Časová číča

ISAAC ASIMOV

Přeložil VÁCLAV KŘÍŽ

Ilustrace VÁCLAV HOUF

Tohle mi vyprávěl kdysi starý Mac, který bydlíval v chatrči hnedle za kopcem, kousek od našeho domu. Když v sedmatřicátém propukla ta kutací horečka, působil na asteroidech jako důlní prospektor, ale teď trávil většinu času krmením svých sedmi koček.

„Jak to, že máte ty kočky tak rád, pane Mac?“ zeptal jsem se ho.

Starý horník se na mě podíval a poškrábal se na bradě. „Víš,“ řekl, „kočky mi připomínají ty potvůrky, co žily na planetce Pallas. Vypadaly zrovna jako kočky – i hlavu měly podobnou – a byly to ty nejchytřejší potvůrky, jakýs kdy viděl. Ani jedna už nežije!“

Bylo mi jich líto a taky jsem to panu Mácovi řekl. Mac si ztěžka povzdechl.

„Nejchytřejší potvůrky,“ opakoval.

„Čtyřrozměrný číči.“

„Čtyřrozměrné, pane Mac? Ale čtvrtý rozměr je čas.“ To jsem znal ze školy, čas jsme probírali vloni, ve třetí třídě. „Takže ty přece jen něco víš?“ Vytáhl dýmku a pomalu ji nacpával. „Přesně tak, čtvrtý rozměr je čas. Tyhle číči měřily asi třicet centimetrů na délku, patnáct na výšku, deset na šířku a natahovaly se až někam doprostřed příštího týdne. To jsou čtyři rozměry, nebo ne? Taky kdyžs je pohladil po hlavě, někdy švihly ocasem až zítra. Některý větší jím zavrtěly teprve pozítří. Fakt!“

Zatvářil jsem se pochybovačně, ale neříkal jsem nic.

Mac pokračoval: „Navíc to byly nejlepší hlídačky v celým vesmíru. To je bez debat. Jak jen zahlídly zloděje nebo nějaký podezřelý individuum, rozječely se jako sirény. A když zpozorovaly zloděje dnes, ječely už včera, takže jsme pokaždý měli čtyřiadvacetihodinový náskok.“

Pusa se mi otevřela. „Vážně?“

„Na mou duši! A víš, jak jsme je krmili? Napřed jsme počkali, až usnou, chápeš, a potom jsme věděli, že v klidu tráví žrádlo. Tyhle časový kočenky vždycky trávily žrádlo přesně tři hodiny předtím, než je sežraly, protože žaludky se jim roztahovaly tak daleko zpátky v čase. Takže sotva usnuly, obvykle jsme se mrkli, kolik je hodin, připravili jsme číčám oběd a přesně o tři hodiny později jsme je nakrmili.“

Mac teď držel zapálenou dýmku a odfukoval kouř. Smutně kroutil hlavou. „Ale jednou jsem se spletl. Chuděra malá časová číča. Jmenovala se Josefína, taky jsem ji měl ze všech nejradši. Jednou ráno šla spát v devět, ale já jsem si nějak vzal do hlavy, že je osm. Přirozeně jsem jí donesl krmení v jedenáct. Koukám, div si hlavu nevykroutím, ale číča nikde.“

„Co se stalo, pane Mac?“

„Víš, od útrob žádný časový číči se nedalo čekat, že by zvládly snídani už dvě hodiny potom, co ji strávily. To na ně bylo moc. Nakonec jsem číču našel pod pracovním stolem ve vedlejší dílně. Doškrábala se tam a před hodinou umřela na špatný trávení. Chuděrka! Potom jsem si pokaždý nařizoval budíka, aby se to už nikdy neopakovalo.“

Načež se rozhostilo krátké, chmurné ticho, do něhož jsem ohleduplně zašeptal: „Říkal jste, že všechny umřely. To se všechny takhle zabily?“

Mac zavrtěl vážně hlavou. „Kdepak! Dostávaly od nás angínu a umíraly o týden nebo deset dnů dřív, než my jsme se vůbec nachladili. Hned ze začátku jich bylo jen pomálu a rok poté, co horníci dorazili na planetku Pallas, jich nezůstalo víc než deset, deset slaboučkých a neduživých koček. Malér byl v tom, kamaráde, že se po smrti rozpadaly na cimpr-campr, prostě rychle zetlely. A ze všeho nejdřív zanikal malý čtyřrozměrný spínač v mozku, který vlastně řídil jejich veškerou činnost. Stál nás milióny dolarů.“

„Jak to, pane Mac?“

„Podívej, pár vědců na Zemi se o těch našich časových číčách doslechlo a bylo jim jasný, že všechny číči umřou dřív, než by je sami odsud získali v příští konjunkci. Proto nám ovšem nabídli milión dolarů za každou časovou číču, kterou pro ně uchováme.“

„A povedlo se vám to?“

„No, pokoušeli jsme se, ale nějak se kazily. Jakmile umřely, prostě už nebyly takový a museli jsme je pochovat. Zkoušeli jsme je obkládat ledem, ale ten udržel v pořádku jenom povrch. Vevnitř se rozpadaly na úplnej maglajz, jenomže vědci chtěli právě ten vnitřek.

Každá mrtvá časová číča nás stála milión dolarů, tak snad chápeš, že jsme nechtěli, aby se rozpadaly. Jeden kamarád vypočítal, že kdybychom časovou číču, která byla na umření, vstrčili do horké vody, že by ta horká voda do ní nasákla. Potom, až umřela, bychom vodu mohli zmrazit, takže z číči by byla jedna velká kostka ledu, a ta by pak měla vydržet.“

Dolní čelist mi poklesla. „Fungovalo to?“

„Zkoušeli jsme a zkoušeli, ale pořád se nám nedařilo zmrazit vodu dost rychle. Než jsme ji všechnu zmrazili, čtyřrozměrný spínač v mozku časové číči se jednoduše zkazil. Zmrazovali jsme vodu rychleji a rychleji, ale nic naplat. Nakonec nám zůstala jenom jedna časová číča, a ta už měla taky na kahánku. Byli jsme zoufalí – ale potom jeden chlapík něco vymyslel. Zkonstruoval složitou mašinku, která všechnu vodu mrazila dřív, než bys řekl švec – ve zlomku sekundy. Zvedli jsme tu naši poslední potvůrku, položili ji do horké vody a zapojili přístroj. Číča se na nás naposled podívala, něco zakňourala a bylo po ní. Zmáčkli jsme tlačítko a za čtvrt sekundy jsme všechno zmrazili do pevné krychle.“ Zde Macovi unikl povzdech, který musel vážit tunu. „Ale bylo to na draka. Vnitřnosti časové číči se zkazily za patnáct minut a my jsme přišli o poslední milión dolarů.“ Zarazil jsem se. „Ale pane Mac, právě jste řekl, že jste tu časovou číču zmrazili za čtvrt sekundy. Vždyť ani neměla čas se zkazit.“

„To je přesně ono, kamaráde,“ řekl těžce. „S tou rychlostí jsme to krápět přepískli. Časová číča se zkazila proto, že jsme tu horkou vodu zmrazili tak děsně rychle, že led ještě hřál!“