste nebyl takový hrdina, jako když se za ním zavřely dveře.“

„Slyšel jste, co vám řekl, plukovníku. Jsme váleční zajatci a výměny válečných zajatců dohadují diplomati. Nezbývá nám než čekat.“

Leblanc, který při Klorově příchodu zbledl jako stěna, teď vstal a spěchal na záchod. V příštím okamžiku se odtamtud ozvaly zvuky zvracení.

Zavládlo napjaté ticho, během něhož se Stuart zoufale snažil vymyslet něco, co by zakrylo nepříjemný zvuk. Naštěstí ho předběhl Mullen. Začal se prohrabovat v krabičce, kterou vytáhl zpod polštáře.

„Možná by si pan Leblanc raději měl vzít sedativa,“ navrhl. „Nějaké tady mám. Rád se s ním o ně podělím.“ Svou štědrost okamžitě zdůvodnil. „Jinak se my ostatní nevyspíme.“

„Velice logické,“ opáčil Stuart suše. „Raději jeden schovejte tady siru Lancelotovi; nebo spíš půl tuctu.“ Přistoupil k Polyorketovi, který stále ležel na zemi, a poklekl vedle něj. „V pořádku, chlapečku?“

„To je nevkusné, říkat takové věci, Stuarte,“ prohlásil Windham.

„Když vám na něm tak záleží, proč ho s Porterem neodnesete na jeho palandu?“

Pomohl jim s ním. Polyorketovy ruce se nekontrolovaně třásly. Podle toho, co Stuart věděl o klorských zbraních, teď nejspíš zažíval agónii bolesti.

Stuart řekl: „Ale nebuďte k němu zbytečně ohleduplní. Ten zatracený hlupák mohl zavinit smrt nás všech. A kvůli čemu?“

Odstrčil nehybné Polyorketovo tělo na jednu stranu palandy a posadil se vedle něj. „Slyšíš mě, Polyorkete?“ zeptal se.

Polyorketovy oči metaly blesky. S nelidským úsilím pozvedl ruku a zase ji nechal spadnout.

„Dobře, tak poslouchej. Už nikdy nic takového nezkoušej. Příště by to nejspíš znamenalo konec pro nás pro všechny. Kdybys ty byl Kloro a on pozemšťan, už by bylo po nás. Tak se pokus zapamatovat si jednu věc: všem je nám líto tvého bratra a je to tragédie, že k tomu došlo, ale byla to jen jeho vlastní chyba.“

Polyorketes se pokusil zvednout a Stuart ho zatlačil zpátky.

„Ne, ještě mě poslouchej,“ řekl. „Možná mám jedinou příležitost promluvit si s tebou, když mě musíš vyslechnout. Tvůj bratr neměl právo opustit kajutu. Neměl kam uprchnout. Vběhl zkrátka mezi bojující vojáky. Ani nevíme, jestli to byla klorská zbraň, co ho zabilo. Mohl to být stejně dobře jeden z našich.“

„Poslyšte, Stuarte…“ začal Windham.

Stuart se prudce otočil. „Máte nějaký důkaz, že tomu tak nebylo? Viděl jste ten výstřel? Můžete podle toho, co zbylo z jeho těla, určit, jestli to udělala klorská energetická zbraň, nebo naše?“

Polyorketes konečně našel hlas a přinutil svůj ochrnutý jazyk k nenávistnému zasyčení: „Ty zatracený, smradlavý zeleňácký parchante!“

„To jako já?“ zeptal se Stuart. „Já vím, co se ti honí v hlavě, Polyorkete. Myslíš si, že až se vzpamatuješ z paralýzy, vyjádříš svoje pocity tím, že si mě podáš. Chci, abys věděl, že jestli to uděláš, pravděpodobně nás všechny odsoudíš k smrti.“

Vstal a opřel se o stěnu. Na okamžik stál proti všem. „Nikdo z vás nezná Klory tak dobře jako já. Fyzické rozdíly, které vidíte, nejsou důležité. Rozdíly v temperamentu ano. Například vůbec nechápou náš postoj k sexu. Pro ně je to jen instinktivní záležitost, stejně jako dýchání. Nepřikládají mu žádnou zvláštní důležitost. Ale přikládají důležitost sociálnímu chování ve skupině. Uvědomte si, že jejich vývojoví předchůdci měli mnoho společného s hmyzem. Předpokládají, že jakákoliv skupina pozemšťanů vytvoří společenskou jednotku.

Pro ně to znamená všechno. Nevím přesně co – žádný pozemšťan to neví. Ale znamená to, že nikdy nerozbijí skupinu, stejně jako my neoddělujeme matku od jejího dítěte, pokud je to možné. Jeden z důvodů, proč s námi teď jednají tak ohleduplně, může být skutečnost, že chápou náš žal nad ztrátou jednoho z nás a cítí se kvůli tomu provinile.

Tohle byste si však měli zapamatovat: internují nás společně a společně nás budou po celou dobu držet. Nejsem tím nijak nadšený. Nevybral bych si žádného z vás, kdybych měl tu možnost, a jsem si jist, že žádný z vás by si nevybral mne. Jenomže je to tak. Klorové nikdy nepochopí, že jsme se na lodi ocitli pohromadě jen pouhou náhodou.

Znamená to, že se spolu budeme muset naučit vyjít. Nejsou to jen krásné řečičky. Co si myslíte, že by se stalo, kdyby Klorové přišli o chvilku dříve a přistihli nás, jak se Polyorketes a já snažíme navzájem zabít? Nevíte? A co byste udělali vy, kdybyste přistihli matku, jak se snaží zavraždit svoje děti?

Ano. Pozabíjeli by nás všechny jako nějaká monstra a stvůry. Pochopili jste? Co vy, Polyorkete? Pochopil jste to? Můžeme si nadávat, jestli vás to těší, ale rvát se nesmíme. A teď, pokud vám to nevadí, si promasíruju svoje syntetické ruce – ty, které jsem dostal od Klorů a které se mi příslušník mého vlastního druhu právě snažil ukroutit.“

~

Pro Clauda Leblanka už to nejhorší pominulo. Pořád mu bylo špatně; špatně z mnoha věcí, ale hlavně z toho, že vůbec opustil Zemi. Bylo to skvělé studovat na mimozemské univerzitě.

Bylo to dobrodružství a alespoň se na chvíli dostal z dosahu matky. Po prvním, skutečně těžkém měsíci, byl opravdu rád že se mu to podařilo.

A pak, na letních prázdninách, už nebyl Claude, ten ostýchavý studentík, ale Leblanc, dobyvatel vesmíru. Naparoval se tím všude, kam přišel. Cítil se jako opravdový chlap, když mluvil o hvězdách a mimoprostorových skocích, zvycích a poměrech na jiných světech; dodalo mu to odvahy před Margaretou. Milovala ho pro nebezpečí, kterými prošel.

Až na to, že tohle bylo jeho první skutečné a on si nijak slavně nevedl. Věděl to, styděl se za to a v duchu si přál být jako Stuart.

Využil času na jídlo, aby se s ním znovu pokusil zapříst rozhovor. „Pane Stuarte?“ řekl.

Stuart vzhlédl a zeptal se stroze: „Jak se cítíš?“

Leblanc se začervenal. Červenal se velmi snadno a čím víc se tomu snažil zabránit, tím to bylo horší. „Mnohem lépe, díky,“ zamumlal. „Jíme. Řekl jsem si, že vám donesu vaši porci.“

Stuart od něj vzal nabízenou plechovku. Byla to standardní kosmická dávka: syntetická, koncentrovaná, výživná a naprosto neuspokojivá. Ohřála se automaticky při otevření plechovky, ale dala se sníst i studená, pokud to bylo nutné. Ačkoliv byla přibalena obvyklá lžícovidlička, konzistence jídla dovolovala sníst ho i prsty.

„Slyšel jsi můj malý proslov?“ zeptal se Stuart.

„Ano, pane. Chtěl bych, abyste věděl, že se mnou můžete počítat.“

„To je dobře. Teď se běž najíst.“

„Můžu jíst tady?“

„Jen si posluž.“

Chvíli jedli mlčky, pak Leblanc náhle vybuchl: „Jste tak sebejistý, pane Stuarte! Musí to být skvělé, být takový, jako jste vy!“

„Sebejistý? Děkuji, ale mezi námi jsou sebejistější.“

Leblanc sledoval jeho pohled a souhlasně přikývl. „Pan Mullen? Ten prcek? To snad ne!“

„Tobě se nezdá, že je sebejistý?“

Leblanc zavrtěl hlavou. Pozorně se zadíval na Stuarta, jestli si z něj nedělá legraci. „On je jenom chladný. Necítí žádné emoce. Je jako nějaký stroj. Připadá mi to odporné. Ale vy jste jiný, pane Stuarte. Máte to všechno v sobě, ale dokážete se ovládat. Chtěl bych být jako vy.“

Jakoby přivábený tím, že o něm mluvili – přestože to neslyšel – Mullen se přidal k nim. Svého jídla se sotva dotkl. Pořád se mu z něj ještě kouřilo, když si dřepl proti Stuartovi.

Jeho hlas zněl jako kradmé šelestění v podrostu. „Jak dlouho myslíte, že bude tahle cesta trvat, pane Stuarte?“

„Nemám tušení, Mullene. Určitě se vyhnou běžným obchodním trasám a budou muset udělat víc hyperprostorových skoků než obvykle, aby zmátli pronásledovatele. Nijak by mě nepřekvapilo, kdybychom letěli více než týden. Proč se ptáte? Předpokládám, že k tomu jako obvykle máte nějaký praktický a logický důvod?“

„Ano. Samozřejmě.“ Proti ironii byl zjevně dobře obrněný. „Napadlo mě, že by bylo rozumné si tak říkajíc rozdávkovat dávky,“ řekl.

„Jídla a vody máme dost na celý měsíc. To bylo první, o čem jsem se ujistil.“

„Aha. V tom případě tohle dojím.“ Udělal to pomocí vidličky a tu a tam si otřel rty kapesníkem.

~

O dvě hodiny se Polyorketes namáhavě postavil na nohy. Pořád ještě trochu vrávoral a vypadal jako duch kocoviny. Ke Stuartovi se přiblížit nepokusil.

„Ty smradlavý zeleňácký špione,“ řekl. „Dávej si pozor.“

„Slyšel jsi, co jsem říkal, Polyorkete.“

„Slyšel. A taky jsem slyšel, co jsi řekl o Aristidovi. Nebudu se s tebou špinit, protože jsi jen měchýř plný smradu. Ale počkej, jednou to přepískneš, a pak se postarám, abych z tebe ten puch vymačkal všechen najednou.“

„Počkám,“ opáčil Stuart.

Windham se dobelhal k nim, ztěžka se opíral o svou hůl, „No tak,“ zvolal s přehnanou žovialitou, která zakrývala jeho nervozitu tak důkladně, že ji vlastně zdůrazňovala. „Jsme přece všichni pozemšťané, zatraceně. Myslete na to; pořád to mějte na paměti. Nesnižujte se před těmi zatracenými Klory. Musíme zapomenout na soukromé spory a soustředit se na to, že jsme pozemšťané čelící mimozemským agresorům.“

Stuartova odpověď byla neotisknutelná.

Porter stál přímo za Windhamem. Debatoval s plukovníkem skoro hodinu a nyní řekl dopáleně: „Nemá cenu si hrát na chytráka, Stuarte. Poslouchejte plukovníka. Budeme se nad svou situací muset vážně zamyslet.“

Už si z obličeje umyl větší část špíny, namočil si vlasy a uhladil si je dozadu. Nijak to ovšem neodstranilo nervový tik z jeho levé tváře, ani to neučinilo jeho ukoptěné ruce atraktivnějšími.

„V pořádku, plukovníku,“ řekl Stuart. „Co máte na srdci?“

„Byl bych raději, kdybych to mohl říct všem najednou,“ odpověděl Windham.

„Dobře, zavoláme je.“

Leblanc odspěchal; Mullen ho důstojnějším krokem následoval.

„Chcete i tohohle?“ zeptal se Stuart a kývl hlavou směrem k Polyorketovi.

„Ano, jistě. Pane Polyorkete, příteli, mohl byste na okamžik?“

„Nechte mě být!“

„Poslechněte ho,“ poradil plukovníkovi Stuart. „Nechte ho být. Já o něj nestojím.“

„Ne, ne,“ namítl Windham. „Tohle se týká všech pozemšťanů. Pane Polyorkete, my vás potřebujeme.“

Polyorketes se převalil na jednu stranu palandy. „Jsem dost blízko. Slyším všechno, co říkáte.“

Windham se otočil ke Stuartovi. „Mohli by ti… Klorové tuhle místnost napíchnout?“

„Ne,“ odpověděl Stuart. „Proč by měli?“

„Jste si tím jist?“

„Samozřejmě, že si tím jsem jist. Nevěděli, že po mně Polyorketes skočil. Slyšeli jen rány, jak jsme naráželi do stěn.“

„Možná se v nás jen snažili vzbudit dojem, že v téhle místnosti nemají odposlech.“

„Poslyšte, plukovníku, ještě jsem nezažil, aby Kloro úmyslně lhal –“

Polyorketes ho mrazivě přerušil: „Ten všivák Klory miluje.“

„No tak, nezačínejte s tím zase,“ okřikl ho rychle Windham. „Podívejte se, Stuarte, já a tady Porter jsme to všechno probrali a dospěli jste k názoru, že znáte Klory natolik, abyste byl schopen najít způsob, jak nás odsud dostat zpátky na Zemi.“

„Vypadá to, že jste se mýlili. Já žádný takový způsob neznám.“

„Možná bychom těm zeleným parchantům mohli vyrvat tuhle loď ze spárů,“ pokračoval Windham. „Přece musejí mít nějakou slabinu. Zatraceně, vy víte, co myslím.“

„Řekněte mi, plukovníku, o co vám jde? O vaši vlastní kůži, nebo o dobro Země?“

„To je nemístná otázka. Musíte vědět, že i když mám svou vlastní kůži rád, jako asi každý, dobro Země je pro mne vždycky na prvním místě. A myslím, že to platí o nás všech.“

„To je zatraceně pravda,“ přidal se Porter bez váhání. Leblanc se tvářil dychtivě, Polyorketes vzdorovitě a Mullen neměl vůbec žádný výraz.

„Dobře,“ řekl Stuart. „Samozřejmě si nemyslím, že bychom se mohli zmocnit lodě. Oni jsou ozbrojeni, a my ne. Ale je tady tohle. Všichni víte, proč Klorové naši loď nezničili. Potřebují ji. Jsou sice lepší chemici než my, ale my jsme zase lepší astroinženýři. Máme větší lodě, lepší lodě a máme jich víc. Vlastně by se dalo říct, že kdyby naše posádka myslela trochu strategicky, vyhodila by tuhle loď do povětří, jakmile se Klorové dostali na palubu.“

Leblanc se zděsil. „Měli zabít všechny pasažéry?“

„Proč ne? Slyšel jsi, co říkal plukovník. Každý z nás nadřazuje zájmy rodné planety nad svůj mizerný život. Jak Zemi prospěje, že jsme zůstali naživu? Vůbec nijak. A jakou zkázu napáchá tato loď v rukou Klorů? Pravděpodobně obrovskou.“

„Proč myslíte, že posádka loď nezničila?“ zeptal se Mullen. „Museli mít nějaký důvod.“

„Měli. K nejtvrdošíjnějším pozemským vojenským tradicím patří, že poměr ztrát nesmí být v náš neprospěch. Kdybychom loď vyhodili do povětří, dvacet bojujících mužů a sedm civilistů na naší straně by zahynulo, a ztráty nepřítele by se rovnaly nule. Tak co se stalo? Nechali jsme je vstoupit na palubu, pár desítek jsme jich pobili – alespoň myslím – a nechali jsme jim svou loď.“

„Řečičky, řečičky, řečičky,“ zavrčel Polyorketes.

„Už se dostávám k pointě,“ řekl Stuart. „Nemůžeme Klorům loď násilím vyrvat. Ale mohli bychom je zaměstnat na dost dlouho, aby se jeden z nás dostal k motorům a zkratoval je.“

„Cože?“ zaječel Porter a Windham ho začal vyděšeně utišovat.

„Zkratovat motory,“ zopakoval Stuart. „Tím bychom, samozřejmě, zničili loď a to přece chceme, ne?“

Leblankovy rty byly bílé jako křída. „Nemyslím, že bychom to dokázali.“

„To se nedozvíme, dokud to nezkusíme. Ale co můžeme ztratit?“

„Svoje životy, zatraceně!“ zařval Porter. „Ty šílený maniaku, tobě přeskočilo!“

„Jestli jsem maniak,“ opáčil Stuart klidně, „a nota bene šílený, pak mi celkem logicky muselo přeskočit. Ale uvědomte si, že jestliže ztratíme naše životy, což je nade vši pochybnost jisté, nepřijdeme o nic, co má nějakou cenu pro Zemi; zato jestli se nám podaří zničit tuto loď, prokážeme Zemi nesmírné dobrodiní. Který patriot by zaváhal? Kdo by kladl svoje zájmy před zájmy celé planety?“ Rozhlédl se po mlčících mužích. „Vy jistě ne, plukovníku Windhame.“

Windham se zuřivě rozkašlal. „Můj drahý příteli, o to tady přece nejde. Musí existovat způsob, jak Zemi zachránit loď a neztratit přitom život, ne?“

„No dobře. Jaký?“

„Zamysleme se nad tím. Na palubě lodi jsou přece jen dva Klorové. Kdybychom se k nim připlížili a –“

„Jak? Zbytek lodi je zaplněný chlorem. Museli bychom si navléct kosmické obleky. Gravitace v jejich části lodi byla upravena na úroveň Kloru, takže bychom se tam sotva plazili. Jistě, mohli bychom se k nim pokusit připlížit – se stejnými vyhlídkami, jaké má skunk plížící se po větru.“

„Pak to všechno padá,“ prohlásil Porter roztřeseným hlasem. „Poslyšte, Windhame – žádná loď se ničit nebude. Můj život pro mě hodně znamená, a pokud se ho pokusíte ohrozit, prásknu to na vás Klorům. Myslím to vážně.“

„To máme hrdinu číslo jedna,“ poznamenal Stuart.

Ozval se Leblanc: „Chtěl bych se vrátit zpátky na Zemi, ale –“

Mullen mu skočil do řeči: „Nemyslím, že by se nám mohlo podařit zničit loď, ledaže –“

„Hrdinové číslo dva a tři. A co vy, Polyorkete. Tohle by byla příležitost zabít dva Klory.“

„Chci je zabít holýma rukama,“ zavrčel farmář a zaťal pěsti. „Na jejich planetě jich pozabíjím tucty.“

„Poměrně bezpečné předsevzetí. A co vy, plukovníku? Připojíte se ke mně v pochodu smrti a slávy?“

„Váš postoj je velice cynický a kontraproduktivní, Stuarte. Je přece jasné, že když jsou všichni ostatní proti, nemá tento plán šanci na úspěch.“

„Pokud bych ho neuskutečnil sám, co?“

„Nic takového neuděláte, slyšíte!“ vybuchl Porter.

„To si piš, že neudělám,“ odsekl Stuart. „Já ze sebe hrdinu nedělám. Jsem jenom obyčejný patriot, naprosto spokojený s tím, že budu internován až do konce války.“

~

„Samozřejmě, že bychom Klory mohli překvapit,“ řekl Mullen zamyšleně.

Jeho poznámka by nejspíš zůstala nepovšimnuta, nebýt Polyorketa. Ten na něj ukázal prstem se špinavým nehtem a drsně se zasmál. „Pan Účetní!“ řekl. „Pak Účetní je stejný vypravěč pohádek, jako ten zatracený zeleňácký špion, Stuart. Dobře, pane Účetní, do toho. Taky umíte hezky dunět. Skoro jako tady ten prázdný sud.“

Otočil se k Stuartovi a zopakoval jedovatě: „Jako prázdný sud. Kripl prázdný sud. Dunět, to je to jediné, co umíte.“

Mullen mlčel, dokud se Polyorketes nevymluvil, a pak se obrátil přímo na Stuarta: „Mohli bychom se k nim dostat zvenčí. Jsem si jist, že tahle místnost má P-skluz.“

„Co je to P-skluz?“ zeptal se Leblanc.

„No –“ začal Mullen, ale pak zmlkl.

„To je eufemismus, chlapče,“ řekl místo něj Stuart škodolibě. „Celý název zní ‚pohřební skluz‘. Obvykle se o něm nemluví, ale všechny hlavní místnosti na lodi ho mají. Jsou to malé vzduchové propusti v podlaze, kterými se vyhazuji mrtvoly. Pohřeb do kosmického prostoru. Vždycky k tomu patří spousta sentimentu a skloněné hlavy a kapitán pronáší řeči, které tady můj kamarád Polyorketes tak nesnáší.“

Leblanc zkřivil obličej. „Něčím takovým máme opustit loď?“

„Proč ne? Pověry? Pokračujte, Mullene.“

Malý mužík trpělivě čekal. Pak řekl: „Jakmile budeme venku, mohl by se jeden z nás vrátit do lodě parní tryskou. Mohlo by se to podařit – s trochou štěstí. Takto by se člověk mohl nečekaně dostat do řídicí místnosti.“

Stuart se na něj zvědavě zadíval. „Jak jste na to všechno přišel? Co vy víte o parních tryskách?“

Mullen zakašlal. „Chcete říct jako účetní? No –“ Na okamžik zrudl v obličeji, odmlčel se a pak začal znovu, klidným, nevzrušeným hlasem. „Moje společnost, která se zabývá výrobou ozdobných papírových krabiček a obalů, byla před několika lety pověřena výrobou bonboniér pro dopravní lodě. Měly být navrženy tak, že když se rozvázala stuha, odjistila se nádržka se stlačeným vzduchem a tryskou. Celá krabička začala poletovat po místnosti a trousit přitom bonbony. Prodejní teorie vycházela z toho, že se dětem bude podobná hračka líbit a bude je těšit lovit bonbony ve stavu beztíže.

Nakonec to bylo naprosté fiasko. Létající krabice rozbila nějaké nádobí a jeden bonbon trefil dítě do oka. Ale co bylo nejhorší, děti se za bonbony jen nehonily, ale také se o ně rvaly. Byl to asi náš nejhorší neúspěch. Stálo nás to spoustu peněz.

Jenomže mezitím se o reaktivní krabici začali extrémně zajímat všichni zaměstnanci. Tahle hříčka brzy rozložila pracovní morálku v celé firmě a efektivita práce prudce poklesla. Na nějaký čas jsme se všichni stali experty na reaktivní pohony. Sám jsem přečetl hromadu knih o konstrukci raket. Ve volném čase, samozřejmě, ne v pracovní době.“

Stuarta to upřímně zaujalo. „Víte, je to tak trochu kovbojský nápad,“ řekl, „ale mohlo by se to povést, když mezi námi najdeme jednoho hrdinu. Tak co?“

„A co vy?“ zeptal se Porter nevrle. „Pořád se každému posmíváte a hrajete si na chytrolína. Nevšiml jsem si, že byste se někdy nabídl jako dobrovolník.“

„To proto, že nejsem hrdina, Portere. Klidně to přiznám. Mým úmyslem je zůstat naživu a plazit se parními tryskami není zrovna způsob, jak si zajistit dlouhý život. Ale vy ostatní jste přece vznešení patrioti. Plukovník to řekl. Co vy, plukovníku? Jste tady nejstarší hrdina.“

„Kdybych byl mladší, zatraceně, a vy jste měl svoje ruce,“ zavrčel Windham, „s potěšením bych vám ukázal co proto, pane.“

„O tom nepochybuji – ale to není odpověď.“

„Víte velice dobře, že při svém stáří a se svou nohou –“ poklepal si na strnulé koleno „ – nejsem schopen nic takového provést, i kdybych si to přál.“

„Ach ano,“ přikývl Stuart. „A já jsem zase kripl na ruce, jak říká Polyorketes. Takže my dva jsme venku. Jakými nešťastnými handicapy se pochlubíte vy ostatní?“

„Poslouchej!“ zařval Porter, „chci vědět, o co tady vlastně jde. Copak někdo může prolézt parní tryskou? Co kdyby ji Klorové použili, zatímco bude vevnitř?“

„Žádný sport se neobejde bez rizika, Portere. Jen jemu vděčíme za všechno to vzrušení.“

„Vždyť by se uvařil jako humr v krunýři!“

„Docela malebné přirovnání, ale nepřesné. Korekční výtrysky netrvají déle než sekundu nebo dvě a tak dlouho izolace kosmického obleku určitě vydrží. Kromě toho, rychlost páry je několik set kilometrů za minutu, takže by vás vyfoukla dříve, než byste se stačil opařit. Vlastně byste se tak dostal dost daleko do vesmíru, abyste se už nemusel bát Klorů. Samozřejmě, na loď už byste se nevrátil.“

Porter se začal silně potit. „Mě nevystrašíte ani na minutu, Stuarte.“

„Ne? Takže se nabízíte jako dobrovolník? A víte vůbec, co to znamená být ztracený ve vesmíru? Poté, co opustíte trysku, se s největší pravděpodobností budete rychle otáčet kolem své osy. Ale nebudete to cítit. Budete mít pocit, že visíte v prázdnu. Jenom hvězdy budou vířit kolem vás tak rychle, až z nich budou na nebi jenom šmouhy. Nikdy už se nezastaví. Dokonce ani nezpomalí. Po čase vám přestane fungovat vytápění obleku, začne vám docházet kyslík a pomalu zahynete. Pokud byste to chtěl urychlit, můžete si otevřít oblek. Ani to ovšem nebude příjemné. Viděl jsem obličeje lidí, kterým se oblek dekomprimoval při nehodě, a vypadaly dost strašně. Každopádně to ale bude rychlejší. Pak –“

Porter se obrátil a vrávoravě odešel.

Stuart se tiše zasmál. „Další odpadl. Titul hrdiny připadne nejvyšší nabídce, ale zdá se, že o něj nikdo nestojí ani za vyvolávací cenu.“

„Pořád jenom žvaníš, pane Velká hubo,“ řekl Polyorketes chraptivě. „Pořád jenom bubnuješ na ten svůj prázdný sud. Ale už brzy ti nacpeme vlastní zuby do krku. Myslím, že mezi námi je jeden, který by to ochotně udělal hned, co, pane Portere?“

Porter sice pohledem potvrdil Polyorketovu domněnku, ale nahlas neřekl nic.

Zato Stuart nevzrušeně pokračoval: „A co vy, Polyorkete? Vy nejraději zabíjíte holýma rukama. Mám vám pomoct do kosmického obleku?“

„Až budu chtít pomoct, řeknu si.“

„A co ty, Leblanku?“

Mladík se schoulil do sebe.

„Ani aby ses vrátil k Margaretě?“

Ale Leblanc dokázal jen zavrtět hlavou.

„Mullene?“

„Ehm… zkusím to.“

„Cože?“

„Říkal jsem, že to zkusím. Koneckonců, byl to můj nápad.“

Stuart se zatvářil ohromeně. „Myslíte to vážně? Jak to?“

Mullen pevně stiskl rty. „Protože nikdo jiný to neudělá.“

„Ale to není důvod. Zvlášť ne pro vás.“

Mullen pokrčil rameny.

Za Stuartovými zády se ozvalo zaťukání plukovníkovy hole. Windham se prosmekl kolem něj.

„Opravdu chcete jít, Mullene?“ zeptal se.

„Ano, plukovníku.“

„V tom případě, zatraceně, dovolte, abych vám potřásl rukou. Líbíte se mi. Jste… srdcem pozemšťan. Jděte a zemřete, nebo zvítězte. Podám o vás zprávu.“

Mullen nemotorně vytáhl ruku z jeho sevření.

A Stuart tam jen stál. Ocitl se ve velice nezvyklé pozici. Vlastně se ocitl v pozici všech pozic, ve které se ocital jen velice zřídka.

Neměl co říct.

~

Kvalita napětí se změnila. Smutek a pocit zoufalství trochu opadly a nahradila je atmosféra vzrušení a konspirace. Dokonce i Polyorketes pomáhal Mullenovi se zapínáním kosmického obleku a krátkými chraptivými poznámkami vyjadřoval svůj názor na to, co by měl udělat.

Mullen měl jisté potíže. Oblek na něm visel, přestože byly nastavitelné klouby seřízené na minimální velikost. Nyní tam stál a čekal, až mu upevní přilbu. Zkusmo zahýbal krkem.

Stuart držel helmu s vypětím všech sil. Byla těžká a jeho artiplazmové ruce ji nedokázaly pořádně sevřít. „Pokud vás svědí nos,“ řekl, „raději se na něm ještě poškrábejte. Nějaký čas k tomu nebudete mít příležitost.“ Nedodal: ‚Možná už nikdy,‘ ale myslel si to.

„Myslím,“ řekl Mullen bezvýrazným hlasem, „že bych si měl vzít zásobní kyslíkovou nádrž.“

„Dobrý nápad.“

„S redukčním ventilem.“

Stuart přikývl. „Vidím, že to máte promyšlené. Pokud vás tryska vyfoukne, můžete ji použít jako reaktivní motor a dostat se zpátky na loď.“

Zajistil Mullenovi přilbu a pak mu k pasu připjal zásobní kyslíkovou láhev. Polyorketes s Leblankem ho vyzvedli nad zející otvor P-skluzu. Uvnitř vládla zlověstná tma – vnitřní kovová výstelka byla natřená na černo. Stuart měl pocit, že ucítil, jak se zevnitř zvedá zatuchlý pach, ale nejspíš to byla jen jeho fantazie.

Když byl Mullen napůl v propusti, zadržel ho. Prsty mu zaťukal na průzor přilby. „Slyšíte mě?“

Muž uvnitř přikývl.

„Máte dost vzduchu? Žádné potíže?“

Mullen pozvedl ruku na znamení, že je všechno v pořádku.

„Rozhodně nepoužívejte vestavěnou vysílačku. Klorové by ji mohli odposlouchávat.“

Váhavě odstoupil. Polyorketes pak Mullena spouštěl tak dlouho, až jeho železné podrážky zazvonily o vnější průlez. Vnitřní poklop pak zaklapl s pochmurnou definitivností a tiché zasyčení prozradilo jeho hermetické utěsnění. Rozsvítilo se zelené světlo.

Stuart stál u přepínače ovládajícího vnější poklop. Počkal, až ukazatel tlaku v propusti klesne na nulu. Červená kontrolka oznámila, že je vnější poklop otevřený. Potom zase zhasla, poklop se uzavřel a tlak se vrátil k normálu.

Když otevřeli vnitřní poklop, byla komora propusti prázdná.

Polyorketes promluvil jako první. Řekl: „Ten zatracený parchant! On vážně šel!“ Udiveně se rozhlédl po ostatních. „Prcek, ale pro strach má uděláno!“

„Poslyšte,“ řekl Stuart. „Raději bychom se měli připravit. Klorové možná zjistili, že se propust otevřela a zase zavřela. Pokud ano, určitě se přijdou podívat, co se stalo, a my musíme Mullena krýt.“

„Jak?“ zeptal se Windham.

„Nikde Mullena neuvidí. Musíme říct, že je na záchodě. Klorové vědí, že jedna ze zvláštností typických pro pozemšťany je, že si vysoce cení soukromí na toaletě, a nebudou si to ověřovat. Jestli je dokážeme přesvědčit –“

„Co když budou chtít počkat nebo spočítat kosmické obleky?“ zeptal se Porter.

Stuart pokrčil rameny. „Doufejme, že to neudělají. A poslyšte, Polyorkete – žádné výtržnosti, až sem přijdou.“

„Když je ten malej venku?“ zavrčel Polyorketes. „Co si o mně myslíte?“ Zuřivě se zadíval na Stuarta a pak si zajel prsty do vlasů. „Já vím, posmíval jsem se mu. Myslel jsem si o něm, že je baba. Teď se za to stydím.“

Stuart si odkašlal. Pak řekl: „Poslyšte, napovídal jsem tady spoustu věcí, které vůbec nebyly tak vtipné, jak mi v tu chvíli připadaly. Chtěl bych, abyste věděli, že je mi to líto.“

Zachmuřeně se otočil a odešel ke své palandě. Náhle vedle sebe uslyšel kroky a ucítil dotek na ruce. Byl to Leblanc.

„Myslel jsem si o Mullenovi, že je starý,“ řekl mladík tiše.

„Žádný mladík to už není. Řekl bych, že mu je tak pětačtyřicet nebo padesát.“

Leblanc pokračoval: „Myslíte si, pane Stuarte, že jsem měl místo něj jít já? Jsem z vás nejmladší. Nelíbí se mi pomyšlení, že místo mě musel jít někdo tak starý. Cítím se jako zbabělec.“

„Já vím. Jestli zahyne, budeš se cítit ještě hůř.“

„Ale nabídl se dobrovolně. Nepřinutili jsme ho k tomu, že?“

„Nesnaž se zbavit zodpovědnosti, Leblanku. Tím nic nezlepšíš. Nikdo z nás neměl menší důvod riskovat než on.“ Stuart zmlkl, pohroužen do vlastních myšlenek.

~

Mullen cítil, jak mu mizí opora pod nohama a stěny kolem se pohybují rychle – příliš rychle. Věděl, že by ho mohl unikající vzduch odnést příliš daleko, a zuřivě se snažil zbrzdit svůj pohyb rukama i nohama. Mrtvoly měly být odmrštěny co nejdále od lodi, ale on nebyl mrtvola – zatím.

Najednou zjistil, že kope nohama do prázdna. Pak uslyšel cvaknutí, jak se magnet na jedné podrážce přichytil na vnější straně trupu, zatímco zbytek jeho těla pokračoval v letu rychlostí zátky šampaňského. Chvíli nebezpečně vrávoral na okraji otvoru v lodi – náhle změnil orientaci a díval se dolů – pak o krok ustoupil, poklop se zavřel a on měl před sebou jen hladký kovový povrch.

Přemohl ho pocit neskutečna. Přece nemohl stát na vnějším povrchu lodi. Ne on, Randolph F. Mullen. Tak málo lidských bytostí to o sobě mohlo říct, dokonce i z těch, kteří vesmírem cestovali běžně.

Postupně si začal uvědomovat bolest. To, jak vyletěl z propusti s jednou nohou přilepenou k trupu, ho skoro roztrhlo. Opatrně se zkusil pohnout a zjistil, že to jde jen chaoticky, prakticky nekontrolovaně. Myslel si, že nemá nic zlomeného, přestože ho svaly na levém boku příšerně bolely.

Pak se trochu vzpamatoval a zjistil, že má rozsvícená světla na zápěstí. Byla to ta světla, ve kterých zíral do tmy P-skluzu. Nervózně se zachvěl při pomyšlení, že by Klorové mohli zahlédnout dvě světélka pohybující se na povrchu lodi. Rychle je vypnul vypínačem na prsou.

Mullena nikdy nenapadlo, že když bude stát na lodi, mohl by nevidět její trup. Ale všude kolem byla tma, pod ním stejně jako nad ním. Byly tam hvězdy, malá světélka visící v nekonečnu. Nic víc. Nic nikde kolem. A pod sebou neviděl ani hvězdy – vlastně ani svoje nohy.

Zaklonil se, aby se podíval na hvězdy. Hlava se mu z toho zatočila. Hvězdy se pomalu pohybovaly. Přesněji řečeno visely nehybně a loď se otáčela, ale z toho, co viděl, to poznat nebylo. Ony se pohybovaly. Jeho oči je sledovaly – dolů a za loď. Nové hvězdy se vynořily na druhé straně. Černý horizont. Loď existovala jen jako oblast, kde nebyly hvězdy.

Nebyly tam hvězdy? Vždyť jednu viděl prakticky u nohou. Už už po ní chtěl sáhnout, ale pak si uvědomil, že je to jen odraz v zrcadlově lesklém kovu.

Pohybovali se rychlostí tisíců kilometrů za hodinu. Hvězdy se pohybovaly. Loď se pohybovala. On se pohyboval. Ale nic to neznamenalo. Pro jeho smysly existovalo jen ticho a temnota a pomalé kroužení hvězd. Jeho oči sledovaly kroužení –

A jeho hlava v přilbě narazila s tichým zazvoněním do trupu.

V panice kolem sebe zatápal rukama v tlustých, necitlivých rukavicích. Nohy měl stále pevně přilepené k trupu, to byla pravda, ale zbytek jeho těla se v kolenou ohnul dozadu. Mimo loď byla nulová gravitace. Když se zakláněl dozadu, nic netáhlo horní část jeho těla dolů a neoznámilo jeho kloubům, že se ohýbají. Jeho smysly ho zrazovaly.

Divoce se odrazil od trupu a jeho tělo vystřelilo nahoru; ve vzpřímené poloze se však odmítlo zastavit. Mullen přepadl dopředu.

Pokusil se pohybovat pomalu, oběma rukama tápal kolem sebe, až konečně zase získal rovnováhu. Pak se začal zvedat. Velice pomalu. Přímo nahoru. Vyvažovat rukama.

Nyní stál a uvědomoval si závrať a mořskou nemoc, jež se o něj pokoušely.

Rozhlédl se kolem sebe. Můj bože, kde jsou vlastně parní trysky? Nikde je neviděl. Byly černé na černém pozadí, neviditelné na neviditelném.

Rychle zapnul světla na svých zápěstích. Ve vesmíru neviděl žádné paprsky, jen ostře ohraničený elipsoid modré oceli pod sebou, který se lehce pohupoval. Kdekoliv mu přišel do cesty nýt, rozléval se stín ostrý jako břitva a černý jako vesmír kolem; osvětlená oblast končila náhle a bez difuzního přechodu.

Pohnul rukama a jeho tělo se pomalu zhouplo opačným směrem; zákon akce a reakce. Pak uviděl modul parní trysky s hladkým válcovým povrchem.

Pokusil se vykročit k němu. Jeho nohy pevně ulpívaly na trupu. Vzepřel se a začal se sunout vpřed; byla to jako chůze vlhkým pískem. Když pozvedl nohu o sedm centimetrů, síla se uvolnila; patnáct centimetrů a divže neuletěl do prostoru.

Posunul ji dopředu a spustil dolů; vlhký písek se ho opět zmocnil. Jakmile se jeho podrážka ocitla pět centimetrů nad trupem, bleskově si ji přitáhl; vymkla se jeho kontrole a zvonivě narazila na kov. Jeho kosmický oblek přenesl vibrace a zesílil je v jeho uších.

Zděšeně se zastavil. Dehydrátory, které vysušovaly vzduch v jeho obleku, nemohly zvládnout náhlý příval potu, jenž mu vyrazil na čele a v podpaždí.

Počkal, pak se znovu pokusil zvednout nohu – jen o palec, potom ji silou zadržel a posunul horizontálně dopředu. Tento pohyb si nevyžádal vůbec žádné úsilí; byl to pohyb kolmý na magnetické siločáry. Pak se pokusil pomaloučku položit nohu na zem.

Brzy funěl námahou. Každý krok byl agónie. Kolenní klouby mu praskaly a do boku se mu zabodávaly nože.

Mullen se zastavil, aby dopřál potu čas k vyschnutí. Neměl tušení, jak velkou vzdálenost už urazil. Na okamžik zapnul světlo na zápěstí a uviděl parní trysku přímo před sebou.

Loď měla čtyři takové, rozmístěné v devadesátistupňových intervalech a otočné na centrálních čepech. Sloužily k jemným úpravám kurzu lodi. Hrubé seřízení se provádělo hlavními předními a zadními motory, jejichž akcelerační a decelerační účinky se sčítaly ve výslednou rychlost, a hyperatomové motory se staraly o mimoprostorové skoky.

Ale občas bylo třeba provést lehké vyrovnání dráhy letu a k tomu se používaly právě parní trysky. Pokud se spustila jen jedna z nich, loď se pohybovala nahoru, dolů, doleva a doprava. Ve dvojicích mohly vyvodit tah v jakémkoliv požadovaném směru.

Toto zařízení se nezměnilo po celá staletí – bylo příliš jednoduché, než aby nějaké úpravy vyžadovalo. Atomový reaktor přeměnil vodu v uzavřené nádobě na páru, ve zlomku sekundy ji přehřál tak, že se rozštěpila na kyslík a vodík a pak ve směs elektronů a iontů. Možná tu docházelo i k jejich zhroucení. Nikdo se neobtěžoval to zkoumat: fungovalo to takže to nebylo třeba.

V kritickém okamžiku jehlový ventil páru vypustil v jediném krátkém, ale mocném výtrysku. Loď se pohnula opačným směrem, nevyhnutelně a majestátně, otáčejíc se kolem vlastního těžiště. Když byl stupeň natočení dostatečný, výtrysk v opačném směru pohyb zastavil. Loď se dál pohybovala původní rychlostí, ale v novém směru.

Mullen se vytáhl k ústí parní trysky. Představil si sám sebe – malou tečičku na samotném konci válce trčícího z ovoidu letícího vesmírem rychlostí deseti tisíc kilometrů za hodinu.

Žádný vzdušný proud jej však nehrozil strhnout z trupu; jeho magnetické boty ho držely pevněji, než by si přál.

Se zapnutými světly se naklonil, aby se podíval do nitra trysky, a jak se změnila orientace jeho těla, loď pod ním začala padat. Rychle se zachytil boku trysky, ale nepadal. Ve vesmíru nebylo žádné nahoře a dole – jen to, co si představovala jeho zmatená mysl.

Válec byl právě tak velký, aby pojal člověka, takže dovnitř mohl vlézt opravář. Jeho světla ozářila příčle skoro přesně na opačné straně trysky, než stál. Ulehčeně si oddechl. Některé lodě žebříky neměly.

Začal se sunout kolem trysky a loď se pod ním zdánlivě otáčela. Pak se nadzvedl na rukou a natáhl se po příčli, postupně uvolnil jednu nohu po druhé a přitáhl se dovnitř.

Tlak, který v břiše cítil od samého začátku tohoto šíleného podniku, se změnil v hotovou agónii. Kdyby se rozhodli změnit kurz lodě, kdyby teď z jejího nitra vyrazil proud páry –

Neslyšel by ho, vůbec by si nestačil uvědomit, co se s ním stalo. V jednu chvíli by se držel příčle a pomalu by se natahoval po druhé. V příštím okamžiku by byl ve vesmíru sám a z lodi by bylo jen temné nic, ztracené navěky mezi hvězdami. Možná by s ním chvíli letěla třpytivá nádhera zmrzlých krystalků ozářených jeho světly; kousků ledu, které by ho obíhaly jako roj planetek absurdně malé slunce.

Na čele už mu zase perlil pot a uvědomil si, jakou má žízeň. Potlačil to; nenapije se, dokud si nesvlékne kosmický oblek – jestli vůbec.

Další příčka, pak další a další. Kolik jich ještě zbývá? Ruka mu náhle sklouzla a on nevěřícně zíral na něco, co se třpytilo v jejím světle.

Led?

Proč ne? Jakkoliv horká byla pára, kov, se kterým se setkala, měl teplotu blízkou absolutní nule. Ve zlomku sekundy výtrysku se kov ohřál nad bod mrazu vody. Vytvořil se na něm ledový povlak, který pomalu sublimoval do vakua. Jen rychlost, se kterou se to všechno odehrálo, zabránila roztavení trysky a nádrže, ve které byla voda.

Natáhl ruku a jeho prsty narazily na konec. Znovu zapnul světla. S hrůzou hleděl přímo do půlpalcového otvoru injektoru. Vypadal nečinný, bezpečný. Ale to by vypadal i pouhou mikrosekundu před tím, než –

Na injektoru byl nasazený tlakový uzávěr. Držel na centrálním čepu, z vnější strany ho přidržovaly pružiny a z vnitřní šroub. Pod tlakem tryskající páry pružiny povolí a pustí ji do vnitřní komory, odkud teprve může uniknout do vesmíru. Celé zařízení mělo za úkol rozložit reaktivní energii expandující páry do delšího časového úseku a utlumit tak ráz vznikající při zapnutí trysky.

Mullen se zapřel o vnitřní stěnu komory a vší silou zatlačil na uzávěr. Šlo to ztuha, ale potřeboval ho odtlačit jen natolik, aby se dostal ke šroubku, který ho držel na jeho místě. To se mu podařilo.

Když se jím pokusil pootočit, zjistil, že se jeho tělo otáčí na opačnou stranu. Po chvíli ale šroubek povolil a Mullen začal rozebírat uzávěr. Přitom si vzpomněl na všechny knihy, které o tom četl.

Nyní byl v prostoru vnitřní komory, která byla dost velká aby se do ní vešel – opět kvůli údržbě. Teď už ho proud páry nemohl strhnout od lodi. Kdyby teď Klorové zapnuli korekční trysku, pára by jím mrštila proti uzávěru – dost silně, aby ho na místě zabila. Byla by to rychlá smrt; ani by si nestačil uvědomit, co se stalo.

Vzal zásobní láhev s kyslíkem, kterou měl upevněnou u pasu. Mezi ním a řídicí místností teď byl už jen vnitřní servisní poklop. Ten se otevíral směrem ven z lodi, takže ho tlak v komoře nemohl vyrazit. Neexistoval žádný způsob, jak by se dal z místa, kde se Mullen nacházel, otevřít.

Mullen se ve vnitřní komoře narovnal a opřel se o její stěnu. Dýchal těžce, přerývaně. Zásobní láhev s kyslíkem se houpala před ním. Vzal ji za připojovací hadici a vší silou jí udeřil do vnitřního poklopu, až se pod sílou nárazu rozvibroval. Pak znovu… a ještě jednou…

Tohle musí přilákat pozornost Klorů. Musí se přijít podívat, co se děje.

Neměl nejmenší tušení, co udělají. Za normálních okolností by nejprve natlakovali vnitřní komoru trysky, aby se její vnější poklop uzavřel. Jenomže Mullen ho odšrouboval, takže vzduch teď mohl volně unikat do prostoru.

Mullen pokračoval v bušení. Podívají se Klorové na tlakoměr a všimnou si, že je tlak pořád skoro nulový, nebo budou předpokládat, že všechno funguje, jak má?

~

Porter řekl: „Už je tam půl druhé hodiny.“

„Já vím,“ odpověděl Stuart.

Všichni byli nervózní a nedůtkliví, ale napětí mezi nimi už se vytratilo. Bylo to, jako by všechny svoje emoce soustředili na vnější povrch trupu.

Porter si dělal starosti. Jeho životní filozofie byla velice prostá – starej se o sebe, protože nikdo jiný se o tebe nepostará. Zneklidňovalo ho, že se tato jeho zásada nyní hroutí.

„Myslíte, že ho dopadli?“ zeptal se.

„To už bychom o tom věděli,“ opáčil Stuart stručně.

Porter si s trochou sebelítosti uvědomil, že ostatní nemají vůbec žádný zájem si s ním povídat. Dokázal to pochopit: nedalo se říct, že by si v posledních hodinách získal jejich respekt. Jeho mozek začal automaticky vymýšlet sebeospravedlnění. Ostatní se přece také báli. V téhle situaci měl nárok na strach každý. Nikomu se nechce umřít. Alespoň nezpanikařil jako Aristides Polyorketes. Nerozplakal se jako Leblanc. On –

Ale dokázal myslet jen na Mullena, který teď byl na vnějším povrchu lodi.

„Poslyšte,“ zvolal, „proč to vlastně udělal?“ Nechápavě se na něho podívali, ale Porterovi to bylo jedno. Musel to ze sebe dostat, jinak se tím udusí. „Chci vědět, proč Mullen riskuje svůj život.“

„Je to patriot –“ začal Windham.

„Ne, nic takového!“ Porter už byl skoro hysterický. „Ten prcek vůbec neví, co je to cit. Řídí se pouze rozumem a já chci vědět, jaký měl důvod pro to, co udělal, protože –“

Větu nedokončil. Copak mohl říct, že pokud měl rozumný důvod postarší malý úředníček, měl ho mít on dvojnásob?

„Je to zatraceně odvážný chlap,“ řekl Polyorketes.

Porter vyskočil. „Poslyšte,“ řekl. „Možná tam venku uvízl. Možná to, co dělá, nedokáže dokončit sám. Já… hlásím se, že půjdu za ním.“

Když to říkal, celý se třásl a s obavami čekal na sarkastický šleh Stuartova jazyku. Stuart na něj hleděl překvapeně, ale Porter se jeho pohledu pro jistotu úzkostlivě vyhýbal.

„Dejte mu ještě půl hodiny,“ řekl Stuart tiše.

Porter vytřeštil oči. Stuart se nešklebil. Dokonce se na něho díval přátelsky. Všichni se na něj dívali přátelsky.

„Ale pak –“

„Potom budou všichni, kdo se přihlásí, tahat slámku nebo něco stejně demokratického. Hlásí se ještě někdo kromě Portera?“ Všichni zvedli ruce; Stuart také.

Ale Porter byl šťastný. Přihlásil se jako první. Už se nemohl dočkat, až půlhodina uplyne.

~

Nakonec to Mullena skoro zaskočilo. Vnitřní poklop se otevřel a dovnitř prudce vrazila Klorova malá hlava na dlouhém krku, neschopná vzdorovat tahu unikajícího plynu.

Smršť strhla i Mullenovu láhev a skoro mu ji vyrvala z ruky. Po jeden děsivý, nekonečně dlouhý okamžik s ní zápasil, až se mu ji podařilo přitisknout k sobě, pak počkal, až bouře ustane a atmosféra v řídicí místnosti zřídne, a vší silou jí udeřil směrem dolů.

Láhev dopadla na dlouhý krk a rozdrtila ho. Mullen, přikrčený za poklopem a skoro úplně chráněný před chlorovou smrští, znovu pozvedl láhev a udeřil jí Klora do hlavy, rozmačkal jeho vytřeštěné oči, až se změnily v tekutý sliz. V silném podtlaku řídicí místnosti začala z pahýlu krku šplíchat zelená krev.

Mullen se neodvážil zvracet, ale ubránil se tomu jen s nadlidským úsilím.

Aniž spustil oči z mrtvoly a otvoru za ní, vycouval pozpátku k vnějšímu poklopu a začal ho zašroubovávat. Po několika otáčkách pružiny zaskočily a utěsnily ho. Atmosféra v řídicí místnosti rychle začala houstnout; kompresory běžely naplno, aby ji obnovily.

Mullen se protáhl kolem mrtvého Klora dovnitř. Místnost byla prázdná.

Sotva si to stačil uvědomit, když tvrdě dopadl na kolena. Ztěžka se zvedl. Návrat ke gravitaci ho zastihl nepřipraveného. Navíc to byla klorská gravitace, což znamená, že v obleku nesl na svém hubeném těle o padesát procent větší váhu. Alespoň že už se mu podrážky nelepily k podlaze. Uvnitř lodi byly podlahy i stěny z korkem pokryté aluminiové slitiny.

Pomalu se otočil. Dekapitovaný Kloro ležel na hromadě a jen občasný záškub prozrazoval, že to kdysi byl živý organismus. Mullen ho znechuceně překročil a zavřel poklop komory parní trysky.

Všechno v místnosti mělo deprimující žlučovitý odstín a světla svítila žlutozeleně. Za to samozřejmě mohla klorská atmosféra.

Mullen pocítil překvapení a mimovolně i obdiv. Klorové zjevně našli způsob, jak ochránit použité materiály před oxidačními účinky chloru. Dokonce i mapa Země na stěně, vyrobená z plastem podlepeného papíru, vypadala neporušeně. Známé rysy ho přiměly, aby bezděčně přistoupil blíž –

Koutkem oka zachytil pohyb. Otočil se, tak rychle, jak mu to těžký oblek dovoloval, a pak vykřikl. Kloro, kterého považoval za mrtvého, se pomalu zvedal.

Krk mu zplihle visel, mokvající pahýl rozdrcené tkáně, ale jeho ruce slepě tápaly kolem a chapadla kolem pasu mu divoce vibrovala, jako nespočetné hadí jazyky.

Byl samozřejmě slepý. Rozdrcení krku a hlavy ho připravilo o smyslové orgány a ztráta krve spojená s šokem ho desorientovala. Ale jeho mozek, bezpečně ukrytý v břiše, byl neporušený; Kloro stále žil.

Mullen začal couvat. Nemotorně a neúspěšně se snažil jít po špičkách, přestože věděl, že to, co z Klora zbylo, je hluché. Mimozemšťan konečně narazil do stěny, ohmatal ji chapadly a pak se začal posouvat kolem ní.

Mullen zoufale pátral po nějaké zbrani, ale žádnou nenacházel. Kloro měl pořad ještě pušku v pouzdře, ale po té se sáhnout neodvážil. Proč mu ji jen nevzal, dokud byl v bezvědomí? Hlupák!

Dveře řídicí místnosti se otevřely. Nevydaly skoro žádný hluk. Mullen se otočil a strnul.

Dovnitř vešel druhý Kloro, nezraněný, zdravý. Na okamžik zůstal stát u dveří a jeho chapadla strnula. Potom se jeho krk natáhl dopředu a jeho strašlivé oči se podívaly na Mullena a pak na svého skoro mrtvého druha.

V příštím okamžiku sjela jeho ruka k boku.

Následující Mullenovy pohyby byly čistě reflexivní. Natáhl hadici kyslíkového přístroje, který stále ještě držel v ruce, a povolil ventil. S redukcí tlaku se neobtěžoval. Plyn vytryskl s takovou silou, že ho zpětný ráz skoro odhodil.

Viděl proud kyslíku tryskající chlorem. Viděl ho jako světlejší pruh na pozadí zelenožluté. Ke Klorovi dorazil v okamžiku, kdy začal vytahovat zbraň.

Kloro rozhodil ruce. Malý zobák mezi jeho očima se bezhlesně otevřel. Potom zavrávoral a dopadl na zem. Ještě chvíli se svíjel a pak znehybněl. Mullen přistoupil blíž a několikrát přejel ležící tělo proudem kyslíku, jako by to byl ničivý plamen. Nakonec zvedl nohu v okované botě a dupnutím rozdrtil Klorův tenký krk.

Když se otočil k druhému Klorovi, zjistil, že leží mrtvý na podlaze.

Atmosféra v místnosti začala blednout kyslíkem. Jeho láhev byla prázdná – ta dávka by stačila zabít celou armádu Klorů.

Mullen překročil mrtvolu mimozemšťana, vyšel na chodbu a pomalu zamířil k místnosti, kde byli uvězněni ostatní.

Vtom se dostavila reakce. Mullen začal kňourat slepým, nezvládnutelným strachem.

~

Stuart byl unavený. Ovládat loď umělýma rukama nebylo snadné. Naštěstí dva lehké pozemské křižníky už byly na cestě k nim. Už více než čtyřiadvacet hodin řídil loď prakticky sám. Odstranil zařízení na výrobu chloru, obnovil starou kyslíkovou atmosféru, pokusil se spočítat kurz a vyslal volání o pomoc – které bylo přijato.

Takže když se teď dveře řídicí místnosti za jeho zády otevřely, nebyl vůbec šťastný. Ve stavu vyčerpání, ve kterém se nacházel, neměl nejmenší náladu na zdvořilostní konverzaci. Pak se otočil a uviděl, že je to Mullen.

„Pro boha živého!“ zvolal. „Běžte se vyspat, Mullene.“

„Spát už mě nebaví,“ odpověděl Mullen. „I když bych si to ještě nedávno nemyslel.“

„Jak se cítíte?“

„Jsem celý zdřevěnělý. Hlavně bok.“ Zašklebil se a začal se bezděčně rozhlížet kolem sebe.

„Klory nehledejte,“ řekl Stuart. „Už jsme ty ubohé parchanty odstranili.“ Potřásl hlavou. „Je mi jich skoro líto. Z jejich hlediska jsou oni lidé a my vetřelci. Což samozřejmě neznamená, že by vás nezabili, kdybyste nebyl dost rychlý.“

„Chápu, jak to myslíte.“

Stuart se koutkem oka podíval po mužíkovi, který teď seděl s očima upřenýma na mapu Země, a pokračoval: „Dlužím vám zvláštní a osobní omluvu, Mullene. Neměl jsem o vás moc vysoké mínění.“

„Na to jste měl právo,“ odpověděl Mullen suše. Žádná emoce v tom nezazněla.

„Ne, neměl. Nikdo nemá právo automaticky podceňovat druhé. K tomu může dojít až po dlouhodobé znalosti.“

„Přemýšlel jste o tom?“

„Ano, celý den. Nejspíš to ani nedokážu vysvětlit. Je to těmahle rukama.“ Pozvedl protézy do vzduchu a rozpřáhl je. „Není pro mne snadné smířit se s tím, že jiní lidé mají vlastní ruce. Mám tendenci je za to nenávidět. Vždycky jsem se snažil zkoumat a snižovat jejich pohnutky, poukazovat na jejich slabosti, odhalovat jejich hloupost. Dělám, co je v mých silách, abych sám sobě dokázal, že nestojí za závist.“

Mullen se rozpačitě ošil. „Nemusíte mi nic vysvětlovat.“

„Musím. Musím!“ Stuart cítil, jak mu v hlavě víří myšlenky, a pokusil se je proměnit ve slova. „Už před lety jsem rezignoval na naději, že najdu mezi lidmi kus slušnosti. Pak jste vlezl do P-skluzu.“

„Dobře víte,“ namítl Mullen, „že jsem to udělal z praktických pohnutek a sobectví. Nemusíte ze mě dělat hrdinu.“

„To nemám v úmyslu. Vím, že byste nic neudělal bezdůvodně. Jde o to, co váš čin udělal s námi ostatními. Tlupa pošetilých bláznů se změnila ve slušné lidi. Není to žádné kouzlo. Byli ‚slušní‘ i předtím. Potřebovali jen nějaký vzor a vy jste jim ho poskytl. A… já jsem jeden z nich. I já vás potřebuji jako vzor. Možná na celý zbytek života.“

Mullen se rozpačitě odvrátil. Rukou si uhladil rukáv, který vůbec nebyl pomačkaný. Pak se prsty dotkl mapy.

„Víte,“ řekl, „narodil jsem se v Richmondu, ve Virginii. To je tady. Jakmile přistaneme, pojedu tam. Kde jste se narodil vy?“

„V Torontu,“ odpověděl Stuart.

„To je tady. Na mapě to od sebe není daleko, že?“

„Mohl byste mi něco říct?“ zeptal se Stuart.

„Když to budu vědět.“

„Proč jste do toho šel?“

Mullenovy rty se sevřely. Pak řekl suše: „Pokud by byl můj důvod velice prozaický, nepřipraví vás o inspiraci?“

„Říkejte tomu třeba intelektuální zvídavost. Každý z nás ostatních měl zřejmý důvod. Porter se k smrti bál internace, Leblanc se chtěl vrátit ke své lásce, Polyokertes chtěl zabít Klory a Windham se snaží být patriotem. Pokud jde o mě, bojím se, že se považuji za vznešeného idealistu. Ale žádný z nás neměl dost silnou motivaci, aby si oblékl kosmický oblek a vlezl do P-skluzu. Jak to, že jste to udělal vy, právě vy, od kterého bych to čekal nejméně?“

„Proč byste to ode mne čekal nejméně?“

„Neurazte se, ale nezdáte se mi zrovna emocionálně založený.“

„Opravdu?“ Mullenův hlas se nezměnil. Zůstával tichý a jasný, ale jako by se do něj vkradla jakási upjatost. „To je jenom věc cviku, pane Stuarte, a sebeovládání. Nemám to vrozené. Malý muž nemůže mít důstojné emoce. Existuje něco směšnějšího než prcek, jako jsem já, když zuří? Měřím sto padesát dva centimetry a vážím čtyřicet pět a půl kila, pokud to chcete vědět přesně. Na těch dvou centimetrech a půl kilu trvám.

Mohu si dovolit důstojnost? Hrdost? Vypnout se do plné výše, aniž bych vzbudil smích? Kde najdu ženu, která by se při pohledu na mne nehihňala? Proto jsem se naučil svoje city skrývat.

Vy mluvíte o deformacích. Nikdo by si nevšiml vašich rukou nebo toho, že jsou jiné, kdybyste to nezdůrazňoval na potkání. Myslíte si, že se dají zamaskovat centimetry, které mi chybí? Že to není první a ve většině případů i jediná věc, které si na mně lidé všimnou?“

Stuarta se zmocnil stud. Vetřel se do soukromí jiného člověka a na to neměl právo. „Promiňte,“ řekl.

„Proč?“

„Neměl jsem vás donutit, abyste mi to říkal. Mělo mě napadnout samotného, že jste… že jste…“

„Že jsem co? Že jsem se snažil prosadit? Dokázat, že i malé tělo může skrývat velkého ducha?“

„Tak posměšně bych to nevyjádřil.“

„Proč ne? Je to hloupá myšlenka a nemá to nic společného s mými pohnutkami. Čeho bych tím dosáhl? Odvezou mě teď na Zemi, postaví před televizní kamery – samozřejmě je sníží, aby mi mířily do obličeje, nebo mě možná postaví na židli – a pak mi připnou medaili?“

„Něco v tom smyslu rozhodně udělají.“

„A co z toho budu mít? Budou si říkat: ‚Páni, a přitom je to takový prcek.‘ A co dál? Mám snad říkat každému na potkání: ‚Já jsem ten frajer, kterého minulý měsíc vyznamenali za hrdinství?‘ Kolik medailí, pane Stuarte, bych musel dostat, aby mi to nahradilo dvacet centimetrů výšky a třicet kilo váhy?“

„Když to stavíte takhle,“ odpověděl Stuart, „chápu, v čem je problém.“

Mullen teď hovořil skoro překotně; žár, který vkládal do slov, je ohříval skoro na pokojovou teplotu. „Bývaly časy, kdy jsem si říkával, že jim všem ukážu. Těm tajemným ‚jim‘, kteří pro mne představovali celý zbytek světa. Opustím Zemi a najdu si svět pro sebe. Budu nový a ještě menší Napoleon. Proto jsem odletěl na Arcturus. Ale mohl jsem dokázat na Arcturu něco, co jsem na Zemi nemohl? Nic. Hrabal jsem se v účetních knihách. Omrzelo mě neustále se vytahovat na špičky, pane Stuarte.“

„Tak proč jste to udělal?“

„Ze Země jsem odletěl, když mi bylo dvacet osm let. Až doposud jsem se toulal po arkturské soustavě. Tahle cesta byla moje první dovolená, moje první návštěva Země po všech těch letech. Strávím na ní šest měsíců. Klorové nás chtěli odvézt do zajetí, kde bychom zůstali bůhvíjak dlouho. Ale já jsem nemohl – nemohl jsem je nechat, aby mi překazili cestu na Zemi. Bez ohledu na riziko, musel jsem jim v tom zabránit. Nebyla to láska k ženě, strach, nenávist, idealismus nebo něco takového. Bylo to něco mnohem silnějšího.“

Odmlčel se, pak natáhl ruku a pohladil mapu na stěně.

„Pane Stuarte,“ řekl velice tiše, „stýskalo se vám někdy po domově?“

Třísetletý incident

4. červenec 2076 – a náhodnost užívané číselné soustavy založené na desítkovém základě už potřetí způsobila, že se na konci letopočtu ocitla číslice 76 stejně jako při zrození národa.

Nyní už to nebyl národ v tom starém slova smyslu; byl to spíš zeměpisný pojem, část většího celku, který tvořila federace všeho lidstva na Zemi spolu s vystěhovalci na Měsíci a četnými kosmickými koloniemi. Ve smyslu kultury a odkazu předků ovšem to jméno a idea stále žily, a část planety, na kterou se vztahovaly, byla stále nejbohatší a nejrozvinutější na světě… a prezident Spojených států byl stále nejmocnějším jednotlivcem v Planetární radě.

Lawrence Edwards pozoroval malou postavičku prezidenta z výšky šedesáti metrů. Líně se vznášel nad davem, flotronový motor mu stěží slyšitelně pokašlával za zády a to, co viděl, vypadalo přesně jako to, co mohl kdokoliv jiný vidět v holovizi. Kolikrát už viděl stejný výjev ve svém obývacím pokoji: malé postavičky v krychli slunečního světla vypadající tak skutečně, jako by to byli živí homunkulové – až na to, že jste jimi mohli prostrčit ruku.

Ruku jste ovšem nemohli prostrčit těmi, kteří teď v desetitisících plnili oblast kolem Washingtonova pomníku. A nemohli jste prostrčit ruku prezidentem. Zato jste se ho mohli dotknout a potřást mu pravicí.

Edwards si ironicky pomyslel, jak neužitečný je tento dodatečný prvek hmatatelnosti, a přál si, aby byl stovky kilometrů odsud a plul vzduchem nad nějakou bohem opuštěnou divočinou, místo aby tady dával pozor na pořádek. Vůbec nebylo nutné, aby byl zrovna tady, nebýt pověr o ‚nebezpečí číhajícím v davu‘.

Edwards nebyl obdivovatelem prezidenta – Huga Allena Winklera, padesátého sedmého v řadě.

Edwardsovi připadal prezident jako povrchní muž, řečník, lovec hlasů, rozdavač slibů. Naději prvních měsíců po jeho nástupu do úřadu vystřídalo zklamání. Hrozilo, že se Světová federace rozpadne dříve, než bude schopna dokončit svou práci, a Winkler s tím nemohl nic udělat. Nyní bylo třeba silné ruky, nikoliv laskavé; silného hlasu, nikoliv sladkého.

Právě teď si tam dole potřásal rukou se svými obdivovateli – a Služba mu dělala místo, zatímco ho Edwards a několik dalších hlídali shora.

Prezident usiloval o znovuzvolení a bylo více než pravděpodobné, že prohraje. Tím by se všechno ještě zhoršilo, protože opoziční strana propagovala zánik Federace.

Edwards si povzdechl. Všechny je nejspíš čekaly pěkně mizerné čtyři roky – možná i čtyřicet let – a on mohl jen poletovat vzduchem, připravený upozornit kteréhokoliv agenta Služby na zemi laserfonem, pokud by spatřil sebemenší náznak –

Jenomže nespatřil ani sebemenší náznak. Žádný rozruch. Jen sotva viditelný obláček bílého prachu, chvilkové zablesknutí slunečního světla – bleskblesk – bylo to pryč dříve, než si stačil uvědomit, co se stalo.

Kde je prezident? Ztratil se mu v tom prachu.

Očima zuřivě propátrával okolí místa, kde ho zahlédl naposledy. Prezident přece nemohl být daleko…

Pak si všiml rozruchu. Nejprve mezi agenty Služby, kteří bezhlavě pobíhali z místa na místo. Pak se nákaza přenesla i na ty z davu, kdo byli nejblíže, a postupně se šířila dál. Propukl chaos a zvedl se povyk.

Edwards nedokázal v tisícihlasém řevu rozeznat jednotlivá slova. Co se stalo, vytušil spíš z celkového vzrušení. Prezident Winkler zmizel! V jednu chvíli byl tady a v příštím okamžiku se rozplynul v hrstce vířícího prachu.

Edwards na prchavě krátkou dobu, jakoby protaženou nějakou drogou donekonečna, zadržel dech v agónii čekání na okamžik pochopení a na proměnu davu v šílící, bezhlavé stádo.

Když tu nad zuřícím chaosem zazněl vibrující hlas a v jeho zvuku utichla vřava, naráz pominula, proměnila se v ticho. V tu chvíli se zdálo, jako by to přece jen byl holovizní přenos a někdo vypnul zvuk.

Edwards si pomyslel: Můj bože, to je prezident.

Ten hlas si nikdo nemohl splést. Winkler stál na střeženém pódiu, ze kterého měl pronést řeč k třístému výročí a ze kterého sotva před deseti minutami sestoupil, aby si potřásl rukou s občany.

Jak se dostal zpátky?

Edwards poslouchal –

„Nic se mi nestalo, mí přátelé Američané. To, co jste právě viděli, byla jen porucha mechanického zařízení. Nebyl to váš prezident, takže si nenechte zkazit oslavy nejšťastnějšího dne v historii lidstva obyčejným selháním techniky… přátelé Američané, věnujte mi pozornost –“

A pak následoval projev k třísetletému výročí, ta nejlepší řeč, jakou kdy Winkler pronesl nebo jakou Edwards kdy slyšel. Zjistil, že zapomněl na svou práci, a místo aby hlídal, poslouchá.

Winkler měl pravdu! Chápal důležitost Federace a dokázal o ní přesvědčit.

Ovšem hluboko ve svém nitru si zároveň vzpomněl na šířící se fámu, podle níž nejnovější úspěchy na poli robotiky vyústily v konstrukci prezidentova dvojníka, robota, který mohl vystupovat při slavnostech, potřásat si rukou s lidmi a nikdy se nenudil, ani nebyl vyčerpaný – a ani nemohl být zavražděn. Edwards si šokovaně uvědomil, že právě k tomu tady došlo. Skutečně existoval prezidentův robotický dvojník – a byl na něj spáchán atentát.

~

13. října 2078 –

Edwards vzhlédl, jak před ním zastavil metr vysoký robotický průvodce a pronesl medově: „Pan Janek vás přijme.“

Edwards vstal; před malým, podsaditým robotem si připadal nezvykle velký. Mladý se však rozhodně necítil. Jeho obličej za poslední dva roky zbrázdily vrásky a on o tom dobře věděl.

Následoval průvodce do překvapivě malé místnosti, kde – za překvapivě malým stolem – seděl Francis Janek, lehce obtloustlý a neúměrně mladě vyhlížející muž.

Janek se usmál, a jak se zvedal, aby mu stiskl ruku, v očích měl přátelský výraz. „Pane Edwardsi.“

Edwards zamumlal: „Je mi ctí, pane –“

Edwards Janeka ještě nikdy ani nezahlédl, ale práce prezidentova osobního tajemníka je klidná a nenápadná.

„Posaďte se, posaďte se,“ řekl Janek. „Dal byste si sójovou tyčinku?“

Edwards se zdvořile odmítavě usmál a posadil se. Janek zjevně zdůrazňoval své mládí. Zmačkanou košili měl rozhalenou a chlupy na hrudi měl obarvené na fialovo.

„Vím, že jste se ke mně snažil dostat už několik týdnů,“ řekl Janek. „Omlouvám se za to zdržení. Chápete doufám, že můj čas nepatří tak docela mně. Tak či tak, jste tady… informoval jsem se na vás u velitele Služby, a mimochodem, má o vás velice vysoké mínění. Lituje, že jste rezignoval.“

Edwards odvrátil pohled k zemi. „Připadalo mi rozumnější pokračovat ve vyšetřování bez rizika, že vrhnu stín hanby na Službu.“

Janek se zářivě usmál. „Jakkoliv jsou vaše aktivity diskrétní, pozornosti neunikly. Velitel mě informoval, že vyšetřujete třísetletý incident a musím přiznat, že právě tohle mě přimělo, abych vás přijal tak brzy, jak to jen šlo. Pro tohle jste se vzdal svého postavení? Vyšetřujete uzavřený případ.“

„Jak to může být uzavřený případ, pane Janeku? To, že to nazvete incidentem, nezastře skutečnost, že se jednalo o pokus o vraždu.“

„To je jenom věc pojmenování. Proč užívat tak znepokojivé označení?“

„Třeba proto, že pojmenovává znepokojivou pravdu. Přece vám musí být jasné, že se někdo pokusil zavraždit prezidenta?“

Janek rozhodil ruce. „Pokud ano, pak neuspěl. Bylo zničeno mechanické zařízení. Nic víc. Vlastně když se na to podíváme ze správné perspektivy, incident – říkejte mu jak chcete – prokázal národu a celému světu skvělou službu. Jak sám víte, prezident byl incidentem otřesen a národ stejně tak. Všichni poznali, co by znamenal návrat k násilí minulého století, a to vyvolalo silnou odezvu.“

„To nemíním popírat.“

„Ani nemůžete. Dokonce i prezidentovi nepřátelé musejí přiznat, že se v posledních dvou letech udělalo hodně. Federace je dnes mnohem silnější, než se před třísetletým výročím kdo odvažoval snít. Můžeme dokonce říct, že se zabránilo zhroucení globální ekonomiky.“

„Ano, prezident je docela jiný muž,“ řekl Edwards opatrně. „Každý to tvrdí.“

„Vždycky to byl velký muž,“ namítl Janek. „Díky incidentu se ovšem na svou práci soustředil mnohem intenzivněji.“

„A dříve to nedělal?“

„Možná ne tak intenzivně… Faktem je, že prezident i všichni ostatní by na incident rádi zapomněli. Hlavní důvod mého setkání s vámi, pane Edwardsi, je tohle vám vysvětlit. Nežijeme ve dvacátém století a nemůžeme vás zavřít do vězení proto, že jste pro nás nepohodlný, a nemůžeme vám ani jinak překážet v tom, co děláte, ale globální charta nám nezakazuje působit vám potíže. Rozumíte mi?“

„Rozumím vám, ale nesouhlasím s vámi. Jak můžeme zapomenout na incident, když osoba, která je za něj zodpovědná, je stále na svobodě?“

„Možná je to tak dobře, pane. Je lépe, aby nějaká, ehm, nevyrovnaná osoba unikla potrestání, než aby se celá záležitost neúměrně nafoukla a tím se připravila půda pro návrat praktik dvacátého století.“

„Oficiální verze dokonce tvrdí, že robot spontánně explodoval – což je nemožné a nespravedlivě to poškodilo celý robotický průmysl.“

„Robot není označení, které bych v tomto případě použil, pane Edwardsi. Bylo to mechanické zařízení. Nikdo neřekl, že jsou roboti nebezpeční per se, určitě ne ti kovoví, se kterými se denně setkáváte. Tohle bylo mimořádně komplexní zařízení vyrobené tak, aby se do posledního detailu podobalo člověku z masa a krve; řekněme android. Jsou tak složití, že možná zpočátku vybuchovali – nejsem v tomto směru odborník. Robotický průmysl se z toho vzpamatuje.“

„Zdá se, že nikoho ve vládě nezajímá,“ odpověděl Edwards tvrdohlavě, „jestli jsme se skutečně dostali ke kořenu věci, nebo ne.“

„Už jsem vám vysvětlil, že pro to existují jen samé dobré důvody. Proč se hrabat v blátě na dně, když voda nad ním je čistá?“

„A použití dezintegrátoru?“

Janekova ruka s krabičkou sójových tyčinek na okamžik strnula, pak se její pohyb obnovil. „Co je to?“

„Pane Janeku,“ řekl Edwards naléhavě, „myslím, že víte, o čem mluvím. Jako člen Služby –“

„Ke které už teď samozřejmě nepatříte.“

„Přesto jsem jako člen Služby občas nemohl nevyslechnout věci, které nebyly určeny pro mé uši. Slyšel jsem o nové zbrani a to, co se stalo při oslavě výročí, nasvědčuje jejímu použití. Objekt, který všichni považovali za prezidenta, zmizel v oblaku velice jemného prachu. Bylo to, jako by najednou zanikly vazby mezi jeho atomy. Objekt se změnil v oblak jednotlivých atomů, které se samozřejmě okamžitě zase začaly spojovat, ale rozptýlily se příliš rychle, než aby z nich vzniklo něco víc než třpytivý prach.“

„Hotová science fiction.“

„Odborné stránce celé věci samozřejmě příliš nerozumím, pane Janeku, ale chápu, že k takovému narušení meziatomových vazeb je třeba značné energie. Energii je možné vzít z okolí. Lidé, kteří stáli kolem prezidenta a které jsem dokázal vypátrat – a kteří se mnou byli ochotni mluvit – svorně mluvili o mrazivém závanu, který v okamžiku atentátu ucítili.“

Krabička od tyčinek dopadla na stůl tak rázně, až to cvaklo. Janek řekl: „Předpokládejme, čistě pro potřeby této diskuse, že něco jako dezintegrátor existuje.“

„To není třeba předpokládat; on existuje.“

„Nebudeme se přít. Osobně o žádném takovém zařízení nic nevím, ale mezi moje povinnosti nespadá vědět o tajných zbraních. Ale kdyby dezintegrátor existoval a byl tak tajný, jak říkáte, musela by na něj mít Amerika monopol a zbytek Federace by o něm nevěděl. Pak by to nebylo něco, o čem bychom měli vy nebo já mluvit. Byla by to nebezpečnější zbraň než nukleární bomba, protože se její účinky – podle vašich slov – omezují na dezintegraci cíle a snížení teploty blízkého okolí. Žádná rázová vlna, žádný oheň, žádné smrtící záření. Bez těchto vedlejších účinků by nic nebránilo jejímu použití a přitom by se dala vyrobit tak velká, aby zničila celou planetu.“

„Tohle všechno jsem si také domyslel,“ přisvědčil Edwards.

„Pak vám musí být jasné, že pokud takový dezintegrátor neexistuje, je pošetilé o něm mluvit, a pokud existuje, je mluvení o něm protizákonné.“

„Kromě vás jsem o něm s nikým nemluvil – a i s vámi jen proto, abych vás přesvědčil o vážnosti situace. Pokud bylo při atentátu podobné zařízení použito, neměly by vládu zajímat podrobnosti? Například jestli ho nevlastní jiný člen Federace?“

Janek zavrtěl hlavou. „Myslím, že se můžeme plně spolehnout, že se o to příslušné vládní orgány postarají. Raději se do takových věcí nevměšujte.“

„Můžete mi zaručit,“ pokračoval Edward se špatně skrývaným vztekem, „že Spojené státy jsou jedinou zemí, která má takovou zbraň k dispozici?“

„Nemohu, protože o takové zbrani nic nevím a ani nemám vědět. A vy byste se mnou o ní neměl mluvit. Dokonce i když taková zbraň neexistuje, fámy o ní mohou napáchat škody.“

„Ale jelikož jsem vám o ní už řekl a škoda byla spáchána, poslouchejte mě, prosím, dál. Dovolte mi, abych vás přesvědčil, že jedině vy držíte v rukou klíč k situaci, jejíž děsivost si možná uvědomuju jenom já.“

„Jen vy jediný? A pouze já mám klíč?“

„Zní vám to paranoidně? Tak mi dovolte, abych vám to vysvětlil, a suďte až pak.“

„Mohu vám poskytnout ještě trochu času, pane, ale co jsem řekl, platí. Musíte toho nechat – toho svého koníčku – toho pátrání. Je to hrozně nebezpečné.“

„Nechat toho by bylo nebezpečné. Copak nechápete, že pokud dezintegrátor existuje a pokud na něj mají Spojené státy monopol, počet lidí, kteří k němu mohou získat přístup, by měl být striktně omezený? Jako bývalý člen Služby mám jisté praktické znalosti a na jejich základě vám mohu říct, že jediná osoba, která by mohla ukrást dezintegrátor z naší přísně tajné zbrojnice, je prezident… Jedině prezident Spojených států, pane Janeku, mohl nastražit ten pokus o atentát.“

Chvíli se dívali jeden na druhého a pak Janek stiskl tlačítko na svém stole.

„Dodatečné bezpečnostní opatření,“ řekl. „Nyní nás nikdo nemůže odposlouchávat. Pane Edwardsi, uvědomujete si nebezpečnost svého prohlášení? Pro sebe samého? Nesmíte přeceňovat moc Globální charty. Vláda má právo učinit opatření nutná k zajištění vlastní stability.“

„Přišel jsem k vám, pane Janeku,“ řekl Edwards, „jako k někomu, koho považuji za loajálního amerického občana. Přišel jsem za vámi se zprávou o strašlivém zločinu s dopadem na celou Ameriku a celou Federaci. Zločinu, jenž vytvořil situaci, kterou možná jen vy můžete vyřešit. Proč reagujete výhrůžkami?“

„Za chvíli mi tady budete tvrdit, že jsem potenciální zachránce světa,“ odsekl Janek. „Nějak se do té role nedokážu vpravit. Doufám, že chápete, že nemám žádnou nadpřirozenou moc.“

„Jste prezidentův tajemník.“

„To neznamená, že bych k němu měl zvláštní přístup, nebo že se snad spolu nějak přátelíme. Bývaly časy, pane Edwardsi, kdy jsem měl za to, že mě ostatní považují za pouhého lokaje, a nezřídka bych s nimi i souhlasil.“

„Přesto ho vídáte často, vídáte ho neformálně, vídáte –“

„Vídám ho dost často,“ skočil mu do řeči Janek, „abych byl s to vás ujistit, že prezident zničení mechanického zařízení při oslavě třísetletého výročí nenařídil.“

„Takže podle vás je to nemožné?“

„To jsem neřekl. Tvrdím jen, že to neudělal. Koneckonců, proč by měl? Proč by měl prezident chtít zničit svého mechanického dvojníka, který mu mohl být ještě užitečný? A i kdyby to z nějakého mně neznámého důvodu udělat chtěl, proč by to dělal tak veřejně – dokonce v den třísetletého výročí – a riskoval pobouření lidí, které určitě vůbec netěšilo, že si potřásali rukou s obyčejným strojem. Nemluvě o diplomatech Federace. Mohl ho přece nechat zlikvidovat tajně. Pak by o něm nevěděl nikdo kromě několika vysoce postavených členů jeho administrativy.“

„Pokud vím, nenapáchal incident na popularitě prezidenta vůbec žádné škody – nebo snad ano?“

„Omezil svou účast na oslavách. Už nechodí mezi lidi jako dříve.“

„Jako tam chodil jeho robot.“

„Ano,“ připustil Janek rozmrzele, „v tom máte, myslím, pravdu.“

„A faktem také zůstává,“ pokračoval Edwards, „že prezident byl znovu zvolen a jeho popularita od incidentu nijak neklesla. Argument proti veřejnému zničení není tak silný, jak se snažíte předstírat.“

„Ale k jeho znovuzvolení došlo navzdory incidentu. Hodně mu pomohlo, že rychle zareagoval, předstoupil před lidi a pronesl řeč, která bezesporu patřila k nejlepším projevům v historii Ameriky. Bylo to naprosto úžasné vystoupení; to musíte přiznat i vy.“

„Bylo to skvělé divadlo. Člověka by skoro napadlo, že s tím prezident počítal předem.“

Janek se znovu posadil. „Pokud vám dobře rozumím, pane Edwardsi, naznačujete, že šlo o předem připravený scénář. Že prezident zničil svého mechanického dvojníka uprostřed davu, právě při oslavě třísetletého výročí, aby si získal obdiv všech svou pohotovostí? Tvrdíte, že to všechno zosnoval, aby se mohl předvést jako muž činu za mimořádně dramatických okolností a zvrátit tak ztracenou kampaň ve vítěznou? … Pane Edwardsi, čtete příliš mnoho pohádek.“

„Kdybych se snažil tohle tvrdit,“ odpověděl Edwards klidně, „byla by to pohádka – jenomže to tak není. Nikdy jsem neřekl, že prezident zařídil zničení robota. Pouze jsem se zeptal, jestli to považujete za možné, a vy jste se vší vehemencí prohlásil, že nikoliv. To mě těší, protože s vámi souhlasím.“

„Tak proč tohle všechno? Začínám mít pocit, že marníte můj čas.“

„Ještě chvíli, prosím. Uvažoval jste někdy, proč se to nedalo zařídit laserem, bez deaktivátoru pole – nebo třeba porážecí palicí, pro všechno na světě? Proč si někdo dával tu neuvěřitelnou práci se získáváním nejpřísněji střežené zbraně, když to vůbec nebylo nutné? I když odhlédneme od problémů s opatřením dezintegrátoru – proč by riskoval, že se svět dozví o jeho existenci?“

„Celá ta záležitost s dezintegrátorem je jen vaše teorie.“

„Robot zmizel přímo před mýma očima. Viděl jsem to. V tomto směru se nemusím spoléhat na to, co mi kdo řekl. Je jedno, jak tu zbraň nazvete, výsledkem bylo, že se robot rozložil na atomy a rozptýlil ve vzduchu. Proč by to někdo dělal? Nebylo to neuvěřitelně přehnané?“

„Já nemohu vědět, o co vlastně pachateli šlo.“

„Ne? Podle mne pro to je jenom jediné logické vysvětlení. Rozložením na atomy byl cíl útoku dokonale zničen. Nezůstalo nic, z čeho by se dalo poznat, jestli to byl robot, nebo něco jiného.“

„Nikdo nepředpokládá, že by to mohlo být něco jiného,“ namítl Janek.

„Ne? Jedině prezident mohl mít přístup k dezintegrátoru a použít ho. Ale když připustíme existenci robotického dvojníka, který prezident to udělal?“

„Nemyslím, že bychom v tomto rozhovoru měli pokračovat,“ řekl Janek chraptivě. „Vy jste šílený.“

„Zamyslete se nad tím,“ řekl Edwards. „Proboha, zamyslete se nad tím pořádně. Prezident nezničil robota. Sám jste mě o tom přesvědčil. Ve skutečnosti došlo k tomu, že robot zabil prezidenta. Prezident Winkler byl zavražděn 4. července 2076 před očima davu. Robot, který vypadal jako on, pak přednesl projev, kandidoval, byl znovu zvolen a stále zastává funkci prezidenta Spojených států.“

„To je šílenství!“

„Přišel jsem za vámi, za vámi, protože vy to můžete dokázat – a také napravit.“

„To je naprostý nesmysl. Prezident je… prezident.“ Janek učinil pohyb, jako by se chystal vstát a ukončit rozhovor.

„Sám jste viděl, jak se změnil,“ pokračoval Edwards rychle a naléhavě. „Projev k třísetletému výročí daleko předčil všechna Winklerova předchozí vystoupení. Copak vás samotného nepřekvapilo, jak dobře si v posledních dvou letech vedl? Ruku na srdce – mohl by tohle Winkler z prvního volebního období dokázat?“

„Ano, mohl, protože prezident v druhém volebním období je prezident z prvního volebního období.“

„Popíráte, že se změnil? Nechávám to na vás. Vy rozhodněte, a já se vašemu soudu podřídím.“

„Atentát ho vyprovokoval k činu, to je všechno. Něco takového už americké dějiny pamatují.“ Ale Janek se váhavě posadil. Tvářil se nejistě.

„Nepije,“ nadhodil Edwards.

„Nikdy nepil… moc.“

„Vůbec se nezajímá o ženy. Popíráte, že ho v minulosti přitahovaly?“

„Prezident je muž. Ovšem v posledních letech se plně zasvětil službě Federaci.“

„Připouštím, že je to změna k lepšímu,“ řekl Edwards, „ale změna to je. Samozřejmě, kdyby měl ženu, celá maškaráda by se musela prozradit, že?“

„Škoda, že není ženatý,“ připustil Janek. Vyslovil ten archaický pojem skoro stydlivě. „Pak by k tomu všemu nedošlo.“

„Ovšem skutečnost, že není, celý plán značně zjednodušila. Pokud vím, je ale otec dvou dětí. Nevěřím, že některé z nich bylo od oslav v Bílém domě.“

„Proč by měly? Jsou dospělé; mají svoje vlastní životy.“

„Zve je prezident? Zajímá se o ně? Jste jeho osobní tajemník. Měl byste to vědět. Tak co?“

„Ztrácíte čas,“ opáčil Janek. „Robot nemůže zabít lidskou bytost. Znáte přece první zákon robotiky.“

„Znám. Ale nikdo netvrdí, že robotický dvojník zabil Winklera přímo. Když byl člověk Winkler v davu, stál robot Winkler na pódiu a pochybuji, že je možné zamířit dezintegrátor na takovou dálku a přitom nezabít nikoho jiného. Třeba to možné je, ale mnohem pravděpodobněji měl robotický dvojník komplice – nájemného vraha, jestli tomu výrazu z minulého století rozumím správně.“

Janek se zamračil. Jeho otylý obličej získal ztrápený výraz. „To vaše šílenství musí být nakažlivé,“ řekl. „Skutečně začínám uvažovat o všech těch nesmyslech, se kterými jste sem přišel. Naštěstí jsou to opravdu pouhé nesmysly. Proč by Winklera zabíjeli na veřejnosti? Všechny argumenty, které jsem uvedl proti zničení robota na veřejnosti, sedí i na tento případ. Nechápete, že tím celá teorie padá?“

„To ne –“ začal Edwards.

„To ano! Nikdo kromě několika vysokých vládních úředníků o mechanickém dvojníkovi nevěděl. Kdyby byl prezident zabit tajně a jeho tělo bylo odstraněno, robot ho mohl snadno nahradit – aniž by to vzbudilo podezření kohokoliv, včetně vás.“

„Pořád by tu byli ti vysocí státní úředníci, kteří by něco mohli vytušit, pane Janeku. K atentátu muselo dojít na veřejnosti.“ Edwards se naléhavě předklonil. „Pochopte, obvykle neexistuje sebemenší nebezpečí záměny stroje s lidskou bytostí. Předpokládám, že robot nebyl používán pravidelně, ale jen při speciálních příležitostech, a vždycky existovala klíčová osoba nebo osoby, které věděly, kde prezident je a co dělá. Pokud ano, byla nejvhodnější příležitost k vraždě chvíle, kdy si ty klíčové osobnosti myslely, že prezidenta nahradil robot.“

„Teď vás nechápu.“

„Tak poslouchejte. Jedním z robotových úkolů bylo potřásat si rukou s lidmi v davu. Když k tomu došlo, všichni si automaticky mysleli, že ten, kdo prochází publikem, je ve skutečnosti robot.“

„Přesně tak. Teď mluvíte rozumně. Byl to robot.“

„Jenomže bylo třísetleté výročí a prezident Winkler neodolal. Myslím, že se dá vcelku úspěšně předpokládat, že prezident – zvláště takový populista a sběratel preferencí, jakým byl Winkler v tento den všech dnů neodolá a vykročí mezi lid sám. Možná, že v něm tento impulz někdo přiživoval, takže nakonec přikázal svému dvojníkovi, aby zůstal na pódiu, a sám šel tisknout ruce svým příznivcům a užívat si slávy.“

„Tajně?“

„Samozřejmě, že tajně. Kdyby to prezident řekl někomu ze Služby, nebo třeba vám, dovolil byste mu to? Podle oficiálního mínění se při takových příležitostech pravděpodobnost atentátu na prezidenta rovná prakticky jistotě. Takže na radu chytrého robota –“

„Předpokládáte, že je robot chytrý, protože vycházíte z toho, že nyní zastává úřad prezidenta. To je argumentace v kruhu. Pokud není prezident, není důvod si myslet, že je chytrý, nebo že by dokázal vymyslet takový plán. Kromě toho, jaký by mohl mít robot k vraždě motiv? Dokonce i kdyby prezidenta nezabil přímo, první robotický zákon, který říká, že: ‚robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublíženo‘, mu zakazuje se na tom byť jen podílet.“

„První zákon robotiky není univerzálně platný,“ řekl Edwards. „Co kdyby ublížení jednomu člověku zachránilo životy dvou jiných, nebo tří – a nebo tří miliard? Robot si možná myslel, že záchrana Federace má přednost před záchranou jednoho lidského života. Koneckonců, nebyl to obyčejný robot. Byl zkonstruován, aby napodoboval prezidenta do všech podrobností tak, aby ho od něj nikdo nerozeznal. Předpokládejme, že znal dokonale prezidenta Winklera včetně jeho slabostí a předpokládejme, že věděl, že by dokázal Federaci zachránit – zatímco jeho lidský vzor ne.“

„Vy takhle můžete uvažovat, ale jak víte, že to dokáže mechanické zařízení?“

„Jedině tak se to celé dá vysvětlit.“

„Myslím, že to je paranoidní fantasmagorie.“

„Pak mi vysvětlete,“ řekl Edwards, „proč byl zničený objekt rozprášen na atomy. Dokážete najít jiný důvod, než že se tím dokonale zakryla skutečnost, že byl zničen člověk, a ne stroj? Dejte mi nějaké jiné vysvětlení.“

Janek zrudl. „Já tomu nevěřím.“

„Ale můžete to dokázat – nebo dokázat opak. Proto jsem za vámi přišel – právě za vámi.“

„Jak to mohu dokázat? Nebo dokázat opak?“

„Nikdo jiný nemůže přistihnout prezidenta tak říkajíc v nedbalkách, jenom vy. Nemá rodinu, a proto jste mu nejblíže. Zkoumejte ho.“

„To dělám. Řekl jsem vám přece, že není –“

„Ne. Z ničeho jste ho nepodezíral. Ani významná maličkost by pro vás nic neznamenala. Zkoumejte ho s vědomím, že by mohl být robot, a uvidíte.“

„Mohl bych ho třeba omráčit a zkontrolovat ultrazvukovým detektorem kovu,“ opáčil Janek ironicky. „I androidi mají platinoiridiový mozek.“

„Nic tak drastického nebude potřeba. Jenom ho pozorujte a uvidíte, jak všechno potvrzuje, že nemůže být člověk.“

Janek se podíval na hodiny na stěně. „Už je to více než hodina.“

„Omlouvám se, že jsem vás připravil o tolik času, ale doufám, že chápete, jak to bylo důležité.“

„Důležité?“ zopakoval Janek. Náhle ho něco napadlo, něco, co v něm vzbudilo novou naději. „Ale je to vlastně důležité? Myslím, skutečně?“

„Jak by to mohlo nebýt důležité? Mít robota za prezidenta Spojených států že není důležité?“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Zapomeňte, co by prezident Winkler mohl být. Podívejte se na to takhle: Někdo, kdo vykonává funkci prezidenta Spojených států, zachránil Federaci; stmelil ji a v patřičném okamžiku přesvědčil Radu, aby hájila politiku míru a konstruktivního kompromisu. Uznáváte to?“

„Samozřejmě, že to uznávám,“ odpověděl Edwards. „Ale co ten precedens? Robot, který je v Bílém domě z dobrého důvodu, může za dvacet let vést k robotovi, který bude v Bílém domě z velice špatného důvodu a ještě později k robotům, kteří budou v Bílém domě jen proto, že je to vlastně samozřejmé. Nechápete, že je třeba zadusit případné odtroubení vlády člověka, dokud se jedná o první nejistý tón?“

Janek pokrčil rameny. „Předpokládejme, že se ukáže, že prezident je skutečně robot. Vytroubíme to do celého světa? Víte, co by to udělalo se světovým finančnictvím? Chápete, co –“

„Já vím. Proto jsem za vámi přišel soukromě, místo abych se to pokusil zveřejnit. Je na vás, abyste to celé prověřil a učinil konečné rozhodnutí. Vy se musíte ujistit, že je prezident skutečně robot – a přimět ho k rezignaci.“

„A on mě podle vaší verze prvního robotického zákona zabije, protože ohrožuji jeho odborné řešení největší globální krize jednadvacátého století.“

Edwards zavrtěl hlavou. „Robot předtím jednal tajně a nikdo neoponoval závěrům, ke kterým sám pro sebe dospěl. Musíte posílit působení prvního zákona svými argumenty. Když to bude nutné, můžeme si zajistit podporu odborníků z US roboti a mechaničtí lidé, a. s., kteří robota zkonstruovali. Jakmile rezignuje, ujme se vlády viceprezidentka. Jestliže robot Winkler nasměroval politiku správným směrem, dobře; viceprezidentka je schopná a čestná žena, která v tom jistě bude pokračovat. Ale robot nám vládnout nesmí, teď, ani v budoucnosti.“

„A co když je prezident člověk?“

„To nechám na vás. Vy už budete vědět.“

„Já si tak jistý nejsem,“ odpověděl Janek. „Co když se nedokážu rozhodnout? Když k žádnému závěru nedospěju? Když se neodvážím? Co uděláte pak?“

Edwards se zatvářil unaveně. „Já nevím. Možná zajdu za US roboti. Ale nemyslím, že by k tomu došlo. Jsem si jist, že teď, když jsem přenesl problém na vaše bedra, si nedáte pokoj, dokud ho nevyřešíte. Vy snad chcete, aby vám vládl robot?“

Vstal a Janek ho nechal bez jediného slova odejít. Ani mu nepotřásl rukou.

~

Janek seděl v houstnoucím šeru, hluboce šokovaný.

Robot!

Ten chlap si sem přišel a docela vážně se ho snažil přesvědčit, že prezident Spojených statuje robot.

Bylo by snadné hodit to všechno za hlavu. Janek na něj ale vyzkoušel všechny možné argumenty a nebylo to k ničemu, jeho přesvědčením neotřásl.

Robot prezidentem! Edwards si tím byl tak jistý a jeho jistota ho neopustila. A pokud by Janek prostě trval na tom, že prezident je člověk, Edwards by nakonec šel k US roboti. Nevzdá to.

Janek se zamračil. Osmadvacet měsíců od třísetletého výročí šlo všechno jako po másle. A teď?

Hlavou se mu honily ty nejchmurnější myšlenky.

Pořád ještě měl dezintegrátor, ale nebyl důvod používat ho na člověka, o jehož lidství nikdo nepochyboval. Výhodnější bude tichý výstřel z laseru někde na opuštěném místě.

Přemluvit prezidenta k předchozí akci nebylo vůbec snadné, ale tentokrát o tom vůbec nemusí vědět.

Cizinec v ráji

1

Byli bratři. Nikoli v tom smyslu, že oba byli lidskými bytostmi, ani tak, že spolu vyrůstali ve školce. To vůbec ne! Byli to bratři ve skutečně biologickém smyslu slova. Byli to příbuzní, abychom užili slova, které mělo lehký nádech archaismu už před stoletími, dříve než došlo ke Katastrofě, kdy tento kmenový fenomén, rodina, měl ještě nějakou platnost.

Bylo to tak trapné!

Za celá ta léta od svého dětství na to Anthony už téměř zapomněl. Byly časy, kdy tomu celé měsíce nevěnoval ani to nejmenší pomyšlení. Avšak teď, když byl nenávratně vržen do kontaktu s Williamem, prožíval časy plné utrpení.

Nemuselo to být tak zlé, kdyby to okolnosti naznačovaly hned od začátku; kdyby, tak jako v předkatastrofických dnech – Anthony kdysi býval velkým čtenářem historie – oba měli stejné příjmení a honosili se tak příbuzenským vztahem.

V současnosti si samozřejmě každý přidělí příjmení, jaké se mu hodí, a mění ho, kdykoliv se mu zlíbí. Koneckonců šlo stejně hlavně o symbolický řetězec a ten vám byl v zakódované formě přidělen už od narození.

William si říkal Anti-Aut. Trval na tom s jistou dávkou střízlivé profesionality. Byla to samozřejmě jeho věc, ale dávat takhle na odiv svůj špatný vkus? Anthony se rozhodl pro Smith, když mu bylo třináct, a nikdy nepocítil potřebu to změnit. Bylo to jednoduché, snadno vyslovitelné jméno a navíc mělo i celkem příznačný charakter, jelikož Anthony nikdy nepotkal nikoho, kdo by si vybral stejné. Kdysi bývalo velmi rozšířené – mezi předkaťáky – což možná vysvětluje jeho řídký výskyt v současnosti. Na rozdílnosti jmen však vůbec nezáleželo, když byli ti dva pohromadě. Vypadali totiž stejně.

Kdyby alespoň byli dvojčaty – avšak jeden z páru oplodněného vajíčka dvojčat se nikdy nenechával dozrát. Fyzická podoba se zkrátka občas vyskytla i v situaci, kdy nešlo o dvojčata, zvláště pokud příbuznost byla oboustranná. Anthony Smith byl o pět let mladší, avšak stejně jako jeho bratr měl orlí nos, silná oční víčka a sotva znatelný dolík na bradě – prokletý výsledek genetického procesu. Když to rodiče z jakési vášně pro jednotvárnost zopakovali, jen si tím o to říkali.

Teď když byli spolu, nejprve nasadili ten překvapený výraz, po kterém následovalo dokonalé ticho. Anthony se snažil ignorovat onu skutečnost, ale William jakousi čirou zvráceností – či zvrhlostí – rozhodně nepůsobil dojmem, že by chtěl říct: „Jsme bratři.“

„Ehm?“ řekl by ten druhý a na chvíli by zaváhal, jako by se chtěl zeptat, jestli jsou vlastními bratry s oběma společnými rodiči. A pak by zvítězilo dobré vychování a on by se odvrátil, jako by na tom nebylo nic zajímavého. Což se, pochopitelně, dělo jen velmi zřídka. Většina lidí, zainteresovaných na Projektu, to věděla – jak by se tomu taky dalo zabránit? – a takové situaci se vyhýbala.

Ne že by William byl špatný chlap. To vůbec ne. Kdyby to nebyl Anthonyho bratr; nebo i kdyby byli bratři, avšak natolik nepodobní, že by ten fakt mohli zastírat, výborně by spolu vycházeli.

Jenže takhle –

Nic na tom neusnadnila skutečnost, že si díky nějakému zdařilému manévru jejich matky jako děti spolu hrávali a procházeli stejnými etapami vzdělávacího procesu v domově.

Ta, jelikož porodila dva syny stejného otce, a tím pádem dosáhla povoleného limitu (nesplnila totiž přísné požadavky na třetí dítě), nabyla dojmu, že by takto mohla navštěvovat oba najednou. Byla to podivná žena.

William opustil domov přirozeně dříve, protože byl starší. Věnoval se vědě – genetickému inženýrství. Anthony se o tom dozvěděl, ještě když byl v domově, z dopisu své matky. Byl v té době už dost starý, aby s vrchní vychovatelkou dokázal hovořit jako rovný s rovným, a dopisy ustaly. Stále si však pamatoval na ten poslední, který mu způsobil tolik bolesti a hanby.

Anthony konečně také vstoupil do vědy. Prokázal v tomto směru talent a poháněla ho touha. Pamatoval si, jak trpěl tím divokým – a nyní si uvědomoval, že i prorockým – strachem, že by snad mohl potkat svého bratra, a tak skončil u telemetrie, což byl obor tak vzdálený genetickému inženýrství, jak si jen dovedl představit… Nebo si to aspoň myslel.

Nějaký čas, v době rozvíjejícího se projektu Merkur, okolnosti čekaly.

Jejich chvíle nastala, až když se ukázalo, že projekt směřuje do slepé uličky; a byl vynesen návrh, který zachránil situaci. Ve stejné chvíli se Anthony zmítal v dilematu, které pro něj uchystali jeho rodiče. A nejcyničtější na tom všem bylo, že to byl právě Anthony, kdo ve vší nevinnosti přišel s tím návrhem.

2

William Anti-Aut sice o projektu Merkur věděl, ale asi tak stejně zběžně, jako věděl o dálkové hvězdné sondě, která byla na své pouti dávno předtím, než se narodil, a bude v ní pokračovat i po jeho smrti; a stejně tak věděl o marťanské kolonii a o pokračujících pokusech o založení podobných kolonií na asteroidách.

Takové věci byly pro něj okrajovou záležitostí a on jim věnoval pramalou pozornost. Pokud si vzpomínal, žádná oblast vesmírného bádání se nikdy nedostala do centra jeho zájmu, až do dne, kdy se v novinách objevila fotografie nějakých lidí pracujících na projektu Merkur.

Williamovu pozornost nejprve upoutal fakt, že jeden z nich byl označen jako Anthony Smith. Pamatoval si to divné příjmení, které si jeho bratr vybral, a také si pamatoval jméno Anthony. Určitě neexistovali dva Anthonyové Smithové.

Pak se podíval na samotnou fotografii a v té tváři se nemohl mýlit. V jakémsi okamžitém hnutí mysli se podíval do zrcadla, aby se ujistil. V té tváři se nemohl mýlit.

Docela ho to pobavilo, i když na druhé straně ho to vědomí tížilo. Vycítil v tom totiž potenciální ostudu. Plnokrevní bratři, jak se to nechutně označuje. Ale co se s tím dalo dělat? Jak napravit skutečnost, že ani jejich otec, ani matka neoplývali fantazií?

Musel si dát ty noviny bezděčně do kapsy, když se chystal do práce, a narazil na ně znovu o polední přestávce. Opět do nich zíral. Anthony vypadal báječně. Byla to celkem povedená reprodukce – noviny dnes byly na velmi vysoké úrovni.

Známý, se kterým chodil na oběd, Marco, jak jen se tenhle týden jmenoval, se zvědavě zeptal: „Na co se to díváš, Williame?“

William mu instinktivně podal noviny a řekl: „To je můj bratr.“ Bylo to jak proběhnout kopřivami.

Marco si obrázek prohlédl, zamračil se a zeptal se: „Který? Ten, co stojí vedle tebe?“

„Ne, ten, co jsem já. Vlastně chci říct ten, co vypadá jako já. Je to můj bratr.“

Tentokrát následovala delší pauza. Marco mu podal noviny zpět a pečlivě neutrálním tónem se zeptal: „Stejní rodiče.“

„Ano.“

„Otec i matka?“

„Ano.“

„To je směšné!“

„Taky bych řekl,“ povzdechl William. „No, podle toho, co se tu píše, dělá v Texasu do telemetriky a já zase tady do autismu. Tak co na tom záleží?“

William nad tím dál už nepřemýšlel a později téhož dne noviny zahodil. Nechtěl, aby se k nim dostala jeho současná družka. Měla nechutný smysl pro humor, který byl Williamovi stále více protivný. Byl docela rád, že s ním nechce mít dítě. On sám jedno už stejně má; je to pár let, co ho přivedli na svět. Podílela se na tom jedna drobná brunetka, Laura nebo Linda, přesně si už nevzpomínal.

Uplynula poměrně dlouhá doba, možná rok, než došlo na téma Randall. Jestli William do té doby na svého bratra nemyslel – jako že nemyslel – nyní na to teprve neměl pomyšlení.

Randallovi bylo šestnáct, když se o něm William doslechl. Žil stále osamělejším životem, až se ho domov v Kentucky, kde byl vychováván, rozhodl anulovat – a stalo se pochopitelně nějakých osm či deset dní před jeho anulací, že ho někdo nahlásil na Newyorský institut pro studium člověka (běžně se mu říkalo homologický institut).

William obdržel to hlášení spolu s hlášeními o několika dalších a v Randallově popisu nebylo nic, co by ho nějak zvlášť upoutalo. Stejně však nastal čas, aby podnikl zdlouhavou a nudnou hromadnou návštěvu dětských domovů, a byla tu jedna šance v Západní Virginii. Vydal se tam – už po patnácté si sliboval, že tyhle návštěvy bude napříště řešit prostřednictvím televizního přenosu – a když se tam dokodrcal, napadlo ho, že by se před návratem domů mohl ještě zastavit v domově v Kentucky.

Nic si od toho nesliboval.

Přesto si prohlížel Randallův genetický kód sotva něco přes deset minut, a už volal na Institut pro počítačové zpracování. Pak se pohodlně posadil a lehce se zpotil při myšlence, že se tam vydal na základě okamžitého nápadu a nebýt toho, Randall by byl během týdne tiše anulován. Podrobněji řečeno, přes kůži by se mu do cévního systému bezbolestně vstřebala droga a on by upadl do klidného spánku, který by se postupně prohluboval, až by nakonec skončil smrtí. Droga měla třiadvacetislabikový název, ale William jí říkal ‚nirvána‘ stejně jako všichni ostatní.

„Jaké je jeho celé jméno, paní vychovatelko?“ zeptal se William.

„Učeň Randall Nitz,“ odpověděla vrchní vychovatelka.

„Nic!“ opáčil William podrážděně.

„Nitz.“ Vychovatelka to odhláskovala. „Vybral si to příjmení loni.“

„A vám to nepřipadlo podezřelé? Vyslovuje se to Nic! Nenapadlo vás toho mladíka loni nahlásit?“

„Nepřipadalo mi –“ blekotala vychovatelka celá rozčilená.

William ji mávnutím ruky přerušil. K čemu by to bylo? Jak to mohla vědět? V genetickém kódu nebylo nic, co by v kterékoliv běžné učebnici kritérií mohlo být interpretováno jako varování. To, co William a jeho tým během dvaceti let experimentů na autistických dětech zjistili, byla velmi jemná kombinace – navíc kombinace, kterou na žádném živém člověku ještě nezaznamenali.

Tak blízko k anulaci!

Marco, který byl střízlivým realistou týmu, si stěžoval, že domovy jsou příliš dychtivé k potratu před termínem a k anulaci po termínu. Trval na tom, že všechny genetické kódy by měly mít šanci se vyvinout za účelem výchozího prověřovacího výzkumu a že by nemělo docházet k žádné anulaci bez konzultace s homologem.

„Tolik homologů nemáme,“ odpověděl William klidným tónem.

„Aspoň bychom mohli nechat všechny genetické kódy projít počítačem,“ namítl Marco.

„Abychom zachránili, co se dá, pro vlastní potřebu?“

„Pro jakoukoliv homologickou potřebu, ať už tady nebo jinde. Pokud chceme sami sebe dostatečně pochopit, musíme studovat genetický kód v akci, a nejvíce informací nám dávají právě ty abnormální, monstrózní struktury. Naše experimenty v oblasti autismu nás o homologii naučily víc než všechno to, co jsme věděli do dne, kdy jsme s nimi začali.“

William, který stále upřednostňoval označení ‚genetická fyziologie člověka‘ před termínem ‚homologie‘, potřásl hlavou. „Je to stále stejné, musíme být opatrní. Můžeme své experimenty vydávat za kdovíjak přínosné, ale stejně žijeme jen z čiré sociální libovůle, mírně řečeno. Hrajeme si se životy.“

„Se zbytečnými životy. Vhodnými k anulaci.“

„Rychlá a příjemná anulace je jedna věc. Naše experimenty, obyčejně dlouhodobé a někdy nevyhnutelně nepříjemné, jsou věc druhá.“

„Někdy jim tím pomáháme.“

Byl to docela zbytečný argument, protože diskuse stejně nic neřešila. Skutečnost byla taková, že homologové měli k dispozici příliš malé procento zajímavých abnormalit a nebyl způsob, jak přimět lidstvo, aby jich produkovalo víc. Trauma pocházející z Katastrofy nikdy nezmizí, i kdyby se vyzkoušelo tucet způsobů, včetně tohoto.

Horečný tlak v oblasti vesmírného bádání mohl být zastaven (a díky některým sociologům také byl) vzhledem k vědomí zranitelnosti klubka života na Zemi díky Katastrofě.

No, nevadí –

Nikdy tu ještě nebylo něco takového jako Randall Nitz. Ne pro Williama. Pomalý nástup autistických příznaků na základě toho zcela ojedinělého genetického kódu znamenalo, že o Randallovi se toho ví více než o kterémkoliv pacientovi před ním. Dokonce v laboratoři zachytili nějaké lehké záblesky jeho stylu myšlení, ještě než se celý uzavřel a zatarasil se za zdí vlastní pokožky – nezúčastněný, nedosažitelný.

Pak započali pomalý proces, kde Randall figuroval jako subjekt vystavovaný po stále delší dobu laboratorním podnětům, přičemž sledovali skrytou práci jeho mozku, potažmo získávali vodítka ke skryté práci všech mozků, i těch, kterým se říkalo normální, i těch, jako byl ten jeho.

Data, která shromažďovali, byla tak bohatá, až William začal snít o tom, že vyléčení autismu by nemusel být jen sen. Hřálo ho u srdce, že si vybral jméno Anti-Aut.

A byl už téměř na pokraji euforie vyvolané prací na Randallově případu, když obdržel telefonát z Dallasu a začal na něj být vyvíjen ten silný tlak – zrovna teď – aby se vzdal svého projektu a započal práci na novém problému.

Když se nad tím později zamýšlel, nemohl se nijak dovtípit, co ho nakonec vedlo k tomu, že svolil s návštěvou Dallasu. Nakonec si však samozřejmě uvědomoval, jak šťastné to bylo rozhodnutí – ale co ho k tomu přimělo? Mohl snad hned na začátku mít nějakou nevědomou předtuchu, k čemu to může vést? To určitě ne.

Byla to snad nevědomá vzpomínka na ty noviny a na fotografii svého bratra? To určitě ne.

Ale nechal se přesvědčit k té návštěvě a právě ve chvíli, kdy mikroreaktor změnil výšku tónu svého bzukotu a antigravitační jednotka převzala řízení až k finálnímu poklesu, si vzpomněl na tu fotografii – nebo se aspoň tato vzpomínka přesunula do vědomé části jeho paměti.

Anthony pracoval v Dallasu, na projektu Merkur, jak si William vzpomínal. Odvolával se na to titulek. Polkl, když mu jemné cuknutí naznačilo, že jsou v cíli. Tohle bude nepříjemné.

3

Anthony čekal ve střešní přijímací oblasti, aby přivítal očekávaného odborníka. Nikoliv sám, pochopitelně. Byl součástí početné delegace – její četnost byla docela trefným vyjádřením zoufalství, kterému všichni podléhali – a patřil k nižším šaržím. Za to, že tam vůbec byl, vděčil jen tomu, že to byl původně jeho návrh.

Při tom pomyšlení pocítil slabou, avšak neutichající tíseň. Vzal tím na sebe riziko. Sice se mu za to dostalo značného uznání, avšak ve vzduchu stále visela lehká naléhavost toho, že to byl jeho návrh; a pokud to vyústí ve fiasko, všichni vyklidí bitevního pole a nechají ho svému osudu.

Později nastaly chvíle, kdy přemítal o možnosti, že ona matná vzpomínka na bratra homologika mu ten nápad vsugerovala. Mohlo to tak být, ale nemuselo. Ten nápad byl natolik nevyhnutelný, že by jistě dospěl ke stejnému závěru, i kdyby byl jeho bratr něčím tak neškodným jako spisovatel fantastické literatury, nebo kdyby ani žádného vlastního bratra neměl.

Problémem byly vnitřní planety –

Měsíc a Mars byly kolonizovány. Bylo dosaženo větších asteroidů a satelitů Jupitera a probíhaly plány na výpravu s lidskou posádkou na Titan, největší Saturnův satelit, s urychleným průletem kolem Jupiteru. Avšak navzdory plánům na vyslání lidí na sedm let dlouhý let do vnější sluneční soustavy, strach ze Slunce stále znemožňoval, aby se člověk přiblížil k vnitřním planetám.

Venuše byla tím méně atraktivním z obou světů uvnitř oběžné dráhy Země. Ovšem Merkur –

Anthony ještě nebyl členem týmu, když Dmitrij Large (jméno moc nesedělo, protože byl ve skutečnosti spíš malý) přišel s projevem, kterým přiměl Světový kongres k poskytnutí dotací umožňujících uskutečnit projekt Merkur.

Anthony poslouchal pásky a zaslechl Dmitrijovu prezentaci. Projev vyzněl tradičně jako narychlo připravený, a možná i skutečně byl, ale rozhodně byl skvěle sestaven a ve své podstatě obsahoval všechny hlavní body, kterými se projekt Merkur od té doby řídil.

Jeho hlavní myšlenka spočívala v tom, že by bylo chybou čekat, až se technologie dopracuje k bodu, kdy bude možno vyslat expedici s lidskou posádkou vstříc nemilosrdnému slunečnímu žáru. Merkur představoval jedinečné prostředí, které nás mohlo o mnohém poučit, a z jeho povrchu mohla být prováděna pozorování Slunce lépe než odkudkoliv jinde.

Za předpokladu, že by se na planetu umístila náhrada člověka – krátce řečeno robot.

Bylo možné sestrojit robota s potřebnými fyzikálními vlastnostmi. Měkká přistání byla snadná jako napočítat do tří. Avšak jakmile by robot jednou přistál, co pak s ním?

Mohl provádět pozorování a na základě těchto pozorování řídit svou činnost, ale projekt vyžadoval, aby jeho činnost byla jemná a složitá, alespoň potenciálně, a nikdo si vůbec nebyl jistý, jaká pozorování bude možno provádět.

Aby se připravili na všechny možné eventuality a výskyt jakýchkoliv nesnází, robot bude potřebovat počítač (někteří z Dallasu jej nazvali ‚mozkem‘, avšak Anthony tím slovním zlozvykem pohrdal – možná proto, říkal si později, že mozek byl oblastí působení jeho bratra) dostatečně složitý a všestranný, aby byl schopen dopadnout na stejnou asteroidu s mozkem savců.

Avšak nic takového nešlo zkonstruovat, ani vyrobit v natolik přenosné podobě, aby to bylo schopno vynesení na Merkur a přistání tam – nebo, i kdyby se to podařilo, tak aby to bylo natolik pohyblivé, aby se to dalo využít pro robota, jakého plánovali. Možná to jednoho dne umožní pozitronické součástky, se kterými si teď hráli robotici, ale ten den ještě nepřišel.

Další možností bylo, aby robot posílal na Zemi každou jednotlivou informaci o pozorování, které právě vykonal, a počítač na Zemi by potom na základě těchto pozorování řídil každou jeho akci. Krátce řečeno, tělo robota by bylo tam a jeho mozek tady.

Jakmile se došlo k tomuto rozhodnutí, klíčovými techniky se stali telemetrici a právě tehdy se Anthony připojil k projektu. Stal se tak jedním z těch, kteří pracovali na vývoji metod k přijímání a vysílání impulzů na vzdálenost od 80 do 230 milionů kilometrů směrem ke slunečnímu kotouči a někdy i dál. Sluneční kotouč přitom mohl s impulzy interferovat těmi nejdivočejšími způsoby.

Zabral se do práce s vervou a (pomyslel si nakonec) i se zručností a úspěchem. Byl to právě on více než kdo jiný, kdo vyprojektoval tři spojovací stanice, jež byly vypuštěny na oběžnou dráhu Merkuru – satelity Merkur. Každý z nich byl schopen vysílat i přijímat impulzy z Merkuru na Zemi a ze Země na Merkur. Každý byl více méně trvale schopen snášet sluneční záření, a co víc, každý dokázal odfiltrovat sluneční interference.

Tři stejné satelity byly umístěny na vzdálenost přes půl druhého milionu kilometrů od Země v jižní a severní části roviny ekliptiky tak, aby mohly přijímat impulzy z Merkuru a přenášet je na Zemi – a vice versa – i kdyby Merkur byl právě zakrytý Sluncem, a tudíž mimo dosah příjmu kterékoliv pozemské stanice.

Tak byl robot ponechán svému osudu; pozoruhodný exemplář kombinace umění robotiky a telemetriky. Jakožto nejsložitější z deseti po sobě jdoucích modelů byl tento stroj, asi dvakrát větší než člověk a pětkrát těžší, schopný cítit a dělat více než člověk – za předpokladu, že bude naváděn.

Jak složitý musel být počítač, který by naváděl robota, bylo velice brzy zřejmé, neboť každý krok odezvy musel být modifikován, aby se využila možnost změn v rámci jeho citlivosti. A protože každý následující krok zvyšoval počet možných variací, musel být každý modifikován složitějším způsobem. Takhle to šlo až do nekonečna jako šachová partie a telemetrici začali používat počítač k programování počítače, který sestavoval program pro počítač, který programoval počítač ovládající robota.

Byl to prostě naprostý zmatek.

Robot se testoval na základně v arizonské poušti a sám o sobě fungoval skvěle. Počítač v Dallasu ho však nedokázal dost dobře ovládat; ani za dokonale známých pozemských podmínek. Jak by pak –

Anthony si vzpomínal na den, kdy učinil ono rozhodnutí. Bylo to 4. 7. 553. Vzpomínal si na to, protože se pamatoval, jak ten den přemýšlel o tom, že 4. 7. byl v Dallaské světové oblasti zhruba před půl tisíciletím pro prekaťáky významným svátkem – vlastně to bylo přesně před 553 lety.

Bylo to u večeře, a to u dobré večeře. Právě došlo k opatrné úpravě místní ekologie a nejdůležitějším úkolem osazenstva se stalo shánění všech nyní dostupných potravin – takže jídelníčky se vyznačovaly neobvykle širokou nabídkou a Anthony zkusil pečenou kachnu.

Byla to velmi dobrá pečená kachna a způsobila, že byl v hovornější náladě než obvykle. Všichni byli otevřenější a Ricardo prohlásil: „Nikdy to nedokážeme. Přiznejme si to. Nikdy to nedokážeme.“

Těžko říct, kolikrát si už všichni pomysleli totéž, ale bylo nepsaným pravidlem, že to nikdo nevyslovil. Otevřený pesimismus mohl být poslední kapkou, kterou by přetekl pohár trpělivosti sponzorů (každým rokem přibývalo stále více problémů a tak to šlo už pět let), a jestli vůbec byla naděje, tohle by ji naprosto zmařilo.

Anthony nebyl normálně obdařen přílišným optimismem, avšak kachnička ho příznivě naladila, a tak řekl: „Proč bychom to nedokázali? Řekni mi důvod, a já ti ho vyvrátím.“

To byla hozená rukavice a Ricardo jej probodl pohledem zpod přivřených víček. „Tak ty chceš, abych ti řekl důvod?“

„Jistě.“

Ricardo si otočil židli a seděl nyní čelem přímo k Anthonymu. „Ale no tak, to přece není žádné tajemství. Dmitrij Large by to nikdy ve zprávě otevřeně nenapsal, ale ty víš stejně dobře jako já, že abychom mohli rozjet projekt Merkur, potřebujeme počítač, který by byl složitý jako lidský mozek, ať už na Merkuru nebo tady, a žádný takový sestavit nedokážeme. Takže co nám zbývá než dál hrát tu hru se Světovým kongresem, abychom dostali prachy na práci a snad nějaké ty užitečné vedlejší produkty?“

Anthony nasadil samolibý úsměv a řekl: „Tohle bude snadné vyvrátit. Sám sis na to odpověděl.“ (Snažil se pohrávat si s ním? Bylo to snad tím příjemným teplým pocitem kachny v žaludku? Nebo touhou dobírat si Ricarda? … Nebo se ho snad dotkla nějaká podvědomá myšlenka na svého bratra? Později už nedokázal určit, co v tom bylo.)

„Jak jsem si odpověděl?“ Ricardo vstal ze židle. Byl poměrně vysoký a nezvykle hubený a vždy měl na sobě nezapnutý bílý plášť. Založil si ruce a zdálo se, že se ze všech sil snaží tyčit se do výše nad sedícím Anthonym jako vytažený metr. „Jak jsem si odpověděl?“

„Řekl jsi, že potřebujeme počítač, který by byl složitý jako lidský mozek. No dobrá, tak ho sestavíme.“

„Jenže to je právě to, ty idiote. My přece nedokážeme –“

„My ne. Ale jsou tu jiní.“

„Jako kdo?“

„Lidé, co pracují s mozky, pochopitelně. My jsme jenom mechanici pevné fáze. Nemáme ani ponětí, jak složitý je lidský mozek, ani v jakém směru. Proč mezi sebe nevezmeme homologa a nenecháme jeho, aby ten počítač navrhl?“

Nato si dal Anthony velkou porci nádivky a patřičně si ji vychutnal. Pořád ještě, i po tak dlouhé době, si dokázal vybavit chuť té nádivky, ačkoliv si do detailů nepamatoval, co se dělo dál.

Připadalo mu, že to nikdo nebral vážně. Následoval smích a všeobecné přesvědčení, že Anthony se z té šlamastiky vykroutil svou chytrostí, takže ten smích byl na Ricardův účet. (Později se samozřejmě všichni zapřísáhli, že ten nápad brali vážně.)

Ricardo se nažhavil a ukázal prstem na Anthonyho. „Napiš to. Jestli si troufáš, hoď ten svůj nápad na papír.“ (Aspoň tak si to Anthonyho paměť uchovala. Ricardo od té doby tvrdil, že jeho poznámka byl nadšený výkřik „Skvělý nápad! Proč to nehodíš na papír, Anthony?“)

Ať to bylo tak či tak, Anthony to hodil na papír.

Dmitrij Large to přijal. Při soukromém pohovoru poplácal Anthonyho po zádech a svěřil se mu, že sám uvažoval podobným směrem – ačkoliv si nedopřál zveřejnit to v písemné podobě. (Jen pro případ, že by to skončilo fiaskem, pomyslel si Anthony.)

Dmitrij Large řídil hledání vhodného homologa. Anthonyho ani nenapadlo, že by se o to měl zajímat. Neznal ani homologii ani žádného homologa – samozřejmě s výjimkou svého bratra, myšlenkou na něho se však nezabýval. Alespoň ne vědomě.

Takže Anthony stál v přijímací oblasti v podružném postavení. Když se otevřely dveře letadla, vystoupilo z něj několik mužů, kteří pak sešli dolů, a během potřásacího kolečka se Anthony přistihl, že zírá na svůj vlastní obličej.

Tváře mu zrudly a ze všech sil si přál být tisíc mil daleko.

4

Více než cokoliv jiného si William přál, aby si na bratra vzpomněl dříve. Měl si vzpomenout… Určitě měl.

Jenže ta nabídka mu lichotila a on časem začal pociťovat sílící vzrušení. Možná se té vzpomínce vyhýbal schválně.

Začalo to nadšeným přivítáním ze strany Dmitrije Large, který se dostavil osobně. Z Dallasu do New Yorku přiletěl letadlem, což byla pro Williama, jehož tajnou neřestí byly thrillery, vzrušující záležitost. V thrillerech cestovali muži a ženy vždycky fyzicky, když to chtěli utajit. Koneckonců elektronický transport byl majetkem veřejnosti – alespoň v thrillerech, kde každý paprsek jakéhokoliv záření byl vždy monitorován.

William to zmínil v jakémsi morbidním pokusu o humor, ale Dmitrij ho vůbec neposlouchal. Zíral na Williamův obličej a myšlenkami byl zjevně kdesi mimo. „Promiňte,“ řekl nakonec. „Někoho mi připomínáte.“

(A ani tohle Williama netrklo. Jak je to možné? říkal si kolikrát.)

Dmitrij Large byl drobný, baculatý mužík, který neustále zářil, dokonce i když o sobě tvrdil, že má starosti, nebo že je otrávený. Měl kulatý nos jako bambulku, vystouplé líce a měkké rysy. S důrazem vyslovil své příjmení a s pohotovostí, která Williamovi naznačovala, že to říká často, dodal: „Vzrůst u mě není to jediné, co je velké, příteli.“

V následném rozhovoru se William dosti vzpíral. O počítačích nevěděl nic. Vůbec nic! Neměl ani nejmenší ponětí o tom, jak fungují nebo jak se programují.

„To nevadí, to nevadí,“ odbyl to Dmitrij mávnutím ruky. „My se vyznáme v počítačích; my umíme vytvářet programy. Vy nám jen musíte říct, co má počítač umět, aby fungoval jako mozek a ne jako počítač.“

„Nejsem si jistý, jestli vím dost o tom, jak pracuje mozek, abych vám tohle řekl, Dmitriji,“ odpověděl William.

„Jste světová špička mezi homology,“ opáčil Dmitrij. „Pečlivě jsem si to ověřil.“ A tím to pro něj bylo vyřízené.

William mu naslouchal s narůstajícím pocitem sklíčenosti. Zřejmě se tomu nedalo vyhnout, říkal si. Namočte někoho do nějaké specializace dost hluboko a na dosti dlouhou dobu, a on automaticky začne předpokládat, že specialisté z ostatních oborů jsou kouzelníci, a bude posuzovat hloubku jejich moudrosti šíří vlastní ignorance… A tak to šlo dál a William se během té chvíle dozvěděl o projektu Merkur mnohem víc, než by sám chtěl.

Nakonec se zeptal: „A proč tedy vůbec používat počítač? Proč nevzít jednoho z vašich mužů, nebo nevytvořit pár výměnných skupin, které by přijímaly informace od robota a posílaly by zpátky instrukce?“

„Ne, ne, ne,“ Dmitrij horlivostí divže nenadskakoval na židli. „Vy stále nevíte, o co tady běží. Člověk je příliš pomalý, než aby dostatečně rychle vyhodnotil informace od robota – teploty a tlaky plynů, proudy kosmických paprsků a intenzitu slunečního větru a chemická složení a struktury půd, a ještě na tři tucty dalších věcí – a pak se pokusil určit další krok. Lidská bytost by byla stěží schopna robota vést, a to ještě neefektivně; naproti tomu počítač by byl robotem. A kromě toho,“ pokračoval, „lidé jsou také příliš rychlí. Jakémukoliv záření trvá cesta ze Země na Merkur a zase zpátky od deseti do dvaadvaceti minut v závislosti na tom, ve které části oběžných drah se obě planety nacházejí. S tím se nedá nic dělat. Obdržíte výsledky pozorování, vydáte příkaz, ale od chvíle, kdy bylo provedeno pozorování, až do doby, než se vrátí odpověď, se stane spousta věcí. Lidé se nedokážou přizpůsobit pomalé rychlosti světla, zatímco počítač s tím dokáže pracovat… Tak nám přece pomozte, Williame.“

„Vidím, že o konzultaci se mnou zjevně stojíte, ať už vám to pomůže nebo ne,“ řekl William zachmuřeně. „Můj osobní TV paprsek je vám k dispozici.“

„Tak si ale konzultaci nepředstavuji. Musíte za mnou přijet.“

„Myslíte fyzicky?“ otázal se William, zjevně šokován.

„Ano, ovšem. Projekt, jako je tento, se nedá vést tak, že budeme oba sedět na opačném konci laserového paprsku s komunikačním satelitem uprostřed. Dlouhodobě je to příliš nákladné, příliš nepohodlné, a samozřejmě to postrádá diskrétnost –“

Bylo to jako v thrilleru, usoudil William.

„Přileťte do Dallasu,“ pokračoval Dmitrij, „a já vám ukážu, co tady máme. Předvedu vám naše vybavení. Pohovoříte si s našimi počítačovými specialisty. Poskytnete jim dobrodiní svého způsobu myšlení.“

Nastal čas jednat nekompromisně, pomyslel si William. „Dmitriji,“ řekl, „mám tady vlastní práci. Je to důležitá práce a nerad bych ji opouštěl. Kdybych měl dělat na tom, k čemu mě přemlouváte, mohlo by mě to stát několik měsíců času mimo mou laboratoř.“

„Kdyby měsíců!“ zvolal Dmitrij očividně vyvedený z míry. „Můj Bože, Williame, to může klidně trvat celé roky. Ale dozajista to bude vaše práce.“

„Ne, to tedy nebude. Vím dobře, co je moje práce, a navádění robota na Merkuru to rozhodně není.“

„Proč ne? Když budete usilovně pracovat, naučíte se o mozku mnohem víc tím, že se budete pokoušet zkonstruovat počítač, který by jako mozek pracoval, a nakonec se vrátíte k tomu, co považujete za svou práci, o mnoho zkušenější. A to nemáte žádné spolupracovníky, kteří by vás po dobu vaší nepřítomnosti zastoupili? Cožpak s nimi nemůžete být v neustálém kontaktu přes laserový paprsek a televizi? A proč byste nemohl příležitostně zajet do New Yorku? Na krátkou návštěvu.“

Na Williama to udělalo dojem. Myšlenka, že by pracoval na mozku z jiného úhlu pohledu, ho zaujala. Od té chvíle si uvědomoval, že vlastně hledá záminky k tomu, aby jel – aby se aspoň zajel podívat – aspoň zjistit, jak to vlastně všechno vypadá… Vždycky se přece mohl vrátit.

Pak následovala Dmitrijova návštěva zřícenin New Yorku, z čehož se těšil s nelíčeným nadšením (nebylo velkolepější podívané na marnost gigantismu prekaťáků, než byl New York). William si začal říkat, jestli by jeho výlet nebyl příležitostí, aby si i on prohlédl nějaké pamětihodnosti.

Dokonce začal přemýšlet o tom, že by si mohl najít novou družku. Bylo by totiž mnohem výhodnější najít si nějakou v cizí geografické oblasti, kde se nehodlá trvale zdržet.

Nebo snad už tehdy, kdy nevěděl nic než v hrubých obrysech, co je třeba udělat, uviděl jako vzdálený záblesk světla, co se dá udělat –

Nakonec odjel do Dallasu a sestoupil na střechu, kde už na něj čekal Dmitrij, celý rozzářený. Pak ten drobný mužík přimhouřil oči, obrátil se a zvolal: „Já to věděl – to je ale podoba!“

William vytřeštil oči a uviděl postavu, jež se zjevně snažila schovat v davu. Její tvář byla natolik podobná té jeho, že v tu chvíli nezapochyboval o tom, že před ním stojí Anthony.

V Anthonyho tváři zcela jasně rozpoznal snahu utajit jejich příbuzenský vztah. William měl prostě říct jen: „To je pozoruhodné!“ a nechat to plavat. Genetické kódy lidstva byly stejně natolik složité, že nevylučovaly jakoukoliv podobnost i mimo příbuzenský vztah.

Jenže William byl homolog, a kdo pracuje se složitostí lidského mozku, musí časem zaujímat lhostejný postoj k různým jeho detailům, a tak řekl: „Tohle bude jistě Anthony, můj bratr.“

„Váš bratr?“ podivil se Dmitrij.

„Můj otec měl dva syny se stejnou matkou,“ vysvětloval William. „Byli tak trochu excentrici.“

Pak vykročil kupředu s rukama rozpřaženýma a Anthonymu nezbylo než se podřídit… Tento incident se pro příštích několik dnů stal hlavním, vlastně jediným tématem konverzace.

5

Pro Anthonyho bylo slabou útěchou, že William svého činu litoval, jakmile si později uvědomil, co vlastně provedl.

Když spolu seděli téhož dne po večeři, William řekl: „Omlouvám se. Myslel jsem, že když to vybalím hned na začátku, tak to tím skončí. Zdá se, že to nevyšlo. Nic jsem nepodepsal ani neuzavřel žádnou formální smlouvu. Odjedu.“

„A co se tím vyřeší?“ odsekl Anthony neurvale. „Teď už to stejně všichni vědí. Dvě těla s jednou tváří. Z toho by jeden zvracel.“

„Když odjedu –“

„Nemůžeš odjet. To celé byl můj nápad.“

„Dostat mě sem?“ William pozvedl obočí.

„Ne, to samozřejmě ne. Dostat sem nějakého homologa. Jak jsem mohl vědět, že pošlou tebe?“

„Ale když odjedu –“

„Ne. Jediné, co teď můžeme dělat, je vyřešit ten problém, pokud je to vůbec možné. Pak – už to bude jedno.“ (Vítězům se vše promine, pomyslel si.)

„Nevím, jestli dokážu –“

„Musíme se o to pokusit. Dmitrij to nechá jen na nás. ‚To je skvělá příležitost. Vy dva jste bratři‘,“ napodoboval Anthony Dmitrijův vysoký hlas, „‚a rozumíte si navzájem. Proč byste nemohli spolupracovat?‘“ Pak naštvaně dodal svým vlastním hlasem: „Takže zkrátka musíme. Můžu začít otázkou – co vlastně děláš, Williame? Potřeboval bych víc podrobností, než kolik je jich obsaženo v samotném slově ‚homologie‘.“

William si povzdechl. „Tak tedy přijmi mou omluvu… Pracuji s autistickými dětmi.“

„Obávám se, že nevím, co to znamená.“

„Krátce řečeno jde o děti, které nevnímají svět kolem sebe, nekomunikují s ostatními, ale obrátí se do sebe a žijí za vlastní neviditelnou zdí, kam nikdo nemůže. Doufám, že to jednou budu schopen léčit.“

„Proto si tedy říkáš Anti-Aut?“

„Ano, vlastně ano.“

Anthony se krátce zasmál, přestože ho to nijak nepobavilo.

William okamžitě viditelně ochladl. „Je to poctivé jméno.“

„To jistě je,“ odpověděl Anthony spěšně a pokusil se o neurčitou omluvu. Se značným úsilím změnil téma. „A jak se ti to daří?“

„Myslíš léčba? Nijak zvlášť. Dokážu je lépe chápat, to ano. A čím víc je chápu –“ Jak William hovořil, hlas měl stále měkčí a pohled mu zmizel kamsi do dáli. Anthony v tom rozeznal potěšení z mluvení o práci, jež naplňuje jeho život více než cokoliv jiného. Sám to na sobě pozoroval dost často.

Naslouchal co možná nejpozorněji věcem, kterým nerozuměl, protože cítil, že nemůže jinak. Očekával, že William ho také bude poslouchat.

Pamatoval si to tak jasně. V té chvíli si myslel, že si to nezapamatuje, ale tehdy si pochopitelně neuvědomoval, co se děje. Když o tom teď přemýšlel, zjistil, že si pamatuje celé věty, slovo od slova.

„Takže se nám zdálo,“ pokračoval William, „že autistické dítě sice vnímá podněty, ale nedokáže je dostatečně komplexně zpracovávat. Spíše je to tak, že je odmítá vnímat a vzdává se jich, aniž by ztrácelo schopnost plnohodnotné komunikace, pokud by našlo nějaký podnět, který by přijalo.“

„Páni,“ řekl Anthony, jen aby dal najevo, že poslouchá.

„Žádným běžným způsobem ho nepřinutíš, aby se vzdalo svého autismu, protože i tebe odmítá vnímat stejně jako celý zbytek světa. Pokud ho však uvedeš do stavu spoutaného vědomí –“

„Do čeho?“

„Je to taková naše technika, ve které je mozek oddělen od těla a může provádět své funkce bez ohledu na tělesnou schránku. Je to poměrně komplikovaná technika, kterou jsme vyvinuli v naší laboratoři; vlastně –“ Odmlčel se.

„Vymyslel jsi to ty sám?“ zeptal se Anthony opatrně.

„Vlastně ano,“ odpověděl William a trochu přitom zčervenal, i když bylo vidět, že má radost. „Ve stavu spoutaného vědomí můžeme tělu poskytovat různé podněty a pozorovat přitom mozek prostřednictvím diferenciálního elektroencefalografu. Za malý okamžik se tak naučíme spoustu nových informací o autistické osobnosti; a také spoustu nových informací o mozku obecně.“

„Páni,“ řekl Anthony a tentokrát to bylo opravdové ‚páni‘. „A všechno to, co jsi zjistil o mozku – nemohl bys to přenést na práci počítače?“

„Ne,“ odpověděl William. „Ani náhodou. Říkal jsem to Dmitrijovi. O počítačích nevím vůbec nic a o mozku jen málo.“

„A kdybych tě naučil něco o počítačích a podrobně popsal, co potřebujeme, co potom?“

„Nešel bych do toho. Je to –“

„Brácho,“ přerušil ho Anthony a snažil se udělat tím slovem dojem. „Něco mi dlužíš. Prosím tě, učiň jeden čestný pokus a zapřemýšlej o našem problému. Cokoliv víš o mozku, přenes, prosím, na naše počítače.“

William si nejistě poposedl. „Chápu tvoje postavení,“ řekl. „Pokusím se. Opravdu se budu snažit.“

6

A William se opravdu snažil, a jak Anthony očekával, byli ponecháni, ať pracují spolu. Ze začátku se tu a tam setkávali s ostatními, a jelikož stejně nemělo smysl to popírat, William razil strategii šoku tím, že všude oznamoval, že jsou bratři. Nakonec to však pominulo a nastalo období úmyslného nevměšování se. Když se William přiblížil k Anthonymu nebo Anthony k Williamovi, ostatní přítomní se jim klidili z cesty.

Dokonce si postupně začali jeden na druhého zvykat a hovořit spolu, jako by mezi nimi nebyla žádná podoba ani žádné společné vzpomínky z dětství.

Anthony formuloval počítačové požadavky v jednoduchém, netechnickém jazyce a William mu po dlouhém přemýšlení vysvětlil, jak si představuje, že by mohl fungovat počítač, aby více méně dělal práci mozku.

Anthony se zeptal: „Bylo by to možné?“

„To nevím,“ odpověděl William. „Vůbec se mi do toho nechce. Nemusí to vyjít. Ale taky může.“

„Musíme si promluvit s Dmitrijem Largem.“

„Co kdybychom to nejprve probrali mezi sebou a uvidíme, k čemu dojdeme? Můžeme pak za ním jít s rozumným návrhem, který dopředu promyslíme. Nebo za ním nechodit.“

„Myslíš, abychom k němu šli oba?“ zaváhal Anthony.

„Ty budeš mým mluvčím,“ odpověděl William, který si uvědomoval choulostivost situace. „Není třeba, abychom se ukazovali společně.“

„Díky, Williame. Jestli z toho něco vzejde, přiznám ti všechny zásluhy.“

„O to se nebojím.“ řekl William. „Kdyby z toho vážně něco bylo, jsem tu asi jediný, kdo to dokáže uvést do chodu.“

Probírali to na třech či čtyřech schůzkách, a kdyby Anthony nebyl příbuzný a kdyby mezi nimi nebyla tak strnulá, napjatá situace, William by byl bez výhrad hrdý na mladšího… bratra, který tak rychle pronikl do cizího oboru.

Pak následovaly dlouhé porady s Dmitrijem Largem. Vlastně následovaly porady se všemi ostatními lidmi. Anthony se s nimi vídal celé nekonečné dny a pak zase přicházeli, aby si promluvili pouze s Williamem. Nakonec však, přes bolestivé těhotenství, získali oprávnění k porodu dítěte jménem Počítač Merkur.

William se pak s jistou úlevou vrátil do New Yorku. Neplánoval se tam zdržet (napadlo by ho přede dvěma měsíci, že je něco takového vůbec možné?), ale v Homologickém institutu ho čekala spousta práce.

Bylo zapotřebí mnohých dalších schůzí, na kterých vysvětloval své vlastní laboratorní skupině, co se děje a proč musí odjet a jak mají pokračovat ve svých projektech bez něj. Pak následoval mnohem honosnější přílet do Dallasu se základním vybavením a se dvěma mladými pomocníky na dobu, která se zdála být neurčitá.

William se obrazně řečeno nikdy neohlížel zpět. Jeho vlastní laboratoř a její nároky mu zcela vyprchaly z hlavy. Byl nyní naprosto oddaný svému novému úkolu.

7

Pro Anthonyho to bylo nejhorší období. Úleva z Williamova odjezdu nebyla nikterak hluboká a on se začal nervózně utěšovat myšlenkou, že by se, dej Bůh, jeho bratr už nemusel vrátit. Nemohl by si za sebe vybrat náhradu, někoho jiného, kohokoliv? Někoho s odlišnou tváří, aby se Anthony nemusel cítit jako polovina obludy se dvěma těly a čtyřma nohama?

Jenže to byl William. Anthony sledoval, jak dopravní letadlo tiše přilétá, a z dálky pozoroval, jak vykládají zavazadla. I přes tu vzdálenost však nakonec zahlédl Williama.

To stačilo. Anthony odešel.

To odpoledne zašel za Dmitrijem. „Dmitriji, už není třeba, abych tady zůstával. Vypracovali jsme všechny detaily a teď to tady za mě může vzít někdo jiný.“

„Ne, ne,“ opáčil Dmitrij. „To celé je přece původně váš nápad. Musíte na to dohlédnout. Není důvod, abychom donekonečna dělili zásluhy.“

Anthony si pomyslel: Nikdo jiný by na sebe to riziko nevzal. Pořád z toho ještě může být fiasko. To jsem mohl vědět.

A také to věděl, přesto namítl stoicky: „Pochopte, že nemohu pracovat s Williamem.“

„Ale proč ne?“ Dmitrij předstíral překvapení. „Přece vám to spolu tak šlo.“

„Měl jsem co dělat, abych se z toho nezbláznil, Dmitriji, a dál už to nesnesu. Myslíte si, že nevidím, jak to vypadá?“

„Drahý příteli! Děláte z komára velblouda. Jistěže na vás všichni koukají. Jsou to nakonec taky jenom lidi. Ale oni si na to zvyknou. Já sám jsem si na to zvykl.“

Nezvykl sis, ty špekoune ulhanej, pomyslel si Anthony a nahlas řekl: „Jenže já jsem si na to nezvykl.“

„Díváte se na to z nesprávné strany. Vaši rodiče byli excentrici – ale to, co udělali, nebylo koneckonců ilegální. Pouze zvláštní, pouze zvláštní. Není to vaše chyba, ani Williamova. Nikdo to ani jednomu z vás nemůže mít za zlé.“

„Jenomže jsme poznamenaní,“ řekl Anthony a gestem obkroužil svůj obličej.

„Není to tak zlé, jak si myslíte. Já vidím rozdíly. Vypadáte zřetelně mladší. Máte vlnitější vlasy. Jste si podobní jen na první pohled. No tak, Anthony, dostanete všechen potřebný čas, veškerou potřebnou podporu a všechno vybavení, které budete potřebovat. Jsem si jistý, že všechno poběží skvěle. Pomyslete na ten pocit, až to vyjde –“

Anthony pochopitelně zakolísal a nakonec svolil, že pomůže Williamovi sestavit vybavení. William si byl zjevně také jistý, že všechno poběží skvěle. Ne tak nadšeně jako Dmitrij, nýbrž s jistým klidem.

„Je to pouze otázka správných propojení,“ prohlásil William. „Na druhé straně to ‚pouze‘ není žádná maličkost. Tvůj úkol bude zařídit zobrazení senzorických podnětů na nezávislou obrazovku, abychom mohli provádět – no, neměl bych tomu asi říkat manuální kontrola, že? – abychom mohli provádět intelektuální kontrolu, takže v případě potřeby budeme moci měnit příkazy.“

„To by šlo,“ řekl Anthony.

„Tak pojďme na to… Hele, budu potřebovat aspoň týden, abych vytvořil potřebná spojení a zajistil, že instrukce –“

„Programování,“ opravil ho Anthony.

„No, tohle je tvoje pracoviště, tak budu používat tvou terminologii. Spolu se svými asistenty naprogramuji Počítač Merkur, ale jinak, než to děláš ty.“

„V to právě doufám. Na to jsme právě potřebovali homologa, který by byl schopen vytvořit mnohem propracovanější program, než dokáže vyplodit pouhý telemetrik.“ Ani se nesnažil ve svém hlase potlačit sebenenávistnou ironii.

William si jeho tónu nevšímal, avšak přijal jeho slova. „Začneme s jednoduchými věcmi,“ řekl. „Naučíme robota chodit.“

8

O týden později chodil robot v Arizoně, na místě vzdáleném tisíc mil. Chodil ztuha a občas spadl, občas zavadil kotníkem o nějakou překážku a občas se obrátil na patě a překvapivě vyrazil jiným směrem.

„Je to dítě, které se učí chodit,“ komentoval to William.

Dmitrij se příležitostně zastavil, aby se přesvědčil, jak práce pokračuje. „To je pozoruhodné,“ říkal vždycky.

Anthony si to nemyslel. Plynuly týdny, pak i měsíce. Jak nabývalo programování Počítače Merkur na složitosti, robot zvládal stále více úkolů. (William měl tendenci nazývat Počítač Merkur mozkem, ale Anthony byl proti.) Ale to všechno nestačilo.

„Tohle nestačí, Williame,“ řekl nakonec. Celou předchozí noc nespal.

„Není to zvláštní?“ řekl William pohodově. „Právě jsem ti chtěl říct, že podle mě máme skoro vyhráno.“

Anthony se udržel jen s vypětím všech sil. Napětí při práci s Williamem a ze sledování neohrabaného robota bylo víc, než dokázal snést. „Jdu od toho, Williame. Končím s celou tou prací. Promiň… Není to kvůli tobě.“

„Ale je, Anthony.“

„Není to jen kvůli tobě. Celé je to k ničemu. Nedokážeme to. Sám vidíš, jak je ten robot nešikovný, a to je zatím jen na Zemi, ani ne tisíc mil daleko se zpožděním signálu sotva zlomek sekundy. Na Merkuru to bude dělat celé minuty, po které bude muset Počítač Merkur čekat. Je šílené se domnívat, že by to mohlo fungovat.“

„Nevzdávej to, Anthony,“ naléhal William. „Teď to nemůžeš vzdát. Navrhuji, abychom poslali robota na Merkur. Jsem přesvědčen, že je na to připraven.“

Anthony se hlasitě, opovržlivě zasmál. „Jsi blázen, Williame.“

„Nejsem. Asi si myslíš, že na Merkuru to bude těžší, ale nebude. Těžší je to na Zemi. Robot je stavěný na třetinu gravitační síly Země, a přitom pracuje v Arizoně, za plné gravitace. Je stavěný na teplotu 400 °C, a teď má jen 30 °C. Je stavěný na vakuum, a musí pracovat v husté atmosféře.“

„Takový robot se s tím umí vypořádat.“

„Kovová konstrukce snad ano, ale co tady Počítač? Nedokáže efektivně zacházet s robotem, který pracuje v prostředí, na něž nebyl navržen… Poslyš, Anthony, když chceš počítač, který by byl stejně složitý jako mozek, musíš připustit jistou přecitlivělost… Podívej, uděláme dohodu. Když se mnou zatlačíš, aby robota poslali na Merkur, zabere to tak šest měsíců a já si na tu dobu vezmu volno. Budeš ode mě mít pokoj.“

„A kdo se postará o Počítač Merkur?“

„Teď už sám víš, jak funguje, a nechám ti tu po ruce dva své lidi.“

Anthony vzdorovitě zavrtěl hlavou. „Nemůžu přijmout odpovědnost za Počítač ani za návrh, abychom robota poslali na Merkur. To nevyjde.“

„Jsem si jistý, že to vyjde.“

„Nemůžeš si být jistý. A odpovědnost padá na mě. Já jsem ten, koho pak budou obviňovat. Tobě to nijak neuškodí.“

Anthony si na to později vzpomínal jako na kritický okamžik. William to mohl nechat plavat. On sám by to vzdal. A vše by bylo ztraceno.

Jenže William řekl: „Mně že to nijak neuškodí? Poslyš, to, co spolu měli táta s mámou, bylo divné. Souhlasím. A taky mě to mrzí. Mrzí mě to tak jako nikoho jiného, ale stalo se a vyplývá z toho něco zvláštního. Když mluvím o svém tátovi, myslím tím taky tvého tátu a na světě je spousta dvojic, pro které to také platí: dva bratři, dvě sestry či bratr a sestra. A když mluvím o své mámě, myslím tím taky tvou mámu, a na světě je také spousta dvojic, které mohou říct totéž. Neznám však ani jednu dvojici, a ani jsem o ní nikdy neslyšel, která by měla společné mámu i tátu.“

„Já vím,“ opáčil Anthony zachmuřeně.

„Ano, ale podívej se na to z mého pohledu,“ pokračoval William kvapně. „Jsem homolog. Pracuji s genetickými kódy. Pomyslel jsi někdy na naše genetické kódy? Máme stejné oba rodiče, což znamená, že naše genetické kódy jsou si podobnější než kterékoliv dva jiné kódy na celém světě. Už naše tváře to dokazují.“

„To vím taky.“

„Takže když tenhle projekt vyjde a tebe to následně proslaví, tvůj genetický kód se prokáže jakožto velice užitečný pro lidstvo – a totéž bude více méně platit i o tom mém… Cožpak to nechápeš, Anthony? Mám s tebou stejné rodiče, stejnou tvář, stejný genetický kód, a tím pádem s tebou sdílím i tvou slávu nebo tvou prohru. Je to má sláva či prohra téměř stejně jako tvá, a jestli mně připadne nějaká sláva či hanba, náleží také tobě téměř stejně jako mně. Já si musím dělat starosti o tvůj úspěch. Mám pro to důvod, jaký nemá nikdo jiný na Zemi – je to čistě sobecký důvod, tak sobecký, že si můžeš být jistý, že je skutečný. Jsem na tvé straně, Anthony, protože ‚ty‘ pro mě téměř znamená ‚já‘!“

Dlouho se jeden na druhého mlčky dívali a u Anthonyho to bylo poprvé, aniž by přitom vnímal, jak jsou si podobní.

William řekl: „Tak společně požádejme o vyslání robota na Merkur.“

A Anthony souhlasil. Když pak Dmitrij schválil jejich žádost – koneckonců, právě na to čekal – Anthony strávil většinu dne v myšlenkách.

Pak zašel za Williamem a řekl: „Poslyš!“

Následovala dlouhá odmlka, kterou William nijak nepřerušil.

Anthony řekl znovu: „Poslyš!“

William trpělivě čekal.

„Vážně není nutné, abys odjížděl,“ pokračoval konečně Anthony. „Určitě bys nerad nechával Počítač Merkur v rukou někoho jiného.“

William znejistěl. „Chceš říct, že se chystáš odjet ty?“

„Ne, já tady taky zůstanu,“ odpověděl Anthony.

„Nemusíme se přece nijak často vídat,“ řekl William.

Pro Anthonyho to bylo jako mluvit se smyčkou kolem krku. Tlak stále sílil, avšak odhodlal se k nejtěžšímu tvrzení ze všech.

„Není ani nutné, abychom se jeden druhému vyhýbali. To přece není nutné.“

William se poněkud nejistě usmál. Anthony se nepousmál ani trochu; rychle opustil místnost.

9

William vzhlédl od své knihy. Byly to už měsíce, co přestal žasnout nad Anthonyho prohlášením.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„Těžko říct. Chystá se měkké přistání. Počítač Merkur je v provozu?“

Williamovi bylo jasné, že Anthony je velice dobře informovaný o stavu počítače, ale přesto odpověděl: „Až zítra ráno, Anthony.“

„A nejsou nějaké problémy?“

„Vůbec žádné.“

„Pak nezbývá než čekat na měkké přistání.“

„Ano.“

Pak Anthony dodal: „Něco se pokazí.“

„Pro dnešní raketovou techniku je to stará flinta. Nic se nezvrtne.“

„Tolik práce by bylo promarněno.“

„Zatím nic promarněno nebylo. A ani nebude.“

„Snad máš pravdu,“ povzdechl si Anthony. S rukama hluboko zabořenýma do kapes se obrátil k odchodu, ale ještě než stiskl kontakt u dveří, se obrátil. „Díky.“

„A za co, Anthony?“

„Za – povzbuzení.“

William se hořce usmál a byl rád, že se mu podařilo nedát své pocity najevo.

10

V onen kritický okamžik byl v pohotovosti prakticky celý tým projektu Merkur. Anthony, který neměl v tu chvíli žádné úkoly, se držel vzadu a bedlivě sledoval monitory. Robot byl aktivován a začaly přicházet první vizuální informace. Alespoň přicházely jako ekvivalent vizuálních informací, avšak ukazovaly pouze matnou světelnou záři, což byl pravděpodobně povrch Merkuru.

Přes obrazovku přeběhly nějaké stíny, nejspíš nerovnosti povrchu planety. Anthony nedokázal pouhým okem posoudit, co se děje, ale všichni, kdo seděli u ovládacích panelů a vyhodnocovali data pomocí metod mnohem citlivějších, než je pouhé oko, byli klidní. Nesvítila ani jedna červená kontrolka, která by mohla věštit hrozící nebezpečí. Anthony sledoval víc operátory než obrazovku.

Měl by být s Williamem a ostatními u Počítače. Jakmile se vydaří měkké přistání, dojde k propojení s počítačem. Měl by se k nim přidat. Nemohl.

Stíny se nyní míhaly po obrazovce rychleji. Robot klesal příliš rychle? Určitě příliš rychle!

Po obrazovce přeběhl poslední stín a pak klid, přeostření, při kterém šmouhy na obrazovce ztmavly a zase zbledly. Ozval se nějaký zvuk a uběhlo několik sekund, než si Anthony uvědomil, co říká. „Měkké přistání se zdařilo! Měkké přistání se zdařilo!“

Nato se zvedl šum, který zesílil ve vzrušený povyk plný vzájemných gratulací, dokud nedošlo k další změně a zvuk lidských slov a smíchu zmrtvěl, jako by narazil na zeď ticha.

Obraz na monitorech se totiž měnil; měnil se a zaostřoval. Nyní v zářivém, ostrém slunečním svitu, probleskujícím skrz pečlivě odfiltrovanou obrazovku, jasně viděli balvan, z jedné strany oslnivě bílý, z druhé černý jako uhel. Pak se obraz přesunul doprava, pak zpátky doleva, jako by se pár očí díval napravo a nalevo. Na obrazovce se objevila kovová ruka, jako by se oči dívaly na část svého těla.

Konečně se ozval Anthonyho výkřik, „Počítač se zapojil!“

Zaslechl ta slova jako výkřik někoho jiného. Vyrazil kupředu, seběhl ze schodů a několika skoky překonal vzdálenost chodby, zanechávaje za sebou sílící brebentění.

„Williame,“ zavolal, když vběhl do počítačového sálu. „To je senzace, je to –“

Avšak William zvedl ruku, „Pst. Prosím. Nechci teď žádné silné dojmy, kromě těch, které přicházejí od robota.“

„Chceš říct, že nás může slyšet?“ zašeptal Anthony.

„Možná ne, ale jistě to nevím.“ V pracovně s Počítačem Merkur byla ještě jedna menší obrazovka. Scéna na ní byla odlišná a stále se měnila; robot se pohyboval.

„Seznamuje se s terénem,“ poznamenal William. „Jeho kroky jsou přirozeně neohrabané. Mezi podnětem a odezvou je sedmiminutové zpoždění, na které si musí zvyknout.“

„Ale už teď kráčí mnohem jistěji, než kdy kráčel v Arizoně. Nemyslíš, Williame? Co říkáš?“ Anthony chytil Williama za rameno a zacloumal s ním, aniž odtrhl oči od obrazovky.

„Určitě ano, Anthony,“ řekl William.

~

Slunce pražilo na horký, kontrastní svět černé a bílé, bílé Slunce proti černé obloze a bílá pahorkovitá krajina posetá černými skvrnami. Jasná, sladká vůně Slunce na každém čtverečním centimetru kovu kontrastovala s plíživým pachem smrti na druhé straně.

Zvedl ruku a zíral na ni, počítaje prsty. Horko – horko – horko – pohyboval prsty a jeden po druhém schovával do stínu ostatních a horkost pomalu uvadala, jak se měnila v hmat, který mu umožňoval cítit čisté, pohodlné vakuum.

I když ne naprosté vakuum. Natáhl obě paže a zvedl je nad hlavu, natáhl je, a citlivá místa na obou zápěstích zaregistrovala určité stopy hmoty – slabý, lehký dotek cínu a olova prostupující hustou masou rtuti.

Silnější chuť se však zvedala od jeho nohou; křemičitany různých druhů, znázorněné zřetelným samostatným i smíšeným vjemem a příchutí každého kovového iontu. Pomalu posunul nohu skrz křupavý, hrudkovitý prach a pocítil změny jako jemnou, ne zcela náhodnou symfonii.

A nad tím vším Slunce. Vzhlédl k tomu velikému, objemnému, zářícímu a sálajícímu kotouči a naslouchal jeho radosti. Pozoroval pomalé zvedání protuberancí na jeho obvodu a naslouchal praskotu každé z nich; a také dalším radostným zvukům jeho jasné tváře. Když ztlumil světlost pozadí, objevila se červeň narůstajícího množství vodíku ve výbuších čistého kontraaltu a hluboké basy skvrn mezi ztichlým pískotem jemných, pohybujících se fakulí a občasný tenký záblesk plamene, pravidelný tikot paprsků gama a kosmického záření a kolem dokola na všechny strany ten jemný, prchavý a stále se obnovující dech slunečního jádra, jenž se zvedá a navěky mizí v kosmickém větru, který připlouvá a zaplavuje ho slávou.

Poskočil si a pomalu se přitom zvedl z povrchu s lehkostí, kterou nikdy předtím nezažil, a když dopadl, vyskočil znovu a rozběhl se a skákal a znovu se dal do běhu s tělem, které bylo dokonale přizpůsobené tomuto skvělému světu, tomuto ráji, ve kterém se nyní nalézal.

Cizinec, tak dlouho a tak ztracený – konečně v ráji.

~

„To je v pořádku,“ řekl William.

„Ale co to dělá?“ vykřikl Anthony.

„To je v pořádku. Program funguje. Jen zkoušel své smysly. Zakoušel různé vizuální vjemy. Zaclonil si Slunce a pozoroval je. Zkoumal povahu atmosféry a chemické složení půdy. Všechno funguje.“

„Proč ale pobíhá?“

„Řekl bych, že to je jeho nápad, Anthony. Když chceš mít počítač stejně složitý jako lidský mozek, musíš očekávat, že bude také disponovat vlastními myšlenkami.“

„Ale pobíhání? Skákání?“ Anthony se s úzkostným výrazem obrátil na Williama. „Ještě si něco udělá. Ty máš v rukou Počítač. Zaraz ho. Ať přestane.“

„Ne. To neudělám,“ ostře odpověděl William. „Podstoupím raději riziko, že se sám zraní. Ty to nechápeš? On je šťastný. Doteď byl na Zemi, na světě, pro který není uzpůsobený. Nyní je na Merkuru, se svým tělem, dokonale adaptovaným na místní podmínky, tak dokonale adaptovaným, jak ho jen mohla stovka špičkových vědců vytvořit. Pro něj je to ráj; dovol mu, ať si ho užije.“

„Užije? Vždyť je to robot.“

„Nemám na mysli robota. Mluvím o mozku – o mozku – který žije tady.“

Počítač Merkur, uzavřený do skla, pečlivě a úzkostlivě propojený drátky, stroj, jehož integrita je co nejcitlivěji zachovávána, tu dýchal a žil.

„Tím, kdo je v ráji, je Randall,“ řekl William. „Našel svět, kvůli kterému autisticky opustil ten náš. Teď má svět, kam se jeho nové tělo dokonale hodí, namísto světa, kam jeho tělo vůbec nezapadalo.“

Anthony s údivem sledoval obrazovku. „Zdá se, že se uklidňuje.“

„Ovšem,“ odpověděl William, „a bude ho těšit dělat svou práci, stále lépe a lépe.“

Anthony se usmál. „Takže jsme to dokázali, ty a já? Nepůjdeme za ostatními, aby nás mohli oslavovat, Williame?“

William se zeptal: „Spolu?“

A Anthony ho vzal za ruku. „Spolu, brácho!“

Když svatí pochodují

Skladatel a trombonista Jerome Bishop ještě nikdy nebyl v psychiatrické léčebně.

Bývaly časy, kdy se obával, že se do ní dostane jako pacient (komu to nehrozí?), ale v životě se mu ani nesnilo, že by ho tam jednou mohli pozvat jako konzultanta v otázce duševních úchylek. Konzultanta.

Seděl tam, v roce 2001, kdy svět dospěl do skutečně hrozného stavu, ale (říkali) už se to začínalo lepšit, a když vešla žena středního věku, vstal. Vlasy už jí začínaly šedivět a Bishop mimovolně pocítil vděčnost, že jeho vlasy dosud neztratily lesk a má je stejně tmavé, jako bývaly dříve.

„Vy jste pan Bishop?“ zeptala se ho.

„Když jsem se naposledy díval na štítek u zvonku, ještě jsem jím byl.“

Napřáhla k němu ruku. „Já jsem doktorka Crayová. Šel byste, prosím, se mnou?“

Potřásl jí rukou a pak se vydal za ní. Přitom se snažil nenechat se znervóznit nevýraznými béžovými uniformami, které tady všichni nosili.

Doktorka Crayová si přitiskla prst k ústům a pokynula mu, aby se posadil na židli. Pak stiskla vypínač a zhasla světla, čímž se okno před nimi náhle stalo průhledným. Za oknem Bishop uviděl ženu v křesle podobném dentistickému, zakloněnou dozadu. Z hlavy jí trčel les pružných drátů, za ní blikal tenký paprsek světla a ze štěrbiny tiskárny se pomalu vysouval skládající se pruh papíru.

Pak se světlo znovu rozsvítilo a obraz zmizel.

„Víte, co tam děláme?“ zeptala se ho doktorka Crayová.

„Zaznamenáváte mozkové vlny? Jen hádám.“

„Hádáte dobře. Přesně tohle děláme. Laserový záznam. Víte, jak to funguje?“

„Moje skladby se zapisují podobně,“ odpověděl Bishop a přehodil si jednu nohu přes druhou. „To ale neznamená, že vím, jak se to dělá. Podrobnosti musejí znát technici… Poslyšte, doktorko, pokud jste nabyla dojmu, že jsem laserový inženýr, říkám rovnou, že nejsem.“

„Ne, já vím, že nejste,“ ujistila ho doktorka Crayová rychle. „Jste tady kvůli něčemu jinému… Vysvětlím vám to. Dokážeme laserový paprsek modulovat velice jemně; mnohem přesněji a rychleji než elektrický proud, nebo i paprsek elektronů. V praxi to znamená, že můžeme zaznamenat velice komplikovanou vlnu s takovou přesností, o jaké se nám dříve ani nesnilo. Můžeme ji zkopírovat mikroskopicky tenkým laserovým paprskem a zkoumat ji pod mikroskopem do podrobností, které jsou pouhým okem nerozpoznatelné a jinými způsoby nezaznamenatelné.“

„Pokud jste se mnou chtěla konzultovat tohle, pak vám na to mohu jen říct, že za takovou přesnost platit nemíním,“ odpověděl Bishop. „Lidský sluch má svá omezení. Když zpřesňujete záznam za jistou hranici, stoupají vám náklady, ale žádný efekt to nepřináší. Vlastně si někteří lidé stěžují na šum, který ruší poslech. Já sice nic neslyším, ale jestli vás zajímá můj názor, pokud vám jde o kvalitu, nezvyšujte přesnost… Jistě, s mozkovými vlnami to může být jiné, ale s těmi vám neporadím a to, co jsem vám řekl, můžete mít bez nároku na honorář jen za cenu jízdenky sem.“

Zatvářil se, jako by chtěl vstát, ale doktorka Crayová zuřivě vrtěla hlavou.

„Prosím, posaďte se, pane Bishope. Zaznamenávání mozkových vln je jiné. U toho potřebujeme takovou přesnost, jakou můžeme získat. Prozatím se nám dařilo zaznamenat z mozkových vln jen výsledný šum deseti miliard mozkových buněk bez jakýchkoliv detailů.“

„Něco jako když hraje deset miliard pián stovky kilometrů od vás každé jinou melodii?“

„Přesně tak.“

„Dokážete zaznamenat pouze hluk?“

„Ne tak docela. Nějaké informace jsme získali – například o epilepsii. Ale s laserovým zaznamenáváním získáme mnohem jemnější podrobnosti; už začínáme slyšet různé melodie, které ta piána hrají – a zjistili jsme, že některé z nich mohou znít falešně.“

Bishop pozvedl obočí. „Takže dokážete určit, co dělá z konkrétního šílence šílence?“

„Svým způsobem ano. Podívejte se na tohle.“ V jiném koutě místnosti se rozsvítila obrazovka, přes kterou se pohybovala tenká, chvějící se linka. „Už jste tohle někdy viděl, pane Bishope?“ Doktorka Crayová stiskla tlačítko na ovladači, který držela v ruce, a jeden svítící vrcholek na grafu zčervenal. Jak se linka sunula po obrazovce, vrcholek se začal objevovat periodicky.

„Tohle je mikrofotograf,“ vysvětlila doktorka Crayová. „Ty malé červené diskontinuity nejsou lidským okem viditelné a žádné zařízení kromě laseru by je nedokázalo odhalit. Objevují se, jen když je určitý pacient v depresi. Jsou o to výraznější, oč je deprese hlubší.“

Bishop se nad tím zamyslel. Pak řekl: „Můžete s tím něco udělat? Z toho záznamu poznáte jenom, že má pacient depresi, na což by vám stačilo si s ním popovídat.“

„Máte pravdu, ale přesné rozlišení nám pomáhá. Například můžeme zobrazit mozkové vlny pomocí chvějící se světelné linky, nebo ještě lépe zvukových vln. Používáme k tomu stejný laserový systém, jakým se zaznamenává vaše hudba. Dostaneme tak poněkud jednotvárný šum, který odpovídá blikání světla. Chtěla bych, abyste si to poslechl.“

„Hudbu mozku nějaké deprimované osoby, které patří tenhle světelný záznam?“

„Ano, a protože ji nemůžeme bez ztráty kvality příliš zesílit, požádám vás, abyste použil sluchátka.“

„A přitom mám sledovat světelný graf?“

„To není nutné. Můžete klidně zavřít oči. Na ovlivnění vašeho mozku postačí blikání pronikající víčky.“

Bishop zavřel oči. Skrze šum k němu doléhalo tiché bušení, bušení tak komplexní a smutné, jako by v sobě ukrývalo všechny potíže světa. Naslouchal a přitom si matně uvědomoval blikání světla za zavřenými víčky.

Náhle ho někdo zatahal za košili. „Pane Bishope, pane Bishope –“

Zhluboka se nadechl. „Děkuji!“ Posadil se a pak se otřásl. „Rozrušovalo mě to, ale nedokázal jsem se od toho odtrhnout.“

„Naslouchal jste mozkovým vlnám deprese a ty na vás působily. Dostaly se do rezonance s vašimi vlastními vlnami. Cítil jste se deprimovaný, že?“

„Hrozně.“

„Jestliže dokážeme určit vlnovou charakteristiku deprese nebo jiné duševní poruchy, odfiltrovat ji a přehrát zbytek mozkové vlny, srovnají se i pacientovy mozkové vlny do normálu.“

„Ale na jak dlouho?“

„Na nějakou dobu poté, co skončí terapie. Na dlouho ne. Několik dní. Týden. Pak se pacient musí znovu podrobit léčení.“

„Je to lepší než nic.“

„Ale méně než dost. Člověk se narodí s určitými geny, pane Bishope, a s určitou strukturou mozkových vln. A působí na něj vlivy prostředí. Není snadné tohle všechno neutralizovat, a proto vznikl institut, ve kterém se pokoušíme najít efektivnější a dlouhodobější způsoby neutralizace… a vy nám možná můžete pomoci. Proto jsme vás požádali, abyste přišel.“

„Jenomže já o tomhle nic nevím, doktorko. Nikdy jsem neslyšel o zaznamenávání mozkových vln pomocí laseru.“ Rozhodil ruce v gestu bezmoci. „Nemohu vám být nijak užitečný.“

Doktorka Crayová se zachmuřila. Vrazila si obě ruce do kapes pláště a řekla: „Před chvílí jste říkal, že laserem je možné zaznamenat více podrobností, než je lidské ucho schopno zachytit.“

„Ano. A to je pravda.“

„Já vím. Jeden z mých kolegů si přečetl interview s vámi v magazínu High Fidelity z prosince 2000, ve kterém jste to říkal. Tehdy jsme se nad tím začali zamýšlet. Víte, ucho sice laserovou kvalitu nerozezná, ale oko ano. To, co rezonuje s mozkovými vlnami, není ten šum, ale blikání světla. Zvuk sám o sobě nedokáže nic. Ale může zvýšit účinky kolísajícího světla.“

„Takže si nemáte na co stěžovat.“

„Ale ano. Pořád to není dost účinné. Jemné, delikátní, skoro neskutečně složité variace zvuku z laserového záznamu uchu unikají. Je zaplaveno příliš velkým přílivem informací a v těch se zesilovací část ztrácí.“

„Proč si vlastně myslíte, že tam nějaká taková část je?“

„Protože se nám občas – více méně náhodou – podaří vytvořit něco, co účinkuje ještě lépe než mozkové vlny, ale nevíme proč. Potřebujeme hudebníka. Možná vás. Kdybyste si poslechl záznam mozkových vln normálního a abnormálního jedince, možná byste dokázal určit, čím se liší. Pak bychom tím mohli zesílit účinky světla a vylepšit tak naši terapii.“

„Hej!“ zvolal Bishop poplašeně, „vkládáte na mě příliš velkou odpovědnost. Když píšu hudbu, jen hladím ucho a způsobuji cukání svalů. Nesnažím se léčit nemocné mysli.“

„Nežádáme po vás nic jiného, než abyste hladil uši a způsoboval cukání svalů, ale udělejte to podle hudby zdravých mozkových vln… A ujišťuji vás, že s odpovědností si starosti dělat nemusíte, pane Bishope. Je velice nepravděpodobné, že by vaše hudba někomu ublížila, zato může způsobit mnoho dobra. Zaplaceno dostanete, ať uspějete, nebo ne.“

„Hmm, zkusit to můžu,“ odpověděl Bishop. „Ale nic vám neslibuju.“ Vrátil se za dva dny. Doktorka Crayová odešla ze schůze, aby se s ním setkala. Upřela na něj pohled unavených, přivřených očí.

„Máte něco?“

„Něco mám. Možná to funguje.“

„Jak to víte?“

„Nevím. Jenom jsem měl pocit… Podívejte se, poslechl jsem si laserové nahrávky, které jste mi dala; mozkovou hudbu pacientky s depresemi, i tu, kterou jste upravili do normálu. A měla jste pravdu; bez toho blikání to na mě nijak neúčinkovalo. Pak jsem substrahoval druhou nahrávku od první, abych zjistil, čím se liší.“

„Vy máte počítač?“ podivila se doktorka Crayová.

„Ne, počítač by mi nebyl k ničemu. Výstup by byl příliš komplikovaný. Když odečtete jeden komplexní laserový záznam od druhého, je výsledek pořád ještě příliš složitý laserový záznam. Substrahoval jsem ho ve své mysli… musel jsem z něj zkrátka odstranit ty abnormální rytmy.“

„Jak jste je mohl substrahovat v mysli?“

Bishop se na ni podíval rozmrzele. „To já nevím. Jak mohl Beethoven slyšet v hlavě Devátou symfonii předtím, než ji napsal? Mozek je přece docela slušný počítač, nemyslíte.“

„Určitě ano.“ Zarazila se. „Takže jste ten rytmus substrahoval?“

„Myslím, že ano. Mám ho tady na obyčejné pásce, protože to úplně stačí. Je to nějak jako… nananaNÁ nananaNA nananaNÁNÁNÁnaNÁ – a tak dál. Přidal jsem k tomu melodii a můžete jí to pustit do sluchátek, zatímco bude sledovat blikání odpovídající normálním mozkovým vlnám. Jestli se nepletu, mělo by to výrazně zesílit jejich účinek.“

„Víte to určitě?“

„Kdybych to věděl určitě, nemusela byste to zkoušet, že, doktorko?“

Doktorka Crayová se na okamžik zamyslela. „Domluvím schůzku s pacientkou. Byla bych ráda, kdybyste u toho byl také.“

„Jestli chcete. Předpokládám, že to patří k mé práci konzultanta.“

„Víte, nebudete moci být přímo v ordinaci, ale chtěla bych vás mít tady.“

„Jak si přejete.“

~

Když pacientka přišla, tvářila se ustaraně. Pod očima měla kruhy a mluvila pomalu a mumlavě.

Bishop seděl tiše v koutě. Viděl ji vstupovat do ordinace a myslel si: Co když to skutečně bude účinkovat? Proč nepoužít modulované světlo mozkových vln s patřičným zvukovým doprovodem na odstranění smutku – posílení vitality – zintenzivnění lásky? Nejenom pro nemocné, ale i pro normální lidi, kteří by se už nikdy nemuseli pokoušet modifikovat své emoce alkoholem nebo drogami – a získali by naprosto neškodnou náhražku založenou na samotných mozkových vlnách…

Pak, asi po čtyřiceti minutách, pacientka konečně vyšla z ordinace.

Tvářila se klidně a vyrovnaně, vrásky z jejího obličeje jako by zmizely.

„Cítím se lépe, paní doktorko,“ říkala s úsměvem. „Mnohem lépe.“

„Obvykle se tak cítíte,“ opáčila doktorka Crayová klidně.

„Takhle ne,“ namítla žena. „Takhle ne. Tentokrát je to jiné. Jindy jsem si sice myslela, že je mi dobře, ale přitom jsem vždycky cítila depresi číhající někde vzadu v mé hlavě, depresi, která jen čekala, až polevím, aby se zase vrátila. Ale teď – prostě je pryč!“

„Nemůžeme ještě vědět určitě, že zmizela navždy,“ varovala ji doktorka Crayová, „Domluvíme si schůzku, řekněme za dva týdny… ale kdyby se do té doby váš stav zhoršil, zavoláte mi okamžitě, ano? Připadala vám dnes terapie nějak jiná?“

Žena se na chvíli zamyslela. „Ne,“ odpověděla váhavě. Pak dodala: „Možná to blikající světlo. Mohlo být jiné. Nějak jasnější a ostřejší.“

„Slyšela jste něco?“

„Měla jsem?“

Doktorka Crayová vstala. „Dobře. Domluvte si termín schůzky s mou sekretářkou.“

Žena se u dveří zastavila, otočila se a řekla: „Je to nádherný pocit, cítit se šťastná.“ Pak odešla.

„Nic neslyšela, pane Bishope,“ řekla doktorka Crayová. „Myslím, že váš záznam zkorigoval její mozkové vlny tak přirozeným způsobem, že se tak říkajíc ztratil ve světle… Možná, že to skutečně funguje.“

Zadívala se Bishopovi přímo do očí. „Pane Bishope, jste ochoten s námi spolupracovat i na dalších případech? Zaplatíme vám, kolik budeme moci, a pokud se z toho vyklube účinná terapie mentálních poruch, postarám se, aby vám byly přiznány zásluhy, které vám patří.“

„Pomohu vám rád, doktorko,“ odpověděl Bishop. „Možná to ale nebude tak těžké, jak si představujete. Mou práci už odvedli jiní.“

„Už ji odvedli jiní?“

„Hudebníky máme už celá staletí. Možná nic nevěděli o mozkových vlnách, ale ze všech sil se snažili, aby jejich melodie působily na lidi, aby si při nich podupávali, pohupovali se do rytmu, usmívali se nebo plakali, aby jejich srdce bušila rychleji. Ty rytmy už jsou tady. Stačí, abyste vybrala ten správný.“

„Tak tohle jste udělal?“

„Ano. Co vás zbaví deprese lépe než staré dobré náboženské písně? Byly k tomu účelu skládány. Dostanou vás z vaší skořápky. Povznesou vás. Možná samy o sobě ne nadlouho, ale pokud je podpoříte rytmem zdravých mozkových vln, může být účinek pozoruhodný.“

„Náboženské písně?“ Doktorka Crayová na něj užasle poulila oči.

„Jistě. Vybral jsem tu nejlepší ze všech. Dal jsem jí ‚Když svatí jdou.‘“

Začal tiše zpívat a luskal přitom prsty. Při třetím taktu si doktorka Crayová začala mimovolně podupávat do rytmu.

Život a doba Multivaku

Celý svět byl vzrušený. Celý svět mohl přihlížet. Kdyby někdo chtěl vědět, kolik lidí přesně přihlíží, Multivac by mu to řekl. Velký počítač Multivac to sledoval – jako sledoval prakticky všechno.

Multivac byl v tomto případě soudcem, tak chladně nezaujatým a vrcholně nestranným, že nebylo třeba obhájce ani žalobce. Byl tam jen obviněný, Simon Hines, a důkazy, mezi něž patřil i Ronald Bakst.

Bakst samozřejmě rovněž přihlížel. V jeho případě to byla povinnost. Osobně by byl raději, kdyby nemusel. Dovršil už desátou dekádu svého života a začaly se na něm projevovat známky věku; vlasy měl distingovaně prošedivělé.

Noreen se nedívala. Řekla mu u dveří: „Kdyby nám zbyl nějaký přítel –“ Odmlčela se a pak dodala: „O čemž pochybuji!“ a odešla.

Bakst si pomyslel, jestli se ještě někdy vrátí, ale v tuto chvíli na tom nezáleželo.

Hines musel být naprostý idiot, jestli si myslel, že může něco takového udělat – přijít k terminálu Multivaku a rozbít ho! Jak si mohl myslet, že počítač, který řídí svět – Počítač (s velkým ‚P‘, prosím), který ovládá miliony robotů, se nedokáže ochránit sám? A i kdyby terminál rozbil, čeho by tím dosáhl?

Ke všemu to ještě Hines udělal v Bakstově přítomnosti!

Zavolali ho přesně podle harmonogramu: „Nyní vydá svědectví Ronald Bakst.“

Multivakův hlas byl příjemný a jeho půvab nikdy nevymizel bez ohledu na to, jak často jste ho slyšeli. Nebyl to ani tak docela ženský, ale ani mužský hlas a hovořil vždy jazykem, který posluchač nejlépe ovládal.

„Jsem připraven vydat svědectví,“ odpověděl Bakst.

Nemohl říct nic jiného než to, co řekl. Hines se nemohl vyhnout usvědčení. V dobách, kdy by musel čelit lidskému soudci, by byl usvědčen mnohem rychleji a méně objektivně – a potrestali by ho mnohem přísněji.

~

Uplynulo patnáct dní, dní, po které byl Bakst úplně sám. Ve světě Multivaku nebylo těžké zajistit naprostou fyzickou samotu. Ve dnech velkých katastrof vymřela velká část lidstva a byly to právě počítače, které zachránily, co zbylo, a zahájily obnovu – a upravovaly samy sebe, dokud se z nich nevyvinul Multivac – takže pět milionů lidských bytostí, které nyní obývaly Zemi, žily v dokonalém pohodlí.

Těchto pět milionů lidí bylo ovšem roztroušeno po celém světě a šance, že by se navzájem potkali jinak než úmyslně, byla velice malá. U Baksta byl snížena k nule; nikdo se s ním neměl vidět ani prostřednictvím televize.

Bakst na čas dokázal izolaci snášet. Zabral se do svého koníčku – kterým v posledních třiadvaceti letech bylo vytváření matematických hříček. Každý muž nebo žena na Zemi si mohl najít nějaké takové hobby, za předpokladu, že Multivac po dokonale odborném zvážení všech kladů a záporů neusoudil, že váš koníček ohrožuje štěstí někoho jiného.

Ale koho mohly ohrožovat matematické hříčky? Byla to čistě abstraktní záležitost, která Baksta těšila a nikomu jinému nepřekážela.

Bakst nečekal, že by jeho izolace pokračovala. Kongres ho nemohl dlouhodobě izolovat bez rozhodnutí soudu – samozřejmě jiného druhu soudu, než před jakým stál Hines, takového, ve kterém se neuplatňovala Multivakova tyranie absolutní spravedlnosti.

Stejně měl ale radost, když izolace skončila a Noreen se vrátila. Blížila se k němu přes kopec a on se jí s úsměvem rozběhl v ústrety. Těch pět let, po které byli spolu, bylo skutečně úspěšných. Příjemná byla dokonce i občasná setkání s jejími dvěma dětmi a dvěma vnuky.

„Děkuji ti, že ses ke mně vrátila,“ řekl.

„Nevrátila jsem se,“ odpověděla. Vypadala unaveně. Hnědé vlasy měla rozcuchané, tváře drsné a spálené sluncem.

Bakst namačkal kombinaci lehké svačiny s kávou. Věděl, co má ráda. Nezadržela ho, a přestože na okamžik zaváhala, pustila se do jídla.

Řekla: „Přišla jsem si s tebou promluvit. Poslal mne Kongres.“

„Kongres!“ zvolal. „Patnáct mužů a žen – včetně mne. Samozvaný a bezmocný.“

„Dokud jsi byl členem, nemyslel sis to.“

„Můj názor dozrál. Poučil jsem se.“

„Když nic jiného, naučil ses zrazovat své přátele.“

„To nebyla zrada. Hines se pokusil zničit Multivac. Že to zkoušel, byla pitomost a neměl nejmenší šanci na úspěch.“

„Ty jsi ho obvinil.“

„Musel jsem. Multivac znal fakta i bez mého obvinění, a kdybych to neudělal, stal bych se spoluviníkem. Hines by nic nezískal, ale my bychom ztratili.“

„Bez lidského svědka by Multivac musel obvinění stáhnout.“

„Ne v případě zločinu proti Multivaku. Tady nešlo o nějaké ilegální rodičovství nebo práci bez povolení. Nemohl jsem to riskovat.“

„Nechal jsi Simona zbavit na dva roky všech práv.“

„Zasloužil si to.“

„To je útěcha. Možná jsi ztratil důvěru v Kongres, ale zato jsi získal víru v Multivac.“

„Ve světě, jaký je, je víra v Multivac důležitá,“ opáčil Bakst vážně. Náhle si poprvé v životě uvědomil, že není tak vysoký jako Noreen.

Podívala se na něj tak rozzlobeně, jako by ho chtěla uhodit; pevně stiskla rty. Ale i ona oslavila svoje osmdesáté narozeniny a už nebyla mladá a princip nenásilí byl příliš hluboce zakořeněný… s výjimkou hlupáků jako Hines.

„To je všechno, co mi k tomu řekneš?“ zeptala se.

„Mohl bych k tomu mluvit dlouho. Zapomněla jsi? Opravdu jsi všechno zapomněla? Nevzpomínáš si, jaké to bývalo? Zapomněla jsi na dvacáté století? Nyní žijeme dlouho, žijeme bezpečně a žijeme šťastně.“

„Naše životy nemají žádnou cenu.“

„Chceš se vrátit do doby, kdy byl svět jako kdysi?“

Noreen divoce zavrtěla hlavou. „Pohádky, které nás mají vystrašit. Poučili jsme se. S pomocí Multivaku jsme se z toho dostali – ale teď už žádnou pomoc nepotřebujeme. Když nám bude dál pomáhat, zpohodlníme. Bez Multivaku budeme my řídit roboty, farmy, doly a továrny.“

„Jak dobře?“

„Dost dobře. Naučíme se to praxí. Potřebujeme nějakou vzpruhu, jinak vyhyneme.“

„Máme svou práci, Noreen,“ namítl Bakst. „Můžeme dělat, co si vybereme.“

„Co si vybereme za předpokladu, že to není nic důležitého, a i to nám může vzít – jako to vzal Hinesovi. A jaká je tvoje práce, Rone? Matematické hříčky? Kreslení čar na papír? Hledání kombinací čísel?“

Bakst k ní natáhl ruku, skoro prosebně. „I to může být důležité. Není to žádný nesmysl. Nepodceňuj –“ Zmlkl; chtěl jí to vysvětlit, ale nevěděl dost dobře jak. Nakonec řekl: „Pracuji na některých závažných problémech kombinatoriky založené na genových schématech. Dá se to využít k –“

„K pobavení tebe a několika málo jiných lidí. Ano, slyšela jsem tě mluvit o těch tvých hříčkách. Zkoumáš, jak je možné dostat se z bodu A do bodu B při minimu kroků a z toho se dozvíš, jak se dostat z dělohy do hrobu s minimálním rizikem, za což pak všichni poděkujeme Multivaku.“

Vstala. „Budeš souzen, Rone, jsem si tím jista. Naším soudem. A budeš shledán vinným. Multivac tě ochrání proti fyzickému násilí, ale víš, že nás nemůže donutit, abychom se s tebou stýkali, hovořili s tebou a měli s tebou cokoliv společného. Zjistíš, že bez styku s lidmi nebudeš moci přemýšlet – nebo si hrát ty svoje hry. Sbohem.“

„Noreen! Počkej!“

U dveří se otočila. „Samozřejmě, budeš mít Multivac. Můžeš se bavit s Multivakem, Rone.“

Díval se za ní, jak se vzdaluje po cestičce mezi zahradami udržovanými nenápadnými, tichými, jednoduchými roboty, které člověk skoro nezahlédne.

Pomyslel si: Ano, budu se moci bavit s Multivakem.

~

Multivac už neměl žádné domovské stanoviště. Stal se globálním vědomím propojeným elektrickými vodiči, optickými kabely a mikrovlnami. Jeho mozek byl rozdělen do stovek jednotek, ale pracoval jako celek. Výstupy měl všude a žádná z pěti milionů lidských bytostí od něj nebyla příliš vzdálená.

Měl čas na všechny, protože dokázal hovořit s mnoha lidmi zároveň a ještě přitom řešit všechny důležité problémy.

Pokud šlo o jeho moc, neměl Bakst žádné iluze. Co byla jeho neuvěřitelná složitost jiného než matematická hříčka, které Bakst porozuměl už před deseti lety? Znal způsob, kterým se jeho spoje táhly od kontinentu na kontinent v gigantické síti, jejíž analýza by mohla být podkladem fascinující hry. Jak zorganizovat síť, aby se nikdy nezahltila informacemi? Kde navrhnout jednotlivé uzly? Za předpokladu, že se to neošetří, vznikne vždycky alespoň jeden bod, kde může dojít k přetížení –

Jakmile Bakst přišel této hře na kloub, odešel z Kongresu. Co tam mohli dělat než žvanit, a k čemu to bylo dobré? Multivac povoloval jakékoliv žvanění komukoliv právě proto, že bylo nedůležité. Pouze činy kontroloval, předcházel jim nebo je trestal.

Byl to právě Hinesův čin, který vyvolal krizi; a to dříve, než na ni byl Bakst připravený.

Bakst teď musel spěchat a požádal o rozhovor s Multivakem, aniž příliš věřil, že to k něčemu bude.

Otázku bylo možné položit Multivaku kdykoliv. Existoval skoro milion terminálů stejného typu, jako byl ten, proti kterému namířil Hines svůj náhlý útok, a jejich prostřednictvím jste mohli položit otázku. Multivac vám na ni odpověděl.

Ovšem rozhovor, to bylo něco jiného. Ten vyžadoval čas, vyžadoval soukromí a ze všeho nejvíce vyžadoval Multivakovo posouzení, zda je to nutné. Ačkoliv měl Multivac dost velkou kapacitu na řešení všech světových problémů, svým časem nepochopitelně šetřil. Možná to byl výsledek jeho nikdy nekončícího sebezdokonalování. Byl si čím dál víc vědom vlastní ceny a čím dál méně ochoten věnovat se trivialitám.

Bakst se musel spolehnout na Multivakovu dobrou vůli. Tím, že opustil Kongres i svým jednáním od té doby, nemluvě o svědectví proti Hinesovi, by si ji měl zajistit. Docela určitě to v tomto světě byl klíč k úspěchu.

S dobrou vůlí tedy mohl počítat. Proto odletěl k nejbližší substanici, aby o rozhovor požádal. Stačilo by poslat svůj obraz, ale on u toho chtěl být osobně: cítil, že přímý kontakt s Multivakem ho určitým způsobem přibližuje k jeho cíli.

~

Místnost skoro vyvolávala dojem, že se v ní bude konat nějaká konference mezi lidmi zprostředkovaná přes uzavřený multivizní okruh. Na kratičký okamžik si Bakst pomyslel, že Multivac nabude lidské podoby a přidá se k němu – mozek i se stane tělem.

Nic takového se samozřejmě nestalo. Bylo slyšet jen cvakání a šumění neustále probíhajících operací; zvuky, které i vždycky a za každých okolností provázely Multivakovu přítomnost – a pak zazněl jeho hlas.

Nebyl to hlas, který Multivac používal obvykle. Byl tichý, líbezný a nevýslovně krásný; zněl jakoby přímo v uchu tomu, komu byl určen.

„Dobrý den, Bakste. Jsi vítán. Ostatní lidské bytosti tvé jednání neschvalují.“

Multivac jde vždycky přímo k věci, pomyslel si Bakst. „Na tom nezáleží, Multivaku,“ řekl. „Důležité je, že přijali tvoje rozhodnutí pro dobro celého lidského druhu. Už ve své primitivní verzi ses o ně staral a –“

„A nyní v tomto základním konceptu pokračuji. Jestliže tomu rozumíš ty, proč se s tím tolik lidských bytostí odmítá smířit? Analýzu tohoto fenoménu jsem ještě nedokončil.“

„Přišel jsem za tebou s žádostí,“ řekl Bakst.

„O co se jedná?“ zeptal se Multivac.

„Mnoho času jsem strávil vymýšlením matematických problémů založených na studiu genů a jejich kombinací,“ řekl Bakst. „Nedokážu nalézt odpověď, kterou hledám, a domácí počítač mi v tom nepomáhá.“

Ozvalo se zvláštní cvakání a Bakst nedokázal potlačit zachvění při představě, že se mu Multivac směje. Byl by to projev lidskosti, jaký by ani on nebyl schopen přijmout. Pak se znovu ozval Multivakův hlas, tentokrát v druhém jeho uchu:

„V lidských buňkách jsou tisíce různých genů. Každý gen má průměrně kolem padesáti existujících variant a nespočet těch, které se ještě nepřihodily. Kdybychom se pokusili spočítat všechny možné kombinace, pouhý výčet při mé nejvyšší rychlosti by zabral mnohem víc času, než ho vesmíru při nejoptimističtějších odhadech ještě zbývá.“

„Nepotřebuji úplný výčet,“ řekl Bakst. „O to právě v mém problému jde. Některé kombinace jsou pravděpodobnější než jiné, a jestliže uplatníme pravděpodobnost na pravděpodobnost, jejich počet se podstatně zmenší. A právě o tuto aplikaci bych tě chtěl požádat.“

„I tak to zabere velké množství času. Jak to sám před sebou ospravedlním?“

Bakst zaváhal. Nemělo smysl celou záležitost komplikovat. S Multivakem byla nejkratší vzdálenost mezi dvěma body přímá linie.

„Správná genová kombinace,“ řekl, „může dát vznik lidské bytosti, která bude spokojenější s tvým rozhodováním, ochotnější věřit, že je správné a přispívá ke štěstí lidstva, a dychtivější být šťastná. Já bych správnou kombinaci nikdy nalézt nedokázal, ale ty ano a s trochou genetického inženýrství –“

„Chápu, co máš na mysli. To je… dobré. Věnuji tomu nějaký čas.“

~

Dostat se na Noreeninu soukromou vlnovou frekvenci nebylo jednoduché. Třikrát se to Bakstovi podařilo, aby bylo spojení vzápětí zase přerušeno. Bakst se nedivil. V posledních dvou měsících technika selhávala stále častěji – nikdy s vážnými důsledky a nikdy ne na dlouho – a on každý takový případ kvitoval s tichým uspokojením.

Nakonec se s ní přece jen spojil. Objevil se trojrozměrný hologram Noreenina obličeje. Trochu se tetelil, ale po chvilce se ustálil.

„Odpovídám na tvůj vzkaz,“ řekl Bakst lhostejným, bezvýrazným hlasem.

„Nemohla jsem se s tebou spojit,“ řekla Noreen. „Kde jsi byl?“

„Neschovávám se. Jsem pořád tady, v Denveru.“

„Proč v Denveru?“

„Svět je pro mne otevřený jako ústřice, Noreen. Mohu jít, kam se mi zachce.“

Rysy jí maličko ztvrdly. „A nejspíš zjistíš, že nikde nic nenajdeš. Budeme tě soudit, Rone.“

„Teď?“

„Teď!“

„A tady?“

„A tady.“

Prostor kolem Noreen se začal roztahovat do stran i za ni. Bakst začal v duchu počítat. Bylo jich čtrnáct, šest mužů a osm žen. Znal je všechny. Bývali to jeho přátelé. Až donedávna.

Na pozadí viděl divokou krajinu Colorada, den se schyloval ke konci. Kdysi tam stálo město jménem Denver. To místo stále ještě neslo jeho jméno, i když trosky už byly odklizeny stejně jako trosky většiny jiných měst… Jen v dohledu napočítal deset robotů, kteří se zabývali tím, čím se roboti obvykle zabývají.

Nejspíš pracují na nějakém ekologickém programu, pomyslel si. Neznal sice podrobnosti, ale Multivac ano a svými rozkazy udržoval pět milionů robotů po celém světě v neustálé práci.

Za Bakstem stála jedna ze stanic Multivaku; tyčila se tam skoro jako nějaká malá pevnost.

„Proč teď?“ zeptal se. „A proč tady?“

Automaticky dotaz adresoval Eldred. Byla nejstarší z nich a měla autoritu – pokud ji ještě vůbec nějaká lidská bytost měla.

Eldredin temně hnědý obličej vypadal vyčerpaně. Roky už se na ní podepsaly, téměř dvě a půl století, ale hlas měla pevný a jasný. „Protože už máme všechna potřebná fakta. Ať ti to řekne Noreen. Zná tě nejlépe.“

Bakst přenesl pohled na Noreen. „Z jakého zločinu jsem obviněn?“

„Nech toho vtipkování, Rone. Pod nadvládou Multivaku nedochází k žádným jiným zločinům, než jsou pokusy o získání svobody, a tvým lidským zločinem je, že ses nedopustil zločinu podle Multivaku. Za to tě budeme soudit, zda nějaká lidská bytost ještě bude chtít pobývat ve tvé společnosti, bude chtít slyšet tvůj hlas, uvědomovat si, že existuješ a vůbec na tebe nějak reagovat.“

„Za co mi tedy vyhrožujete izolací?“

„Zradil jsi všechny lidské bytosti.“

„Čím?“

„Popíráš, že se snažíš o genetickou úpravu lidstva, aby sloužilo Multivaku?“

„Jo tohle!“ Bakst si založil ruce na prsou. „Přišli jste na to rychle… ale vlastně vám stačilo se ho zeptat.“

„Popíráš, že jsi ho žádal o pomoc v genetickém výzkumu zaměřeném na zotročení celého lidstva?“ zeptala se Noreen.

„Navrhl jsem genové změny vedoucí ve svém důsledku k spokojenějšímu lidstvu. Je to zrada?“

Do hovoru se vložila Eldred. „Nestojíme o tvou sofistiku, Rone,“ řekla. „Cítíme to svými srdci. A neříkej nám zase, že se bez Multivaku neobejdeme, že nemá smysl, abychom se vzpírali, že nám zajistil bezpečný život. To, čemu ty říkáš bezpečí, my ostatní nazýváme otroctvím.“

„Rozhodli jste se předem, jak tento soud dopadne,“ zeptal se Bakst, „nebo se mohu hájit?“

„Slyšel jsi Eldred,“ řekla Noreen. „Tvou obhajobu známe.“

„Eldred jsme slyšeli všichni,“ odpověděl Bakst. „Ale neslyšeli jste mne. Moje obhajoba není to, co za ni vydává.“

Zavládlo ticho a postavy na druhé straně linky si mlčky vyměňovaly pohledy. Pak Eldred řekla: „Mluv.“

„Požádal jsem Multivac, aby mi pomohl vyřešit matematický problém,“ řekl Bakst. „Abych upoutal jeho zájem, řekl jsem mu, že jsem jako model použil genové kombinace a že by úspěšné vyřešení mohlo pomoci vytvořit genovou kombinaci člověka stejně kvalitního, jako je nyní, avšak s větším porozuměním pro Multivakovo vedení a jeho rozhodnutí.“

„Přesně to jsem říkala,“ odpověděla Eldred.

„Byla to jediná možnost, jak Multivac přimět, aby se toho úkolu ujal. Takovéto nové lidstvo je podle jeho standardů vysoce žádoucí a jemu nezbývá než se o ně pokusit. Přitom bude nucen řešit stále komplikovanější úlohy a provádět výpočty, které nakonec nutně budou nad jeho síly. Už teď si toho můžete všimnout.“

„Všimnout čeho?“ zeptala se Noreen.

„Copak jste neměli potíže spojit se se mnou? Nevšimli jste si v posledních dvou měsících, že už všechno nejde tak hladce jako dříve? Mlčíte. Mám to považovat za souhlas?“

„I kdyby ano – co má být?“

„Multivac vyhradil na řešení toho problému všechny volné obvody. Postupně začal omezovat své zásahy do chodu světa, minimalizuje je, je čím dál úspornější, protože podle jeho etických zásad není nic důležitějšího než lidské štěstí – a pro lidské štěstí není nic důležitějšího než akceptovat vládu Multivaku.“

„Co nám to tady chceš namluvit?“ řekla Noreen. „Pořád mu zbývá dost velká kapacita na to, aby ovládal svět – a nás – a jestli to teď dělá méně efektivně, znamená to jen, že naše otroctví bude dočasně méně pohodlné. Pouze dočasně, protože tento stav dlouho nevydrží. Dříve nebo později se Multivac rozhodne, že problém není řešitelný, nebo ho rozřeší – tak či tak se jím přestane zabývat. V druhém případě se naše zotročení stane trvalým a nezvratným.“

„Jenomže teď se jím zaměstnává,“ namítl Bakst, „a jenom díky tomu se takto můžeme bavit bez nebezpečí. Přesto bych to nerad prodlužoval, takže byste mě měli pochopit co nejrychleji.

Mám ještě jednu matematickou hříčku – model sítě odpovídající Multivaku. Na něm jsem dokázal, že bez ohledu na to, jak komplikovaná a redundovaná síť je, vždycky existuje alespoň jedno místo, kam se za určitých okolností sbíhají všechny informace. Pokud by se vhodným způsobem zasáhlo právě tam, bylo by to fatální pro celou síť, protože by došlo k přetížení, které by se lavinovitě šířilo – až by se síť nakonec zhroutila.“

„No a?“

„A o to právě jde. Proč jinak bych podle vás byl v Denveru? Ale Multivac to ví také a až do této chvíle byl elektronicky i roboticky střežen tak, že se k němu nikdo nemohl dostat.“

„No a?“

„Jenomže Multivac je zaměstnaný řešením problému a navíc mi důvěřuje. Získat si jeho důvěru mě stálo mnoho úsilí i ztrátu všech přátel, protože jen ten, kdo důvěřuje jiným, může být zrazen. Kdyby se kdokoliv z vás pokusil k tomu bodu přiblížit, Multivac by zasáhl bez ohledu na to, jak je zaneprázdněný. A kdyby nebyl zaneprázdněný, nedovolil by přiblížit se k němu ani mně. Jenomže teď je zaneprázdněný a jsem tady já!“

Bakst zamířil pomalou, klidnou chůzí ke stanici a čtrnáct holografických postav ho mlčky sledovalo. Tiché šumění Multivakova počítačového centra je omývalo jako mořské vlny.

„Proč útočit na nezranitelného soupeře?“ zeptal se Bakst. „Lepší je nejdříve ho učinit zranitelným a pak –“

Bakst se násilím nutil ke klidu, ale věděl, že všechno teď závisí jen na něm. Všechno! Prudkým trhnutím sejmul kryt. (Kdyby jen měl víc času, aby si zjednal jistotu.)

Nic ho nezastavilo – a se zatajeným dechem naslouchal slábnutí šumění, tišení vln, vypínání Multivakových obvodů. Jestli se šumění rychle neobnoví, našel správné místo a Multivac už se nikdy nevzpamatuje. Pokud ale nebyl dost rychlý a Multivac stačil dát povel robotům –

V sílícím tichu se otočil. Roboti v dálce stále pracovali. Žádný z nich k němu nemířil.

Před ním pořád stálo čtrnáct mužů a žen z Kongresu, strnulí velikostí toho, co se před jejich očima odehrávalo.

„Zničil jsem Multivac,“ řekl Bakst. „Je spálený. Už nikdy ho nikdo nespustí.“ Cítil se jako opilý zvukem svých vlastních slov. „Pracoval jsem na tom od chvíle, kdy jsem vás opustil. Když se Hines pokusil Multivac atakovat, dostal jsem strach, že by mohly následovat další podobné akce a že Multivac znásobí ostrahu… pak bych ani já… musel jsem pracovat rychle a nebyl jsem si jistý…“ Vzrušeně oddechoval, ale přinutil se uklidnit a pak řekl: „Dal jsem nám všem svobodu.“

Odmlčel se. Začal si uvědomovat sílící tlak mlčení. Čtrnáct postav na něj upíralo pohled a žádná z nich na jeho projev nezareagovala jediným slovem.

„Mluvili jste přeci o svobodě!“ vyštěkl Bakst chraptivě. „Teď ji máte!“

Potom, velice nejistě, dodal: „To jste přece chtěli, ne?“

Šikana

O pololetních prázdninách je v areálu Arkturské univerzity na druhé Arkturově planetě, Eronu, poněkud mrtvo a k tomu ještě pěkně vedro, takže se Myron Tubal, student druhého ročníku, cítil v tomto prostředí velmi znuděně a nepříjemně. Už popáté se šel podívat do Univerzitní klubovny v zoufalé snaze najít tam někoho známého a konečně se zaradoval, když jeho pohled spočinul na Billu Sefanovi, mladíkovi se zelenou pletí, pocházejícím z páté planety Vegy.

Sefan, stejně jako Tubal, propadl z biosociologie a zůstal tu přes prázdniny, aby nastudoval látku na opravný termín. Takové věci dokážou vytvořit mezi dvěma druháky velmi pevné pouto.

Tubal zabručel na pozdrav, spočinul svým mohutným tělem, na kterém nerostl jediný chloupek – byl původním obyvatelem Arkturské soustavy – v největším křesle a řekl:

„Už jsi viděl ty nové prváky?“

„To už jsou tady? Podzimní semestr začíná až za šest týdnů!“

Tubal si zívl. „Todle jsou zvláštní týpky. Je to první skupina ze Sluneční soustavy – je jich deset.“

„Ze Sluneční soustavy? To je ta nová soustava, co se připojila ke Galaktické federaci před třemi nebo čtyřmi lety?“

„Jo, to je ona. Jejich hlavní světové centrum se, myslím, jmenuje Země.“

„No a co je s nimi?“

„Nic zvláštního. Jen jsou zkrátka tady. Některým rostou vlasy nad horním rtem, což vypadá vážně pitomě. Jinak jsou to naprosto tuctoví humanoidi.“

V té chvíli se otevřely dveře a do místnosti vběhl malý Wri Forase, který pocházel z jediné planety Denebu. Krátké šedé chmýří, které mu rostlo na hlavě, měl zježené rozčilením, zatímco velké fialové oči se mu nadšeně leskly.

„Hej,“ zaskuhral bezdeše, „viděli jste už ty pozemšťany?“

Sefan si povzdechl. „To se vážně nemůžeme bavit o něčem jiném? Zrovna mi o nich říkal Tubal.“

„Fakt?“ Forase vypadal zklamaně. „A… a řekl ti taky, že patří k té abnormální rase, kolem které se tolik nadělalo, když se Sluneční soustava přidala k Federaci?“

„Podle mě vypadají docela normálně.“

„Nejde o to, jak vypadají,“ odsekl Deneban otráveně. „Tohle je mentální záležitost!. Psychologie! O to tady jde!“ Forase se jednou chtěl stát psychologem.

„Jó ták! Co je tedy na nich divného?“

„Davová psychika celé jejich rasy je úplně postavená na hlavu,“ vysvětloval Forase. „Místo aby se s narůstajícím počtem stávali méně emotivními jako všechny ostatní známé druhy humanoidů, tihle se stávají ještě emotivnějšími! Ve skupinách tihle pozemšťané páchají výtržnosti, panikaří, blázní. Čím je jich víc pohromadě, tím je to horší. Dokonce jsme k vystižení tohoto problému zavedli nové matematické symboly. Hele!“

Jediným hbitým pohybem vytáhl notes a pero, ale Tubal ho chytil za ruku dříve, než stačil napsat jedinou tečku.

„Páni,“ zajásal Tubal. „Dostal jsem naprosto geniální nápad!“

„Kdo by to byl řekl?“ ušklíbl se Sefan.

Tubal si ho nevšímal. Jen se znovu usmál a důkladně se podrbal na lysé lebce.

„Poslouchejte,“ prohlásil. Pak jeho hlas ztichl do spikleneckého šepotu.

* * *

Albert Williams, původem ze Země, se ve spánku zavrtěl. Probudil ho cizí prst, který ho dloubl kamsi mezi druhé a třetí žebro. Otevřel oči, obrátil hlavu a zůstal hloupě zírat; pak zalapal po dechu, prudce se posadil a natáhl se po vypínači.

„Ani se nehni,“ řekla temná postava stojící vedle postele. Ozvalo se tlumené cvaknutí a pozemšťan se ocitl v centru stříbřitého kužele kapesní baterky.

„Co jsi, sakra, zač?“ zeptal se Williams.

„Teď vylez z postele,“ opáčil přízrak netečně. „Obleč se a pojď se mnou.“

Williams se vzdorovitě zašklebil: „Zkus mě k tomu donutit.“

Neozvala se žádná odpověď, jen kužel světla se lehce přesunul, aby padl na druhou ruku siluety. Ta svírala ‚neurobič‘, roztomilou malou zbraň, která dokázala paralyzovat hlasivky a zkroutit nervy do tisíců uzlíků bolesti. Williams suše polkl a vylezl z postele.

Mlčky se oblékl. „Tak, co mám dělat dál?“ zeptal se.

Blýskavý bič mu ukázal směr a pozemšťan udělal krok směrem ke dveřím.

„Jdi pořád dál,“ přikázal neznámý.

Williams vyšel z pokoje, prošel tichou chodbou a pak sešlapal osm poschodí, aniž by se odvážil ohlédnout. Na dvoře se zastavil a pocítil, jak mu kov přejíždí po kříži.

„Víš, kde je hala Obel?“

Williams přikývl a vykročil. Prošel podél haly Obel, zabočil doprava na Univerzitní třídu a o půl míle dál sešel z cesty za stromy. V temnotě se matně rýsovala kosmická loď s pečlivě zataženými clonami na okénkách. Štěrbinou vzduchové propusti prosvítalo jen slabé světýlko.

„Nastup si dovnitř!“ Postava ho nasměrovala po schodech do malé místnosti.

Zamžoural, rozhlédl se a začal nahlas počítat.

„ – sedm, osm, devět a se mnou to dělá deset. Hádám, že nás tu mají všechny.“

„Nemusíš hádat,“ zabručel Erik Chamberlain. „To je hotová věc.“ Masíroval si ruku. „Já jsem tady už hodinu.“

„Co máš s tou pazourou?“ zeptal se Williams.

„Vykloubil jsem si ji o čelist té krysy, která mě sem přivedla. Byla tvrdá jako kostra téhle lodi.“

Williams se posadil na bobek a opřel se hlavou o stěnu. „Tuší někdo, co se to tady děje?“

„Únos!“ vypískl malý Joey Sweeney. Zuby mu drkotaly strachem.

„Proč by nás, sakra, unášeli?“ odfrkl si Chamberlain pohrdavě. „Pokud je někdo z nás milionář, tak o tom nevím. Já to tedy rozhodně nejsem!“

„Hele, neztrácejme hned hlavu,“ řekl Williams. „Únos nebo cokoliv na ten způsob je vyloučeno. Tihle lidi nejsou žádní zločinci. Dá rozum, že civilizace s natolik vyvinutou psychologií, jako má Galaktická federace, je schopná potlačit zločin levou zadní.“

„Piráti,“ nadhodil Lawrence Marsh. „Ne, že bych si to myslel. Je to jen návrh.“

„Blbost!“ opáčil Williams. „Pirátství je fenomén z období osidlování. Tato oblast vesmíru je civilizovaná už desítky tisíc let.“

„No ale stejně – měli zbraně,“ trval na svém Joe, „a to se mi nelíbí.“ Zapomněl si brýle v pokoji a teď koukal kolem sebe s krátkozrakou úzkostí.

„To nemusí nic znamenat,“ prohlásil Williams. „Něco mě napadlo. Zrovna jsme přiletěli – deset čerstvých nováčků na Arkturu U. Hned první noc nás záhadně vypakují z pokojů a naženou do podivné rakety. To mi něco připomíná. Vám ne?“

Sidney Morton, který si dosud podpíral hlavu, ji teď na chvíli zvedl a ospale poznamenal:

„Už mě to taky napadlo. Vypadá to, že jsme oběťmi nějaké zatracené šikany. Pánové, myslím, že místní druháci z nás mají nehoráznou švandu.“

„Přesně tak,“ souhlasil Williams. „Má snad někdo ještě jiný nápad?“ Ticho. „Dobrá, takže nám nezbývá než čekat. Já osobně budu pokračovat ve spánku. Jestli mi budou něco chtít, ať mě vzbudí.“

Náhle se místnost zhoupla a on ztratil rovnováhu.

„Vida, právě jsme odstartovali – ať už míříme kamkoliv.“

~

Chvíli nato Bill Sefan na okamžik zaváhal a pak vešel do řídicí kabiny. Před sebou uviděl vysoce rozrušeného Wri Foraseho.

„Tak jak to probíhá?“ zeptal se Deneban.

„Blbě,“ opáčil Sefan kysele. „Ať se propadnu, jestli podlehli panice. Chystají se k spánku.“

„Spát! To jako všichni? A co teda říkali?“

„Jak to mám vědět? Nemluvili galakticky a té jejich pekelné hatmatilce nerozumím.“

Forase znechuceně rozhodil rukama.

Nakonec promluvil Tubal. „Poslyš, Forasi, já jsem vynechal přednášky z biosocky, protože si je nemůžu dovolit. Přes psychologii jsi tady ty. Byl bych nerad, aby z toho nakonec bylo fiasko.“

„Můj ty Denebe,“ skuhral Forase zoufale, „vy jste mi ale dva poserové! To jste čekali, že hned začnou křičet a kopat kolem sebe? U sálajícího Arkturu! Jen počkejte, až se dostaneme do soustavy Spicy. Až je v noci vysadíme ven –“ Náhle se zachichotal. „Tohle bude ten nejparádnější zátah od doby, co přivázali ty netopýry ke chromatickým varhanám na koncertním večírku.“

Tubal se taky zašklebil, zatímco Sefan se uvelebil v křesle a zamyšleně poznamenal: „Co když se někdo – řekněme třeba prezident Wynn – o tomhle dozví?“

Arktuřan u ovládacích panelů pokrčil rameny. „Je to jen škádlení prváků. Nebudou z toho dělat vědu.“

„Nebuď blázen, M.T. Tohle není hra na schovávanou. Sám moc dobře víš, že Spica čtyři – vlastně celá její sluneční soustava – je pro všechny lodě zakázaným prostorem. Obývá ji subhumaniodní rasa. Mají se vyvíjet bez jakéhokoliv zásahu až do doby, než se sami dopracují k mezihvězdným letům. Tak zní zákon a je striktně dodržován. Dobrý Vesmíre! Jestli na tohle přijdou, budeme v pořádné bryndě.“

Tubal se obrátil na sedadle. „Jak by se, u Arktura na nebi, mohl podle tebe prezident Wynn – tlustokožec jeden zatracená – o tomhle dozvědět? Hele, já neříkám, že se ta historka neroznese po univerzitě, protože kdybychom si to nechali pro sebe, byla by to poloviční švanda. Ale jména se nikdo nedozví. Nikdo nás nepráskne, to přece víš.“

„Tak jo,“ opáčil Sefan a pokrčil rameny.

Pak Tubal řekl: „Připravte se na hyperprostor!“ Stiskl několik tlačítek a následoval podivný výkrut, který naznačoval, že loď opouští normální prostor.

~

Desítka pozemšťanů na tom nebyla zrovna nejlépe a podle toho i vypadala. Marsh mrkl na hodinky.

„Je půl třetí,“ řekl. „To dělá už třicet šest hodin. Doufám, že je to už brzy přestane bavit.“

„Tohle nemůže být šikana,“ bědoval Sweeney. „Už to trvá moc dlouho.“

Williams zrudl vzteky. „Proč jste, sakra, tak vyděšení? Přece nás pravidelně krmí, ne? Svázali nás snad? Ne! Dokonce by se dalo říct, že se o nás vzorně starají.“

„Jen aby si nás nechtěli vykrmit na porážku,“ zabručel Sidney Morton.

Odmlčel se a všichni ztuhli. Další zhoupnutí a znovu ten podivný výkrut.

„No tohle!“ zvolal Erik Chamberlain v náhlém záchvatu zuřivosti. „Jsme zpátky v normálním prostoru a to znamená, že se nacházíme nanejvýš hodinu nebo dvě od místa, kam letíme, ať už je to kdekoliv. Musíme něco udělat!“

„Slyšte, slyšte,“ odfrkl si Williams. „A co jako?“

„Je nás tu deset, ne?“ zvolal Chamberlain a vypnul hruď. „Já jsem z nich zatím viděl jen jednoho. Až znovu přijde – a příští jídlo tu musí být každou chvíli – tak ho složíme.“

Sweeney se zatvářil kysele. „A co ten jeho neurobič?“

„Tím nás nezabije. No, alespoň nás určitě nestihne zabít všechny dříve, než ho srazíme na zem.“

„Eriku,“ řekl Williams pohrdavě, „ty jsi vážně magor.“

Chamberlain zrudl a zatnul své kloubovité prsty v pěsti.

„Zrovna mám chuť si to s někým rozdat. Řekni to ještě jednou, a uvidíš!“

„Sedni si!“ Williams se málem ani neobtěžoval se ohlédnout. „A nesnaž se tolik dokázat, že jsem měl pravdu. Všichni jsme nervózní a podráždění, ale to neznamená, že se budeme chovat jako šílenci. Alespoň zatím ne. Ze všeho nejdřív, i když pominu ten bič, napadnout toho únosce by nebylo zrovna šťastné.

Viděli jsme jen jednoho, ale ten pochází z Arkturské soustavy. Má alespoň dva metry deset a váží dobře něco přes sto padesát kilo. Složil by nás na hromadu – všech deset, jak tu jsme – a klidně i holýma rukama. Myslel jsem, že už jsi s ním měl tu čest, Eriku.“

Zavládlo trapné ticho.

Williams pokračoval: „A i kdybychom ho odrovnali a s ním i všechny ostatní, kteří tu nejspíš jsou, stejně nemáme ani ponětí, kde jsme, jak se můžeme vrátit ani jak řídit tuhle loď.“ Odmlčel. „Takže?“ zeptal se po chvíli.

„Blbost!“ Chamberlain se odvrátil a jen se mlčky mračil.

Kdosi kopnutím otevřel dveře a do místnosti vstoupil obří Arktuřan. Jednou rukou vyprázdnil pytel, který s sebou přinesl, zatímco v druhé držel neurobič v pohotovostní poloze.

„Poslední jídlo,“ zabručel.

Nastala všeobecná sháňka po kutálejících se konzervách, ještě vlažných po nedávném ohřátí. Morton se na ně znechuceně zamračil.

„Hej,“ promluvil dosti lámanou galaktičtinou, „nemohli bychom dostat něco jiného? Tenhle guláš mi už leze krkem. Už ho máme počtvrté!“

„No a co? Je to vaše poslední jídlo,“ odsekl Arktuřan a odešel.

Všichni zůstali jako zkamenělí.

„Co tím myslel?“ zachraptěl kdosi.

„Chtějí nás zabít!“ zvolal Sweeney s vyvalenýma očima a s panikou v hlase.

Williamsovi vyschlo v ústech. Sweeneyho nakažlivý strach v něm vyvolal nepotlačitelný pocit hněvu. Ovládl se – vždyť tomu klukovi bylo teprve sedmnáct – a hbitě prohlásil: „Nech toho, ano? A pojďte jíst.“

Uběhly dvě hodiny, když zaznamenali otřesy a skřípání, které oznamovaly přistání lodě v cílové stanici. Během té chvíle nikdo nepromluvil, ale Williams cítil, jak ovzduší strachu každou minutou houstne.

~

Spica se pod obzorem barvila do ruda a vanul chladný vítr. Desítka pozemšťanů se bídně tiskla ve skupince na kamenitém vrcholku kopce a pochmurně sledovala své únosce. Slova se ujal velký Arktuřan Myron Tubal, zatímco zelený Vegan Bill Sefan a drobný, chlupatý Deneban Wri Forase se poslušně drželi několik kroků za ním.

„Máte tu oheň,“ oznámil jim Arktuřan stroze, „a kolem je spousta dřeva. To by mělo zaplašit šelmy. Než odletíme, necháme vám tu pár bičů na obranu pro případ, že by vás chtěl obtěžovat nějaký domorodec. O potravu, vodu a přístřeší se musíte postarat sami.“

Nato se obrátil. Chamberlain znenadání zařval a skočil po odcházejícím Arktuřanovi. Ten ho lehkým mávnutím paže odrazil a Erik se odkutálel zpátky na místo.

Za třemi mimozemšťany se zavřely dveře. Brzy nato se loď odlepila od země a vystřelila kolmo vzhůru.

Williams konečně prolomil mrazivé ticho.

„Nechali tu biče. Jeden si vezmu já a ty si můžeš vzít ten druhý, Eriku.“

Pozemšťané si jeden po druhém posedali k ohni. Byli vyděšení a napůl v šoku.

Williams se přinutil zašklebit. „V okolí je spousta zvěře – území je hustě zalesněné. Tak hlavu vzhůru, je nás tady deset a oni se jednou musejí vrátit. Pojďme jim ukázat, že my, pozemšťané, to zvládneme. Co vy na to, kluci?“

Nikdo na to nereagoval. Jen Morton netečně poznamenal: „Proč radši nedržíš klapačku? Tímhle nám moc nepomůžeš.“

Williams to vzdal. Svíral se mu z toho žaludek.

Soumrak přešel v noc a kruh světla okolo ohně se stáhl do malého mihotavého ostrůvku, hraničícího s tmou. Marsh najednou zalapal po dechu a vyvalil oči. „Něco se – sem blíží!“

Všichni ztuhli, ani nedýchali.

„Už ti z toho přeskakuje,“ ozval se Williams – a v tom se zarazil, když se k jeho uším donesl nezaměnitelný šelest. „Vezmi si bič!“ křikl na Chamberlaina.

Joey Sweeney se najednou začal smát. Byl to nepřirozený, pronikavý smích.

A v tom se ozval křik a ze všech stran se na ně vrhly stíny.

~

Jinde se však také děly zajímavé věci.

Tubalova loď si to šinula od čtvrté planety hvězdy Spica, u kontrolních panelů seděl Bill Sefan. Tubal byl právě ve své stěsnané kajutě, kde dvěma mocnými doušky vyprázdnil velkou láhev denebské pálenky.

Wri Forase ho jen smutně sledoval.

„Láhev tohohle stojí dvacet kreditů,“ poznamenal, „a už mi jich zbývá jen pár.“

„Tak mě to nenechej vypít samotného,“ opáčil Tubal velkodušně. „Jednu já, jednu ty. Mně to vadit nebude.“

„Jeden takový drink,“ bručel Deneban, „a do podzimních zkoušek budu v limbu.“

Tubal mu nevěnoval zvláštní pozornost. „Tohle,“ ohlásil, „se zapíše do historie univerzitní šikany jako –“

V tu chvíli se ozval ostrý, kvílivý zvuk, lehce tlumený stěnami lodi, a světla zhasla. Wri Foraseho to prudce přirazilo ke stěně. Namáhavě lapal po vzduchu a mezi jednotlivými nádechy ze sebe vyrážel: „Mmůj ty Vesmíre, letíme na pplnou rychlost! Co se ststalo s ekvalizérem?“

„Čert vem ekvalizér!“ řval Tubal a rychle se zvedal na nohy. „Co se stalo s celou lodí?“

Vyklopýtal ze dveří do naprosto temné chodby. Forase se vlekl za ním. Když dorazili do řídicí kabiny, našli tam Sefana v matné záři nouzového osvětlení. Zelená kůže se mu leskla potem.

„Meteor,“ zaskřehotal. „Rozflákal nám rozdělovač paliva na kusy. Všechny systémy akcelerují. Světla, tepelné jednotky a rádio jsou mimo provoz, ventilátory se sotva drží.“ Pak dodal, „A v sekci čtyři je díra.“

Tubal na něj zuřivě pohlédl. „Ty idiote! To jsi nemohl sledovat indikátor hmoty?“

„A co si myslíš, že jsem dělal, ty přerostlý hovado,“ naříkal Sefan, „ale nic neukazoval! Vůbec-nic-neukazoval! Co jiného se taky dalo čekat od takové kraksny koupené z druhé ruky za dvě stě kreditů? Proletěl naší ochranou, jako by tam vůbec nebyla.“

„Sklapni!“ Tubal rozrazil dvířka šatní skříně a zaúpěl. „Jsou to všechno arkturské modely. Měl jsem to dopředu zkontrolovat. Zvládneš to v jednom z těchhle?“

„Snad jo.“ Vegan se nejistě podrbal na uchu.

Pět minut poté odkráčel Tubal do vzduchové propusti a Sefan ho poněkud neohrabaně následoval. Uběhlo půl hodiny, než se vrátili.

Tubal si sundal helmu. „Clony!“

Wri Forase zalapal po dechu. „Chceš tím říct – že je to skrz?“

Arktuřan zavrtěl hlavou. „Můžeme to spravit, ale bude to chvíli trvat. Rádio je nadobro zničené, takže nemůžeme přivolat pomoc.“

„Přivolat pomoc!“ Forase vypadal vyděšeně. „Přesně to teď potřebujeme. Jak bychom asi vysvětlili, že se nacházíme v soustavě Spica? Vysílat rádiové hlášení, to můžeme rovnou spáchat sebevraždu. Pokud se dostaneme zpátky bez pomoci, jsme v suchu. Přijdeme sice o pár přednášek, ale to nás nezabije.“

„A co bude s těmi vyděšenými pozemšťany na Spice IV?“ zeptal se Sefan.

Forase otevřel ústa, ale nepromluvil ani slovo. Zase je tedy zavřel, a pokud kdy nějaký humanoid vypadal, že se cítí mizerně, byl tím humanoidem Forase.

A to byl teprve začátek.

Zabralo jim to půldruhého dne, než dali na té rachotině dohromady přívod paliva. Potom jim dva dny trvalo, než zpomalili rychlost pod kritický bod. A další čtyři dny pak strávili zpáteční cestou na Spicu IV. Dohromady – osm dní.

Když loď znovu přistála na místě, kde vysadili pozemšťany, bylo dopoledne. Tubal seděl s protaženým obličejem před monitorem a prozkoumával oblast. Najednou prolomil nepříjemné ticho.

„Myslím, že jsme pohnojili, co se dalo. Vysadili jsme je hned vedle vesnice domorodců. Po pozemšťanech není ani stopy.“

Sefan jen smutně potřásl hlavou. „To vypadá na pěkný průšvih.“

Tubal zabořil hlavu do svých dlouhých rukou až po lokty. „Tak to je konec. Jestli se nevyděsili k smrti, dostali je domorodci. Porušení zákazu vstupu do solárního systému je už tak dost zlé – teď se však jedná o jasnou vraždu.“

„Musíme jít dolů,“ řekl Sefan, „a zjistit, jestli je někdo z nich ještě naživu. Alespoň to jim dlužíme. A potom –“

Polkl. Forase to za něj šeptem dořekl.

„A potom bude následovat vyloučení z univerzity, psychorevize a po zbytek života manuální práce.“

„Na to teď zapomeň!“ okřikl ho Tubal. „Tím se budeme zabývat, až na to přijde čas.“

Pomalu, velmi pomalu se loď snášela krouživě dolů, až přistála na kamenitém prostranství, kde před osmi dny opustila deset pozemšťanů.

„Jak se vypořádáme s těmi domorodci?“ obrátil se Tubal na Foraseho se zdviženými nadočnicovými oblouky (na kterých, pochopitelně, nerostly žádné chloupky). „No tak, synku, vytas se s nějakou tou subhumánní psychologií. Jsme tu jen tři a já bych nerad, aby byly nějaké problémy.“

Forase pokrčil rameny a chlupatá tvář se mu svraštila do poněkud zmateného výrazu. „Zrovna jsem o tom přemýšlel, Tubale. Nic mě nenapadá.“

„Cože?“ vyrazili ze sebe Sefan s Tubalem současně.

„Nikdo o tom nic neví,“ dodal Deneban spěšně. „Tak to je. Koneckonců, subhumanoidy nepřijímáme do Federace, dokud nejsou plně civilizovaní. Do té doby jsou v izolaci. Jak myslíte, že za takových podmínek můžeme studovat jejich psychiku?“

Arktuřan ztěžka dosedl. „Čím dál tím líp. Tak přemýšlej, chlupáči! Musíš na něco přijít!“

Forase se podrbal na hlavě. „No – ehm – nejlepší bude, když se k nim budeme chovat jako k normálním humanoidům. Budeme-li se k nim přibližovat pomalu, s rozevřenými dlaněmi a v klidu, bez prudkých pohybů, měli bychom to zvládnout. Ale pamatujte, že jsem řekl měli bychom. Nic netvrdím jistě.“

„Tak pojďme a k čertu s jistotou,“ naléhal Sefan nedočkavě. „Stejně je to celkem jedno. Jestli mě dostanou tady, nebudu se alespoň muset vracet domů.“ Nasadil uštvaný výraz. „Když pomyslím, co na to asi řeknou naši –“

Vystoupili z lodi a nasáli ovzduší čtvrté planety hvězdy Spica. Slunce bylo v nadhlavníku a zářilo jako obrovský oranžový basketbalový míč. Kdesi v lese zakrákal nějaký pták. Pak zavládlo úplné ticho.

„Hmm!“ ozval se Tubal s rukama v bok. „Tohle by jednoho uspalo. Ani známka života. Kterým směrem je vesnice?“

Na to měl každý z nich jiný názor, ale spor netrval dlouho. Arktuřan vykročil první a za ním i druzí dva se vydali dolů svahem směrem k hustému lesu.

Když ušli asi třicet metrů, stromy kolem najednou ožily a z jejich větví začali tiše pršet domorodci. Wri Forase padl za oběť prvnímu náporu útočníků. Bill Sefan klopýtl, na okamžik odolával, ale nakonec se se zachroptěním svalil na zem.

Jedině mohutný Myron Tubal zůstal stát. Nohy široce rozkročené a se sípavým řevem kolem sebe rozdával rány napravo nalevo. Útočící domorodci na něj naráželi a odpadávali jako kapky deště od rotujícího setrvačníku. Založil svou obranu na modelu mlýnského kola a pomalu couval zády ke stromu.

A to byla právě chyba. Na nejnižší větvi dřepěl jeden z domorodců, zřejmě chytřejší a nápaditější než jeho druhové. Tubal si už stačil všimnout, že domorodci jsou vybaveni silnými, svalnatými ocasy a v duchu si poznamenal, že by na to neměl zapomenout. Ze všech galaxií disponoval ocasem jen jediný další druh, Homo Gamma Cepheus. Co mu však nedošlo byla skutečnost, že ocasy domorodců jsou chápavé.

Přišel na to však brzy, jelikož domorodec dřepící na větvi spustil svůj ocas dolů, omotal ho Tubalovi okolo krku a začal ho škrtit.

Arktuřan se divoce zmítal v agónii a setřásl svého ocasatého protivníka ze stromu. Ten, i když visel hlavou dolů a opisoval ve vzduchu velké kruhy, se přesto nepouštěl a neustále utahoval sevření svého ocasu.

Pak všechno ztmavlo. Tubal byl v bezvědomí dříve, než se v pádu dotkl země.

~

Tubal si pomalu a s nepříjemnými pocity uvědomoval bolavou ztuhlost šíje. Chtěl se pokusit to rozmasírovat a zabralo mu několik sekund, než si uvědomil, že je pevně svázaný. Ta skutečnost ho probrala k plnému vědomí. Zjistil, že leží na břichu; pak uslyšel příšerný rámus okolo; nakonec uviděl Sefana a Foraseho, kteří leželi svázaní vedle něho, a vzápětí zjistil, že nedokáže uvolnit svá pouta.

„Hej, Sefane, Forasi, slyšíte mě?“

Byl to Sefan, kdo mu vesele odpověděl. „Ty jeden starej drakonskej kozle! Mysleli jsme, že je s tebou nadobro amen.“

„Já mám tuhý kořínek,“ zabručel Arktuřan. „Kde to jsme?“

Následovala krátká chvíle ticha.

„Řekl bych, že jsme ve vesnici domorodců,“ opáčil tupě Wri Forase. „Už jste někdy slyšeli takový kravál? Co nás sem hodili, buben ještě neztichl ani na minutu.“

„Zahlédli jste už nějaké –“

Tubalovo tělo uchopily čísi ruce a on pocítil, jak ho obracejí. Teď spočíval v sedě a krk ho bolel víc než kdy předtím. Polorozpadlé chýše ze zelených klád s doškovými střechami zářily v odpoledním slunci. V kruhu kolem nich stáli snědí domorodci s dlouhými ocasy a mlčky na ně hleděli. Muselo jich být dobrých pár set a všichni měli na hlavě ozdoby z peří a v rukou krátká, zlověstně špičatá kopí.

Všichni soustředěně sledovali řadu postav dřepících v popředí a Tubal na ně upřel zlostný pohled. Bylo zřejmé, že se jednalo o vůdce kmene. Byli odění v barevné hadry s třásněmi ze špatně vydělané kůže a svoje barbarské vzezření doplňovali dlouhými dřevěnými maskami, pomalovanými karikaturami lidských tváří. Jedna z těch maskovaných hrůz, sedící nejblíže k humanoidům, k nim odměřenými kroky přistoupila.

„Nazdárek,“ řekla, pak si nadzvedla masku a odložila ji. „Co že jste se vrátili tak brzy?“

Tubal se Sefanem neříkali dlouho vůbec nic, zatímco Wri Foraseho přepadl neutišitelný záchvat kašle.

Nakonec se Tubal zhluboka nadechl. „Ty jsi jeden z těch pozemšťanů, že?“

„Přesně tak. Jsem Al Williams. Říkejte mi prostě Ale.“

„Jak to, že tě ještě nezabili?“

Williams se radostně usmál. „Nezabili nikoho z nás. Právě naopak. Pánové,“ extravagantně se uklonil, „seznamte se s novými kmenovými – ehm – bohy.“

„Noví kmenoví co?“ nechápal Forase. Pořád ještě kašlal.

„Boho – ehm, bohové. Promiňte, ale nevím, jak se bůh řekne galakticky.“

„Co ti tví ‚bohové‘ představují?“

„Jsme něco jako nadpřirozené bytosti – objekty uctívání. Už to chápete?“

Humanoidé jen nešťastně zírali.

„Ano, je to tak,“ Williams se zašklebil. „Jsme osobami nadanými velikou mocí.“

„Co to žvaníš?“ zaječel Tubal rozhořčeně. „Proč by si měli myslet, že máte velikou moc? Vy, lidé ze Země, jste fyzicky průměrní… vlastně hodně podprůměrní!“

„Je to spíš otázka psychiky,“ vysvětloval Williams. „Když nás viděli přistávat ve velikém, zářícím objektu, který se tajemně pohyboval vzduchem a pak zase odletěl a za ním tryskaly raketové plameny… museli nás považovat za něco nadpřirozeného. To jsou přece základy barbarské psychologie.“

Forase měl co dělat, aby mu nevypadly oči z důlků, když Williams pokračoval.

„Mimochodem, co vás zdrželo? Došlo nám, že jde o nějakou šikanu, je to tak, že?“

„Poslyš,“ vmísil se do hovoru Sefan. „Řekl bych, že co se nám tu snažíš namluvit, jsou samý kecy! Kdyby si mysleli, že jste bohové, proč by si totéž nemysleli taky o nás? Máme taky loď a –“

„Protože,“ skočil mu do řeči Williams, „jsme se do toho vložili my. Vysvětlili jsme jim – pomocí obrázků a znakové řeči – že jste ďáblové. A když jste se pak vrátili – a musím připustit, že nám návrat lodi udělal velkou radost – už věděli, co dělat.“

„Ale co jsou to ‚ďáblové‘?“ zeptal se Forase s nepopiratelnou dávkou zbožné úcty v hlase.

Williams si povzdechl. „Copak vy z Galaxie opravdu nic nevíte?“

Tubal pomalu pohnul rozbolavělým krkem. „Což abyste nás teď zase pustili?“ zabručel. „Mám strnulou šíji.“

„Kam ten spěch? Koneckonců, přinesli vás sem, abyste byli obětováni k naší poctě.“

„Obětováni!“

„Jasně. Budete pořezáni nožem.“

Zavládlo děsivé ticho. „Nekrm nás takovými báchorkami!“ procedil nakonec Tubal skrz zuby. „Nejsme pozemšťané, abychom propadli panice nebo strachu, víte?“

„Ale to my víme! Nikdy bych se vás nesnažil obalamutit. Avšak prostá a běžná divošská psychika si vždycky žádá nějakou tu drobnou lidskou oběť a –“

Sefan začal zmítat pouty a zuřivě se pokoušel vrhnout po Foraseovi. „Tak podle tebe tedy nikdo nic neví o subhumanoidní psychice! Potřeboval jsi ospravedlnit vlastní nevědomost, co? Ty jeden scvrklej, chlupatej kříženče veganské ještěrky! To jsme teda pěkně v loji!“

Forase se bránil. „Tak moment! Jenom jsem –“

Williams se rozhodl, že legrace už bylo dost.

„Tak se uklidněte,“ snažil se je utišit. „Vypadá to, že se vám ta šikana nějak vymkla z rukou – nádherně se obrátila proti vám – ale nenecháme to zajít příliš daleko. Řekl bych, že jsme si s vámi užili legrace až dost. Sweeney teď mluví s domorodým náčelníkem a snaží se mu vysvětlit, že teď odletíme a vezmeme vás tři s sebou. Mám-li být upřímný, těším se, až se odsud dostaneme – Moment, Sweeney mi něco chce.“

Když se Williams po chvíli zase vrátil, měl ve tváři prazvláštní výraz a jeho pobledlý obličej měl mírně zelený nádech. Vlastně byl každou sekundou zelenější.

„Zdá se,“ ztěžka polkl, „že náš šikanový protiúder se obrátil zase proti nám. Náčelník trvá na oběti!“

Rozhostilo se ticho, ve kterém tří humanoidé zvažovali své možnosti. Dlouho žádný z nich nebyl schopen slova.

„Řekl jsem Sweeneymu,“ dodal Williams nešťastně, „aby se vrátil a oznámil náčelníkovi, že jestli neudělá, co říkáme, jeho kmeni se stane něco strašlivého. Ale je to jen finta a nemusí nám na to skočit. No – je mi to líto, kluci. Zdá se, že jsme zašli příliš daleko. Kdyby to vypadalo moc zle, přeřízneme vám pouta a budeme bojovat s vámi.“

„Tak nám je přeřízněte hned,“ zabručel Tubal a krev mu tuhla v žilách. „Pojďme to skoncovat!“

„Počkejte!“ vykřikl Forase horečnatě. „Ať ten pozemšťan předvede něco z té své psychologie. Jen do toho, pozemšťane. Namáhej si hlavičku!“

Williams si ji namáhal, až ho z toho rozbolela.

„Víte,“ začal opatrně, „ztratili jsme něco na svém božství, když jsme nebyli schopni uzdravit náčelníkovu ženu. Včera zemřela.“ Roztržitě sám pro sebe přikývl. „Potřebovali bychom nějaký působivý zázrak. Ehm – máte, kluci, něco po kapsách?“

Klekl si vedle nich a jal se hledat. Wri Forase měl psací pero, notýsek, jemný hřebínek, hrstku kreditů a pár dalších zbytečností. Sefan disponoval sbírkou podobných neupotřebitelných předmětů.

Až ze zadní kapsy Tubalových kalhot vytáhl malý, černý předmět, podobající se nějaké zbrani, který měl velký úchyt a krátkou hlaveň.

„Co je to?“

Tubal se jen zamračil. „Tak na tomhle jsem celou tu dobu seděl? Je to svářečka, se kterou jsem spravoval díru po meteoru na naší lodí. Ta nám moc nepomůže, je skoro vybitá.“

Williamsovi zazářily oči. Celé jeho tělo bylo nabité vzrušením. „Tak takhle vy uvažujete! Vy galakťáci nevidíte dál než na špičku vlastního nosu! Měli byste se létat na Zemi učit – získali byste jiný úhel pohledu!“

Williams odběhl ke svým kamarádům.

„Sweeney,“ volal, „řekni tomu zatracenému opičákovi, že se co nevidět naštvu a svolám na jeho hlavu celá nebesa. A nanes mu to hezky důrazně!“

Náčelník však na jeho zprávu nečekal. Udělal zamítavé gesto a mezi domorodci se to začalo hemžit. Tubal zařval a napjal svaly, aby se zbavil pout. Svářečka se Williamsovi v rukou probudila k životu a ze všech svých posledních sil vyšlehla plameny.

Nejbližší domorodá chýše náhle vzplanula. A za ní další – a ještě jedna – a pak i čtvrtá – a nato svářečka pohasla.

To však stačilo. Všichni domorodci byli v pohybu. Plazili se s tvářemi k zemi, naříkali a prosili o odpuštění. Náčelník naříkal a prosil ze všech nejvíce.

„Řekni jejich šéfovi,“ obrátil se Williams na Sweeneyho, „že to byla jen malá, bezvýznamná ukázka toho, co jim zamýšlíme provést!“

Pak se otočil k humanoidům, a zatímco jim přeřezával kožené řemeny na končetinách, samolibě dodal: „Jen špetka docela obyčejné divošské psychologie.“

Až když byli všichni zpátky v lodi a putovali vesmírem, Foraseovi spadl hřebínek.

„Já jsem si myslel, že pozemšťané nikdy neformulovali zákony matematické psychologie! Jak jste mohli vědět všechny ty věci o subhumanoidech? V Galaxii se ještě nikdo tak daleko nedostal!“

„Víš,“ zašklebil se Williams, „máme trochu čistě praktické zkušenosti s myšlením necivilizovaných národů. Takže jsme to museli vědět!“

Forase pomalu přikývl. „Vy jedni praštění pozemšťani! Alespoň nás tahle příhoda poučila o jedné věci.“

„A o čem?“

„Nikdy,“ odvětil Forase a znovu použil pozemský slang, „se nepouštěj do křížku s partou cvoků. Můžou to být větší cvoci, než si myslíš!“

* * *

Když jsem připravoval tuto knihu*[1], procházel jsem své povídky a zjistil jsem, že ‚Šikana‘ (The Hazing) je jediná vydaná povídka, kterou si podle názvu vůbec nemohu vybavit. I když jsem ji znovu pročítal, na nic jsem si nevzpomněl. Kdyby mi někdo tu povídku dal bez jména autora a chtěl, abych si ji přečetl a uhodl, kdo ji napsal, asi by mě tím uvedl do rozpaků. Možná to o něčem svědčí.

Nicméně mi připadá, že tato povídka je psaná jako protiklad oblasti ‚Homo Sol‘.

S Fredem Pohlem jsem měl větší štěstí, co se týče povídky ‚SuperNeutron‘, kterou jsem napsal koncem téhož února, kdy jsem napsal i ‚Masky‘ a ‚Šikanu‘. Předložil jsem mu je 3. března 1941 a on je 5. března přijal.

V té době, necelé tři roky po předložení mé první povídky, jsem už začínal netrpělivě očekávat, že budou odmítnuty. Zprávy o jejich přijetí se však konečně objevily v mém deníku v podobě poznámky: ‚Je už na čase, abych něco prodal – naposledy to bylo před pěti a půl týdny.‘

Nesmrtelný Bard

„Ano,“ řekl doktor Phineas Welch. „Dokážu vyvolat duchy slavných nebožtíků.“

Byl už lehce přiopilý, jinak by o tom nejspíš vůbec mluvit nezačal. Bylo to ovšem na výročním vánočním večírku a tak bylo naprosto v pořádku, že byl lehce přiopilý.

Scott Robertson, mladý lektor angličtiny ze stejné školy, si posunul brýle a rozhlédl se napravo a nalevo, aby se přesvědčil, že je nikdo nezaslechl. „Ale no tak, doktore Welchi.“

„Myslím to vážně. A nejenom duchy. Dokážu je přivést zpátky i s jejich těly.“

„Nemyslím, že je něco takového možné,“ opáčil Robertson škrobeně.

„Pročpak ne? Stačí na to obyčejná časová transference.“

„Myslíte cestování v čase? Ale to je přece naprosto – ehm – neproveditelné.“

„Ne, pokud víte, jak na to.“

„A jak, doktore Welchi?“

„Myslíte si, že vám to povím?“ zeptal se fyzik přísně. Roztržitě se rozhlédl po další sklence, ale žádnou nenašel. „Už jsem jich pár přivedl,“ pokračoval. „Archimeda, Newtona, Galilea. Ubožáci.“

„Jim se tady nelíbilo? Myslel bych, že budou moderní vědou nadšeni,“ podivil se Robertson. Rozhovor se mu pomalu začínal líbit.

„Ale ano, byli. To oni byli. Zvlášť Archimédes. Myslel jsem, že se zblázní radostí, když jsem mu o ní vyprávěl tou svou mizernou řečtinou, ale… no…“

„Co se stalo?“

„Kulturní rozdíly. Nedokázali si zvyknout na náš způsob života. Cítili se hrozně osamělí a vyděšení. Nakonec jsem je musel poslat zpátky.“

„To je špatné.“

„Ano. Velcí duchové, avšak nikoliv flexibilní. Nikoliv univerzální. Tak jsem zkusil Shakespeara.“

„Cože?“ zařval Robertson. Tohle bylo z jeho oboru.

„Nekřičte, mladíku,“ napomenul ho Welch. „Je to nevychované.“

„Neříkejte mi, že jste vzkřísil Shakespeara.“

„Ano. Potřeboval jsem někoho s univerzálním mozkem; někoho, kdo znal lidi natolik dobře, aby dokázal žít i několik staletí po své době. Shakespeare vyhovoval skvěle. Mám od něj autogram. Jako memento, víte?“

„Opravdu?“ Robertson vytřeštil úžasem oči.

„Někde ho tady mám.“ Welch si začal prohledávat kapsy vesty. „Aha, tady to je.“

Podal lektorovi kartónový obdélníček. Na jedné jeho straně stálo: ‚L. Klein & synové, železářské zboží.‘ Na druhé straně bylo zvláštním písmem napsáno: ‚Willm Shakesper‘.

Robertson jen stěží krotil svou zvědavost. „Jak vypadal?“

„Vůbec ne jako na obrázcích. Plešatý a s ohyzdným knírem. Mluvil skotským nářečím. Samozřejmě jsem udělal, co bylo v mých silách, abych mu pobyt tady zpříjemnil. Vysvětlil jsem mu, jak vysoko si dnes stojí jeho hry. Vlastně jsem mu řekl, že jsou považovány za největší díla anglické literatury, možná i literatury vůbec.“

„Správně, správně,“ přikyvoval Robertson dychtivě.

„Řekl jsem mu, že o jeho hrách lidé už po celá staletí píšou knihy. Přirozeně chtěl nějakou vidět, a tak jsem mu jednu půjčil z knihovny.“

„No a?“

„Byl nadšený. Samozřejmě měl problémy se současnými idiomy a odkazy na události po roce 1600, ale trochu jsem mu s tím pomohl. Ubožák. Nemyslím, že by kdy snil o takové slávě. Pořád říkal: ‚Bóžičku! Co uďálo pět století s vobyčejným psaním. Se mi zdá, že vy byste dokázali vymačkat z mokrýho lajntuchu povodeň!‘“

„Něco takového nemohl říct!“

„Pročpak ne? Napsal ty hry takovým fofrem, jak jen to šlo. Tvrdil, že byl věčně na štíru s termíny. Hamleta napsal za necelých šest měsíců. Námět byl starý. Jenom ho trochu přeleštil.“

„Přesně tak se vyrábějí ta nejdokonalejší zrcadla teleskopů. Leští se,“ opáčil lektor angličtiny odměřeně.

Fyzik se s ním nepřel. Uviděl před sebou na baru nedotčený koktejl a nenápadně se k němu začal sunout. „Řekl jsem Nesmrtelnému bardovi, že o něm přednášíme na vysokých školách.“

„Já o něm přednáším!“

„Já vím. Zapsal jsem ho na vaše večerní přednášky univerzity třetího věku. Ještě jsem neviděl člověka dychtivějšího nahustit si do hlavy všechny ty nesmysly, které jste si o něm vymyslel, než byl ubohý Bill. Dřel ve dne v noci.“

„Vy jste zapsal Williama Shakespeara na moje přednášky?“ zamumlal Robertson. Myšlenky mu vířily hlavou jako v alkoholovém opojení. Nebo to bylo alkoholové opojení? Pak si vybavil holohlavého muže, který mluvil trochu divným způsobem…

„Samozřejmě, že ne pod pravým jménem,“ odpověděl doktor Welch. „Na tom nezáleží, pod jakým. Stejně to byl obrovský omyl. Ten ubožák.“ Zmocnil se koktejlu a nevěřícně potřásl hlavou.

„Proč to byl omyl? Co se stalo?“

„Musel jsem ho poslat zpátky do roku 1600,“ odsekl Welch popuzeně. „Kolik ponížení myslíte, že člověk dokáže snést?“

„O jakém ponížení to mluvíte?“

Doktor Welch do sebe hodil obsah skleničky. „Vy ubohý prosťáčku, vždyť vy jste ho nechal propadnout!“

OBSAH

Výročí

Klíč

Je takový nádherný den

Verdikt nikoliv konečný

Staromódní

Povolání

P-skluz

Třísetletý incident

Cizinec v ráji

Když svatí pochodují

Život a doba Multivaku

Šikana

Nesmrtelný Bard

ISAAC ASIMOV

NESMRTELNÝ BARD

Z různých amerických originálů vybrali a sestavili:

Miroslav Kocián & Bohuslav Svoboda.

Přeložili: Jitka Skoupá a Josef Hořejší.

Obálku vytvořila Rowena Morrill,

grafickou úpravu obálky provedlo 2D Studio.

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p. R.

v roce 2001 jako svou 99. publikaci.

Tisk – Slezská Grafia s.r.o., Veleslavínova 7, Opava.

Vydání první.

Cena: 189 Kč

ISBN 80-85911-88-4

Poznámky

[←1]

Isaac Asimov: The Complete Stories, Volume Nesmrtelný bard

Table of Contents

Výročí

Klíč

Je takový nádherný den

Verdikt nikoliv konečný

Staromódní

Povolání

P-skluz

Třísetletý incident

Cizinec v ráji

Když svatí pochodují

Život a doba Multivaku

Šikana

Nesmrtelný Bard