P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Prodáno 04.06.2020 na www.alza.cz zákazníkovi irusenka123@seznam.cz

MARGARET ATWOODOVÁ

S V Ě D E C T V Í

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

MARGARET

ATWOODOVÁ

SV Ě D EC T V Í

ARGO

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přeložila Kateřina Klabanová Edici Fantastika řídí Martin Šust.

Czech edition © Argo, 2020

Copyright © 2019 by O.W. Toad, Ltd.

Translation © Kateřina Klabanová, 2020

Cover art © 2019 by Noma Bar / Dutch Uncle

ISBN 978-80-257-3156-7 (váz.)

ISBN 978-80-257-3247-2 (e-kniha)

Prodáno 04.06.2020 na www.alza.cz zákazníkovi irusenka123@seznam.cz

„Od žen se očekává, že se budou řídit týmiž pohnutkami, jinak se považují za zrůdy.“

– GEORGE ELIOT: DANIEL DERONDA

„Když se my dva díváme jeden druhému do tváře, vidíme nejen nenáviděný obličej, ale jako bychom hleděli do zrcadla… Copak vy v nás nepoznáváte sebe sama…?“

– OBERSTURMBANNFÜHRER LISS

STARÉMU BOLŠEVIKOVI MOSTOVSKÉMU,

VASILIJ GROSSMAN: ŽIVOT A OSUD

„Svoboda je těžké břemeno, když je má duch na sebe vzít, velké a nezvyklé. Není snadná, protože to není dar, ale volba – a ta může být náročná.“

– URSULA K. LE GUINOVÁ: ATUÁNSKÉ HROBKY

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

I

Socha

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 1

Sochy přísluší jenom mrtvým, ale já ji dostala ještě zaživa. Už teď jsem se proměnila v kámen.

Vztyčili mi ji coby symbolické ocenění mých zásluh, jak stálo v proslovu, který přečetla teta Vidala. Ten úkol jí svěřili naši představení a ona si ho ani zdaleka necenila. Co nejskromněji jsem jí poděkovala a zatáhla jsem za provaz, čímž se uvolnila látka, která mě halila – zavlnila se k zemi a já tam stála v celé své kráse.

Tady v Rezidenci Ardua si na jásot nepotrpíme, ozval se jen zdrženlivý potlesk.

Přijala jsem ho lehkým pokývnutím.

Stojím tu v nadživotní velikosti, jak už tak sochy bývají, mladší, štíhlejší a v mnohem lepší kondici, než se poslední dobou cítím. Vzpřímená, s narov-nanými rameny, rty stočené do pevného, leč dobrotivého úsměvu. Oči upínám k pevnému bodu kdesi ve vesmíru, což má symbolizovat můj idealismus, mou neochvějnou oddanost službě, mé odhodlání kráčet kupředu navzdory překáž-

kám. Ne že by umístění sochy takový výhled skýtalo, obklopuje ji totiž nevlídná skupinka stromů a křoví podél pěšiny před Rezidencí Ardua. Nám tetám je pří-

lišné sebevědomí zapovězeno, i těm z kamene.

Zleva se ke mně tiskne zhruba sedmiletá holčička, svírá mi ruku a vzhlíží ke mně plna důvěry. Moje pravice spočívá na zahalené hlavě ženy – jedné ze slu-

žebnic –, která se mi krčí u nohou a upírá na mě pohled s výrazem, jenž se dá interpretovat buď jako zbabělost, nebo jako vděk, a za sebou mám jednu ze svých perel, připravenou vydat se na misii. Na opasku mi visí paralyzér. Ta zbraň mi připomíná má selhání: kdybych byla schopnější, obešla bych se bez takových nástrojů. Postačil by přesvědčivý hlas.

11

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Jako sousoší to není žádná velká sláva: ve skupině nikdo nevynikne. Přestože by mi samostatná socha byla milejší, alespoň vypadám rozumně. A s tím se rozhodně nedalo počítat, jelikož naše vetchá sochařka – přepevná ve víře a dnes už dávno na pravdě Boží – měla v oblibě ztvárňovat vroucí zbožnost vypouklýma očima. Na bustě tety Heleny působí až šíleně, u tety Vidaly by si člověk tipnul spíš na hypertrofovanou štítnou žlázu a tetě Elizabeth bulvy doslova lezou z důlků.

Umělkyně byla při odhalování jako na trní. Podařilo se jí zachytit mě dostatečně lichotivě? Bude se mi socha líbit? Dám to najevo? Po sklouznutí sukna jsem si na okamžik pohrávala s myšlenkou, že se zamračím, ale pak jsem si to rozmyslela. Nepostrádám city. „Jako živá!“ nechala jsem se slyšet.

Od té chvíle uplynulo devět let. Na soše se mezitím podepsaly nejrůznější vlivy: ozdobil mě holubí trus, ve vlhčích partiích mi vybujel mechový porost.

Stoupenkyně mi k nohám kladou obětiny: vejce při prosbách o plodnost, pomeranče v naději na zdárný průběh těhotenství, rohlíčky na znamení měsíce.

Pečivo nechávám bez povšimnutí – po dešti za nic nestojí –, ale pomerančem nepohrdnu. Jsou velice osvěžující.

Svěřuji tato slova papíru ve své soukromé svatyni v knihovně naší rezidence – Ardua si po horlivém pálení knih napříč zemí směla ponechat jednu z mála knihoven.

Špinavé a krvavé otisky minulosti bylo totiž třeba sprovodit ze světa, aby udělaly místo nové, mravopočestné generaci, jež bude následovat. Taková je alespoň teorie.

Jenomže mezi oněmi krvavými otisky jsou i ty naše, a ty se ze světa tak snadno sprovodit nedají. Za uplynulá léta jsem pohřbila mnoho kostí – nicméně teď mám sklony leckterého kostlivce znovu vykopat, byť jen pro Tvé poučení, můj neznámý čtenáři. Nebo snad čtenářko? A čteš-li tyto řádky, pak přinejmenším můj rukopis přežil. Ale možná si jen dělám bláhové naděje: možná nikdy žádné čtenáře mít nebudu. Možná mluvím jen do zdi, v nejednom slova smyslu.

To by pro dnešek stačilo. Bolí mě ruka, píchá v kříži a čeká na mě šálek horkého mléka před spaním. Uložím svůj spisek do skrýše, mimo dosah všudypří-

tomných kamer – vím, kde jsou, protože jsem je sama rozmístila. Přes všechna opatření jsem si vědoma hrozícího rizika: psaní může být nebezpečná záležitost.

Jaké zrady a jaká veřejná odsouzení mám před sebou? Už jen ve zdech Arduy by se těchto stránek leckdo zmocnil s potěšením.

Jen počkejte, radím jim v duchu: přitvrdím.

12

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

II

VZÁCNÁ KVĚTINA

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 2

Chtěli jste, abych vám pověděla, jak se mi v Gileádu vyrůstalo. Že vám to po-může, a já chci pomáhat. Nejspíš ode mě očekáváte jednu hrůzu za druhou, ale ve skutečnosti spousta dětí zažívala lásku a něžnou péči, v Gileádu tak jako jinde, a spousta dospělých byla laskavá, byť chybující, v Gileádu tak jako jinde.

Veďte prosím v patrnosti, že na jakoukoliv vlídnost, kterou jsme v dětství poznali, vzpomínáme vždycky s nostalgií, byť by se podmínky, za nichž se odehrávalo, ostatním zdály sebebizarnější. Souhlasím s vámi, že Gileád by měl za-niknout – existuje v něm až příliš mnoho zla, až příliš mnoho lží, je až příliš v rozporu s Božím záměrem –, přesto mi dovolte chvíli truchlit pro to dobré, co s ním zanikne.

Ve škole jsme měly růžovou pro jaro a léto, švestkově modrou pro podzim a zimu a bílou pro sváteční dny: neděle a nejrůznější slavnosti. Dlouhé rukávy a po-krývka hlavy, do pěti let sukně ke kolenům a pak ne víc než pět centimetrů nad kotníky, jelikož pudy nutí muže ke strašlivým věcem, a proto není radno je ponoukat. Jejich oči se každou chvíli zatoulají, kam nemají, věčně pročesávají okolí jako pohled tygrů, jako světlomety, a je třeba před nimi zakrýt naši svůdnou a pochopitelně oslepující moc – moc našich nohou, vábně tvarovaných, ale i těch hubených nebo tlustých, našich paží, půvabných, ale i kostnatých nebo připomínajících kus salámu, pleti jako broskvička nebo kus sádla s fleky, lesklých kadeří nebo lebek s chmýřím, hrubým, nepoddajným houštím či tenkými cůpky v barvě slámy – na tom nezáleželo. Bez ohledu na naše tvary a rysy jsme 15

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

zkrátka bezděčně představovaly nástrahu a tenata, byly jsme nevinnou a bez-

úhonnou příčinou, která sama o sobě mohla muže zpít chtíčem, až by se pře-stali krotit a bezuzdnost by je dohnala k pokušení a pádu… Pokušení k čemu?

To jsme nevěděly. Pádu kam? Do propasti – v plamenech, jako koule hořící síry vr-hané rozhněvanou Boží rukou. Byly jsme opatrovnicemi drahocenného pokladu, který jsme v sobě uchovávaly před zraky ostatních – vzácnými květinami, a pro to je bylo třeba pěstovat ve skleníku, jinak by je lační muži zákeřně otrhali a ser-vali jejich okvětní plátky, obrali je o to nejcennější, zprznili a pošlapali – a takoví na nás v tom širém ostrém světě plném hříchu číhají za každým rohem.

Podobnými vyhlídkami nás ve škole častovala teta Vidala s věčnou kapičkou u nosu, zatímco jsme drobným stehem vyšívaly kapesníčky, potahy na taburet-ky a obrázky k zarámování: za nejoblíbenější motivy se považovaly kytice ve vá ze a ovoce v míse. Ale teta Estée, kterou jsme z učitelek měly nejradši, tvrdila, že te-ta Vidala přehání a že není třeba děsit nás k smrti, protože vzbuzování takového odporu by mohlo mít neblahý dopad na spokojený život v budoucím manželství.

„Nejsou všichni muži takoví, děvčata,“ říkávala konejšivě. „Ti lepší z nich mívají skvělou povahu. A mnozí se dovedou poměrně dobře ovládat. Jakmile se vdáte, uvidíte všechno v jiném světle a poznáte, že není čeho se bát.“ Ne že by z ní mluvila osobní zkušenost, protože tety se nevdávaly – nesměly. Proto se mohly učit psát a měly přístup ke knihám.

„A my vám společně s vašimi rodiči včas vybereme toho nejvhodnějšího man-

žela,“ dodávala. „Nemusíte se strachovat, hlavně se nechte pěkně poučit a dů-

věřujte svým představeným, protože my víme, co je pro vás nejlepší, a všechno proběhne tak, jak má. Já se za to pomodlím.“

Proti vyprávění tety Vidaly ovšem dolíčky ani milý úsměv tety Estée nic nezmohly. Pro mě se z něj stala noční můra: tříštění skleníku, rvaní a drásání šatů a dusot kopyt a moje tělo se v cárech válí po zemi, růžové a bílé a švestkově modré.

Hrozila jsem se dospělosti – tedy věku na vdávání. Nevěřila jsem v moudrou volbu ze strany tet: bála jsem se, že mě provdají za hořícího kozla.

Růžovou, bílou a švestkově modrou barvu šatů určovala pravidla pro nás s vý-

sadním postavením. Obyčejná děvčata z ekonorodin chodila pořád v tomtéž: v ošklivých barevných proužcích a šedých pláštích jako jejich matky. Dokonce se ani neučila vyšívat drobným stehem nebo háčkovat, jenom šít a vyrábět 16

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

květiny z papíru a další každodenní práce v domácnosti. Na rozdíl od nás nebyla předurčená ke sňatku s těmi nejlepšími – se Syny Jákobovými a dal-

šími veliteli a jejich syny: ačkoliv i je si mohl později někdo vyvolit, pokud vyrostly do krásy.

O tom se ale nemluvilo. Neměly jsme se pyšnit svým vzhledem, to se neslučovalo se skromností, ani se zabývat tím, jak vypadají ostatní. Přesto jsme pravdu znaly: totiž že je lepší být hezká než ošklivá. Dokonce i tety věnovaly víc pozornosti těm pohlednějším. Ale u předem vyvolených nehrála krása až takovou roli.

Já nešilhala jako Chulda, ani jsem se od narození zamračeně nekabonila na svět jako Šúnemit, ani jsem nepostrádala výraznější obočí jako Beka, ale připadala jsem si nedokonalá. Můj obličej se podobal těstu, sušenkám, které pro mě pekla Sila, moje nejoblíbenější marta, těm s rozinkovýma očima a zuby z dýňo-vých semínek. Třebaže jsem nebyla nijak zvlášť pěkná, byla jsem velmi, velmi vyvolená. A to hned dvakrát: nejen ke svatbě s velitelem, ale hlavně svojí maminkou Tabitou.

Alespoň to mi Tabita říkávala. „Vyšla jsem si na procházku do lesa,“ vyprávěla mi zas a znovu, „a najednou jsem stála před začarovaným zámkem, kde drželi v zajetí spoustu holčiček, a žádná z nich neměla maminku. Zaklely je tam zlé čarodějnice. Já jsem ten zámek otevřela kouzelným prstenem, jenomže jsem mohla zachránit jenom jednu holčičku. A tak jsem si je pozorně prohlížela a ze všech jsem si vybrala právě tebe!“

„A co se stalo těm ostatním?“ chtěla jsem vždycky vědět. „Těm ostatním hol-

čičkám?“

„Ty zachránily další maminky.“

„Taky kouzelným prstenem?“

„Samozřejmě, broučku. Maminkou se můžeš stát jenom s kouzelným prstenem.“

„A kde máš ten prsten?“ vyzvídala jsem. „Kde je teď?“

„Tady, na prsteníčku,“ ukazovala mi levou ruku. A vysvětlovala mi, že tenhle prst je ve spojení se srdcem. „Ale dokázal mi splnit jenom jedno přání a to jsem použila na tebe. Teď už žádnou kouzelnou moc nemá, už je to jen normální prstýnek.“

A potom mi vždycky dovolila, abych si ho vyzkoušela. Byl ze zlata, se třemi diamanty: jedním velkým uprostřed a dvěma menšími po stranách. Dalo se snadno uvěřit, že kdysi míval kouzelnou moc.

17

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Popadla jsi mě a odnesla pryč?“ vyptávala jsem se. „Pryč z toho lesa?“ Znala jsem tu pohádku nazpaměť, ale ráda jsem si ji nechávala vyprávět pořád dokola.

„Ne, broučku, na to už jsi byla moc veliká. Kdybych tě nesla, rozkašlala bych se a čarodějnice by nás uslyšely.“ To znělo přesvědčivě: kašlala často a hodně. „Vzala jsem tě za ruku a vyplížily jsme se z toho zámku pryč, potichoučku, aby nás čarodějnice nezaslechly. A šeptaly jsme pšššt, pšššt, “ – tady si vždycky přiložila prst ke rtům a já to udělala po ní a s chichotáním jsem zašeptala pšššt, pšššt – „a pak jsme se rozeběhly a utíkaly jsme, co nám síly stačily, pryč od těch čarodějnic, protože jedna z nich nás uviděla, když jsme procházely bránou. Běžely jsme a bě-

žely a potom jsme se schovaly v dutině stromu. Byla to moc nebezpečná cesta.“

Opravdu jsem si nejasně pamatovala, jak utíkám lesem a někdo mě drží za ruku. Schovala jsem se potom v dutině stromu? Připadalo mi, že jsem se někde schovávala. Možná to byl strom.

„A co se stalo pak?“

„Pak jsem si tě přivedla sem, do našeho krásného domu. Že se ti tu líbí, viď?

Všichni tě tu milujeme a střežíme jako oko v hlavě. To jsme měly obě štěstí, že jsem si vybrala právě tebe, viď?“

Tulila jsem se k ní a ona mě objímala a já tiskla hlavu k jejímu tělu a cítila vystouplá žebra, protože byla tak slabounká. Měla jsem ucho těsně nad srdcem a slyšela jsem, jak jí buší – čím dál rychleji, jako by čekala, až něco řeknu. Vě-

děla jsem, jakou moc má moje odpověď. Dokázala jí vyčarovat úsměv, nebo ne.

Co jsem mohla odpovědět než dvakrát ano? Ano, líbilo se mi tam. Ano, měla jsem štěstí. A taky to byla pravda.

18

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

3

Kolik mi tenkrát bylo? Možná šest nebo sedm. Těžko říct, protože si moc dobře nepamatuju, co bylo předtím.

Tabitu jsem zbožňovala. Byla krásná, i když strašně hubená, a hrávala si se mnou klidně hodiny. Měly jsme domeček pro panenky, skoro jako náš dům, se sa-lonem a jídelnou a velkou kuchyní pro marty a otcovou pracovnou s psacím stolem a knihovnami. A v těch byly knížečky, jenomže v nich už nic. Když jsem se ptala, proč v nich nic není – tak nějak jsem čekala, že na stránkách něco objevím –, vysvětlovala mi, že knížky jsou jenom na ozdobu, tak jako třeba kytice ve váze.

Kolik lží mi musela navykládat pro moje dobro! Aby mě uchránila! Ale ona to svedla skvěle. Byla nesmírně vynalézavá.

V patře domečku jsme měly pokojíčky se záclonkami, tapetami a obrázky –

krásnými obrázky ovoce a květin – a v podkroví ještě další menší pokojíčky, a dohromady pět koupelen, i když jedna z nich byla „toaleta“ – ale já si pod tím slovem nedokázala nic představit – a dole ještě sklep se spižírnou.

Měly jsme i úplně všechny panenky a panáčky: maminku v modrých šatečkách pro manželky velitelů, malinkou holčičku a k ní oblečky na výběr – ve třech barvách jako moje šaty –, tři marty ve špinavě zelených se zástěrou, strážce víry s čepicí, aby řídil auto a sekal trávník, dva anděly před vraty do zahrady, oba s prťavou plastovou zbraní, aby se k nám nikdo nemohl dostat a ublížit nám, a tatínka v uniformě velitelů jako ze škatulky. Moc toho nenamluvil a většinou jen chodil sem a tam a seděl v čele jídelního stolu a marty mu nosily na tácku nejrůznější věci a on se pak vždycky zavřel v pracovně.

19

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

V tomhle se panáček s velitelskou uniformou podobal tatínkovi, veliteli Ky-leovi – ten se na mě taky usmíval a ptal se, jestli jsem hodná, a pak vždycky zmizel. Rozdíl byl jedině v tom, že u domečku jsem mohla sledovat, co panáček za dveřmi pracovny dělá – jak sedí za stolem u kompukomu a hromady papírů, ale s doopravdickým tatínkem jsem tu možnost neměla: chodit do otcovy pracovny bylo zakázáno.

Jen jsem věděla, že tam dělá nějakou moc a moc důležitou práci – důležitá práce byla totiž vždycky pánskou záležitostí, ženám se nesvěřovala, protože na ni nestačí, máme menší mozek, kam se žádná veliká myšlenka nevejde, jak nám v hodinách náboženství vysvětlovala teta Vidala. To by bylo jako učit kočku háčkovat, dodávala teta Estée v hodinách ručních prací a my se smály, protože ta představa byla opravdu k smíchu! Kočky přece nemají prsty!

Takže mužská hlava v sobě asi taky měla něco jako prsty a ta naše ne. Tím se to všechno vysvětluje, zdůrazňovala zas a znovu teta Vidala, takže už se nebudeme na nic ptát. Načež s mlasknutím stiskla rty, jako by za nimi zamkla všechna další slova, kdyby náhodou chtěla ven. A já věděla, že tam nějaká další slova budou, protože už ani tenkrát mi to s tou kočkou nějak nesedělo. Ta přece vůbec háčkovat nechce. A my nejsme kočky.

Se zákazy se otevírá prostor pro představivost. Proto taky Eva snědla jablko poznání, jak říkala teta Vidala: pro přílišnou představivost. A taky že je lepší něco nevědět. Jinak vám někdo serve okvětní plátky.

V krabici s domečkem přišla i maličká služebnice v červených šatečkách s velikým bříškem a bílým čepcem, aby jí nebylo vidět do obličeje, ale maminka ří-

kala, že v našem domečku žádnou služebnici nepotřebujeme, protože už máme mě a nemusíme hamižně chtít víc než jednu holčičku. A tak jsme tu služebnici zabalili do papíru a Tabita navrhla, že bych jí časem mohla obdarovat nějakou kamarádku, která domeček nemá, ale se služebnicí by si vyhrála.

S radostí jsem figurku vrátila do krabice, protože mě služebnice popravdě řečeno trochu znervózňovaly. Potkávaly jsme je, když jsme si se školou někam vyšly v dvoj-stupu, s tetou v čele i na konci. Naším cílem býval většinou kostel nebo park, kde jsme hrály nějakou hru v kroužku, případně pozorovaly kachny. Později nás vezmou i na likvidace a modlitební sezení, v bílých šatech a závojích, abychom viděly, jak se lidi věší a berou, ale zatím jsme k tomu ještě nedozrály, jak říkala teta Estée.

20

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

V jednom parku byly houpačky, ale protože by nám při houpání mohl vítr zvednout sukni a někdo pod ni nakouknout, měly jsme na takovou kratochvíli rovnou zapomenout. Tuhle svobodu si mohli dovolit jen kluci – jenom oni se směli vznést do výšky a bez obav se oddat pádu, jenom oni mohli létat.

Já se ještě v životě nehoupala. Ale pořád si to moc přeju.

Cestou jsme na ulicích míjely služebnice, vždycky ve dvojicích s nákupními ko-

šíky. Nedívaly se na nás, nebo ne moc často nebo ne zpříma, a my jsme se ne-měly dívat na ně, protože civět na ně by bylo hulvátství, říkala teta Estée, stejně jako civět na mrzáky nebo na kohokoliv, kdo není jako my. A na služebnice jsme se nesměly ani ptát.

„Dozvíte se to všechno, až budete starší,“ oznámila nám jen teta Vidala.

To všechno: služebnice byly součástí toho všeho. Takže něčeho špatného, ně-

čeho, co se na nás nějak podepíše, nebo na čem se podepsalo něco jiného, což může být jedno a totéž. Byly dřív služebnice jako my, nosily bílou a rů-

žovou a švestkově modrou? Nedávaly si pozor, odhalily snad vědomě nějakou svůdnou část těla?

Teď se z nich moc zahlédnout nedalo. Dokonce ani tvář ne, protože ji schovával ten jejich čepec. Vypadaly jedna jako druhá.

V našem domečku pro panenky byla i jedna teta, ačkoliv teta vlastně do domu nepatřila, patřila do školy nebo do Arduy, kde údajně tety žily. Když jsem si s do-mečkem hrála sama, zamykala jsem panenku v oblečení tety do sklepa, což ode mě byla špatnost. Bouchala na sklepní dveře, tloukla do nich pěstmi a křičela:

„Pusť mě ven!“ ale maličká holčička s maličkou martou, která jí pomohla tetu zavřít, dělaly, že ji neslyší, anebo se smály.

Stydím se ještě dneska, když o svojí krutosti píšu, ačkoliv jsem se tak oškli vě zachovala jenom k panence. Ta hra svědčí o pomstychtivosti, kterou jsem v sobě bohužel nedokázala tak docela potlačit. Ale v líčení minulých událostí je lepší svědomitě přiznat i vlastní chyby, tak jako všechno ostatní jednání. Jinak by nikdo nepochopil, co vás k vašim rozhodnutím vedlo.

To Tabita mě učila upřímnosti, byť se její snahy mohou ve světle lží, které mi vyprávěla, jevit lehce ironicky. Ale abych jí nekřivdila – vůči sobě asi upřímná 21

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

byla. Určitě se snažila být co nejlepším člověkem, jakým za daných okolností být mohla.

Když mi večer dovyprávěla pohádku na dobrou noc, uložila mě do postele s mou oblíbenou plyšovou velrybou – Bůh totiž stvořil velryby, aby si hrály v moři, takže jsem si s ní mohla hrát i já – a pak jsme se společně pomodlily.

Vlastně to byla taková písnička:

Když se k spánku ukládám,

Bohu duši v náruč dám,

zemřu-li, než přijde ráno,

přijmi, Bože, co Ti dáno.

Střež, anděli, spánek můj,

ty modli se, ty při mně stůj.

Z čtyř pak zbylí duši mou

v smrti Bohu odnesou…

Tabita dovedla krásně zpívat – měla hlas jako stříbrnou flétnu. Dodneška se mi zdá, že mi do usínání občas zní její zpěv.

Ta písnička mě ale z několika důvodů znepokojovala. Především kvůli an-dělům. Věděla jsem, že to mají být ti andílci v nočních košilkách a s křídly, ale já už si je tak nedovedla představit. Dosazovala jsem si místo nich naše anděly: ozbrojené hromotluky v černých uniformách s všitými křídly. Nelíbilo se mi, že by mi při spánku měla stát u postele na stráži taková čtveřice, protože to přece byli muži – co kdyby mi náhodou vykoukla zpod peřiny nějaká část těla? Třeba noha? Neprobudila by v nich chtíč? Rozhodně, o tom nebylo pochyb. Vzývaní andělé mě tedy neuklidňovali ani náhodou.

Nepřipadalo mi ani nijak zvlášť potěšující zmiňovat se při modlitbě o smrti ve spánku. Nemyslela jsem si, že by potkala zrovna mě, ale co kdyby? A jak vů-

bec vypadala moje duše – to, co by odnášeli andělé? Tabita mi vysvětlovala, že se tím myslí duchovní část člověka, která neumírá s tělem, což právě mělo být povznášející.

Ale jak ta moje duše vypadá? Představovala jsem si ji stejnou, jako jsem já sama, jenom mnohem menší: tak malinkatou jako tu holčičku v domečku pro 22

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

panenky. Přebývala někde ve mně, takže možná právě ona byla ten vzácný poklad, k jehož ochraňování nás nabádala teta Vidala. Zaprodaly byste svou duši, vykládala nám a smrkala při tom, a ta by se pak zřítila do bezedné propasti, kde by vzplála plamenem, stejně jako ti chlípníci. A toho jsem se za každou cenu chtěla vyvarovat.

23

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

4

Na začátku dalšího období, které vám teď vylíčím, mi mohlo být tak osm nebo devět let. Vzpomínám si, co se odehrávalo, ale ne jak stará jsem byla. Přesná data se mi těžko pamatují, především protože jsme neměli kalendáře. Stejně se ale vynasnažím.

Tenkrát jsem se jmenovala Ágnes Jemíma. Ágnes znamená „beránek“, vysvětlovala mi maminka Tabita. A přidávala básničku: Beránku, kde ses vzal?

Víš ty snad, kde ses vzal?

Pokračovala ještě dál, ale já už ji zapomněla.

A Jemíma pocházela z Bible. Byla to velmi výjimečná holčička, protože Bůh na jejího otce Jóba seslal neštěstí jako zkoušku, a nejhůř ho zkoušel tím, že mu zabil všechny děti. Všechny syny a všechny dcery: zabil mu je! Kdykoliv jsem ten příběh slyšela, naskakovala mi z něj husí kůže. Jak strašlivě si asi Jób musel připadat, když se mu to doneslo.

Ale zkouškou prošel a Bůh ho obdaroval novými dětmi – několika syny a taky mu dal tři dcery –, takže zase došel štěstí. Jemíma byla jedna z těch tří dcer. „Bůh ji Jóbovi daroval, stejně jako tebe daroval mně,“ říkala mi ma minka.

„A ty jsi měla smůlu? Než sis mě vybrala?“

„Ano,“ přitakala s úsměvem.

„A prošla jsi zkouškou?“

24

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Musela jsem. Jinak bych si přece nemohla vybrat tak úžasnou dcerušku, jako jsi ty.“

Byla jsem ráda, že ten příběh dopadl tak dobře. Teprve později jsem se nad ním zamýšlela hlouběji: jak mohl Bůh podstrčit Jóbovi novou várku dětí a oče-kávat, že bude dělat, jako by na těch mrtvých už nezáleželo?

Když jsem nebyla ve škole nebo s maminkou – a s tou jsem trávila čím dál míň času, protože si chodila čím dál častěji lehnout nahoru do ložnice, aby si, jak ří-

kaly marty, „odpočinula“ –, sedávala jsem v kuchyni, protože mě bavilo sledovat marty, jak zadělávají těsto na chleba a na sušenky a buchty, nebo připravují zá-

viny a polívky a dusí maso se zeleninou. Martám se říkalo marty, protože marty byly prostě marty, a všechny chodily ve stejných šatech, ale každá z nich měla i svoje jméno. Naše se jmenovaly Vera, Rosa a Sila: pracovaly u nás tři, protože můj otec byl hodně důležitý velitel. Oblíbila jsem si hlavně Silu, protože se mnou mluvila laskavě, Vera byla hrubá a Rosa se mračila. Ne že by to dělala schválně, prostě tak jenom vypadala. Byla z nich nejstarší.

„Můžu vám pomáhat?“ dožadovala jsem se vždycky. Daly mi kousíček těsta na chleba, abych si s ním hrála, a já z něj vyrobila postavičku a tu jsme strčily do trouby s tím, co se právě peklo. Vždycky jsem vyráběla jenom panáčka, nikdy panenku, protože když se upekl, snědla jsem ho a připadala jsem si, jako bych nad ním měla tajnou moc. Bylo mi totiž čím dál tím jasnější, že navzdory pudům, které jsem v mužích podle tety Vidaly vzbuzovala, jsem nad nimi jinak vůbec žádnou moc neměla.

„Můžu i zadělat na chleba?“ zeptala jsem se jednou Sily, když vytahovala mísu na těsto. Sledovala jsem je při tom tolikrát, až jsem nabyla dojmu, že bych chleba dovedla udělat úplně sama.

„S tím se nemusíš trápit,“ zamračila se Rosa víc než obvykle.

„Proč?“ nechápala jsem.

„Protože na to budeš mít marty,“ zachechtala se Vera tím svým hrubým hlasem. „Až ti vyberou ňákýho tučnýho manžílka.“

„Já si nevezmu tučnýho.“ Takhle jsem si manžela nepředstavovala.

„To víš, že ne. To se jenom tak říká,“ chlácholila mě Sila.

„A nebudeš muset chodit ani nakupovat,“ dodala Rosa. „To za tebe taky obstará marta. Nebo služebnice, jestli budeš nějakou potřebovat.“

25

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Možná ani ne,“ uvažovala Vera. „Když si vezmeš, že její máma –“

„O tom nemluv,“ napomenula ji Sila.

„O čem?“ zbystřila jsem. „Co moje máma?“ Věděla jsem, že s ní souvisí něco, o čem se nesmí mluvit – poznala jsem to podle toho, jak vyslovovaly „odpočí-

vat“ –, a to mě děsilo.

„Prostě jen že tvoje maminka mohla mít vlastní dítě,“ vysvětlila mi Sila konejšivě, „a tobě se to určitě taky povede. A ty bys chtěla mít děťátko, viď, že jo, zlatíčko?“

„To jo,“ přitakala jsem, „ale ne manžela. Dělá se mi z nich zle.“ Nato se všechny tři rozesmály.

„Ze všech přece ne,“ namítla Sila. „Tvůj otec je taky manžel.“ Na to se nedalo nic říct.

„Neboj, oni dohlídnou, aby byl co k čemu,“ připojila se Rosa. „Neprovdaj tě jen tak za někoho.“

„Musej dbát na svoje postavení,“ dodala Vera. „Rozhodně to bude terno.“

Ale já už na manžely myslet nechtěla. „A co když budu chtít?“ nenechala jsem se odbýt. „Udělat ten chleba.“ Dotklo se mě, že se bavily tak, abych jim nerozu-měla, nepustily mě mezi sebe. „Úplně sama.“

„No tak to by tě tvoje marty samozřejmě musely nechat,“ připustila Sila. „Byla bys přece paní domu. Ale asi by nad tebou ohrnovaly nos. Taky by měly dojem, že jim zasahuješ do jejich pravomocí. Do toho, co dovedou nejlíp. A to bys přece nechtěla, aby se na tebe dívaly skrz prsty, že ne, zlatíčko?“

„A manželovi by to taky nebylo po chuti,“ připomněla Vera a zase se tak hrubě zachechtala. „Nedělá to dobře rukám. Koukni na ty moje!“ Zvedla je: na sukovitých kloubech jí praskala kůže, nehty krátké, všude samá oděrka – ani trošku se nepodobaly křehkým a elegantním ručkám mojí maminky, s tím kouzelným prstenem. „Tvrdá práce – tu vždycky odnesou ruce. Nebude chtít, abys mu smrděla droždím.“

„Nebo dezinfekcí,“ dodala Rosa. „Z drhnutí podlahy.“

„Bude chtít, abys seděla u vyšívání a tak,“ doplnila Vera.

„Drobným stehem,“ odfrkla pohrdlivě Rosa.

Vyšívání mi nijak zvlášť nešlo. Dělám ho prý halabala, neumím utahovat.

„To já právě nemůžu vystát. Chci zadělávat na chleba.“

„Nemůžeme vždycky dělat, co se nám zlíbí,“ krotila mě Sila vlídně. „Ani ty ne.“

„A občas musíme dělat to, co se nám přímo protiví,“ dodala Vera. „I ty.“

26

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„No tak mi to nedovolte!“ vykřikla jsem. „Jste na mě zlý!“ A vyběhla jsem z kuchyně.

To už se mi koulely po tvářích slzy. Ačkoliv jsem měla zakázáno maminku rušit, vplížila jsem se k ní nahoru do pokoje. Ležela pod tou krásnou bílou dekou s modrým kvítím. Měla zavřené oči, ale musela mě slyšet, protože je otevřela.

Kdykoliv jsem ji viděla, připadaly mi její oči větší a zářivější.

„Copak je, broučku?“ zeptala se.

Vlezla jsem si k ní pod deku a přitulila jsem se. Byla krásně teploučká.

„To není fér,“ vzlykala jsem. „Nechci se vdávat! Proč musím?“

Neřekla: Protože je to tvoje povinnost, jak by prohlásila teta Vidala, ani: Uvidíš, že budeš chtít, až přijde tvůj čas, jak by odpověděla teta Estée. Mlčky mě objala a hladila mě po vlasech.

„Nezapomeň, že jsem si tě vybrala,“ zašeptala, „mezi tolika.“

Ale já už byla na pohádky moc velká: nevěřila jsem jí to s tím zámkem, kouzelným prstenem, čarodějnicemi a útěkem. „To sis jenom vymyslela,“ vybafla jsem na ni. „Vylezla jsem ti z břicha, jako všechny děti.“ Nepřisvědčila. Dál jen mlčela. A mě bůhvíproč sevřela úzkost.

„Že jo? Nebo snad ne? Řekla mi to Šúnemit. Ve škole. To s tím břichem.“

Přivinula mě k sobě ještě pevněji. „Ať se stane, co se stane,“ pronesla po chvíli,

„chci, abys nikdy nezapomněla, že jsem tě měla nade všecko ráda.“

27

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

5

Asi uhádnete, co bude následovat, a je to moc smutná část příběhu.

Moje maminka umírala. Věděli to všichni, kromě mě.

Zjistila jsem to od Šúnemit a ta tvrdila, že je moje nejlepší kamarádka. Nejlepší kamarádky jsme mít neměly. To se nedělá, uzavírat se takhle ostatním, napomínala nás teta Estée: ostatní děvčata si pak připadají odstrčená a my si máme navzájem pomáhat a společně se snažit o dokonalost.

Teta Vidala říkala, že nejlepší kamarádky si akorát pořád něco šuškají a kujou pikle a mají tajemství a že pikle a tajemství vedou k neposlušnosti vůči Bohu a neposlušnost vede ke vzpouře a ze vzpurných děvčat rostou vzpurné ženy a vzpurné ženy jsou ještě horší než vzpurní muži, protože ze vzpurných mužů se stávají zrádci, ale ze vzpurných žen cizoložnice.

Nato se ozvala Beka tím svým myším hláskem: „Co je to cizoložnice?“ Všechny nás to překvapilo, protože se málokdy na něco zeptala. Její otec nebyl velitel jako naši. Byl jenom zubař: nejlepší ze všech zubařů a naše rodiny k němu všechny chodily, a proto s námi směla Beka do školy. Což ovšem neznamenalo, že by se na ni ostatní nedívaly spatra a neočekávaly od ní, že se bude chovat uctivě.

Seděla vedle mě – vždycky se snažila sednout si vedle mě, pokud ji Šúnemit nevyšoupla – a já cítila, jak se roztřásla. Dostala jsem strach, že ji teta Vidala potrestá za nestoudnost, ale z té ji nikdo obvinit nemohl, dokonce ani teta Vidala ne.

„Jak se můžeš tak hloupě ptát?“ zasyčela na ni šeptem Šúnemit a teta Vidala se usmála, pokud toho vůbec byla schopná, a prohlásila, že doufá, že to Beka nikdy nezkusí zjistit na vlastní kůži, jelikož cizoložnice čeká ukamenování nebo oběšení s pytlem přes hlavu. Teta Estée namítla, že snad není třeba nás takhle 28

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

zbytečně děsit, a dodala, že jsme jedna jako druhá vzácná květinka, a kdo kdy viděl vzpurnou květinku?

Zadívaly jsme se na ni a kulily jsme oči jako nevinnost sama a horlivě přikyvovaly na znamení souhlasu. Tady by se žádná vzpurná květinka nenašla!

Šúnemit měla doma jenom jednu martu a já tři, takže můj otec musel být mnohem významnější než její. Zpětně mi dochází, že právě proto se mnou chtěla tak kamarádit. Byla podsaditá a já jí záviděla tloušťku dlouhých copů, protože moje cůpky nestály za nic, a díky černému obočí vypadala i mnohem starší. Byla bojovná, ale jenom tetám za zády. Když jsme se mezi sebou o něčem dohadovaly, musela mít vždycky pravdu. Jakmile jí někdo odporoval, jenom svoje tvrzení zopakovala, zato hlasitěji. K ostatním spolužačkám se chovala neurvale –

spadeno měla hlavně na Beku – a já se ke svojí hanbě musím přiznat, že jsem nesebrala odvahu postavit se jí. Při jednání s vrstevnicemi jsem se projevovala jako slaboch, ačkoliv naše marty se doma nechávaly slyšet, že jsem tvrdá palice.

„Tvoje máma umírá, viď?“ pošeptala mi Šúnemit jednou u oběda.

„Nene!“ vyhrkla jsem šeptem. „Jenom jí není dobře!“ Tak tomu říkaly marty: Tvojí matce není dobře. Proto taky tak polehávala a odpočívala a kašlala. V poslední době jí nosily jídlo do ložnice a podnosy se vracely s téměř netknutými talíři.

Už jsem ji ani nesměla moc navštěvovat. A když jsem se k ní vplížila, pano-valo v pokoji šero. Už to tam nevonělo jako ona, tou lehounkou sladkou vůní bohyšek v naší zahradě – připadalo mi, jako by se jí pod postelí schovával někdo cizí, kdo se už hodně dlouho nemyl.

Sedávala jsem vedle ní a ona ležela stočená pod modrým kvítím přikrývky, držela jsem ji za hubeňoučkou levou ruku s kouzelným prstenem a vyptávala se, kdy jí zase bude dobře, a ona odpovídala, že se modlí, aby to trápení brzy skončilo. To mě uklidnilo: pak jí přece bude líp. Potom se mě většinou zeptala, jestli jsem hodná a jestli jsem šťastná, a já ji ubezpečovala, že jsem, a ona mi stiskla ruku a poprosila mě, abych se s ní pomodlila, takže jsme spolu zpívaly tu písničku o andělech na stráži kolem postele. Pak mi poděkovala a hlesla, že pro dnešek už je toho na ni moc.

„Ale umírá,“ nedala se Šúnemit. „Proto jí není dobře. Protože umírá!“

„To není pravda!“ samou zlostí jsem zapomněla šeptat. „Brzy jí bude líp. Protože tohle trápení skončí. Modlí se za to!“

29

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Děvčata,“ napomenula nás teta Estée. „Při jídle se nemluví, teď máme pusy na kousání, a při tom se klábosit nedá. Takovou dobrotu si přece musíme pěkně vychutnat, že ano?“ Měly jsme chleba s vajíčkem, což mi jindy chutnalo. Ale v tu chvíli se mi z pachu vajec zvedl žaludek.

„Slyšela jsem to od mojí marty,“ informovala mě šeptem Šúnemit, když se teta Estée otočila. „Říkala jí to tvoje marta. Takže je to pravda.“

„Která?“ Nemohla jsem uvěřit, že by se kterákoliv z nich mohla zachovat tak proradně a někomu namluvit, že moje maminka umírá – dokonce ani věčně načuřená Rosa.

„Jak to mám vědět? Prostě marta,“ odsekla Šúnemit a pohodila těmi svými copy.

Jen co mě odpoledne přivezl náš strážce ze školy domů, vrazila jsem do kuchyně.

Sila válela těsto na závin, Vera porcovala kuře. Vzadu na sporáku bublala v hrnci voda na polívku: přijdou do ní kosti a odřezky z kuřete a zeleniny. Naše marty dokázaly zužitkovat úplně všechno, nic nepřišlo nazmar.

Rosa se skláněla nad dvojitým dřezem a myla nádobí. Měli jsme i myčku, ale marty ji nepoužívaly, jenom když otec pořádal večeři pro ostatní velitele, protože spotřebovala moc elektřiny, říkala Vera, a kvůli válce se s ní muselo šetřit. Slyšela jsem od nich, že s tou válkou je to jako s hlídaným hrncem, v tom snad taky nikdy nezačne bublat, nebo jako s Ezechielovým kolem z Bible, protože to se taky jenom točilo a nikam se neposouvalo – ale tyhle řeči vedly jenom mezi sebou.

„Šúnemit říkala, že jedna z vás namluvila její martě, že maminka umírá,“ vyhrkla jsem. „Která z vás takhle lhala?“

Všechny tři strnuly. Jako bych mávla kouzelnou hůlkou a nechala je zkame-nět: Silu se zvednutým válečkem, Veru se sekáčkem a kuřecím krkem v rukou, Rosu s tácem a houbou na nádobí. Pak se po sobě podívaly.

„My myslely, že to víš,“ řekla Sila laskavě. „Že ti to maminka řekla sama.“

„Nebo otec,“ dodala Vera. To byla hloupost, protože kdy by mi to asi tak řekl?

Málokdy se teď vůbec vyskytoval doma, a když už, večeřel buďto sám v jídelně, nebo se zavíral v pracovně s důležitými záležitostmi.

„Je nám to hrozně líto,“ připojila se Rosa. „Tvoje matka je moc hodná ženská.“

„Vzorná manželka,“ souhlasila Vera. „Snášela všechno to utrpení statečně, ani si nepostěžovala.“ Ale to už jsem se s brekem svezla na stůl.

30

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Všechny musíme snášet soužení, kterými nás Bůh zkouší,“ hlesla Sila. „A neztrácet naději.“

Naději v co, pomyslela jsem si. V co se asi tak dá ještě doufat? V tu chvíli jsem před sebou viděla jen samotu a temnotu.

Maminka umřela o dva dny později, v noci, ale já se to dozvěděla až ráno. Zlobila jsem se na ni, že byla na smrt nemocná a neřekla mi o tom – ačkoliv mi to vlastně říkala: modlila se přece, aby trápení brzy skončilo, a její modlitby byly vyslyšeny.

Když mě přešla zlost, měla jsem pocit, jako by někdo kousek ze mě odsekl –

kousek srdce, protože to muselo umřít s ní. Doufala jsem, že ona čtveřice andělů byla skutečná a že ji opravdu střežili a odnesli její duši, jak jsme o tom zpívaly.

Snažila jsem se představit si, jak ji zvedají a nesou vzhůru na zlatavá oblaka. Ale nedokázala jsem tomu uvěřit.

31

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

III

Chvalozpěv

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 6

Když jsem se včera večer chystala do postele, rozpustila jsem si vlasy, nebo spíš to, co z nich zbylo. V jedné ze svých posilujících homilií jsem před několika lety kázala našim tetám o marnivosti, která se k nám přes veškeré snahy vymýtit ji vkrádá. „Život není o vlasech,“ prohlásila jsem tehdy jen napůl v žertu. Což je pravda, na druhou stranu je pravda i to, že vlasy jsou o životě. Jsou plamenem svíčky našeho těla, a jak plamen slábne, scvrkává se i tělo, ztrácí pevnost. V do-bách horních drdolů jsem mívala krásný horní drdol, když se nosily drdoly vzadu, bylo mi co závidět zezadu. Ale teď mám vlasy jako naše zdejší pokrmy: ubohé a krátké. Plamen mého života pomalu chřadne, pomaleji, než by se některým z mého okolí zamlouvalo, ale rychleji, že si možná uvědomují.

Zadívala jsem se na svůj obraz. Vynálezce zrcadla se většině z nás příliš nezavděčil: museli jsme asi být spokojenější, než jsme zjistili, jak vypadáme.

Ale tak strašně na tom ještě nejsem, chlácholím se: obličej nejeví známky slabosti. Uchovává si koženost, s příslovečnou bradavicí na bradě, typické rysy se jen prohlubují. Nikdy jsem nebývala koketně krásná, ale pohlednější ano, což se už teď rozhodně říct nedá. Nanejvýš by se dalo sáhnout po vý-

razu „majestátní“.

Jak jednou skončím, napadalo mě. Dožiju se laskavě přehlíženého stáří, kostnatění? Stanu se vlastní uctívanou sochou? Nebo padnu spolu s režimem a svou kamennou kopií, odvlečou mě a prodají jako kuriozitu, ozdobu trávníku, kus ohavného kýče?

Nebo mě budou soudit jako stvůru, postaví mě před popravčí četu a mrtvolu zavěsí na kandelábr všem na očích? Rozsápe mě lůza, nabodne mi hlavu na kůl 35

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

a ponese ji vítězoslavně ulicemi za jásotu a pro všeobecné pobavení? Jistě jsem mezi ní rozesela zášti víc než dost.

Nicméně prozatím zůstává rozhodování částečně v mých rukou. Ne jestli ze-mřu, ale kdy a jak. Nedá se už jen to považovat za svobodu?

A abych nezapomněla – rozhodnu i o tom, koho stáhnu s sebou. Seznam už mám.

Dovedu si představit, jak o mně musíš při čtení těchto řádků smýšlet, pokud mě předstihla má proslulost a podařilo se Ti rozluštit, kdo jsem – nebo kým jsem byla.

V současnosti jsem legendou, živou, nebo spíš živoucí, bez života a k smrti vyčerpanou. Jsem zarámovanou hlavou ve třídách – pro dívky dostatečně vysoce postavené na to, aby chodily do třídy –, kde je s krutým úsměvem tiše napomí-

nám. Jsem bubák, jímž marty straší malé děti – Jestli budete zlobit, přijde si pro vás teta Lydie! A zároveň vzor morální dokonalosti, o jakou je třeba usilovat – Co byste podle tety Lydie měly udělat? –, soudce a rozhodčí v mlhavé inkvizici před-stavivosti – Co by na to řekla teta Lydie?

Nabobtnala jsem mocí, pravda, ale přitom jsem se i rozpila do neurčita – ztratila jsem podobu, nemám pevné obrysy. Jsem všude a nikde – vrhám zneklid-

ňující stín dokonce i do hlav velitelů. Jak se můžu znovu stát sama sebou? Jak se můžu zmenšit na svou běžnou velikost, na velikost obyčejné ženy?

Ale na to už je možná příliš pozdě. Člověk učiní první krok, a aby se zachrá-

nil před jeho důsledky, dělá další. V dobách, jako je ta naše, má na výběr jenom dva směry: vzhůru, nebo strmým pádem.

Dneska byl první úplněk po jednadvacátém březnu. Jinde po světě porážejí a po-jídají jehňátka, cpou se velikonočními vajíčky v souvislosti s neolitickými bohy-němi plodnosti, které nikomu ani nepřijdou na mysl.

Tady v Rezidenci Ardua vynecháváme tělo beránka, ale vajíčka držíme. A já povolila tu zvláštní výsadu, že se smějí nabarvit: růžovou jako pro novorozenou holčičku, bledě modrou pro chlapečka. Nedovedete si představit, kolik radosti jsem tím přinesla tetám a čekatelkám shromážděným v refektáři na večeři!

Naše strava je jednotvárná a jakákoliv obměna potěší, dokonce i pouhá obměna barvy.

36

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Když se mísa pastelových vajec objevila na stole a dostalo se jí patřičného obdivu, zahájila jsem naši skromnou hostinu obvyklou modlitbou vděčnosti – Po-

žehnej tomuto pokrmu pro naše poslání a nedej nám sejíti z cesty, ó Pane – a pak přidala ještě jednu k jarní rovnodennosti:

Nechť se naše srdce otevřou, tak jako se rok otevírá jaru: požehnej našim dcerám, našim manželkám, našim tetám a čekatelkám, požehnej našim perlám v jejich misionářské práci v zahraničí a sešli svou nebeskou milost našim padlým sestrám, služebnicím, ó Pane, a umožni jim vykoupiti se obětováním svých těl a porodních bolestí dle vůle Tvé.

Požehnej rovněž Nikolce, děťátku, o něž nás oloupila její proradná matka služebnice a skryla je v bezbožné Kanadě. Požehnej i všem neviňátkům, jež představuje a která jsou odsouzena k výchově zvrácenými.

Jsme s nimi v myšlenkách a modlitbách. Modlíme se, abychom se s Nikolkou zase shledaly: kéž se k nám z milosti Boží navrátí.

Per ardua cum estrus. Amen.

S tímhle těžko uchopitelným heslem jsem to vážně vyhmátla. Znamená ardua

„nepřízeň osudu“, nebo „porodní bolesti“? Pojí se estrus s pohlavními hormony, nebo s pohanskými obřady vítání jara? Ani starousedlice Rezidence Ardua to nevědí, nebo je jim to jedno. Stačí opakovat správná slova ve správném pořadí a nic jim nehrozí.

A pak je tu Nikolka. Když jsem se modlila za její návrat, upíraly se všechny oči k její podobizně na stěně za mnou. Taková šikovná pomocnice: burcuje věřící, zasévá nenávist vůči našim nepřátelům, svědčí o možnosti zrady uvnitř Gileádu a nevyzpytatelnosti úskočných služebnic, jimž není radno důvěřovat. A tím se její využití neuzavírá, pomyslela jsem si: v mých rukou – pokud se do nich kdy dostane – čeká Nikolku skvělá budoucnost.

To všechno se mi honilo hlavou během závěrečného chvalozpěvu, kterým nás tak libozvučně obšťastnilo trio mladých čekatelek. A my ostatní jako u vy-tržení naslouchaly jejich čistým a jasným hlasům. Možná se Ti to podle mých záznamů nechce ani věřit, ale i v Gileádu byl sdostatek krásy. Proč bychom ji neměly vyhledávat? Byly jsme přece lidské bytosti.

Vida, mluvím o nás v minulém čase.

Nápěv pocházel ze starého žalmu, ale slova jsme dodaly vlastní: 37

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Pán Bůh nás vidí, pravda vždy září,

snadno jest vidět veškerý hřích,

ten pohled vede mě lednem i zářím,

na cestách i všech návratech mých.

Ze srdcí vyrvem neřest tajenou,

v modlitbách, v slzách přijmi oběť mou.

Poslušnost Jemu rozkazem jest nám,

pokorně budu držet daný směr!

V nelehké službě Jím se vždy vést dám,

nechť víra naše nemá žádných děr!

Dusíce v sobě touhy neblahé,

vzdáme se sebe v oddanosti své.

Banální slova, která nikomu neučarují: to klidně můžu prohlásit, protože jsem je sama napsala. Jenomže účelem takových ód nebývá poezie. Jejich cílem je prostě připomínat těm, kdo je zpívají, jakou cenu by zaplatily, kdyby sešly z předurčené cesty. A pokud jde o prohřešky, tady v Ardue neznáme slitování.

Po zpěvu jsme se pustily do slavnostního hodování. Všimla jsem si, že si teta Elizabeth vzala o vajíčko nad příděl a teta Helena si zase ostentativně jedno odepřela. Teta Vidala smrkala do kapesníku, přejížděla zarudlýma očima z jedné na druhou, a pak je stočila ke mně. Co má za lubem? Co se z toho vyklube?

Po naší malé oslavě jsem se vydala na pravidelnou noční pouť do knihovny sv. Hildegardy na druhém konci rezidence, po chodníčku zalitém měsícem a stínem mojí sochy. Vstoupila jsem, pozdravila noční službu a prošla všeobecným oddě-

lením, kde se tři naše čekatelky potýkaly s čerstvě nabytou gramotností. Přerá-

zovala jsem studovnou, kam se smí jen s povolením a kde ve tmě uzamčených schrán hřadují Bible se svou tajuplnou energií.

Otočila jsem klíčem v zámku a otevřela dveře do Genealogického archivu rodových linií s přísně utajovanými složkami. Musíme úzkostlivě zaznamenávat, kdo je s kým spřízněn, jak oficiálně, tak i ve skutečnosti: při systému služebnic se nezřídka stane, že dítě není biologickou ratolestí vyvolené matky, či dokonce zákonného otce, protože služebnice si v zoufalství vždycky nějakou tu cestičku k oplodnění najde. A my musíme zůstávat v obraze, abychom zabránily incestu: 38

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

už tak se rodí víc než dost nedětí. V zájmu Arduy je rovněž nechávat si takové informace výlučně pro sebe: archiv je tlukoucím srdcem naší komunity.

Konečně usedám v soukromé svatyni, hluboko v sekci zakázané světové literatury. Na svých policích jsem shromáždila vybrané zavržené svazky, respektive zapovězené nižším vrstvám. Jane Eyrovou, Annu Kareninu, Tess z d’Urbervillů, Ztracený ráj, Životy dívek a žen – jakou morální paniku by mohl zapříčinit kaž-

dičký z těch titulů, kdybychom je vypustily mezi čekatelky! Mám tu i další sbírku přístupnou jen několika vyvoleným – v duchu jsem ji pojmenovala Tajné dějiny Gileádu. Není všechno zlato, co dokáže podkopat a z čeho lze vytěžit víc než peníze: vědomosti jsou moc, zejména ty, jež dovedou poškodit dobrou po-věst. Nejsem první, komu to došlo, nebo kdo se je pokusil zúročit – na tomhle principu pracují všechny zpravodajské služby světa.

V bezpečí své kóje vytáhnu zárodek rukopisu ze skrýše vyříznuté do jednoho z našich obscénních spisů, do Apologia pro vita sua od kardinála Johna Henryho Newmana. Tu jeho objemnou životní obhajobu už nikdo nečte, jelikož kato-lická víra se u nás považuje za kacířství, ne-li za šamanismus, a proto není v ni-

čím zájmu do něj nahlížet. Ale pokud tak někdo učiní, čeká mě kulka do týla: předčasná, protože jsem se světem vezdejším ještě zdaleka neskoncovala. Pokud a až na to dojde, stane se tak s mnohem větším třeskem.

Nezvolila jsem si páně kardinálovu bichli náhodou – ostatně oč jiného se tu snažím než obhájit vlastní život? Život, jaký jsem vedla. Život, jaký jsem – jak si říkám – nemohla nevést. Kdysi, před nástupem dnešního režimu, bych se obha-jobou vlastního života ani nezabývala. Nepovažovala bych ji za potřebnou. Pů-

sobila jsem jako soudkyně v oblasti rodinného práva, na kteroužto pozici jsem se vypracovala za desítky let plného nasazení a houževnatého kariérního postupu, a vykonávala jsem tuto funkci co nejpoctivěji a nespravedlivěji. Snažila jsem se o nápravu světa tak, jak jsem ji chápala a nakolik mi to má profese umožňovala.

Přispívala jsem na charitu, odevzdávala svůj hlas v místních i celostátních volbách, zastávala jsem ušlechtilé názory. Považovala jsem se za slušného člověka –

a očekávala jsem, že se má bezúhonnost setká se skromným uznáním.

V jak velkém omylu jsem žila a v čem všem jsem se mýlila, mi došlo v den, kdy mě zatkli.

39

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

IV

SEKÁČ

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

7

Tu jizvu už prej budu mít napořád, ale skoro jsem se z toho vylízala: takže jo, asi už na to mám sílu. Říkali jste, že byste chtěli slyšet, jak jsem se do toho všeho namočila – zkusím vám to všechno vylíčit, i když vlastně nevím, kde začít.

Začnu těsně před oslavou narozenin, teda toho, co jsem za svůj den narození považovala. Neil s Melanií mi v tomhle případě lhali: měli pro to ty nejlepší důvody a mysleli to dobře, ale když jsem zjistila pravdu, nejdřív jsem se dost na-

štvala. Jenomže vztek mě brzo přešel – v tu dobu už totiž byli mrtví. Když je někdo po smrti, můžete se na něj sice zlobit, ale těžko si s ním vyříkáte, proč udělal to, co udělal, nebo je taková konverzace dost jednostranná. A ve mně vedle vzteku hlodaly i výčitky svědomí, protože je někdo zavraždil a já si tenkrát myslela, že to je moje vina.

Měla jsem slavit šestnáctiny. Nejvíc ze všeho jsem se těšila na řidičák. Na na-rozeninovou oslavu už jsem si připadala moc velká, i když mi Melanie stejně udělala dort a koupila zmrzku a zazpívala „Daisy, Daisy, Give Me Your Answer True“, protože jsem se jako malá vždycky naparovala, že mě pojmenovali po kopretince a někdo o mně napsal písničku, ale teď mi přišla trapná. Dort jsem pak nakonec přece jen dostala – čokoládovej s vanilkovou zmrzlinou, můj nejoblíbenější –, ale já se ho ani nedotkla. Protože Melanie tu už nebyla.

Ten den jsem těch podfuků odhalila víc. Jedním z nich jsem byla já sama –

ne úplně podvodem, jako když kouzelník předvádí čáry máry, ale podvrhem, padělkem, jako u starožitností. Byla jsem padělaná úmyslně. A strašně mladá –

i když mi to připadá jako před vteřinou –, ale teď už nejsem. Jaká chvilka někdy stačí, aby se člověk úplně změnil, aby změnil tvář: na ostřeji řezanou, tesanou.

43

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Aby skoncoval s vykuleným sněním, a že jsem jím trávila moře času. Teď jsem vyhrocenější, zaměřenější. Vyhraněná.

Neil a Melanie byli mí rodiče a provozovali sekáč. Neobchodovali s použitým oblečením – to Melanii příliš zavánělo zahazováním nebo zneužíváním –, ale s „kousky z dobrejch rukou“, jak říkávala. Na vývěsním štítu se zubila příšerně vyfiknutá verze pudlíka a pod ním kurzívou a v uvozovkách stálo „ Za tím byste SEKÁČ nehledali“, jako že by člověk vůbec nepoznal, že ty hadry už někdo nosil, což nebyla pravda, protože podle mě by po nich ani pes neštěk. Melanie tvrdila, že krám zdědila po babičce. Připouštěla taky, že štít je trošku staromódní, ale lidi si na něj zvykli, takže ho nechtěla neuctivě měnit.

Sekáč stál na Queen West, v řadě domů, kde dřív mívali krámky s podobným sortimentem – látkami, knoflíky a prýmky, laciným povlečením a kdečím za babku. Ale teď se ulice dostávala do kurzu: všude kavárničky, samá cedule fair trade a biopotraviny, výprodeje luxusních značek i módní butiky. Melanie šla s dobou tím, že do výlohy pověsila nápis „Ohodit se je umění“. Jenomže to, co se nabízelo uvnitř, by na sebe vážně hodil jenom umělec. V jednom koutku sice bylo oblečení kvalitních značek, ale rozhodně nešlo o extra úlovky, protože ty by se k nám ani nedostaly. Zbytek tvořila pochybná všehochuť. Stahovaly se sem nejrůznější existence bez ohledu na věk, hledaly bůhvíco nebo vůbec nic a jen se tak rozhlížely. Občas se někdo pokoušel i něco střelit: lidi z ulice se tady snažili za pár šupů prodat trička z charity.

Melanie pracovala v přízemí. Sama si potrpěla na křiklavost jako třeba na oranžovou a svítivě růžovou, protože podle ní tyhle barvy působily pozitivně a dodávaly energii a protože byla duší tak trochu cikánka. Věčně se usmívala a či-le si povídala, ale oči měla na stopkách, kdyby sem náhodou přišel někdo něco štípnout. Po zavíračce třídila a balila: tohle na charitu, tohle na šmír, tohle na ramínka. Při přebírání si prozpěvovala melodie z muzikálů – většinou pro pa-mětníky. Nejradši měla „Oh What a Beautiful Morning“ z Oklahomy a „You Will Never Walk Alone“ z Kolotoče. Až mi to její zpívání lezlo na nervy: teď mě to mrzí.

Někdy toho na ni bylo moc: těch látek, jako oceán, úplně ji zaplavovaly, utá-

pěla se v těch vlnách a přílivech. Kašmír! Kdo si koupí třicet let starou kašmírovou šálu? Ta s věkem nezraje, posteskla si občas – na rozdíl od ní.

44

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Neilovi už šedly vousy i těch pár vlasů na hlavě a ani jednomu nevěnoval moc péče. Na podnikatele moc nevypadal, ale zajištoval „finanční tok“: faktury, účet-nictví, daně. Sedával v kanceláři v patře, kam se chodilo po schodech s gumovým krytím. Kromě počítače, skříně na šanony a trezoru ta místnost kancelář nepřipomínala: byla plná krámů stejně jako prodejna, protože pro ně měl Neil slabost a sbíral je, hlavně hrací skříňky na klíček a spousty hodinek. Všude fůra pokladen na kličku. Po zemi hopkaly a cvakaly hračky jako žáby a zubní protézy, a dokonce i medvěd. Projektor na diáky, co už nikdo nepoužívá. Foťáky –

ty přímo zbožňoval, čím starší, tím lepší. Pár z nich fotí líp než ty dnešní vy-moženosti, tvrdil. Těch nashromáždil celou polici.

Jednou zapomněl zamknout sejf a já nakoukla dovnitř. Místo hromady peněz jsem tam našla jenom takovou placičku z kovu a skla, říkala jsem si, že to bude nějaká další hračka, jako ta skákací protéza. Ale nedala se nikde natáhnout a já se na ni bála sáhnout, protože vypadala děsně staře.

„Můžu si s tím hrát?“ zeptala jsem se Neila.

„Hrát s čím?“

„S tou hračkou v trezoru.“

„Dneska ne,“ usmál se. „Možná až budeš starší.“ Pak sejf zavřel a mně se ta divná věcička vykouřila z hlavy, dokud jsem na ni znovu nenarazila v době, kdy jsem pochopila její účel.

Neil se v tom haraburdí věčně vrtal, ale většinou se mu nedařilo dát nic do kupy, protože se mu vždycky zakutálela nějaká ta součástka. Všechno se to tam jen válelo a „chytalo prach“, zlobila se Melanie. Jenomže Neil nedokázal nic vyhodit.

Na stěnách viselo pár plakátů: S ČÍM KDO ZACHÁZÍ, S TÍM TAKY

SCHÁZÍ nad potopenou válečnou lodí, nabušená dělnice v montérkách, aby bylo vidět, že i ženská dokáže vyrábět bomby, ten byl taky z války, a potom ještě jeden s chlapem a rudou vlajkou z Ruska ještě předtím, než to bylo zase Rusko, říkal Neil. Ty zase zdědil po pradědečkovi z Winnipegu. Já o Winnipegu věděla jenom to, že je tam strašná zima.

Jako malá jsem náš sekáč milovala: připadal mi jako jeskyně plná pokladů.

Nejvíc Neilova kancelář, protože jsem tam sama nesměla, abych něco „neošmatala“ a nerozbila to. Ale pod jeho dohledem jsem si mohla všechny ty hračky a skříňky a pokladny natahovat. Jenom na foťáky jsem měla zakázáno sahat, protože to byly „vzácný kousky“, jak to zdůvodňoval Neil, a stejně v nich nebyl film, takže proč bych je měla brát do ruky.

45

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Bydleli jsme jinde. Náš barák ležel dost daleko, v rezidenční čtvrti se spoustou chátrajících přízemních domků a moderních vilek tam, kde starou zástavbu zbourali. My měli patro a v něm ložnice, ale dům už taky něco pamatoval a žlutá cihlová fasáda nebyla vůbec zajímavá. Ničím nevynikal, takže ho člověk minul bez povšimnutí. Zpětně si říkám, že právě proto si ho vybrali.

46

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

8

V sekáči jsem trávila i spoustu sobot a nedělí, protože Melanie mě nechtěla nechá-

vat doma samotnou. Proč ne, začala jsem se vyptávat asi tak ve dvanácti. Třeba kdyby tu začalo hořet, odpovídala. A že se děti nesmějí nechávat doma samy ze zákona. Když jsem se hádala, že už nejsem dítě, jenom povzdychla a opáčila, že na to, abych poznala, kdo je a kdo není dítě, jsem ještě moc malá a že děti jsou obrovská zodpovědnost a že to jednou sama poznám. Pak dodala, že už má ze mě hlavu jako škopek, strčila mě do auta a jely jsme do krámu.

Mohla jsem jí tam pomáhat – třídit trička podle velikosti, nalepovat na ně cenovky, dávat na stranu to, co se muselo vyprat nebo bylo na vyhození. To mě bavilo: seděla jsem si pěkně vzadu v rohu, obklopená mdlou vůní kuliček proti molům, a sledovala jsem frmol.

Nechodili k nám jenom zákazníci. Občas sem zabrousil i někdo z ulice, kdo si u nás jenom odskočil na záchod nebo se trochu ošplíchnul. Melanie je nechá-

vala, pokud je znala, hlavně v zimě. Obzvlášť často k nám chodil jeden starší pán.

Nosil vlněný vesty a kabáty z tvídu, co mu dávala Melanie. Jako třináctiletá jsem se ho docela bála, protože jsme ve škole probírali pedofily. Jmenoval se George.

„Neměla bys George pouštět na záchod,“ protestovala jsem. „Co když je to úchyl?“

„Daisy! Copak takhle se mluví?“ napomenula mě. „Jak tě to vůbec napadlo?“

Seděly jsme doma v kuchyni.

„Vypadá tak. Pořád tam voxiduje. A před krámem somruje. Navíc tě furt sleduje.“ Mohla jsem říct, že sleduje mě, což by ji asi vážně vyděsilo, ale to nebyla pravda. George se na mě ani nepodíval.

47

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Vybuchla smíchy. „Ale prosím tě!“ Připadala mi tenkrát strašně naivní. Byla jsem ve věku, kdy se rodiče mění z těch, kdo vědí všechno, na ty, co nemají o ni-

čem ani páru.

Pravidelně se u nás objevovala ještě jedna osoba, ale nešlo o nikoho z ulice. Odhadovala jsem ji tak na čtyřicet, možná padesát: u starších lidí jsem si nikdy nebyla jistá. Měla v oblibě černou a nosila koženou bundu, džíny a kanady –

tmavý vlasy si stahovala do culíku. Zásadně se nemalovala. Připadala mi jako motorkářka, ale ne doopravdická – spíš jako z reklamy na motorky. Nepatřila ani k zákazníkům – chodila zadem a brala si od nás věci na charitu. Melanie říkala, že jsou s Adou kamarádky a že se znají už strašně dlouho, takže když ji o něco poprosila, nemohla říct ne. A že jí stejně dává jenom to, co by se těžko prodávalo, a je ráda, když i tyhle kousky budou někomu k užitku.

Ale já bych Adu na dobročinnost moc netipovala. Nepřipadala mi nijak dvakrát laskavá ani se moc neusmívala, byla celá tak nějak ostrá a chodila dost rázně. Nikdy se nezdržela dlouho, vzala si pár krabic věcí na vyhození a odvezla je autem. Parkovala v zadní uličce, kam bylo dobře vidět z rohu, kde jsem sedá-

vala. Vždycky přijela jiným.

A pak se v sekáči stavoval ještě někdo, kdo si nic nekupoval. Chodily ve dvou, v dlouhých stříbřitých šatech a bílých čepcích, říkaly si perlová misie a šířily slovo boží z Gileádu. Naháněly mi ještě větší hrůzu než George. Brázdily městem, oslovovaly kolemjdoucí na ulicích, otravovaly prodavače a všem lezly na nervy.

Občas se na ně někdo neurvale obořil, ale Melanie se k nim chovala zdvořile, protože hrubostí se nikdy nic nevyřeší, jak tvrdila.

Bývaly většinou mladšího věku, nosily kolem krku perly a usmívaly se na všechny strany, ale nijak upřímně. Nabízely Melanii brožurky, kde se ukazo-valo, jak u nich mají v ulicích čisto a jak si tam děti šťastně hrajou a vychází tam sluníčko, vždycky pod nějakým lákavým titulem, aby se lidi do Gileádu jen hrnuli: „Zhřešilas? U nás Ti Bůh odpustí!“ nebo „Bez domova? V Gileá du ho najdeš.“

A minimálně jedna brožurka pojednávala o Nikolce. „Vraťte nám Nikolku!“

nebo „Nikolka patří Gileádu!“ Pouštěli jsme si o ní dokument ve škole: její máma 48

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

byla služebnice a propašovala ji jako malinkou z Gileádu ven. Porodila ji do rodiny jednoho z pohlavárů a ten velitel byl asi dost veliký zvíře, protože se kolem toho únosu děsně nadělalo a Gileád oficiálně požadoval její navrácení zákoni-tým rodičům. Kanada se k tomu nejdřív neměla, ale pak vyměkla a slíbila, že udělá, co bude v jejích silách, jenomže to už se po Nikolce slehla zem a pátrání nikam nevedlo.

Mezitím se z Nikolky stalo něco jako gileádská modla. Na všech brožurkách těch misionářek byla jedna a ta samá podobizna. Mrňavá holčička, na pohled úplně obyčejná, ale naše učitelka říkala, že ji v Gileádu v podstatě prohlásily za svatou. A i u nás se proměnila v hotovou ikonu: kdykoliv se v Kanadě demon-strovalo proti Gileádu, třímal někdo její obrázek a slogany typu: NIKOLKA –

SYMBOL SVOBODY! Nebo NÁSLEDUJTE NIKOLKU! Jako by to mimino mohlo samo někam jít, říkala jsem si.

Mně se Nikolka zprotivila tím, že jsem o ní musela dělat referát. Řekla jsem v něm, že si ji obě strany přehazujou jako balón a že by většina byla spokojená, kdyby se poslala zpátky. Učitelka mi za to napařila trojku a prohlásila, že ne-mám srdce a že bych se měla naučit respektovat lidská práva a pocity bližních.

Když jsem namítla, že v Gileádu jsou taky lidi, a zeptala jsem se, jestli jejich práva a pocity respektovat nemusíme, mohla se zbláznit a setřela mě, že bych měla konečně dospět – asi nebyla tak daleko od pravdy: schválně jsem to hro-tila. Ale tou trojkou mě dožrala.

Kdykoliv k nám misionářky dorazily, vzala si od nich Melanie hromádku brožurek a slíbila, že je nechá na pultu. Občas jim pár starších vrátila, aby měly co rozdávat v dalších zemích.

„Proč to děláš?“ ptala jsem se jí ve čtrnácti, kdy už mě začala trošku zajímat politika. „Neil říkal, že jsme ateisti. Takhle je akorát podporuješ.“ Ve škole jsme Gileád probírali asi třikrát: vykládali nám, že je to naprosto příšerná země, kde se ženám zakazuje najít si zaměstnání nebo řídit auto a taky z nich dělají služebnice a nutí je, aby se nechávaly oplodňovat jako krávy, jenomže krávám to nevadí. Za těchhle okolností by se na stranu Gileádu mohl postavit jenom netvor.

V případě žen stvůra. „Proč jim neřekneš, že šířej zlo?“

„Těm nemá cenu něco vysvětlovat,“ namítala Melanie. „Jsou to fanatičky.“

„Tak jim to řeknu já.“ Tehdy jsem si myslela, že vím, co dělají ostatní špatně, hlavně dospělí. A že je dokážu správně nasměrovat. Misionářky byly starší než já, ty už měly mít vlastní hlavu: jak mohly všem těm hovadinám uvěřit?

49

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ať tě to ani nenapadne!“ vyjela na mě Melanie. „Zůstaneš tady. Nechci, abys s nima mluvila!“

„Proč ne? Já jim to –“

„Prostě ne. Dovedou holkám, jako jsi ty, nakukat, aby šly do Gileádu. Že se vám perlová misie snaží pomoct. Budou hrát na tvůj idealismus.“

„S tím bych je poslala do hajzlu!“ odsekla jsem namíchnutě. „Nejsem přece vypatlaná!“ Doma jsem většinou nemluvila sprostě, ale občas mi to prostě ulítlo.

„Dávej si pozor na pusu!“ napomenula mě. „Co si o tobě lidi pomyslí!“

„Promiň. Jenom bych jim na to fakt neskočila.“

„Já ti věřím, ale proč to pokoušet? Zkrátka si jich nevšímej. Když si od nich vezmu ty brožurky, dají nám pokoj.“

„A ty jejich perly jsou pravý?“

„Falešný. Všechno je na nich falešný.“

50

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

9

Přes všechno, co pro mě Melanie dělala, mi její vůně nepřipadala důvěrně známá.

Voněla přírodním mejdlem pro hosty v cizím domě, kam jsem přijela na ná-

vštěvu. Chci tím říct, že mi vůbec nevoněla jako máma.

Když jsem byla menší, patřila k mým oblíbeným knížkám ve školní knihovně ta o týpkovi, co se dostal do vlčí smečky. Nesměl se koupat, protože by ze sebe smyl pach smečky a vlci by ho zavrhli. Se mnou a s Melanií se to mělo tak, jako by nám právě taková pachová stopa chyběla – to, co by nás jednoznačně spojilo v „my“. A právě tu jsem postrádala. Nikdy jsme se k sobě moc netulily.

Navíc se oba chovali jinak než rodiče dětí kolem mě. Strašlivě se o mě báli, jako bych se dala snadno rozbít. Jako bych byla ušlechtilá kočka a oni mě jenom hlídali: svou vlastní kočku bere člověk jako samozřejmost a moc si s ní hlavu nedělá, ale cizí kočka je jiná liga, protože kdyby se ztratila, bude si to ten, kdo ji hlídá, vyčítat úplně jiným způsobem.

Všichni spolužáci měli fotky z dětství – hromady fotek. Rodiče dokumen-tovali snad každou minutu jejich života. Občas někdo dokonce přitáhnul mo-mentku z porodnice a mluvil o ní před třídou. Zvedal se mi z nich kufr – koho zajímá krev a stehna cizí mámy a oslizlá hlavička mezi jejíma nohama! Nebo stovky záběrů v plínkách i bez. Coby mrňata si snad nemohli bez záblesku foťáku ani krknout – a ještě jednou pro maminku –, jako by vedli dvojí životy, jeden v reá lu a další pro objektiv.

Zato já nenašla jedinou svou fotku. Neil sice sbíral fotoaparáty jako starožit-nosti, ale funkční foťák jsme neměli ani jeden. Melanie tvrdila, že všechny moje fotky z dřívějška shořely. Tomu by věřil jenom blbec, takže jsem jí to zbaštila.

51

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

* * *

A teď vám vylíčím tu pitomost, kterou jsem provedla, a co jsem tím způsobila.

Nejsem na svoje chování ani trochu pyšná: zpětně chápu, jak jsem byla hloupá.

Ale tehdy jsem to viděla jinak.

Tejden před oslavou narozenin se měl konat protestní pochod proti Gileádu.

Někdo k nám propašoval další záznam z těch jejich poprav a ukazovali je ve zprávách: jak tam věší ženy za kacířství a odpadlictví a za snahy dostat vlastní děti pryč z Gileádu, což se podle jejich zákonů považovalo za velezradu. Dva nejvyšší ročníky dostaly volno ze školy a místo vyučování jsme mohli jít v rámci občanky demonstrovat a projevit tak „zájem o dění ve světě“.

Vyráběli jsme transparenty jako třeba: STOP OBCHODOVÁNÍ S GILOTINÁDEM! I V GILEÁDU MAJÍ ŽENY SVOJE PRÁVA! NIKOLKA – NADĚJE

PRO OSTATNÍ! Pár spolužáků do toho přihodilo ekologii: NECHCEME SE

DUSIT JAKO V GILEÁDU! KLIMA V GILEÁDU = UPALOVÁNÍ! A k tomu záběry hořících lesů a mrtvol ptáků, ryb a lidí. Několik učitelů a rodičů se při-hlásilo, že pojedou s náma jako dozor, aby se nám při pochodu nic nestalo. Byla jsem děsně natěšená a jako na trní, protože jsem ještě nikdy nedemonstrovala.

Jenomže naši mi to zatrhli.

„Proč?“ nechápala jsem. „Jdou úplně všichni!“

„To nepřichází v úvahu,“ prohlásil Neil.

„Sám přece pořád říkáš, jak se máme brát za svoje zásady!“ namítala jsem.

„Tohle je něco jinýho. Tohle je nebezpečný, Daisy,“ nedal se oblomit.

„A taky říkáš, že se nedá žít jenom v bavlnce. Navíc s náma jde pár učitelů. Je to v podstatě školní akce – za absenci ztratím body!“ To sice nebyla tak docela pravda, ale na školních výsledcích si zakládali.

„Možná by jít mohla,“ uvažovala nahlas Melanie, „když poprosíme Adu, aby na ni dohlídla.“

„Nejsem malá! Nepotřebuju chůvu!“ vztekala jsem se.

„To si děláš srandu?“ otočil se na ni Neil. „Víš, kolik tam bude všude novinářů? Budou toho plný zprávy!“ Tahal se přitom za vlasy, teda za těch pár, co mu zbylo, což dělával, když ho něco fakt trápilo.

„A o to nám právě jde!“ skočila jsem mu do řeči. Vyráběla jsem jeden z transparentů – s černou lebkou a červeným nápisem GILEÁD = SMRT MYSLI. „Proto tam bude celá třída – aby se to dostalo do zpráv!“

52

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Melanie si zacpala uši. „Mě z toho už zase rozbolela hlava. Neil má pravdu.

Nejdeš, a basta. Zůstaneš v krámě a už se o tom nebudeme bavit.“

„No tak mě tady držte pod zámkem!“ Vzteky bez sebe jsem vydupala do pokoje a zabouchla za sebou dveře. Nenechám si nic zakazovat.

Naše škola se jmenovala po Florence Wyleový, sochařce z 20. století, která bo-jovala za práva umělců. Její obraz visel ve vstupní hale a svědčil o tom, že by škola měla podporovat tvořivost, jak říkala Melanie, a rozvíjet smysl pro hodnoty v duchu demokracie a svobodnýho myšlení, jak dodával Neil. Proto mě tam údajně zapsali – z principu sice se soukromým školstvím nesouhlasili, jenomže úroveň v normálních školách byla tak bídná, že i když by se všichni měli snažit o zlepšení systému, nechtěli riskovat, že mě tam zapíchne začínající dealer. Teď mě napadá, že za výběrem stál i další důvod: u nás se přísně hlídala docházka.

Chodit za školu se prakticky nedalo, takže spolehlivě věděli, kde jsem.

Nijak zvlášť jsem ke škole nepřilnula, ale ani mě moc neštvala. Musela jsem se jí zkrátka prokousat, než se v životě posunu dál, a jak si ho pak zařídím, to se teprve uvidí. Nějakou dobu jsem uvažovala o veterině, ale po čase mi to přišlo jako dětinská představa. Pak se mi zamlouvala chirurgie, jenomže když jsme si ve škole pouštěli video z operačního sálu, udělalo se mi zle. Pár spolužáků mělo ambice stát se zpěvačkou nebo návrhářkou nebo architektem a tak podobně, ale mně chyběl hudební sluch a připadala jsem si dost nevynalézavá.

Našla jsem si tam pár kámošů: holky na pokec a drby, s učením jsme si na-vzájem vypomáhali kluci i holky bez rozdílů. Dávala jsem si ale pozor, abych ze známek vycházela tupější, než jsem ve skutečnosti byla – nechtěla jsem nijak vyčnívat –, takže o moje domácí úkoly ve třídě nikdo dvakrát nestál. Zato do těláku jsem se obula naplno – tam mi vynikání nevadilo a ve sportu jsem vážně bodovala, hlavně pokud záleželo na vejšce a rychlosti, jako třeba u basketu. Když se rozdělovalo do družstev, šla jsem na dračku. Ale mimo školu jsem žila dost omezeně, protože mě z domova nikam nepouštěli. Nesměla jsem si sama vyrazit po nákupech, protože centra zamořili feťáci, jak tvrdila Melanie, ani vysedávat v parku, aby si mě tam náhodou nevyčíhnul nějakej ten divnej chlápek, co se tam vyskytujou, jak se obával Neil. Takže moje mimoškolní aktivity zkrouhli v podstatě na nulu s tím, že vyrážet si můžu dle libosti, až budu starší. Kouzelným slovíčkem u nás doma bylo Ne.

53

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Tentokrát jsem se ale nehodlala vzdát: měla jsem v úmyslu na demošku jít za každou cenu. Škola pro nás najala pár autobusů. Naši si to posichrovali i přes ředitelku, zavolali jí, že nemám jejich svolení a aby mě nepouštěla do autobusu, takže mě poprosila, abych teda nenastupovala, a já zacvrlikala jako že jasně, chápu, v pohodě, počkám na Melanii, až si pro mě přijede autem. Jenomže na nastupování dohlížel jenom řidič a ten nás neznal, kolem autobusů panoval šru-mec, rodiče ani učitelé se k dozoru zatím neměli a informace, že nesmím jet, se k nim zřejmě nedostala, a mně stačilo jenom si vyměnit průkazku s jednou hol-kou z basketu, která o pochod nestála, a nastoupit si pěkně spokojeně do busu.

54

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

10

Protestní pochod byl nejdřív fakt vzrůšo. Konal se v centru kousek od parla-mentu. Vlastně vůbec nešlo o pochod, protože všichni stáli na místě, a to dost natěsno. Spíš se řečnilo. Třeba jedna Kanaďanka popisovala otrockou práci, která stála život její příbuznou, protože v koloniích Gileádu musela sbírat radioaktivní odpad. Předseda Svazu přeživších genocidy v Národní domovině Gileádu líčil pochody smrti do Severní Dakoty, a jak přesídlence nahnali jako stádo ovcí do oplocených měst duchů bez vody a jídla, kde umírali po tisících, takže spousta z nich radši vsadila život na cestu sněhem ke kanadským hranicím – na důkaz zvedl ruku bez prstů a dodal: „Omrzliny.“

Vystřídala ho mluvčí ze SanctuCare, organizace na pomoc uprchlicím z Gi-leádu, a snažila se nám zprostředkovat pocity služebnic, kterým odebrali děti, jaká je to krutost a jak tam jejich pokusy získat vlastní dítě zpátky označujou za neúctu k Bohu. Neslyšela jsem všechny projevy, protože občas zlobilo ozvučení, ale chápala jsem, o čem se mluví. A všude kolem bylo plno transparentů s nápisem: VŠECHNY DĚTI V GILEÁDU JSOU NIKOLKA!

A pak náš školní hlouček vykřikoval svoje hesla, mávali jsme slogany a četli na ostatních třeba: SKONCUJTE S FAŠISTY GILOTINÁDU! nebo UPRCHLÍCI Z GILEÁDU MAJÍ PRÁVO NA AZYL! Jenomže pak se odněkud vyrojila hromada lidí, která demonstrovala proti nám a nesla svoje transparenty: UZAVŘETE HRANICE! AŤ SI GILEÁD NECHÁ SVOJE DĚVKY

A PARCHANTY! UŽ TAK JICH TU MÁME DOST! ZASTAVTE INVAZI!

TÁHNĚTE, ONANOVÉ! A v jejich středu jsem podle šatů, čepců a náhrdelníků zaznamenala perlovou misii s nápisy SMRT ZLODĚJŮM DĚTÍ! a VRAŤTE

55

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

NÁM NIKOLKU! Lidi z našeho tábora na ně házeli vajíčka a jásali s každým zásahem, ale misionářky se jenom dál usmívaly s tím svým skelným pohledem.

Tu a tam se do sebe pár bojovnějších pustilo. Černě oblečená skupinka v kuklách začala rozbíjet výlohy. Najednou bylo všude plno těžkooděnců. Jako by spadli z nebe. Proráželi si cestu davem pomocí štítů a obušků hlava nehlava bez ohledu na věk.

Moje nadšení vystřídal strach. Chtěla jsem vypadnout, ale nemohla jsem se v tlačenici ani hnout. Marně jsem se rozhlížela po třídě a kolem mě propukala panika. Všichni se někam snažili protlačit a křičeli a ječeli. Schytala jsem pecku do břicha: asi loktem. Zalapala jsem po dechu a do očí mi vhrkly slzy.

„Tudy,“ ozvalo se za mnou hrubým hlasem. Byla to Ada. Popadla mě za límec a táhla mě za sebou. Vůbec nevím, jak se skrz tu masu dokázala dostat: nejspíš neváhala občas někoho kopnout. Vyvedla mě do postranní ulice mimo ten šru-mec – v televizi ho pak označili za nepokoje. Když jsem se dívala na záběry kamer, říkala jsem si v duchu, že už vím, jak člověku je při nepokojích: jako by se topil. I když já se teda nikdy netopila.

„Melanie se bála, že se tu možná objevíš,“ odtušila Ada. „Hodím tě domů.“

„Ne, já –“ Nechtěla jsem přiznat, jak jsem vyděšená.

„Hned teď. Presto. A bez debat.“

Ten večer jsem ve zprávách viděla i sebe: mávala jsem transparentem a křičela.

Čekala jsem, že se Neil s Melanií rozzuří, ale místo toho jsem jim z očí vyčetla úzkost. „Proč jsi to udělala?“ hlesl Neil. „Copak jsi nás vůbec neposlouchala?“

„Ale tys přece sám říkal, že se má člověk postavit bezpráví,“ bránila jsem se.

„A ve škole nám to taky vykládali.“ Evidentně jsem překročila nějakou hranici, ale nehodlala jsem se omlouvat.

„Co uděláme teď?“ obrátila se Melanie na Neila. „Daisy, můžeš mi prosím tě skočit do kuchyně pro skleničku vody? A v lednici je troška ledu.“

„Třeba z toho nic nebude,“ konejšil ji Neil.

„Ale nemůžeme to riskovat,“ slyšela jsem ji. „Musíme se dát do pohybu, jako včera. Zavolám Adě, aby nám zajistila dodávku.“

„Nemáme kam…“ namítal Neil. „Nemůžeme jen tak…“

Vrátila jsem se s vodou. „Co se děje?“

„Nemáš náhodou úkoly?“ usadil mě Neil.

56

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

11

Tři dny nato se nám někdo vloupal do sekáče. Měli jsme v krámě alarm, ale zloději stačili vlízt dovnitř a zase vyklidit pole, než se tam stihnul dostat někdo z agentury, což je problém alarmů, jak říkala Melanie. Peníze nenašli, protože v kase nikdy hotovost nenechávala, ale vzali pár kousků z prodejny a Neilovi obrátili kancelář vzhůru nohama – složky ze šanonů se válely všude po podlaze. Vzali mu i pár těch jeho starožitností – několik hodinek a strojků a foťáků a vzácnou figurku klauna na klíček. Pokusili se taky založit požár, dost diletantsky, jak ří-

kal Neil, takže se ho brzy podařilo uhasit.

Když přišla policie, ptali se, jestli nemáme nepřátele. Naši jim tvrdili, že ne a že se vlastně skoro nic neztratilo – nejspíš šlo jen o někoho z ulice, kdo hledal pár šupů na drogy –, ale já na nich poznala, jak je to rozhodilo, protože mluvili takovým tím způsobem, jako když nechtějí, abych je slyšela.

„Vzali ten foťák,“ říkal Neil Melanii, právě když jsem vcházela do kuchyně.

„Jakej foťák?“ chtěla jsem vědět.

„Prostě starej foťák, no,“ odbyl mě Neil. „Jenom že to byla dost cenná věc.“

Od toho okamžiku byli oba čím dál víc nesví. Neil objednal do prodejny další alarm. Melanie nadhodila, že se možná přestěhujeme jinam, ale jakmile jsem se začala vyptávat, opáčila, že ji to jen tak napadlo. Neil opakoval, že se naštěstí nic nestalo, ale tak často, až mi vrtalo hlavou, jestli se vážně něco nestalo, kromě ztráty foťáku.

Večer po vloupání jsem oba našla před televizí. Většinou jí nevěnovali moc pozornosti – prostě jen běžela jako kulisa –, ale tentokrát na ní viseli očima.

Jednu tu stříbrnou misionářku, identifikovanou jako „teta Adriana“, našli 57

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

mrtvou v bytě, kde bydlela v podnájmu s další perlovou pámbíčkářkou. Visela na kouli u dveří, vlastní pásek kolem krku jako stříbrnou oprátku. Byla po smrti už několik dní, citoval komentátor z pitevního protokolu. Majitel sousedního bytu pojal podezření kvůli zápachu a zavolal na policii. Ta případ vy-

šetřovala jako sebevraždu, protože uškrcení tímhle způsobem je údajně běžná metoda.

Pak ukázali její fotografii. Pozorně jsem si ji prohlídla: většinou mi kvůli těm hábitům, čepcům a perlám všechny připadaly jedna jako druhá, ale zrovna tuhle jsem si pamatovala. Byla totiž nedávno u nás v krámě a nechávala tam brožurky.

Pochopitelně ne sama, s „tetou Sally“, kterou se podle moderátora nepodařilo najít. Na obrazovce se objevila i její fotografie: policie žádala diváky o pomoc při pátrání. Konzulát Gileádu případ zatím nekomentoval.

„To je hrůza,“ šeptal Neil Melanii. „Chudák holka. Prostě katastrofa.“

„Proč?“ nechápala jsem. „Pracujou přece pro Gileád. Takže proti nám. To vědí všichni.“

Oba se na mě podívali. Jakým slovem by se dal jejich výraz vystihnout? Nejspíš zoufalstvím. Byla jsem zmatená: proč je to tak vzalo?

Ta opravdu strašná věc se stala v den narozenin. Ráno probíhalo úplně normálně. Vylezla jsem z postele, oblíkla si školní uniformu – říkala jsem už, že jsme ji nosili? Zelenou? Zelená byla předepsaná i pro ponožky k černým šněro-vacím botám – vlasy jsem si předpisově stáhla do culíku, aby mi nelezly do očí, a sešla jsem dolů.

Melanie stála v kuchyni u ostrůvku s žulovou deskou. Mně by se teda víc líbila taková ta průhledná z recyklátů, jakou jsme měli ve školní jídelně, kam občas něco zatavili, takže bylo pořád na co se dívat – u jednoho okýnka měli třeba kostru mývala.

U ostrůvku jsme většinou i jedli. Sice jsme měli i jídelnu se stolem, ale ta byla na večeře pro hosty. U nás se totiž po večerech scházela spousta lidí, ale ne na jídlo – probírali tu nejrůznější věci. Předchozí večer se u nás taky o něčem de-batovalo: na stole zůstaly ještě hrnky od kafe a na talíři drobky sušenek a nějaká ta scvrklá kulička vína. Neviděla jsem, kdo se tu stavoval, protože jsem si zalezla do pokoje, abych se nemusela zpovídat z toho, co jsem provedla. Evidentně šlo o něco víc než jen o obyčejnou neposlušnost.

58

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Sešla jsem do kuchyně a posadila se k ostrůvku. Melanie ke mně stála zády a dívala se z okna. Vedlo k nám na dvůr – na skruže s rozmarýnem, na terasu, kde jsme měli stolek a pár křesílek, a na roh ulice před domem.

„Dobrý ráno,“ pozdravila jsem a ona se vylekaně otočila.

„Uf, Daisy! Neslyšela jsem tě. Všechno nejlepší k narozeninám! Ty naše sladká šestnáctko!“

Neil se k nám připojil až po snídani, těsně než jsem musela zmizet do školy. Byl nahoře a telefonoval. Trochu se mě to dotklo, ale ne moc. Stejně byl duchem jinde.

Do školy mě vezla Melanie, jako obvykle: nenechávala mě jezdit školním autobusem, i když jsme zastávku měli kousek od baráku. Odůvodnila to tím – tak jako vždycky –, že stejně jede kolem do krámu, takže mi tam klidně přibrzdí.

„Dneska večer bude dort, se zmrzkou,“ oznámila mi a v závěru zvedla hlas, skoro jako by šlo o otázku. „Po škole tě vyzvednu. Chceme s tebou něco probrat – teď už na to máš dost rozumu.“

„Tak jo,“ přitakala jsem. Čekala jsem výklad o klukách, a že ne znamená ne a tak, ve škole to do nás hustili pořád. V duchu jsem se připravovala na trapnou chvilku, kterou si zkrátka budu muset přetrpět.

Už už jsem měla na jazyku omluvu za demonstraci, jenomže jsme právě dorazily ke škole, a tak jsem ji zase spolkla. Vystoupila jsem mlčky a Melanie po-

čkala, dokud jsem nedošla ke vchodu. Zamávala jsem jí a ona mně. Ani nevím, proč jsem to udělala – normálně jsem jí nemávala. Asi ze mě ta omluva vypadla takhle bezděčně.

Co se ten den dělo ve škole, si už moc nepamatuju – proč taky? Normálně jsme se učili. A normální věci člověku v hlavě neuváznou, jsou jako koukání z okýnka auta. Míjejí vás, tohle a támhleto, tohle a támhleto, a nemají pro vás zvláštní význam. Nevěnujete jim moc pozornosti – děláte je podvědomě, jako když si čistíte zuby.

Pár lidí ze třídy mi pak u oběda v jídelně popřálo všechno nejlepší. Zazpívali mi a zatleskali a tak.

Během odpoledky se udělalo dusno a hodiny se vlekly. Seděla jsem na frá-

nině, kde jsme četli úryvek z novely Mitsou aneb Jak dívky zrají k důvtipu od Colette: o kabaretní zpěvačce, která ve skříni v šatně schovává pány. Kromě francouzštiny nám měl názorně ukázat i to, jak příšerně se ženám kdysi žilo, 59

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

ale mně nepřipadalo, že by Mitsou byla kdovíjaká chudinka. Mít skříň plnou nóbl ctitelů – to by se mi docela líbilo. Ale i kdybych měla ctitele, kam bych ho schovala? K sobě do skříně těžko: Melanie by ho hned vyčmuchala, a kdyby ne, musela bych ho krmit. Zauvažovala jsem nad tím: co bych mu tak dokázala propašovat, aby Melanie nepojala podezření? Sejra a sušenky? Sex by nepřichá-

zel v úvahu: neodvážila bych se ho vypustit ven a já bych se k němu do skříně nevešla. Podobným fantazírováním jsem si krátila čas ve škole poměrně často –

ubíhal pak rychleji.

Tohle mě totiž docela trápilo. Ještě v životě jsem s nikým nechodila, protože jsem nepotkala nikoho, s kým bych chodit chtěla. A připadalo mi, že na to ani dojít nemůže. Kluci od nás ze školy byli mimo mísu: znala jsem je od první třídy, viděla jsem je dolovat z nosu holuby, a pár z nich se kdysi dokonce počurávalo.

S takovou vzpomínkou milostná vášeň fakt nevzplane.

To už jsem měla náladu pod psa, jak se o narozeninách občas stává: čekáte zázračnou proměnu, která samozřejmě nenastane. Abych neusnula, vytrhávala jsem si vlasy zpoza ucha, vždycky jenom dva tři. Věděla jsem, že když to budu dělat často, zůstane mi za pravým uchem lysina, ale zatím jsem vytrhávání vlasů praktikovala jenom něco přes měsíc.

Konečně zazvonilo a mohla jsem jít domů. Proploužila jsem se vypulírovanou vstupní halou k východu a vyšla ven. Lehce mrholilo a já si nevzala pláštěnku.

Obhlídla jsem okolí. Melanie nikde.

Najednou se vedle mě objevila černá kožená bunda – Ada. „Pojď se mnou do auta,“ nařídila mi.

„Cože?“ nechápala jsem. „Proč?“

„Kvůli Neilovi s Melanií.“ Zadívala jsem se jí do tváře a okamžitě jsem poznala, že se muselo něco stát. Kdybych byla starší, zeptala bych se hned, co se děje, ale tenkrát jsem jenom automaticky chtěla oddálit chvíli, kdy se dozvím špatnou zprávu. V knížkách se takovým chvílím říkalo nevýslovná hrůza. Dřív jsem v nich viděla jenom slova, ale v tom okamžiku na mě plnou vahou dopad-nul jejich význam.

„Dostal snad někdo infarkt nebo co?“ vysoukala jsem ze sebe, když sešlápla plyn. Nic horšího mě nenapadlo.

„Ne. Dobře mě poslouchej a hlavně nezačni jančit,“ předeslala. „Nemůžeš se vrátit domů.“

Hrůzou se mi div nezvednul žaludek. „Tak co se stalo? Hořelo tam?“

60

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Vybuchla bomba. V autě. Před sekáčem.“

„A do prdele. Zničilo ho to?“ Nejdřív vloupání, teď tohle.

„V jejím autě. Byli v něm oba.“

Seděla jsem vedle ní jako opařená: nedokázala jsem si to srovnat v hlavě. Co to bylo za šílence, aby je chtěl zabít? Neil s Melanií přece žili úplně obyčejně.

„Takže jsou mrtví?“ hlesla jsem jen. Celá jsem se rozklepala. Snažila jsem se představit si ten výbuch, ale viděla jsem jen tmu. Čtverec tmy.

61

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

V

Dodávka

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 12

Kdo jsi, Ty, kdo čteš tyto stránky? A kdy je čteš? Možná zítra, možná za padesát let, možná nikdy.

Třeba jsi jednou z tet odtud, z Rezidence Ardua, třeba se Ti má zpověď ná-

hodou dostala do ruky. Až se vzpamatuješ z ohromení nad mou hříšností, spálíš je ve snaze zachovat můj zbožný obraz bez poskvrny? Nebo podlehneš tak lidské touze po moci, poběžíš s ní za Očima a udáš mě?

Nebo budeš čmuchal zpoza hranic, pátrající v našem archivu po pádu režimu?

V tom případě se štos usvědčujících dokumentů, jejichž schraňováním se zabý-

vám už tak dlouho, dostane na přetřes nejen při mém vlastním procesu – pokud mě osud škodolibě donutí, abych se ho zúčastnila –, nýbrž i při mnoha dalších.

Pečlivě uchovávám v paměti, kde jsou všechna ta těla pohřbena.

V tuto chvíli už Ti možná vrtá hlavou, jak se mi podařilo vyhnout se tolika čistkám – nejen těm z jinošských let Gileádu, ale i v období jeho bezohledné, nemilosrdné zralosti. Mezitím už na Zdi visela slušná řádka někdejších přísluš-

níků smetánky, neboť ti nejvyšší se postarali, aby je z vrcholku nikdo nesvrhl.

Předpokládáš-li, že coby žena jsem byla při takovém oddělování zrna od plev obzvlášť zranitelná, mýlíš se. Už samo pohlaví mě totiž ze seznamu případných uzurpátorů moci vylučovalo, neboť v Radě velitelů nemohla zasednout žádná žena, což mě paradoxně chránilo.

Pro mou politickou dlouhověkost však existují ještě tři další důvody. Zaprvé mě režim potřebuje. Ovládám ženskou stránku jejich podniku – železnou pěstí 65

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

v kožené rukavici ve vlněné chňapce – a to velmi metodicky, ukázněně: jsem k tomu skvěle uzpůsobena tak jako eunuch v harému. Zadruhé toho o těch na-hoře vím až příliš – až příliš mnoho špíny – a oni nemají tušení, co jsem s takovými poznatky udělala či nakolik a jak jsem je zdokumentovala. Pokud mě po-věsí, neunikne náhodou to svinstvo na veřejnost? Pravděpodobně mě podezírají, že jsem se v daném ohledu pojistila, a nemýlí se.

Zatřetí jsem diskrétní. Všichni z čelných představitelů měli vždycky pocit, že jejich tajemství jsou u mě v bezpečí, ovšem – jak jsem jim neopomněla nazna-

čit – jen pokud jsem v bezpečí já sama. Odjakživa jsem věřila ve vyrovnané účty.

Navzdory těmto záložním opatřením se nenechávám ukolébat. V Gileádu člověku snadno podjedou nohy: k takovým nehodám dochází často. I mně už určitě někdo sepsal nekrolog, v němž mě bude vynášet do nebes. Až mě z toho mrazí. Kdopak mi asi pomáhá vykopat hrob?

Ještě chvilku, prosím bůhvíkoho, alespoň chvilinku. Víc nepotřebuju.

Včera jsem obdržela pozvání na osobní schůzku s velitelem Juddem. Není první.

Některá z dřívějších setkání byla méně příjemná, ale v poslední době jsou naše vztahy vřelejší a k vzájemnému prospěchu.

Když jsem se vydala přes skomírající trávníček mezi naší rezidencí a sídlem Očí a – s jistou námahou – i vzhůru po impozantním bílém schodišti ke sloupoví před hlavním vchodem, přemítala jsem, jakého rázu bude náš rozhovor tentokrát. Musím přiznat, že mi srdce bilo prudčeji než obvykle, a nejen kvůli počtu schodů: ne každému, kdo tudy vešel, se poštěstilo tudy opět vyjít.

Oči vládnou z prostor bývalé velkolepé knihovny. Nyní se v ní nacházejí už jen jejich spisy – původní inventář skončil buďto na hranici, nebo v případě vzác-ných kousků v soukromých sbírkách shánčlivých velitelů. Jelikož jsem si musela důkladně osvojit Slovo Boží, mohla bych citovat nejednu kapitolu a verš, v nichž se pojednává o odplatě za kořistnictví, na něž Pán nepohlíží milostivě, ale opatrnost je matka moudrosti, a tak odolávám pokušení.

Vždycky mě potěší, že si nikdo nedal práci s odstraněním nástěnných maleb po obou stranách vnitřního schodiště: zobrazují totiž padlé vojáky, anděly a ví-

tězné vavříny, jsou tudíž dostatečně zbožné, aby vyhověly nárokům naší společ-

nosti, ačkoliv vlajku bývalých Spojených států amerických po pravé straně pochopitelně přemalovali na standartu Gileádu.

66

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Velitel Judd se od našeho prvního setkání povznesl skutečně vysoko. Zpaci-fikování gileádských žen nepředstavovalo pro jeho ego dostatečně velké ukojení a nemohlo mu zajistit patřičný respekt. Ale od té doby, co stanul v čele Očí, se ho obávají úplně všichni. Má kancelář v zadním traktu, dříve zasvěceném nej-vzácnějším svazkům a jejich studiu. Doprostřed dveří si nechal zabudovat obrovské oko se skutečným křišťálem namísto panenky. Díky němu vidí, kdo se chystá zaklepat.

„Dále,“ ozvalo se, než jsem zvedla ruku. Oba příslušníci Očí, kteří mě doprovázeli, se na ten pokyn vzdálili.

„Drahá teto Lydie,“ zazářil na mě zpoza obrovitého stolu. „Jsem tak rád, že jste svou návštěvou poctila můj skromný úřad. Jak se máte? Dobře, doufám?“

Nedoufal, ale já to přešla. „Budiž chvála,“ pozdravila jsem ho. „A vy? A vaše žena?“ Ta stávající vydržela pozoruhodně dlouho. Jeho manželky totiž měly ve zvyku umírat dosti záhy: velitel Judd se zjevně inspiroval u krále Davida a nejrůznějších středoamerických drogových králů a jejich víry v životadárnost spojení s mladou dívkou. Když stávající nebožku náležitě oplakal, dal na vědomí, že je k mání pro další nezletilou nevěstu. Přesněji řečeno to dal na vědomí mně.

„Oběma se nám bohudíky vede výtečně,“ informoval mě. „A pro vás mám skvělé zprávy. Posaďte se, prosím.“ Uposlechla jsem a nastražila uši. „Naši agenti v Kanadě úspěšně identifikovali a zneškodnili dvě nejaktivnější spojky Mayday.

Jako zástěrku provozovali obchod s použitým oblečením v pochybnější části Toronta. Předběžná prohlídka jejich prostor nasvědčuje tomu, že hráli klíčovou roli v podpoře a udržování podzemní železnice, kterou unikají naše ženy.“

„Chvála prozřetelnosti!“ vydechla jsem.

„Operaci provedli naši nadšení mladí kanadští agenti, ale vaše perlová misie je nasměrovala. Co bychom si bez vaší ženské intuice počali?!“

„A očí na stopkách, náležitého výcviku i poslušnosti,“ připomněla jsem. Perlová misie byl původně můj nápad – ostatní náboženství mají taky misionářky, tak proč ne to naše? Jejich misionářky dokázaly přimět spoustu lidí ke konverzi, tak proč ne ty naše? A jejich misionářky sbíraly informace a ty se využívaly ke špionáži, tak proč ne ty naše? – ale protože nejsem naivní, anebo alespoň ne naivní v tomto ohledu, přenechala jsem zásluhy za svůj plán veliteli Juddovi. Oficiálně spadá misie pouze pode mě, protože by nepůsobilo dobře, kdyby se velitel pletl do čistě ženské práce a špinil si ruce jejími podrobnostmi, ale samozřejmě mu hlásím cokoliv, co shledám nutným nebo nevyhnutelným. Při přílišné sdílnosti 67

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

bych ztratila kontrolu, její nedostatek by na mě mohl vrhnout stín podezření.

Lákavé misijní brožurky navrhujeme my a grafickou úpravu a tisk zajišťuje tiskárnička v jednom sklepení Arduy.

Nápad s misií mu doslova vytrhl trn z paty, jelikož jsem s ním přišla v době fiaska kolem Národní domoviny. Genocida, z níž nás obvinily mezinárodní lid-skoprávní organizace, nás stavěla do neblahého světla, proud uprchlíků z domoviny v Severní Dakotě přes hranice s Kanadou se proměnil v nezastavitelnou vlnu a Juddův absurdní projekt s potvrzováním bělošského původu se zhroutil ve změti padělků a úplatků. Moje perlové misie tak podržely jeho rozkymácenou židli, ačkoliv mě mezitím už několikrát napadlo, jestli by ode mě nebylo bývalo strategičtější nechat ho z ní spadnout. Je mi zavázán, což se snadno může obrá-

tit proti mně. Najdou se i tací, jimž nejsou závazky po chuti.

Ale v danou chvíli mě velitel Judd oblažoval vřelým úsměvem. „Hodnota va-

šich perel je zkrátka nevyčíslitelná. A po odstranění těch dvou z Mayday uby-dou, doufejme, starosti i vám – nepřijdete o tolik služebnic.“

„Budiž chvála.“

„K účasti na té čisté operaci se pochopitelně oficiálně hlásit nebudeme.“

„Obviní nás z ní tak jako tak,“ podotkla jsem. „V Kanadě i jinde. To si mé-

dia přirozeně nenechají ujít.“

„A my to samozřejmě popřeme.“

Na okamžik jsme si mlčky měřili jeden druhého přes stůl, jako hráči nad ša-chovnicí, možná, nebo jako dlouholetí soudruzi – protože jsme oba přežili tři vlny čistek. Už to samo o sobě vytváří jisté pouto.

„Jedno mi ale nepřestává vrtat hlavou,“ nadhodil pak. „Ta dvojice teroristů z Mayday tady musí mít spojku.“

„Vážně? To snad ne!“ zvolala jsem.

„Zanalyzovali jsme všechny útěky, o nichž víme, a jejich vysokou úspěšnost si nedovedeme vysvětlit jinak, než že jim předcházely informační úniky. Někdo v Gileádu – respektive někdo s přístupem k pohybům našich bezpečnostních složek – musel informovat průvodčí v té jejich podzemní železnici. Kterou trasu hlídáme, kde se nejspíš nikdo vyskytovat nebude a podobně. Jak víte, válka nás donutila ztenčit v jistých oblastech síly, zejména ve Vermontu a v Maine. Potřebovali jsme posily jinde.“

„Kdo v Gileádu by se mohl zachovat tak proradně?“ pohoršila jsem se. „Zradit vlastní budoucnost?“

68

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Už na tom pracujeme,“ ubezpečil mě. „Ale kdybyste náhodou měla zase ně-

jaké tušení…“

„Samozřejmě!“

„A ještě jedna věc,“ dodal. „Teta Adriana. Ta misionářka, kterou našli mrtvou v Torontu.“

„Ano. Skutečně politováníhodná nepříjemnost,“ souhlasila jsem. „Máte ně-

jaké bližší informace?“

„Čekáme, co nám řeknou z konzulátu. Dám vám vědět.“

„Udělám, co bude v mých silách. Víte, že se na mě můžete vždycky spolehnout.“

„V tolika ohledech, drahá této Lydie,“ zazářil na mě znovu. „I vy jste doslova nedocenitelná, budiž chvála.“

Nebudu předstírat, že by mě lichotka nepotěšila. „Díky,“ sklopila jsem oči.

Můj život se mohl odvíjet docela jinak. Kdybych se jen byla dostatečně rozhlí-

žela, měla širší záběr. Kdybych se jen byla včas sbalila, jako tolik mých známých, a odjela ze země – z vlasti, kterou jsem pořád bláhově považovala za tutéž zemi, jak jsem ji znala od nepaměti.

Ale lítost k ničemu nevede. Rozhodla jsem se, jak jsem se rozhodla, a tím se prostor pro rozhodování zásadně zúžil. Dvě cesty se dělily v žlutém háji, napsal Frost, a já šla tou, kde jich šlo více přede mnou. Byla posetá mrtvolami, jak už takové cesty bývají. Ovšem tyto řádky dokazují, že moje tělo mezi nimi není.

S tou mou ztracenou zemí to už šlo léta z kopce. Záplavy, požáry, tornáda, hu-rikány, sucha, nedostatek vody, zemětřesení. Příliš toho, příliš málo zase tamtoho.

Chátrající infrastruktura – proč nikdo nevyřadil včas z provozu ty stárnoucí ja-derné reaktory? Ekonomika šla ke dnu, rostla nezaměstnanost, klesala porodnost.

Lidi se začali bát. Pak se rozlítili.

Náprava v nedohlednu. Na koho to všechno svalit?

Proč jsem si jen myslela, že se to prostě nějak vyřeší jako vždycky? Protože se o tom všem psalo a mluvilo tak dlouho? Že se obloha zřítí, uvěříte až ve chvíli, kdy vás praští do palice.

Moje zatčení přišlo krátce po útoku Synů Jákobových, při němž zlikvidovali Kongres. Zpočátku ho přišili islamistům a vyhlásili výjimečný stav, ale lidem 69

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

řekli, že mají zachovat klid, že ústava zase brzy vstoupí v platnost a že výjimečný stav se brzy odvolá. To byla pravda, ale v jiném slova smyslu, než jsme si mysleli.

Ten den nemilosrdně pražilo. Soudy přerušily činnost – dočasně, než se znovu nastolí pořádek a vláda zákona, jak nám vysvětlili. Navzdory tomu nás pár do práce vyrazilo – vynucené volno se dá vždycky využít k popasování s tou hro-madou dokumentů na stole, alespoň tak jsem si to odůvodnila. Ve skutečnosti jsem chtěla být mezi svými.

Kupodivu nikdo z našich mužských kolegů nepociťoval tutéž potřebu. Možná hledali útěchu u žen a dětí.

Pročítala jsem jeden ze spisů, když ke mně do kanceláře vrazila mladší kolegyně Katie – nedávno jmenovaná šestatřicetiletá soudkyně, toho času tři měsíce po oplodnění ze spermabanky. „Musíme vypadnout,“ vyhrkla.

Zírala jsem na ni. „Jak to myslíš?“

„Musíme vypadnout ze země. Něco se děje.“

„To vím taky – vyhlásili přece –“

„Něco horšího. Zablokovali mi kreditku. Obě dvě. Snažila jsem se koupit si letenku. Díky tomu jsem to zjistila. Máš tu auto?“

„Cože?“ nechápala jsem. „Proč? Nemůžou tě přece jen tak odříznout od peněz!“

„Evidentně můžou. Když jsi ženská. To mi řekli v aerolinkách,“ běsnila Katie.

„Prozatímní vláda na to právě schválila zákony: veškerý majetek žen přechází na nejbližšího mužského příbuzného.“

„A je to ještě horší,“ ozvala se Anita, o něco starší kolegyně, která za mnou právě taky přiběhla. „Mnohem horší.“

„Já muže v rodině nemám. To je přece naprosto v rozporu s ústavou!“ protestovala jsem ohromeně.

„Na ústavu můžeš zapomenout,“ vybafla Anita. „Právě ji zrušili. Slyšela jsem to v bance, když jsem se snažila…“ Rozplakala se.

„No tak, seber se!“ napomenula jsem ji. „Teď musíme mít čistou hlavu.“

„Určitě někoho v příbuzenstvu najdou. Museli to plánovat roky: mně řekli, že u mě je to synovec. A tomu je dvanáct,“ ušklíbla se Katie.

V tu chvíli někdo rozkopl dveře oddělení. Dovnitř napochodovalo pět chlápků, dva a dva a ještě jeden, všichni se samopalem. Vyběhly jsme z kanceláře. Tessa, naše recepční, jen vyjekla a schovala se pod stůl.

Dvěma z nich bylo něco přes dvacet, zbylým kolem padesátky. Na mladších bylo znát fitko, starší měli pivní pupky. Všichni nahodili maskáče – jako ve filmu, 70

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

ale možná spíš rovnou z armádního skladu, a kdyby nedrželi ty kvéry, asi bych se i rozesmála, protože mi ještě nedošlo, že ženy smích brzy přejde.

„Co si to dovolujete?“ obořila jsem se na ně. „Neumíte klepat? Bylo odemčeno!“

Nevzali mě na vědomí. Jeden z nich – nejspíš velitel jednotky – se optal společníka: „Máš ten seznam?“

Zkusila jsem to pobouřenějším hlasem: „Kdo z vás se bude zodpovídat za škodu?“ Pomalu se mě zmocňovala hrůza: po zádech mi přejel mráz. Jde o přepa-dení? Chtějí nás vzít jako rukojmí? „Co tu chcete? Nemáme tu žádnou hotovost.“

Anita do mě šťouchla loktem, abych zmlkla: pochopila situaci mnohem líp než já.

Ten se seznamem ho zvedl. „Která z vás je ta těhotná?“ Podívaly jsme se na sebe. Katie udělala krok vpřed. „Já.“

„Bez manžela, jo?“

„Ano, jsem…“ Podvědomě si na obranu zkřížila ruce před bříškem. Rozhodla se být svobodnou matkou, což byla tehdy poměrně častá volba.

„Tak na střední,“ prohlásil ten ve velení. Mladší dva postoupili k ní.

„Půjdete s námi, mladá paní,“ vybídl ji jeden z nich.

„Proč?“ bránila se Katie. „Nemůžete sem přece jen tak vtrhnout a –“

„Prostě jdete s náma!“ vyštěkla druhá gorila. Neurvale ji popadli v podpaží.

Vykřikla, ale nechala se odvléct. Co taky mohla dělat?

„No to už přestává všechno!“ vyhrkla jsem. Slyšely jsme, jak se Katiin hlas rozléhá halou a slábne.

„Rozkazy tady dávám já,“ upozornil mě příkře velitel s nakrouceným knírem.

Ani jeho brejle nepůsobily moc strejcovsky. Během toho, co by se dalo označit za mou gileádskou kariéru, jsem si na něj vzpomněla s každým dalším nýman-dem, který tu nenadálou trochu moci vzápětí zneužil – a neunikla mi v té souvislosti ani nepřímá úměrnost.

„Nebojte, nic se jí nestane,“ upokojil nás ten se seznamem. „Jde do bezpečí.“

Načež přečetl i naše jména. Nemělo cenu předstírat, že to nejsme my: šli na-jisto. „A kde máte tu recepční? Tu Tessu?“

Chudinka Tessa se vynořila zpoza pultu. Celá se strachy klepala.

„Co myslíš?“ obrátil se na velitele. „Skladiště, střední, nebo stadion?“

„Kolik vám je?“ houkl na ni velitel. „No, tady to, koukám, stejně máme.

Sedma dvacet.“

„Tak to bych jí dal šanci. Skladiště. Třeba si ji někdo vezme za ženu.“

71

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Stoupněte si támhle,“ ukázal jí velitel.

„Kristepane, je pochcaná,“ vyjevil se ten třetí.

„Žádný klení,“ napomenul ho velitel. „Taky dobře. Má respekt, tak snad bude poslouchat.“

„Na to bych u ženskejch nesázel,“ zapochyboval ten třetí. Asi to myslel jako vtip.

Oba mladší se vrátili nahoru bez Katie. „Je v dodávce,“ oznámili.

„A kde jsou ty další dvě takzvaný soudkyně?“ chtěl vědět velitel. „Ta Loretta a Davida?“

„Na obědě,“ odpověděla Anita.

„No tak vezmem aspoň tydle. Počkejte s ní, až se vrátěj,“ ukázal velitel na Tessu.

„Tuhle pak zamkněte v dodávce do skladiště. A tamty dvě na obědě dovalte.“

„Skladiště, nebo stadion? Pro tyhle dvě.“

„Stadion,“ rozhodl velitel. „Tadle už je stará, obě maj diplom z práv, když jsou soudkyně, ne? Slyšels rozkazy, ne?“

„No ale v někerejch případech je to teda skoro plejtvání,“ namítl ten se seznamem a kývl směrem k Anitě.

„To rozhodne prozřetelnost,“ odtušil velitel.

Odvedli nás po schodech, tři patra. Copak výtah nefungoval? Pak nám dali na ruce pouta a strčili nás do černé dodávky s pevnou přepážkou mezi námi a řidičem a se zatemněnými bezpečnostními okénky.

Obě jsme celou dobu mlčely, ale co jsme měly říkat? Pochopily jsme, že vo-lání o pomoc zůstane bez odezvy. K čemu křičet nebo bušit do stěn dodávky: jenom bychom plýtvaly energií. A tak jsme čekaly.

Alespoň měla klimatizaci. A mohly jsme si sednout.

„Co s námi udělají?“ zašeptala Anita. Neviděly jsme ven. A neviděly jsme ani jedna druhou, jenom stíny a obrysy.

„To nevím,“ hlesla jsem.

Dodávka na chvíli zastavila – nejspíš nějaká kontrola –, pak se zase rozjela, potom znovu zastavila. „Konečná,“ zahalekal kdosi. „Ven!“

Zadní dveře se otevřely a Anita vylezla jako první. „Hejbněte sebou!“ popo-hnal ji další hlas. Se spoutanýma rukama se mi těžko vystupovalo: někdo mě za ně popadl, trhnul a vyhodil mě ven.

72

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Řidič šlápl na plyn a já se snažila udržet rovnováhu a mžourala jsem kolem.

Stála jsem na otevřeném prostranství se spoustou hloučků lidí – respektive žen –

a mužů se samopaly.

Byla jsem na stadionu. Ale sloužil už jinému účelu. Teď z něj bylo vězení.

73

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

VI

ŠESTOU SMŮLA NEMINE

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 13

Vylíčit vám okolnosti maminčiny smrti mě moc bolelo. Tabita mě bezmezně milovala a najednou zmizela a všechno kolem mě se rázem rozkolísalo a topilo v nejistotě. Náš dům, zahrada, dokonce i můj pokoj – to všechno se mi jevilo tak neskutečně – jako by se to rozpustilo v mlze a zmizelo. Neustále jsem myslela na verše žalmu, které jsme se na příkaz tety Vidaly musely naučit nazpaměť.

Tisíc let je ve tvých očích jako včerejšek, jenž minul, jako jedna noční hlídka.

Jako povodeň je smeteš, prchnou jako spánek, jsou jak tráva, která odkvétá hned ráno: zrána rozkvete a už odkvétá, večer uvadne a uschne.

A končilo to: Upevni nám dílo našich rukou, dílo našich rukou učiň pevným –

říkala jsem si tehdy, že Bůh nějak nedoslýchá nebo je nedovtipa, když se mu to musí takhle opakovat.

Na pohřeb jsem šla v černých šatech. Zúčastnilo se ho i pár dalších velitelů s manželkami a naše marty. Otec pronesl krátkou řeč nad zavřenou rakví, v níž ležela Tabitina tělesná schránka: jaká byla skvělá manželka a že vždycky myslela nejdřív na ostatní a až poté na sebe, z čehož by si měly vzít příklad všechny ženy Gileádu, a pak přidal modlitbu, poděkoval Bohu, že ji navždy zbavil bolestí, a všichni dodali Amen. S pohřby žen, dokonce ani těch vysoce postavených, se v Gileádu nikdo moc nenamáhal.

77

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Významnější smuteční hosty pozval domů na pohoštění. Sila udělala boží milosti se sýrem, jednu ze svých specialit, a já jí u toho směla pomáhat. To mě trošku utěšilo: mohla jsem si uvázat zástěru a strouhat sýr a vymačkávat těsto z kornoutu na plech a pak pozorovat přes sklo, jak se v troubě milostivě nadou-vají. Pekly jsme je na poslední chvíli, až když všichni přišli ze hřbitova.

Pak jsem si zástěru zase sundala a připojila jsem se k recepci v černých šatech, jak si otec přál, a byla jsem zticha, taky jak si přál. Většina hostí si mě nevšímala, až na jednu manželku, která se jmenovala Paula. Byla vdova a docela slavná, protože jejího manžela, velitele Saunderse, zabila v pracovně jejich služebnice grilovací jehlou – ten skandál se rok předtím pořád dokola rozebíral u nás ve škole, šeptem, pochopitelně. Co dělala služebnice v pracovně? Jak se tam dostala?

Podle Pauliny verze zešílela, v noci se vykradla z pokoje, vzala v kuchyni jehlu na kuře, a když chudák velitel Saunders otevřel dveře, využila momentu překvapení – a zapíchla toho, kdo se k ní a jejímu údělu vždycky choval nesmírně ohleduplně. Služebnice pak prchla, ale chytili ji a pověsili pro výstrahu na Zeď.

Druhá verze pocházela od Šúnemit, přes její martu, která ji měla od hlavní marty u Saundersů. Obnášela podlehnutí nezkrotným pudům a hříšná obcování.

Služebnice zřejmě velitele Saunderse nějakým způsobem přitahovala a on ji při-nutil, aby v noci, až všichni usnou, tajně scházela dolů do přízemí. Pak vždycky vklouzla k němu do pracovny, kde už na ni čekal a oči mu svítily jako baterky.

Kdo ví, k jakým žádostem ho přiměl chtíč? K žádostem jistě nepřirozeným a ty pak dohnaly služebnici k šílenství, na což u spousty z nich stačilo málo, protože jim už tak strašilo ve věži, ale tahle na tom nejspíš byla hůř než většina ostatních.

Nad tím člověk nemusel moc dlouho špekulovat, dodávaly marty, protože nad ničím jiným stejně nedumaly.

Když se manžel neobjevil u snídaně, šla ho Paula hledat a našla ho na zemi bez kalhot. Natáhla mu je, než zavolala anděly. Musela si k tomu přibrat na pomoc jednu martu: mrtvoly totiž buďto ztuhnou, nebo se úplně rozplácnou, a velitele Saunderse byl zrovna kus. Šúnemit říkala, že marta říkala, že Paula byla celá od krve, jak zápasila s tím oblečením na mrtvole, a musí mít nervy ze železa, protože dostála svojí povinnosti a zachovala manželovo dekorum.

Dávala jsem přednost Šúnemitině verzi před tou Paulinou. Myslela jsem na ni při recepci po pohřbu, když mě otec Paule představoval. Jedla boží milost a měřila si mě. S podobným pohledem zabodávala Vera špejli do buchty, aby viděla, jestli už je upečená.

78

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Pak se usmála a řekla: „Ágnes Jemíma. Krásné jméno,“ a pohladila mě po hlavě, jako by mi bylo pět, a dodala, že mám z těch nových černých šatů určitě radost. Měla jsem sto chutí vrhnout se na ni a zatnout do ní zuby: to si jako myslela, že mi šaty můžou nahradit mrtvou maminku? Ale radši jsem se kousla do jazyku, než abych dala najevo, co si doopravdy myslím. Ne vždycky to po-máhalo, ale tentokrát to zabralo.

„Děkuju,“ špitla jsem způsobně. Představovala jsem si ji, jak klečí v louži krve a snaží se nasoukat nohy mrtvoly do kalhot. Ta nemístná představa pro mě byla aspoň malým zadostiučiněním.

Několik měsíců po maminčině smrti se otec oženil s vdovou Paulou. Spojení stvrdil Tabitiným kouzelným prstenem. Asi ho nechtěl vyhodit, a proč kupovat další, když má doma tak drahou a krásnou věc?

Martám to nešlo pod nos. „Tvoje matka chtěla, abys ten prsten dostala ty,“

svěřila mi Rosa. Jenomže s tím nic nesvedly. Já zuřila, ale víc jsem taky dělat nemohla. Trucovala jsem a tvářila jsem se jako kakabus, čemuž otec ani Paula nevěnovali pozornost. Usnesli se, že mě „nechají, až dostanu rozum“, a všechny moje nálady přecházeli s nezájmem, abych se naučila, že zatvrzelým mlčením se u nich ničeho nedomůžu. Tuhle výchovnou metodu dokonce rozebírali přede mnou a mluvili o mně ve třetí osobě. Vidím, že Ágnes má zase tu svou náladu.

To víš, ale nech ji, všechny mraky se jednou přeženou. To se děvčatům v tomhle věku občas stává.

79

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

14

Krátce po otcově sňatku s Paulou se ve škole odehrála velmi znepokojivá věc.

Popíšu vám ji ne proto, že bych se vyžívala v ukrutnostech, ale protože mě hlu-boce ovlivnila a díky ní možná pochopíte, proč pár z nás tehdy a tam jednalo tak, jak jednalo.

Došlo k ní v hodině náboženství, kterou jsme mívaly s tetou Vidalou, jak jsem se už zmínila. Vedla celou školu a všechny ostatní školy jako ta naše – jmenovaly se po ní vidaly –, ale její obrázek vzadu na stěně třídy byl menší než podobizna tety Lydie. V každé třídě viselo pět rámečků: docela nahoře Nikolka, protože jsme musely zahajovat výuku modlitbou za její návrat. Pak teta Elizabeth a teta Helena, pak teta Lydie, pak teta Vidala. Nikolku a tetu Lydii rámovalo zlato, tři ostatní tety jenom stříbro.

Samozřejmě jsme všechny věděly, o koho se jedná: byly to tety zakladatelky.

Ale zakladatelky čeho, v tom už jsme tak jasno neměly a neodvažovaly jsme se zeptat: nechtěly jsme tetu Vidalu urazit tím, že poukážeme na její menší podo-biznu. Šúnemit tvrdila, že oči tety Lydie dovedou člověka sledovat všude, kam se hne, a že možná i její uši slyší, co si tu říkáme, ale nejspíš i v tomhle přehá-

něla a vymýšlela si jako vždycky.

Teta Vidala seděla na katedře. Ráda měla přehled, co se mezi námi děje. Na-kázala nám, ať si lavice přisuneme blíž k ní a k sobě. Potom dodala, že už jsme dost staré na to, abychom si vyslechly jeden z nejdůležitějších příběhů v Bibli –

nejdůležitějších pro nás, protože to je zvláštní Boží poselství ženám i dívkám, a tak musíme poslouchat velmi pozorně. Pojednával o ženině rozsekané na dvanáct dílů.

80

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Šúnemit vedle mě mi pošeptala: „Ten už znám.“ Beka na druhé straně ke mně pod lavicí přisunula ruku.

„Tiše, Šúnemit!“ napomenula ji teta Vidala. Pořádně se vysmrkala a svěřila nám následující příběh:

Ženina – což bylo něco jako služebnice – jednoho muže od něj utekla do domu svého otce. Projevila tak velkou neposlušnost. Její pán si ji šel vyzvednout, a protože byl velmi laskavý a dovedl odpouštět, chtěl ji jenom zpátky. Její otec, znalý pravidel, souhlasil – dcera ho svou neposlušností velmi zklamala – a oba spolu pojedli, aby oslavili, že se shodli. Jenomže kvůli tomu ten muž se ženinou vyrazil nazpátek hodně pozdě, a když se setmělo, našli si útočiště v jednom městě, kde ten muž nikoho neznal. Ale jeden velkorysý obyvatel toho města mu nabídl, že můžou přenocovat u něj.

Jenomže další obyvatelé, plní hříšných pudů, přišli k jeho domu a požadovali, aby jim pocestného vydal. Chtěli mu udělat něco ošklivého. Něco chlípného a hříšného. Ale to by mezi muži byla obzvláštní neřest, a tak ten velkorysý pán domu s tím mužem poslali místo něj před dům jeho ženinu.

„Zasloužila si to, nemyslíte?“ proložila vyprávění řečnickou otázkou. „Neměla od něj utíkat. Představte si všechno to utrpení, které způsobila svým bližním!“

Ale když nadešlo ráno, pokračovala teta Vidala, a pocestný otevřel dveře, ležela jeho ženina na prahu. „Vstaň a půjdeme!“ řekl jí. Jenomže ona nevstala, protože byla mrtvá. Ti hříšní muži ji zabili.

„Jak?“ zajíkla se Beka a sevřela mi ruku. „Jak ji zabili?“ Po tváři se jí koulely slzy.

„Když se na dívku vrhne najednou moc chlípníků, může ji to stát život,“

opáčila teta Vidala. „Tím příběhem nám chce Bůh sdělit, abychom se spokojily se svým údělem a nevzpíraly se mu.“ Žena si má vážit muže, jemuž je svěřena, prohlásila. Pokud se tak neděje, může to mít nedozírné následky. Bůh každý přečin náležitě potrestá.

Zbytek příběhu jsem se dozvěděla později – jak pocestný, ten její muž, rozsekal ženino tělo na dvanáct kusů a rozeslal je dvanácti kmenům izraelským, aby mu pomohly pomstít zneužití jeho ženiny tím, že popraví její vrahy, a jak Benjamínovci odmítli, protože vrazi pocházeli z jejich kmene. V odvetné válce, která následovala, byli Benjamínovci téměř vyhlazeni a všechny jejich ženy a děti povražděny. Jenomže pak těch jedenáct kmenů dalo hlavy dohromady a řekly si, že by byla špatnost vyhladit je docela, a tak s tím přestaly. Zbývající Benjamínovci se nemohli oficiálně oženit a plodit děti, protože ostatní kmeny mezi 81

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

sebou přísahaly, že jim svoje ženy nedají, ale řekly jim, že si můžou pár dívek ukrást a vzít si je neoficiálně, a to taky udělali.

Jenomže tenkrát jsme zbytek příběhu neslyšely, protože Beka se rozbrečela. „To je hrůza! To je hrůza!“ opakovala pořád dokola. My ostatní jsme ani nedutaly.

„Ovládej se, Beko!“ okřikla ji teta Vidala. Ale Beka to nedokázala. Vzlykala tak, že sotva popadala dech.

„Smím ji obejmout, teto Vidalo?“ zeptala jsem se nakonec. Měly jsme se za spolužačky modlit, ale na dotýkání se nepohlíželo vlídně.

„Protentokrát snad ano,“ svolila zamračeně. Vzala jsem Beku kolem ramen a ona si na mě položila hlavu. Celou mě zmáčela.

Tetu Vidalu rozčílilo, že Beka tak vyvádí, ale zároveň si dělala starosti. Její otec nebyl velitel, jenom zubař, nicméně velmi důležitý zubař, a teta Vidala byla s chrupem na štíru. Vstala a odešla ze třídy.

Po několika minutách vešla teta Estée. Volala se na pomoc, kdykoliv bylo zapotřebí nás nějak uklidnit. „No tak, Beko?“ chlácholila ji. „Teta Vidala vás nechtěla vyděsit.“ To sice nebyla tak docela pravda, ale Beka přemohla pláč a už jen škytala. „Na tenhle příběh se můžete dívat i jinak. Ženina litovala svých skutků a činila za ně pokání, a proto se obětovala, aby zachránila život pocestnému, když se k ní zachoval tak laskavě.“ Beka naklonila hlavu: pozorně poslouchala.

„To od ní bylo šlechetné a statečné, nemyslíš?“ Beka nepatrně kývla. Teta Estée vzdychla. „Všichni musíme přinášet oběti, abychom pomohli druhým,“ pokra-

čovala pak chlácholivě. „Muži přinášejí oběti ve válce a my v jiných ohledech.

Tak je to na světě rozděleno. A teď si všechny zasloužíme trochu zvednout ná-

ladu, nemám pravdu? Co byste řekly ovesným sušenkám? Dáme si teď pauzu.“

Seděly jsme tam a chroupaly sušenky. „Ty seš vážně jak malá,“ zašeptala Šúnemit směrem k Bece. „Je to přece jenom příběh.“

Beka jako by ji neslyšela. „Já se v životě nevdám, nikdy,“ zamumlala, spíš pro sebe.

„Ale vdáš,“ opáčila Šúnemit. „Každá se vdá.“

„Každá ne,“ hlesla Beka, abych ji slyšela jenom já.

82

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

15

Několik měsíců po svatbě Pauly s otcem se naše domácnost rozšířila o služebnici. Jmenovala se Kyleova, protože otce oslovovali velitel Kyle. „Dřív se samozřejmě jmenovala jinak,“ poučovala mě Šúnemit. „Podle dřívějšího pána. Ko-lujou, dokud neotěhotní. Všechny jsou to stejně děvky, takže ani nepotřebujou vlastní jméno.“ Na vysvětlenou dodala, že děvka je každá, která si zadá s jiným mužem než s vlastním manželem. Ale co přesně znamená ono „zadá“, jsme nevěděly.

A služebnice je vlastně dvojnásobná děvka, usuzovala Šúnemit, protože man-

žela ani nemá. Jenomže teta Vidala říkala, že se ke služebnicím nemá nikdo chovat hrubě a říkat o nich, že jsou děvky – a utřela si nos –, protože vykoná-

vají službu pro společnost nezbytnou, kterou lze považovat za odčinění hříchů, a patří jim za ni náš dík.

„Já teda nechápu, jakou by nám prokazovalo službu, že je někdo děvka,“ neodpustila si Šúnemit šeptem.

„No přece kvůli dětem,“ špitla jsem. „Služebnice dělají děti.“

„Ostatní taky,“ hádala se Šúnemit, „a děvky nejsou.“ To byla pravda, man-

želkám se občas dítě poštěstilo a některým ekonomanželkám taky: i ty jsme vídaly s velikým břichem. Ale spousta žen to štěstí neměla. A přitom dítě chce mít každá, říkala teta Estée. Každá, kromě mart a tet. Protože když není marta nebo teta, k čemu by na světě jinak byla, připomínala nám teta Vidala další ob-líbenou řečnickou otázkou, když ne na plození dětí?

Pro mě příchod služebnice znamenal, že moje nová macecha Paula chce dítě, protože mě za svoje dítě nepovažuje: moje maminka byla Tabita. Ale co velitel 83

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Kyle? Ani pro něj už jsem zřejmě nebyla jeho dítě. Oba se ke mně chovali, jako bych byla neviditelná. Dívali se na mě a skrze mě na zeď.

Když k nám služebnice přišla, byla jsem po tělesné stránce skoro dospělá, alespoň podle měřítek Gileádu. Vytáhla jsem se, i obličej jsem měla oblejší a zvětšil se mi nos. Ztmavlo mi obočí, sice ne do huňatých housenek, které připomínalo to Šúnemitino, ani do ježků, jako měla Beka, ale ve vykroužených obloucích nad tmavými řasami. Vlasy mi zhoustly a změnily se z myší hnědi v kašta-novou. To všechno jsem zaznamenávala s potěšením a přes veškerá varování před marnivostí jsem svou novou tvář studovala v zrcadle ze všech možných úhlů.

Mnohem víc mě už znepokojil růst poprsí i rašící ochlupení na místech, jimiž jsem se neměla zaobírat: na nohou, v podpaží a jistých partiích, o nichž se ho-vořilo tak vyhýbavě. Ta, se kterou se udála taková proměna, už nebyla vzácnou květinou, nýbrž mnohem nebezpečnějším stvořením.

Ve škole nás na tu změnu připravovaly – teta Vidala nám výklad ilustrovala řadou obrázků, které nás uváděly do rozpaků a měly nás informovat o roli a povinnostech ženy spojených s její tělesností – roli vdané ženy –, ale moc jsme se z nich nedozvěděly a rozhodně nás neuklidnily. Když se ptala, jestli máme nějaké dotazy, nikdo se nepřihlásil, protože odkud bychom asi tak měly začít? Já bych se ráda zeptala, proč to tak musí být, ale odpověď už jsem znala: protože to tak chce Bůh. Tím tety uzavíraly každou debatu dřív, než vůbec začala.

Brzy jsem měla mezi nohama očekávat krev: to už se stalo mnoha spolužač-

kám. Proč to nemohl Bůh zařídit jinak? Ale on se v krvi zřejmě vyžíval, jak vy-plývalo z pasáží Písma, které nám tety předčítaly: krev, očištění, další krev, další očištění, krev prolitá pro očištění nečistých, ale vlastní ruce si s ní člověk špinit nesměl. Krev člověka pošpinila, zejména vycházela-li z žen, ale Bůh si ji kdysi ne-chával nosit na oltáře. I když od toho tedy časem upustil – jak říkala teta Estée –

ve prospěch ovoce, zeleniny, tichého utrpení a dobrých skutků.

Pro mě se tělo s dospíváním měnilo v jednu velkou nastraženou past. Do všech otvorů se dá něco strčit a něco z nich vychází nebo leze, což platí pro všechny díry světa: díru ve zdi, díru ve skále, díru v zemi. S tímhle dospělým ženským tělem se mohlo stát a zhatit tolik věcí, až se mi někdy zdálo, že by mi bylo líp bez něj. Přemýšlela jsem, že bych ho vysušila hladověním, a na den jsem to i zkusila, 84

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

ale hlad mi nedovolil dostát předsevzetím a v noci mě vyhnal z postele a do kuchyně, kde jsem obrala zbytky kuřete z polívky.

Všechno to dění v těle nebylo mou jedinou starostí – ke změně došlo i ve třídě, protože jsem v očích spolužaček znatelně klesla. Už si mě nepředcházely jako dřív, už se nesnažily zajistit si mou přízeň. Když mě při hovoru zahlídly přichá-

zet, odmlčely se a divně po mně pokukovaly. Pár z nich se ke mně dokonce ob-rátilo zády. Jenom Beka ne – dál si cíleně sedala vedle mě –, ale dívala se před sebe a už se mě nepokoušela pod lavicí chytit za ruku.

Šúnemit dál tvrdila, že je moje kamarádka, zčásti určitě proto, že ji ostatní neměly zrovna v lásce, ale zároveň mi dávala najevo, že mi svým přátelstvím prokazuje laskavost. To všechno jsem nesla těžce, ačkoliv mi nedocházelo, proč se ke mně najednou staví jinak.

Ostatní to ale věděly. Šuškaly si mezi sebou a nejenom ve škole – tu a tam některá něco utrousila, tu a tam něco zaslechla –, od mojí macechy Pauly, přes naše marty, jimž nic neuniklo, a marty z ostatních domácností, se kterými se potkávaly během pochůzek, pak putovaly zvěsti k paním domu a dál k dcerám, mým spolužačkám.

A co že se to šuškalo? Třeba to, že jsem se znelíbila otci. S tím mocným mu-

žem mě pojila Tabita, jenomže ta už tu k mojí ochraně nebyla, a macecha ke mně ani zdaleka nepřilnula. Doma mě přehlížela anebo na mě jen občas něco vyštěkla – Zvedni to! Nehrb se! A já se jí pokud možno vyhýbala, ačkoliv jsem ji nejspíš dokázala urazit i zavřenými dveřmi. Asi věděla, že se za nimi schovávám a nesmýšlím o ní právě vřele.

Za poklesem mojí popularity bohužel stálo ještě něco víc než jen otcova nemilost. Do oběhu se dostala nová zvěst, která mě skutečně zasáhla.

Jakmile se dalo přijít s nějakým tajemstvím – zejména šokujícím –, ujímala se jeho zvěstování ochotně Šúnemit.

„Hádej, co jsem zjistila,“ řekla mi jednou mezi sousty chleba. Svítilo sluníčko a my jsme směly obědvat venku na trávníku. Škola byla obehnaná vysokým plotem zakončeným ostnatým drátem a u brány strážili dva andělé – zamykala se a projet jí mohla jen auta tet, takže jsme tu byly v bezpečí.

85

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Co?“ V chlebech jsme měly umělou náhražku sýra, protože ten přírodní byl zapotřebí pro vojáky. Paprsky hřály, tráva byla měkoučká a ráno se mi podařilo zmizet z domu, aniž jsem se viděla s Paulou, takže jsem si v tu chvíli připadala téměř spokojená se životem.

„Tvoje máma nebyla ve skutečnosti tvoje máma,“ oznámila mi Šúnemit. „Se-brali tě tvojí doopravdický mámě, protože to byla děvka. Ale nedělej si s tím hlavu, ty za to nemůžeš, protožes to tak malá vůbec nemohla vědět.“

Sevřel se mi žaludek, sousto jsem vyplivla na trávník a skoro jsem zakřičela:

„To není pravda!“

„Uklidni se,“ sykla Šúnemit. „Jak jsem říkala, není to tvoje chyba.“

„To ti nevěřím,“ vyhrkla jsem.

Shovívavě se na mě usmála, jako by si tu chvíli vyloženě vychutnávala. „Je to pravda, abys věděla. Moje marta to slyšela od tvojí marty a jí to pověděla tvoje nová nevlastní máma. Manželky mají o těchhle věcech přehled – spousta z nich získala děti právě takhle. Ale mě ne, já jsem se našim doopravdy narodila.“

V tu chvíli jsem ji vážně nenáviděla. „No a kde je teda moje doopravdická máma, když jsi tak chytrá?“ Nejradši bych jí řekla, že je pěkně zákeřná, protože mi pomalu docházelo, jak mě zradila: dřív než mně to určitě řekla ostatním ve třídě. Proto se mě tak stranily: byla jsem poskvrněná.

„Co já vím, možná je mrtvá,“ pokrčila rameny. „Chtěla tě ukrást Gileádu, snažila se s tebou utéct lesem a přes hranice pryč. Ale chytili ji a tebe zachrá-

nili. Mělas štěstí!“

„Kdo mě zachránil?“ hlesla jsem. Šúnemit se zakousla do chleba. Dívala jsem se, jak ho v puse smílá s mou zkázou. Mezi zuby jí zůstávala ta oranžová náhražka.

„Kdo asi? Andělé a Oči a tak. Zachránili tě a dali Tabitě, protože nemohla mít dítě. Udělali to pro tvoje dobro. Tady máš mnohem lepší domov než s tou děvkou.“

Pocit, že mi možná říká pravdu, mě doslova ochromil. I Tabitina pohádka o tom, jak mě zachránila a utíkala se mnou před zlými čarodějnicemi, byla zčásti pravdivá. Až na to, že mě za ruku nedržela Tabita – držela mě za ni moje skutečná maminka: moje máma děvka. A nehonily nás čarodějnice, ale muži, ozbrojenci. Protože andělé i Oči měli vždycky zbraně.

Tabita si mě jen vybrala. Vyvolila si mě mezi spoustou dětí vyrvaných vlastním rodičům. Vybrala si mě a chovala jako oko v hlavě. Milovala mě. Tohle pravda byla.

86

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ale teď jsem žádnou maminku neměla. Kde byla ta moje skutečná? Neměla jsem ani otce – velitel Kyle se mnou nebyl o nic spřízněnější než Měsíčňan. Toleroval mě jen proto, že jsem byla Tabitiným přáním, její hračkou, jejím mazlíčkem.

Už jsem se nedivila, že si velitel s Paulou pořídili služebnici: chtěli svoje dítě.

Já totiž nebyla ničí.

Šúnemit dál kousala a spokojeně sledovala, jak na mě její zpráva působí. „Ale já budu dál držet při tobě,“ ujistila mě tím svým zbožným a neupřímným hláskem.

„Pro tvou duši se nic nemění. Teta Estée říká, že v nebi jsou si všechny duše rovny.“

Jenom v nebi, pomyslela jsem si. Ale tady nebe není. Tady je to jako ta des-ková hra s hady a žebříky, a i když jsem kdysi vyšplhala po žebříku na vrcholek stromu života, teď jsem po hadovi sjela až dolů. Jak škodolibě ostatní sledovaly můj pád! Není divu, že si Šúnemit nenechala ujít příležitost tuhle potěšující a zlověstnou novinku rozšířit. Už jsem slyšela všechen ten posměch za zády: Děvky, děvky, dcera děvky.

Teta Vidala s tetou Estée to určitě taky vědí. Věděly to vždycky. Přesně taková tajemství drží pod pokličkou. Právě z nich pochází jejich moc, jak tvrdí marty: ze znalosti tajemství.

A teta Lydie – ta s podmračeným úsměvem a odpudivou hnědou uniformou, orámovaná zlatem na zadní stěně naší třídy – musí znát těch tajemství nejvíc, protože má největší moc. Co by na moje trápení řekla ona? Pomohla by mi? Pochopila by, jak jsem nešťastná, zachránila by mě? Ale existuje vůbec? Nikdy jsem tetu Lydii ve skutečnosti neviděla. Možná je jako Bůh – opravdová a neskutečná zároveň. Co kdybych se večer místo k Bohu modlila k tetě Lydii?

Po pár dnech jsem se o to pokusila. Jenomže ta představa byla přece jen nemyslitelná – modlit se k ženě –, a tak jsem toho nechala.

87

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

16

Zbytkem toho zničujícího odpoledne jsem se pohybovala jako náměsíčná. Vy-

šívaly jsme drobným stehem kapesníčky pro tety, s květinovým vzorem symbo-lizujícím jejich jména – echinaceu pro Elizabeth, hyacinty pro Helenu, violky pro Vidalu. Já jsem dělala lilie pro tetu Lydii a zapíchla jsem si jehlu hluboko do prstu. Vůbec jsem to nezaznamenala, dokud mě Šúnemit neupozornila: „Máš na kapesníčku krev.“ Gabriela – vychrtlá pohotová holka, která se teď těšila oblibě jako já kdysi, protože její otec získal s povýšením nárok na tři marty – zašeptala:

„Možná dostala měsíčky, z prstu,“ a všechny se smály, jelikož většina z nich už je měla, dokonce i Beka. Teta Vidala zaslechla smích, vzhlédla od knížky a houkla:

„No tak, co je to tam?!“

Teta Estée mě vzala na záchodky, společně jsme opláchly krev z prstu a ona mi na něj dala náplast, ale kapesníček se musel namočit do studené vody, protože tak se nejlíp odstraní krev, hlavně z bílého prádla – to jsme se učily, jako manželky totiž budeme takovou znalost potřebovat, jak zdůrazňovala teta Vidala: budeme dohlížet na naše marty, jestli to dělají správně. Odstraňovat stopy po krvi a jiných věcech, které vycházejí z těla, patří k povinnostem žen spojeným s péčí o bližní, zejména o malé děti a starší lidi, dodávala teta Estée, protože vždycky dokázala všechno podat z té lepší stránky. Na to jsou ženy mnohem lépe uzpůsobené, a to i myšlením, protože náš mozek není tak tvrdý a ostře za-měřený jako ten mužský, náš je mnohem měkčí a vlhčí, teplejší a všeobjímající jako… jako co? Teta Estée větu nedokončila.

Jako bláto na sluníčku, pomyslela jsem si. Přesně tím se mi plnila hlava – byla vypatlaná vyhřátým blátem.

88

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

* * *

„Děje se něco, Ágnes?“ ptala se teta Estée, když mi ošetřila prst. Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak proč pláčeš, andílku?“ Ani o tom jsem nevěděla: prostě se mi po tvá-

řích koulely slzy, z hlavy s teplým bahnem, přestože jsem se je snažila zadržet.

„Protože to bolí!“ rozvzlykala jsem se. Neptala se mě, co bolí, ačkoliv musela vědět, že nemluvím o píchnutí do prstu. Objala mě a přitiskla k sobě.

„Bolí nás toho tolik,“ konejšila mě. „A my musíme bolesti čelit radostí. Boha těší, když se radujeme. Líbí se mu, když si všímáme těch pěkných a dobrých věcí, a i těch je na světě spousta.“ O tom, co se Bohu líbí a co nemá rád, nám vyklá-

daly neustále, hlavně teta Vidala – zřejmě se s ním znala dost důvěrně. Šúnemit jednou prohlásila, že se jí zeptá, co má Bůh rád k snídani, čímž pohoršila bojác-nější spolužačky, ale stejně se k tomu nikdy sama neodvážila.

Mě by zajímalo, co si Bůh myslí o matkách, těch doopravdických, vlastních, i těch nevlastních. Jenomže jsem věděla, že nemá smysl se tety Estée ptát na mou skutečnou maminku, ani jak si mě Tabita vybrala nebo kolik mi tenkrát vůbec bylo. Ve škole se tety o našich rodičích nikdy nezmiňovaly.

Jakmile jsem ten den dorazila domů, vzala jsem útokem Silu a při pečení sušenek jsem jí vyklopila všechno, co mi sdělila Šúnemit u oběda.

„Ta tvoje kamarádka má moc proříznutou klapačku. Měla by si na ni dávat pozor,“ pokusila se mě Sila odbýt neobvykle hrubě.

„Ale je to pravda?“ nedala jsem se. Pořád jsem ještě napůl doufala, že mi všechno vyvrátí.

Povzdychla si a navrhla: „Nechceš mi pomoct s těma sušenkama?“

Jenomže já už byla moc veliká na to, aby mě uplatila takovou prkotinou.

„Prostě mi to řekni,“ naléhala jsem. „Prosím!“

„No, víš…“ uvolila se nakonec. „Alespoň tak to tvrdí tvoje nová nevlastní matka. Plus minus.“

„Takže Tabita nebyla doopravdy moje maminka?“ ujistila jsem se naposledy co nejpevnějším hlasem, abych zadržela příliv slz.

„Záleží na tom, co si pod tím slovem představíš,“ kličkovala Sila. „Je tvoje matka ta, která tě porodí, nebo ta, která tě s láskou vychovává?“

89

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Asi ta, která mě s láskou vychovává.“

„Pak Tabita byla tvoje maminka,“ prohlásila nad vykrajováním. „A my marty jsme taky tak trochu tvoje mámy, protože tě taky s láskou vychováváme. I když ti to občas tak nepřipadá.“ Zvedla každou sušenku obracečkou a položila ji na plech. „Všem nám jde jen o tvoje dobro.“

Tím moje důvěra v ni trošku klesla, protože podobnou větu jsem slýchala od tety Vidaly a ke slovům „dobro“ nebo „ve vašem vlastním zájmu“ většinou připojila trest. Nejradši nás švihala přes nohy, kde to nebylo vidět, a někdy i výš, ale na to jsme se musely předklonit a vykasat si sukni. Občas tak některou z nás trestala před celou třídou. „A co se s ní teda stalo? S mojí opravdovou maminkou?“ dolovala jsem z ní dál. „S tou, co jsem s ní utíkala lesem. Když mě jí vzali?“

„To vážně nevím,“ hlesla Sila, ale vůbec se na mě nepodívala, asi protože právě dávala plech do trouby. Chtěla jsem se zeptat, jestli by mi pak jednu dala – teplá sušenka totiž chutnala ještě líp –, jenže taková prosba mi uprostřed hovoru o tak vážných věcech připadala najednou dětinská.

„Zastřelili ji? Zabili?“

„Ne, to určitě ne,“ ubezpečila mě. „Tohle by jí neudělali.“

„Proč?“

„Protože mohla mít děti. Měla přece tebe, ne? Takže by mohla mít ještě i další.

A v tom případě pro ně měla obrovskou cenu. Nezabili by ji, leda kdyby opravdu nebylo zbytí.“ Odmlčela se, abych to mohla vstřebat. „Nejspíš se ji snažili… tety ve Středisku Ráchel a Ley by se s ní modlily. Nejdřív by se ji snažily přesvědčit, aby změnila názor sama.“

Ve škole o Středisku Ráchel a Ley kolovaly nejrůznější zvěsti, ale nic konkrét-ního jsme se z nich nedozvěděly. Ale už jen představa, že mi při modlení pomáhá hlouček tet, byla dost děsivá. Ne všechny se vyznačovaly takovou laskavostí jako teta Estée. „A kdyby názor nezměnila?“ dorážela jsem. „To by ji zabili? Je mrtvá?“

„Ne, určitě tam názor změnila,“ uvažovala Sila. „To tam umějí dobře. Dovedou změnit i to, co máš v hlavě a v srdci.“

„A kde je teda teď? Moje maminka – ta opravdická – tamta?“ Přemítala jsem, jestli si mě pamatuje. Musela mě taky milovat, protože jinak by mě přece nevzala s sebou, když utíkala pryč.

„To nikdo z nás neví, zlatíčko. Jakmile z nich udělají služebnice, nemají už ani svoje dřívější jméno,“ vysvětlovala mi Sila. „A v těch hábitech vypadají jedna jako druhá. Není jim vidět do tváře.“

90

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Takže ona je služebnice?“ užasla jsem. Šúnemit nelhala. „Moje maminka?“

„No to z nich právě udělají v tom středisku. Nadělají z nich služebnice, ať se jim to líbí, nebo ne. Z těch pochytanejch. No a co takhle teplou sušenku –

nedala by sis? Nemám sice máslo, ale kápla bych ti na ni trochu medu, co ty na to?“

Poděkovala jsem jí. Sušenku jsem si vzala. Moje maminka je služebnice. Proto o ní Šúnemit mluvila jako o děvce. O služebnicích přece věděli všichni, že se dřív tak chovaly. A teď taky, i když jiným způsobem.

Od toho okamžiku pro mě byla naše nová služebnice hotovým zjevením. Když k nám přišla, nevšímala jsem si jí, jak mi nařídili – to je i pro ně nejpříjemnější, vysvětlovala mi Rosa, protože buďto nám dá děťátko a pak ji přesunou jinam, anebo nám ho nedá a to ji pak taky přesunou jinam – každopádně u nás nezů-

stane moc dlouho. Takže by pro ni nebylo nejlepší, aby se k někomu nějak víc upínala, hlavně ne k dětem, protože by s takovou osobou stejně nemohla zůstat a loučení s ní by ji jenom ještě víc rozjitřilo.

Takže jsem se o Kyleovu zpočátku nezajímala a předstírala jsem, že ji ani nevidím, kdykoliv vplula v rudých šatech do kuchyně, aby si vyzvedla košík a vyrazila s ním na nákupy. Nakupovat chodily denně, vždycky ve dvou – jinak jsme je nevídaly. Nikdo je neobtěžoval a nikdo se s nimi nepouštěl do hovoru, nikdo se jich ani nedotkl, protože byly – svým způsobem – nedotknutelné.

Ale teď jsem po ní pokukovala, jen co se mi k tomu naskytla příležitost. Měla bledou protáhlou tvář, prázdnou jako otisk palce v rukavici. Já sama jsem do-kázala nasadit prázdný výraz, takže jsem ji nepodezírala, že by prázdná byla i uvnitř. Musela si tam schovávat svůj dřívější život. Jak asi vypadala, když se ještě chovala jako děvka? Děvky si zadaly s víc než jedním mužem. S kolika asi chodila? A co to vlastně přesně znamenalo chodit s mužem a s jakými muži to bylo? Dovolila snad nějakým částem těla vykouknout zpod oblečení? Nosila kalhoty jako muži? Takové znesvěcení jsem si vůbec nedovedla představit! Pokud to dělala, musela mít pořádnou odvahu! Určitě byla kdysi úplně jiná než teď. Určitě měla mnohem víc energie.

Sledovala jsem ji oknem, když odcházela na nákupy, zahradou a po cestičce k hlavní bráně. Pak jsem si vždycky sundala boty a po špičkách jsem se odplí-

žila do jejího pokoje, docela vzadu v podkroví. Byl střední velikosti a měl svou 91

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

vlastní koupelnu. Na podlaze ležel ručně tkaný kobereček a na stěně visel Tabitin obrázek vázy s modrými květinami.

Paula ho tam určitě pověsila schválně, snažila se totiž odstranit všechno, co by otci mohlo připomínat jeho bývalou manželku. Macecha to dělala nená-

padně, stopu za stopou, ale já poznala, o co jí jde. A měla jsem hned o důvod víc, proč ji nesnášet.

K čemu servítky? „Nesnášet“ je slabé slovo – já ji nenáviděla. Nenávist je moc ošklivá a hořkne z ní duše, jak nám říkala teta Estée, taky na ni nejsem ani trochu pyšná, a dokonce jsem se modlila, aby mi Bůh odpustil, přesto jsem ji nenáviděla.

Jakmile jsem se ocitla v pokoji naší služebnice, zavřela jsem za sebou tichounce dveře a začala jsem slídit. Kdo je doopravdy? Nebyla čirou náhodou moje vlastní maminka? Věděla jsem, že si to jen nalhávám, ale připadala jsem si hrozně osamělá: ráda jsem snila o tom, jak by se všechno změnilo, kdyby to byla pravda.

Padly bychom si do náručí a objaly se a plakaly štěstím, že jsme se zase našly… Ale co pak? Dál jsem ve snění nepostoupila, ačkoliv jsem matně tušila spoustu potíží.

Jenomže Kyleova neměla v pokoji vůbec nic, co by mi o ní prozradilo něco bližšího. Ve skříni spořádaně visela řada rudých šatů, na poličkách úhledná hromádka bílého spodního prádla vedle pytlovitých nočních košilí. Náhradní pár vycházkových bot a pak už jen další plášť a další čepec. Kartáček s červenou rukojetí. Všechny svoje věci si přinesla v kufru, ale ten teď zel prázdnotou.

92

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

17

Nakonec se naší služebnici přece jen podařilo otěhotnět. Poznala jsem to bez řečí, protože dřív se s ní zacházelo jako se zatoulanou čubou, kterou tu trpí ze soucitu, ale najednou kolem ní marty začaly poskakovat a podstrkovat jí větší porce a na podnos se snídaní přidávaly vázičky. Byla jsem jí tak posedlá, že mi neunikla žádná drobnost.

Špicovala jsem uši, kdykoliv ji marty v kuchyni probíraly a nevšimly si mě, ale ne vždycky jsem všechno zaslechla. Když jsem tam byla s nimi, Sila se věčně usmívala a Vera už nemluvila tak hrubě, ale spíš jako v kostele. Dokonce i Rosa mívala výraz svatouška, jako by se nacpala obzvlášť lahodným pomerančem a nehodlala to přiznat.

A moje macecha jenom zářila. I ke mně se teď chovala vlídněji, pokud jsme se náhodou ocitly spolu v místnosti, čemuž jsem se ale dál snažila vyhýbat. Odná-

šela jsem si snídani do pokoje, než mě strážný odvezl do školy, a po večeři jsem odcházela co nejdřív s výmluvou, že ještě musím dodělat něco do školy: dovyšít kapesníček, nebo něco doplést, doháčkovat, domalovat akvarel, dokreslit obrázek.

Paula nikdy nic nenamítala: nestála o mou společnost o nic víc než já o tu její.

„Není Kyleova náhodou těhotná?“ zeptala jsem se Sily jednou ráno. Snažila jsem se mluvit nenuceně, kdybych se mýlila. Zaskočila jsem ji.

„Jak to víš?“

„Nejsem slepá,“ prohlásila jsem bohorovně, ačkoliv jsem ji tím musela nad-zvednout, ale to asi bylo tím mým věkem.

„Nesmíme o tom moc mluvit,“ opáčila Sila, „až po třetím měsíci. První tři měsíce jsou nejrizikovější.“

93

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Proč?“ Vlastně jsem o tom všem moc nevěděla, přestože nám teta Vidala během smrkání okomentovala jednu projekci o embryích.

„Protože kdyby to bylo nedítě, tak by právě… tak by se právě takhle ze začátku mohlo narodit dřív,“ vysvětlovala mi. „A pak by umřelo.“ O nedětech už jsem slyšela. Sice jsme se o nich neučily, ale špitalo se o nich. Protože se jich údajně rodilo strašně moc. Služebnice od Beky přivedla na svět holčičku. Nemělo to mozek. Chudinka Beka byla celá zničená, protože si přála sestřičku. „Modlíme se za to. Za ni,“ opravila se Sila. Ale mně ono „to“ neuniklo. Paula nejspíš ně-

jakou narážku na těhotenství v rodině mezi manželkami utrousila, protože ve třídě jsem zase ze dne na den stoupla v kurzu. Šúnemit s Bekou se předháněly ve snaze zaujmout mou pozornost a ostatní ke mně uctivě vzhlížely, jako bych měla neviditelnou auru.

Očekávání dítěte propůjčovalo lesk všem, kdo s ním nějak souviseli. Jako by náš dům obklopila svatozář a s každým dalším dnem svítila jasněji a zářila zlatěji.

S pomyslnou tříměsíční hranicí se v kuchyni konala neoficiální oslava a Sila upekla dort. Pokud jde o Kyleovu, spíš než radost jsem zpod jejího čepce vyčetla úlevu.

Já sama jsem se uprostřed všeho toho jásotu cítila čím dál mizerněji. Ta ne-známá hrudka života v Kyleově si přisvojila veškerou lásku. Pro mě už z ní nezbyl ani kousek. Připadala jsem si hrozně sama. A žárlila jsem: to děťátko bude mít maminku a já už nikdy ne. Dokonce i marty se ode mě odvracely za světlem vyzařujícím ze služebničina pupíku. Ani na to nejsem pyšná, ale přiznávám se – žárlila jsem na plod v bříšku!

V tu dobu se odehrálo něco, o čem bych neměla mluvit a raději na to zapomenout, ale ta příhoda zásadně ovlivnila moje pozdější rozhodnutí. Když už jsem teď starší a viděla jsem kousek světa mimo ten náš, chápu, že se to mnohým může jevit jako prkotina, ale tehdy jsem byla naprosto nezkušená, pocházela jsem z Gileádu a nikdy jsem se s ničím takovým ještě nesetkala, a tak mi ona situace nepřipadala ani trošku triviální – vyděsila mě k smrti. A zahanbila.

Protože když se vám přihodí nějaká hanebnost, trocha hanby ulpí i na vás.

A pošpiní vás.

Předcházela jí naprosto nevinná předehra. Musela jsem k zubaři na každo-roční prohlídku. Chodila jsem k Bečinu otci. Pan doktor Grove platil za nejlep-

šího zubaře široko daleko, říkala Vera: měl v péči všechny velitele a jejich rodiny.

94

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Jeho ordinace se nacházela v budově Požehnání zdraví, kde sídlili všichni doktoři a zubaři. Byla označená rozesmátým srdcem a zuby.

Dřív mě k doktorovi nebo zubaři vodila některá z mart a seděla v čekárně, jak se podle Tabity slušelo, ačkoliv mi nikdy nevysvětlila, proč se to sluší. Ale Paula prohlásila, že postačí, když mě tam zaveze strážce, protože marty mají doma i tak dost práce s ohledem na všechny ty změny, na něž se musíme připravit – čímž myslela dítě –, a poslat se mnou martu by bylo plýtvání časem.

Mně to nevadilo. Naopak, taková samostatnost mi dávala pocit dospělosti.

Seděla jsem zpříma na zadním sedadle za řidičem. Pak jsem vešla do budovy a zmáčkla knoflík u výtahu se třemi zuby, našla správné patro a dveře a usadila jsem se v čekárně s obrázky běloskvoucích zubů po stěnách. Když na mě přišla řada, následovala jsem asistenta dovnitř a sedla jsem si na křeslo. Dovnitř vstoupil pak doktor Grove a pan William přinesl mou kartu a pak zase vyšel ven a za-vřel za sebou dveře a pan doktor si mou kartu prostudoval a zeptal se, jestli mě někde něco nebolí. Nebolelo.

Šťáral mi v puse těmi svými pichlátky a škrabátky a zrcátkem, jako obvykle.

A já jako obvykle viděla hodně zblízka jeho oči za zvětšovacím sklem brejlí –

modré a s popraskanými žilkami, s víčky jako sloní koleno – a snažila jsem se nenadechovat, když on vydechl, protože mu dech jako obvykle smrděl po cibuli.

Byl ve středním věku a na pohled ničím nevynikal.

Stáhl si gumové rukavice a za zády mi zašplíchala voda, jak si myl ruce.

„Zoubky jako z partesu,“ pochválil mě. „Jako z partesu. A taky jsi, koukám, pěkně vyspěla, Ágnes.“

A pak mi položil ruku na rostoucí prso. Bylo teplo a já na sobě měla lehkou letní školní uniformu, růžovou, bavlněnou.

Ztuhla jsem zděšením. Takže to byla všechno pravda, to o mužích a jejich nezkrotných pudech, kterým jsem dala vzplanout jenom tím, že jsem seděla v zu-bařském křesle. Ta strašlivá hanba – co mám říct? Byla jsem z toho tak vedle, že jsem prostě jen dělala, jako by se nic nedělo.

Pan doktor Grove stál za mnou a jeho levačka mi zleva spočívala na prsu. Víc jsem z něj neviděla, jenom tu velikou, zrzavě ochlupenou ruku. Byla teplá. Seděla mi tam jako krab a pálila mě. Nevěděla jsem, co si počít. Mám ho za ni chytit a odtáhnout ji? Neprobudím v něm tak ještě palčivější chtíč? Mám se mu vykrou-tit? A pak mi prso sevřel. Prsty nahmatal bradavku a zatahal mě za ni. Jako bych místo ní měla připínáček. Předklonila jsem se – musela jsem se z křesla okamžitě 95

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

dostat pryč, ale on mě tou rukou držel jako v pasti. Najednou se zvedla a mně se vystavila jiná část pana doktora.

„Je načase, aby ses seznámila i s tímhle,“ oznámil mi stejným hlasem, kterým mi říkal, že mám zuby v pořádku. „Brzy budeš mít jednoho v sobě.“ Chytil mě za pravou ruku a položil si ji na tu část těla.

Asi vám nemusím popisovat, co se stalo pak. Utřel se připraveným ručníkem a zastrčil si to příslušenství zpátky do kalhot.

„Vidíš, ani to nebolelo. Hodná holka,“ pochválil mě a otcovsky mě poplácal po rameni. „Nezapomeň si zuby čistit dvakrát denně a používat zubní nit. Pan William ti dá nový kartáček.“

Vyšla jsem z ordinace a bylo mi na zvracení. William, mladší než pan doktor, seděl v čekárně a lhostejně se na mě podíval. Zvedl mísu s růžovými a modrými kartáčky a já věděla, že si musím vybrat růžový.

„Děkuju,“ špitla jsem.

„Rádo se stalo,“ opáčil pan William. „Měla jsi kazy?“

„Ne,“ polkla jsem. „Tentokrát ne.“

„Výborně. Tak se drž dál od sladkostí a možná je ani nikdy mít nebudeš.

A celkově taky v pořádku? Je ti dobře?“

„Jo,“ vyhrkla jsem a ohlížela se po dveřích.

„Nějak jsi pobledla. Snad taky nemáš strach ze zubaře?“ Utahoval si ze mě snad? Tušil, co se právě odehrálo?

„Nepobledla,“ vypadlo ze mě hloupě – jak jsem asi tak na sebe mohla vidět? Na-hmátla jsem kliku a vypotácela jsem se ven a k výtahu, zmáčkla jsem šipku dolů.

Bude tohle provázet každou prohlídku u zubaře? Nemohla jsem přece bezdů-

vodně prohlásit, že už k němu nepůjdu, ale kdybych důvod uvedla, pěkně bych si zavařila. Tety nás sice učily, že máme hlásit odpovědným osobám – jim –, kdyby na nás někdo z mužů sáhl nepatřičným způsobem, ale my dobře věděly, že je lepší to nerozmazávat, zejména jednalo-li se o tak váženou osobu, jako byl pan doktor Grove. Co by to navíc udělalo s Bekou, kdybych tohle tvrdila o je-jím otci? Ponížilo by ji to, zničilo. Strašlivě bych ji tím zradila.

Pár spolužaček o takových případech promluvilo. Jedna říkala, že jí jejich strážce přejel rukou po noze. Jiná, že si před ní jeden ekonopopelář rozepnul poklopec. Tu první sešlehaly po lýtkách za lhaní, tu druhou napomenuly, že správně vychovaná dívka si takových drobných mužských skopičin nevšímá –

prostě se dívá jinam.

96

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ale já se jinam dívat nemohla. V ordinaci nebylo kam uhnout pohledem.

„Dneska ani nebudu večeřet,“ oznámila jsem Sile v kuchyni. Bedlivě si mě změřila.

„Proběhlo u zubaře všechno, jak má, zlatíčko?“ optala se. „Neměla jsi kazy?“

„Ne,“ řekla jsem a chabě jsem se ušklíbla. „Mám zoubky jako z partesu.“

„Není ti něco?“

„Možná na mě něco leze,“ zalhala jsem. „Radši si jdu lehnout.“

Sila mi uvařila čaj s medem a citronem a přinesla mi ho nahoru do pokoje.

„Měla jsem jít s tebou,“ podotkla. „Ale ze zubařů je nejlepší. Na tom se shod-nou všichni.“

Došlo jí to. Nebo měla podezření. Varovala mě, abych si to nechala pro sebe.

Mluvily s námi zakódovaným jazykem. Přesněji řečeno: mluvily jsme tak všechny.

Věděla to i Paula? Předpokládala snad, že se mi tohle u zubaře stane? Poslala mě tam schválně samotnou?

Došla jsem k závěru, že mi to udělala naschvál. Aby mi osahával prsa a str-

čil mi pod nos tu nečistou ohavnost. Chtěla, aby mě poskvrnil. Tak se tomu ří-

kalo v Bibli: poskvrnit. Možná se ještě škodolibě zachechtala – jak mi dala za vyučenou tím povedeným žertíkem, protože ona se tím určitě náramně bavila.

A proto jsem se přestala modlit za odpuštění kvůli nenávisti, kterou jsem k ní chovala. Pociťovala jsem ji právem. Teď už jsem věděla, že si o ní můžu myslet to nejhorší, a taky jsem si to myslela.

97

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

18

Měsíce míjely a já se dál plížila po špičkách a poslouchala jsem za dveřmi. Usi-lovně jsem se snažila vidět, aniž bych byla viděna, a slyšet, aniž by kdo uslyšel mě. Tu škvírou nedovřených dveří, tu ze zákoutí na chodbě nebo nad schodiš-

těm, tu přes tenkou stěnu. Většina informací se ke mně dostala formou útržků a ticha, ale naučila jsem se je náležitě poskládat a doplnit nedořečenou větu, za-mlčená slova.

Naše služebnice tloustla – teda její bříško –, a čím víc se nadouvala, tím patrnější bylo nadšení v naší domácnosti. Myslím mezi její ženskou částí. U velitele Kylea se dalo jen těžko odhadnout, co si vůbec myslí. Míval kamennou tvář a muži stejně neměli dávat najevo city, ať už formou slz nebo smíchu, ačkoliv zpoza zavřených dveří jídelny, kde poměrně často hostil ostatní velitele, se smích nezřídka ozýval, nad vínem a zákusky se šlehačkou, byla-li k dostání, které tak lahodně připravovala Sila. Ale nejspíš i on s mírným napětím očekával, co z rostoucího pupíku služebnice vzejde.

Občas mě napadalo, jak tohle období asi prožíval můj vlastní otec. O matce jsem jisté ponětí měla – utekla se mnou a tety z ní udělaly služebnici, ale o otci jsem ne-tušila zhola nic. A přitom jsem ho mít musela, všichni ho mají. Možná si pomyslíte, že jsem si tu prázdnou kolonku vyplnila idealizovaným obrazem, ale já to neudělala: zůstala prostě prázdná.

Z Kyleovy se stávala vážená osobnost. Manželky k nám posílaly svoje slu-

žebnice pod nejrůznějšími záminkami – vypůjčit si vajíčko, vrátit mísu –, ale především aby zjistily, jak se jí daří. Někdo je vždycky vpustil dovnitř a zavolal ji dolů, aby jí mohly sáhnout na bříško a zkusit si, jak miminko kope. Bavilo 98

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

mě sledovat výraz v jejich tváři, když se jí obřadně dotýkaly: s úžasem, jako by směly spoluprožívat zázrak. S nadějí, protože pokud se poštěstí Kyleově, mohly v něj doufat i ony. Se závistí, protože jim se ještě nepoštěstilo. S touhou, protože si ho strašně přály. Se zoufalstvím, protože jim se možná nikdy nepoštěstí.

Tehdy jsem ještě nevěděla, co se může stát služebnici, která navzdory předur-

čení zůstane neplodná, kamkoliv ji umístí, ale tušila jsem, že nebude o co stát.

Paula dávala průchod očekávání při četných čajových dýcháncích s ostatními manželkami. Blahopřály jí a obdivovaly ji a záviděly jí a ona se blahosklonně usmívala a skromně přijímala jejich gratulace se slovy, že veškeré požehnání při-chází shora, a nechala zavolat Kyleovu do salonu, aby se sešlost mohla přesvěd-

čit na vlastní oči a patřičně dát najevo obdiv a nadělat kolem ní spoustu cirátů.

Dokonce oslovovaly Kyleovu „drahoušku“, což by služebnici s plochým břichem nikdy neřekly. A pak se ptaly Pauly, jak svoje děťátko pojmenuje.

Svoje děťátko. Ne její. Byla bych ráda věděla, co si o tom myslí Kyleova. Žádnou z manželek totiž nezajímalo, co se Kyleově odehrává v hlavě, zajímaly se jen o její pupek. Hladily ho, a občas k němu dokonce přiložily ucho, zatímco já stála za pootevřenými dveřmi salonu a pozorovala jsem škvírou její obličej.

Viděla jsem, jak se snaží zůstat nehybná jako mramorová socha, ale ne vždycky úspěšně. Tvář teď měla kulatější, než když k nám přišla – skoro opuchlou –, a já se nemohla zbavit dojmu, že za to můžou všechny ty slzy, kterým nedovolila vy-trysknout. Vyplakala je potají? Ačkoliv jsem slídila i za jejími dveřmi a špicovala uši, nikdy jsem ji plakat neslyšela.

Při všem tom špehování se mě zmocňoval vztek. I já se kdysi někomu narodila, i mě ukradli mojí mamince a dali mě Tabitě, tak jako tohle děťátko seberou Kyleově a připadne Paule. Tak se to dělalo, tak to tu chodilo, tak se to muselo dělat pro dobro a budoucnost Gileádu: menšina se musela obětovat v zájmu většiny.

Na tom se tety shodly, tohle nás učily, ale já stejně věděla, že to není v pořádku.

Jen Tabitu jsem zavrhnout nedokázala, přestože si osvojila kradenou holčičku.

Ona si tohle uspořádání světa nevymyslela a stala se mojí maminkou a já ji milovala a ona milovala mě. Dál jsem na ni myslela s láskou a třeba i její láska se mnou pořád zůstávala. Kdo ví? Třeba mě pořád provází její stříbřitá duše, vznáší se nade mnou, stráží mě. Snila jsem o tom.

Potřebovala jsem o tom snít.

* * *

99

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Konečně nadešel den porodu. Byla jsem zrovna doma, protože jsem se přece jen dočkala měsíčků a měla jsem křeče. Sila mi dala ohřívací láhev, namazala mě nějakou mastičkou proti bolesti a udělala mi čaj z bylinek, a já se choulila v posteli a litovala se, když ke mně zvenčí dolehlo houkání porodního vozu. Vylezla jsem zpod deky a dovlekla se k oknu. Červená sanitka už zahýbala z ulice, pro-jela naší branou, zastavila a vyrojil se z ní tucet služebnic. Neviděla jsem jim do tváře, ale už jenom z rychlosti jejich pohybů – uspěchanějších než obvykle – jsem poznala, s jakým vzrušením k nám míří.

Pak se začala sjíždět auta manželek a i ony, všechny v modrých pláštích, ná-

ramně chvatně mizely v našem domě. Zabočily k nám i dva vozy tet, ale tyhle jsem neznala. Obě byly postarší a nesly si velkou černou tašku s červenými kří-

dly, stočeným hadem a měsícem, což znamenalo, že je to ženská sekce Jednotek první pomoci. Spousta tet prošla školením první pomoci a porodnictví, i když opravdovými lékařkami se stát nemohly.

Já porodu přihlížet nesměla. Dětství ani věk na vdávání – do nějž jsem s první menstruací vstoupila – nepřipouštěly účast při takových událostech ani bližší informace o nich, protože by nám mohly uškodit – mohly by nás znechutit nebo vyděsit. Tahle zamlžovaná krvavá vědomost byla vyhrazena vdaným že-nám a služebnicím a pochopitelně i tetám, aby mohly do asistence při porodu zasvětit další tety. Zvědavost mě samozřejmě donutila zapomenout na vlastní bolest, vklouznout do županu a bačkor a vyplížit se na schody do podkroví, kde mě nikdo nemohl zahlídnout.

Manželky popíjely čaj dole v salonu a čekaly na rozhodující okamžik. Nevěděla jsem přesně, co se tím myslí, ale slyšela jsem jejich smích a šveholení. Podávalo se i šampaňské, protože pak jsem v kuchyni viděla láhve a sklenky.

Služebnice a tety trávily tu rozhodující chvilku s Kyleovou. Nebyla u sebe v pokoji – tam by se ani všechny nevešly –, ale v hlavní ložnici v patře. Ozývalo se odtamtud její zvířecí skučení a slova tlač, tlač, tlač, dýchej, dýchej, dýchej, to jak ji služebnice sborově povzbuzovaly, a občas i bože, bože – zmučeným hlasem, asi jejím, ač jsem ho nepoznávala, hlubokým a temným, jako by stoupal z hlubin studny. Všechny ty zvuky zněly děsivě. Seděla jsem na schodech, objímala sebe samu, abych se tak netřásla. Co se to tam dělo? Copak ji týraly? Co s ní prová-

děly? Co se tam odehrávalo?

Trvalo to strašně dlouho. Tu a tam se ozval i dupot, jak marty utíkaly chodbou nebo nahoru a nosily nebo odnášely, co se od nich požadovalo. Při večerním 100

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

pátrání v prádelně jsem odhalila spoustu zkrvavených prostěradel a ručníků. Pak jedna teta vyběhla na chodbu a rozkřičela se do kompukomu. „Rychle! Pospěšte si! Klesá jí tlak! A hrozně krvácí!“

Následovalo zakvílení a pak ještě jednou. Druhá teta zavolala dolů na man-

želky: „Pojďte honem sem!“ Tety obvykle takhle nekřičely. Dusot na schodech a někdo hlasitě vydechl: „Proboha, Paulo!“

Vzápětí venku zahoukala další sanitka, ale trochu jinak. Zkontrolovala jsem chodbu – nikde nikdo –, přeběhla jsem k sobě do pokoje a vykoukla z okna. Byla černá, s červenými křídly a hadem, ale taky se zlatým trojúhelníkem: opravdový doktor. Doslova vyskočil z vozu, práskl za sebou dveřmi a vyřítil se po schodech.

Do hajzlu! Do hajzlu! slyšela jsem ho nadávat. Do hajzlu s tím vaším Bohem!

To samo o sobě mě ohromilo: v životě jsem od muže nic podobného neslyšela.

Paula a velitel Kyle tak získali zdravého chlapečka. Pojmenovali ho Mark. Ale Kyleova umřela.

Když manželky, služebnice a ostatní odešli, seděla jsem s martami v kuchyni.

Dojídaly zbytky z večírku: obložené chleby s okrájenými kůrkami a ke koláči pily opravdovou kávu. Nabídly něco z těch dobrot i mně, ale já neměla hlad.

Ptaly se mě, jestli mám pořád ještě křeče, a ujišťovaly mě, že do zítřka přejdou a časem mě už tak trápit nebudou, protože si na ně člověk zvykne. Jenomže mě nepřešla chuť kvůli tomu.

Někdo ho bude muset kojit, uvažovaly, nejspíš některá ze služebnic, která o to svoje přišla. Nebo se bude muset hned naučit na láhev, i když všichni vědí, že láhev není nic moc. Ale aspoň toho červíčka udrží při životě.

„Chudák holka,“ povzdechla si Sila. „Projít si tím vším zbytečně.“

„Aspoň že zachránili dítě,“ přizvukovala Vera.

„Bylo to kdo s koho,“ dodala Rosa. „Museli do ní říznout.“

„Jdu spát,“ oznámila jsem.

Kyleovu ještě nevynesli z domu. Nechali ji v jejím pokoji, zabalenou do prostě-

radla, jak jsem zjistila, když jsem potichounku vyběhla nahoru.

Odkryla jsem jí obličej. Byla úplně bílá: jako by v ní nezůstala ani kapka krve. Pod jemnou křivkou blond obočí, zvednutou, snad překvapením, se na 101

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

mě dívala doširoka rozevřenýma očima. Možná vůbec poprvé. Dala jsem jí pusu na čelo.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ pošeptala jsem jí. „Ostatní jo, ale já ne, slibuju.“

Dost melodramaticky, připouštím, ale byla jsem pořád ještě dítě. Jak vidíte, ten slib jsem dodržela: nikdy jsem na ni nezapomněla. Na ni, Kyleovu, tu be-zejmennou, pohřbenou pod nenápadným náhrobkem, na němž klidně nemuselo být napsáno nic. Našla jsem ho po pár letech na hřbitově pro služebnice.

Když jsem pak měla tu moc, hledala jsem ji v Genealogickém archivu rodových linií a našla ji. Našla jsem její původní jméno. Vím, že pro mě nemělo vý-

znam, na rozdíl od jejích bližních, milovaných, od nichž ji odtrhli. Přesto jsem v něm viděla něco jako otisk dlaně kdesi v jeskyni: znamení, vzkaz. Byla jsem tu. Existovala jsem. Byla jsem skutečná.

A jak že znělo? Samozřejmě že vás to zajímá.

Jmenovala se Crystal. A tak si ji pamatuju teď. Pamatuju si ji jako Crystal.

Uspořádali pro Crystal pohřeb. Směla jsem na něj jít: s první menstruací jsem se totiž oficiálně stala ženou. Přijít na něj dovolili i služebnicím, které jí pomá-

haly při porodu, a účastnila se ho celá naše domácnost. Dokonce i velitel Kyle jí svou přítomností vzdal hold.

Zazpívali jsme dva chvalozpěvy – „Ujmi se pokorných“ a „Bůh ti tento život dal“ – a projevem se s ní rozloučila legendární teta Lydie. Mohla jsem na ní oči nechat: jako by její obrázek najednou obživl – přece jen byla z masa a kostí. Jenom mi připadala trošku starší než na obrázku a vůbec ne tak děsivá.

Mluvila o tom, že naše sestra ve službě, služebnice Kyleova, vykonala oběť nejvyšší a položila svůj život coby ušlechtilá ctnostná žena, čímž se vykoupila z předchozího života v hříchu a stala se zářným příkladem pro ostatní služebnice.

Tetě Lydii se při těch slovech malinko třásl hlas. Paula i velitel Kyle se tvářili slavnostně a oddaně, tu a tam přikývli a pár služebnic se rozplakalo.

Já ne, protože jsem ji obrečela už dřív. Pravda byla totiž taková, že Crystal rozřízli, aby z ní to miminko vyndali, a tím ji zabili. Nešlo o žádnou její volbu.

Nechtěla umřít coby ušlechtilá ctnostná žena ani se nechtěla stát zářným pří-

kladem, ale o tom se nikdo nezmínil.

102

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

19

Ve škole se moje postavení zase zhoršilo. Všechny spolužačky se mi vyhýbaly: umřela nám služebnice, což se považovalo za zlé znamení. Daly na pověrčivost.

U nás ve vidale se učily dva druhy náboženství: to oficiální v podání tet, o Bohu a zvláštní ženské sféře, a to neoficiální jsme si mezi sebou předávaly formou her a pís-niček.

Ty mladší měly nejrůznější rozpočítadla jako třeba Upleť jedno, naber dvě, to je manžel pro tebe, hladce dvě a jedno uber – zabili ho? Další bude. Pro nejmenší nepředstavoval manžel skutečnou bytost. Viděly v něm vybavení domácnosti, a tudíž nahraditelnou věc, panáčka v domečku pro panenky.

Nejpopulárnějším holčičím popěvkem bylo Věšení. Znělo následovně: Kdo to visí na Zdi? Trala lala lá.

Služebnice čísi. Trala lala lá.

Byla (tady se doplnilo jméno jedné z nás) kdysi, ale teď už není. Trala lala lá.

To se s dětmi (a tady jsme se plácly po břiše) mění. Trala lala lá.

Dvě z nás vytvořily rukama bránu a ostatní pod ní procházely v zástupu a společně jsme zpívaly: První – vražda, druhá – pusa, třetí – dítě, čtvrtá – útěk, ta pátá snad nezhyne, šestou smůla nemine a sedmá je sejmutá, ať je to ta nebo ta!

Na sedmou brána vždycky spadla a ty, co rozpočítávaly, provedly chycenou kroužkem ostatních, načež ji pleskly po hlavě. Tím bylo po ní a mohla vybrat další dvě popravčí. Zpětně mi dochází, jak zlověstně a lehkomyslně to zní, ale děti promění ve hru cokoliv, co se jim nabízí.

103

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Tety si možná myslely, že tahle hra představuje i přínosnou pohrůžku a varování. Proč ale vycházela na první vražda? Proč měla vražda přednost před pusou? Proč to nebylo obráceně, což by spíš dávalo smysl. Častokrát jsem si nad tím lámala hlavu, ale odpověď jsem nenacházela.

Během školních hodin nám povolovaly i další hry. Hrály jsme například Hady a žebříky – když někdo stoupl na modlitbu, vystoupal po žebříku na strom života, ale když se zastavil na hříchu, sjel po hadovi s hlavou satana. Nebo jsme dostaly omalovánky a vybarvovaly jsme vývěsní štíty obchodů – Všelikého těla, Chlebů a ryb – abychom si je zapamatovaly. Vybarvovaly jsme i oblečení lidí –

modrou pastelkou manželky, pruhatě ekonomanželky, červenou služebnice. Beka jednou dostala vynadáno od tety Vidaly za to, že si na služebnici vzala fialovou.

Mezi staršími se pověrčivost šířila špitáním spíš než zpíváním a už to nebyly hry. Braly jsme ta veršovaná varování vážně. Jedna z básniček například zněla: Když vám umře služebnice,

je i z tebe vražednice.

Když vám umře její dítě,

život těžce vyzkouší tě.

Když umře a život dá,

navždycky jsi prokletá.

Kyleova umřela při porodu, takže jsem pro ostatní platila za prokletou, záro-veň v narození zdravého bratříčka Marka viděly nebývalou štěstěnu. Proto se mi neposmívaly otevřeně, ale vyhýbaly se mi. Chulda zašilhala na strop, jen jsem se k ní přiblížila, Beka se odvracela, ale když se nikdo nedíval, přistrčila mi občas něco z oběda. Šúnemit se mě stranila, ať už jí smrt služebnice nahnala strach, nebo protože se užírala závistí kvůli našemu přírůstku, dost možná z obou důvodů.

Doma se všechna pozornost soustředila na miminko a Mark se jí dožadoval opravdu náramně hlasitě. Ačkoliv se Paula vyhřívala na výsluní potomka – na-víc chlapečka –, mateřství jí zrovna k srdci nepřirostlo. Vozila Marečka ukazovat kamarádkám nebo je zvala na podívanou, ale po chvíli se jí vždycky omrzel a dávala ho nakojit chůvě, což byla posmutnělá tělnatá služebnice, ještě nedávno Tuckerova, ale teď samozřejmě Kyleova.

Když zrovna nesál nebo nespal nebo nesloužil jako exponát, trávil čas v kuchyni, protože marty k děťátku přirozeně přilnuly. S láskou ho koupaly a rozplývaly 104

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

se nad prstíčky a palečky a ďolíčky a tím prťavým přirozením, odkud občas vy-stříkla pozoruhodná fontána, když čůral. To je teda chlapák!

Ode mě se očekávalo, že se ke zbožňování připojím, a když jsem pro něj dostatečně nehorovala, peskovaly mě, že nemám trucovat, protože i mně se brzy narodí děťátko a budu šťastná. Já o tom pochybovala – ne tolik o dítěti, jako spíš o štěstí. Trávila jsem co nejvíc času zavřená u sebe v pokoji, vyhýbala jsem se radosti v kuchyni a hloubala o nespravedlnosti všehomíra.

105

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

VII

Stadion

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 20

Krokusy se rozložily, narcisy seschly na papír, tulipány dotančily svůdnou es-trádu, spustily sukýnky z okvětních lístků a pak je odložily docela. Nadešla doba bylinek, které kolem naší rezidence pěstuje teta Demeter a její suita polovegeta-riánek ozbrojená sázecími lopatkami. Ale teto Lydie, zkuste to přece jen s tím má-

tovým čajíčkem, ten vám se zažíváním nadělá divy! Starejte se o svoje zažívání, chce se mi odseknout – ale myslí to dobře, připomenu si vždycky včas. Dá se dobrým úmyslem zamést pod koberec i prolitá krev?

Já to taky myslela dobře, mumlám si někdy pro sebe. Chtěla jsem to nejlepší, respektive to nejlepší, co se v danou chvíli udělat dalo, což není totéž. Ale vezměte si, oč horší by možná všechno bylo beze mě.

Co to meleš, vysmívám se sama sobě jindy. A někdy se zase v duchu poplácá-

vám po zádech. Odkdy se vůbec zásadovost počítá mezi ctnosti?

Co v květinovém valčíku následuje? Lilie. Na ty se dá spolehnout. Jsou tak zdobné. A jak voní. Brzy zašimrají v nose mou starou sokyni, tetu Vidalu. Snad jí i opuchnou oči, aby mě nemohla pozorovat koutkem v naději, že mi to někde ujede, že odhalí nějakou slabost, skulinu v pravověrnosti, která by se mohla stát pákou pro můj pád.

Jen si doufej, našeptávám jí. Já si totiž zakládám na tom, že umím být o skok před tebou. Co o skok? O několik skoků. Podtrhni mě, a se mnou se zřítí i tenhle chrám.

* * *

109

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Neváhám Ti prozradit, že Gileád se trvale potýká s jistým problémem: z na-

šeho království Božího na zemi totiž utíká přímo do nebe volající počet lidí.

O kolik jsme už například přišli služebnic: vyklouzlo nám jich až příliš mnoho!

Z emigrační analýzy velitele Judda vyplývá, že jakmile se podaří odhalit a za-blokovat jednu únikovou cestu, objeví se jiná.

Naše nárazníkové zóny jsou až příliš propustné. Některé úseky v divočině v Mainu a Vermontu se dají kontrolovat jen minimálně, jelikož tamní domo-rodci chovají sice ne přímo otevřeně nepřátelské postoje, ale rozhodně sklony ke kacířství. Jsou rovněž, jak vím z vlastní zkušenosti, propojeni sítí manželských svazků tak hustou, že by ji upletl jen surrealista, a pokud si je někdo popudí, není jim cizí krevní msta. Proto se dají tak obtížně přimět k tomu, aby se navzájem zradili. Už nějakou dobu panuje podezření, že se mezi nimi najdou převaděči, ať už je k takové činnosti vede touha vyšplouchnout Gileád, nebo bohapustá chamtivost, protože Mayday údajně dobře platí. Jeden Vermonťan, který nám padl do rukou, citoval rčení „První máj je platby čas“.

Hory a bažiny, meandry řek, skalnatá pobřeží zátok a příliv – to všechno po-máhá setřít stopy. Dějiny dané oblasti jsou svědkem, že se tady umělo vydělá-

vat na pašování rumu, šmelině cigaret, dodávkách drog, ilegální přepravě všeho druhu. Hranice pro tamní obyvatele nic neznamenají: proklouzávají přes ně sem a tam, s dlouhým nosem a naditými kapsami.

Jeden můj strýček měl podobnou živnost. Naši rodinu totiž tvořily nejrůznější pochybné existence – obývaly karavany, z policie si dělaly šoufky, rub zákona jim nebyl proti srsti – můj otec se tím přímo chlubil. Ale mnou ne: já totiž byla holka, a navíc rozumbrada. A on si se mnou nevěděl rady, takže se snažil ze mě tuhle domýšlivost vymlátit pěstí nebo kopanci nebo čímkoliv, co bylo po ruce.

Podřízli ho ještě před vítězným nástupem Gileádu, jinak bych se o totéž posta-rala já. Ale dosti místopisu, dosti vzpomínek.

Nedávno přišly teta Elizabeth, teta Helena a teta Vidala s propracovaným ná-

vrhem, jak lépe ovládnout situaci. Daly mu název Operace slepá ulička a podtitul

Plán na potlačení ženské emigrace v oblasti severovýchodního pobřeží. Nastínily v něm kroky potřebné k dopadení prchajících služebnic na cestě do Kanady a po-

žadovaly vyhlášení výjimečného stavu, znásobení počtu stopařských psů a ze-fektivnění výslechových metod. Tušila jsem za tím rukopis tety Vidaly: pořád 110

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

ještě nepřekousla, že se do seznamu nápravně-výchovných prostředků nedostalo trhání nehtů a kuchání břich.

„Skvělá práce,“ pochválila jsem je. „A zřejmě velmi důkladná. Pečlivě si ji pro-studuju a můžu vás ujistit, že se o vaše snahy podělím s velitelem Juddem. Sdílí totiž vaše obavy a podniká v tom ohledu jistá opatření, ačkoliv podrobnosti si prozatím musím nechat pro sebe.“

„Budiž chvála,“ kvitovala informaci teta Elizabeth, byť bez valného nadšení.

„Musíme jim jednou provždy zavřít krám,“ prohlásila teta Helena a pohledem se dožadovala podpory od tety Vidaly. Svá slova doprovodila dupnutím, aby jim dodala váhu, což ji muselo bolet, protože má propadlou klenbu. Zničila si nohy už zamlada v lodičkách na jehlách od Blahnika. Dneska by ji odrovnaly jako takovou.

„Pochopitelně,“ přitakala jsem vemlouvavě. „A podle všeho se skutečně jedná o obchod, alespoň zčásti.“

„Já bych nechala vybílit celou oblast!“ přidala se teta Elizabeth. „Jsou jedna ruka s Mayday v Kanadě.“

„Toho názoru je i velitel Judd,“ ubezpečila jsem ji.

„Služebnice musejí splnit svou povinnost podle Božího záměru, jako my všichni tady na zemi,“ doplnila teta Vidala. „Neposlal nás sem na dovolenou!“

Třebaže ukuly ten plán, aniž k tomu ode mě dostaly svolení – čímž překro-

čily svoje pravomoci –, cítila jsem, že je mou povinností předat ho veliteli Juddovi: už jen proto, že kdybych to neudělala, jistě by se o něm doslechl a hledal by za mým opominutím vzpurnost.

Dnes odpoledne mě trojice znovu poctila návštěvou. Byly v povznesené náladě: při zátazích na severu státu New York byla dopadena nesourodá směsice sedmi kvakerů, čtyř příslušníků hnutí za návrat k přirozenému způsobu života, dvou kanadských loveckých průvodců a jednoho pašeráka citronů – všichni byli v podezření, že působí jako spojky ženské podzemní železnice. Jakmile z nich vyždímáme jakékoliv další informace, zbavíme se jich, pokud tedy nebudou mít tržní hodnotu: coby vzácná komodita při výměně rukojmí, k níž mezi Mayday a Gileádem tu a tam dochází.

Já jsem pochopitelně o těchto novinkách věděla už dávno. „Blahopřeju!“ pochválila jsem je. „Máte na tom obrovskou zásluhu, i když jenom mezi námi.

Oficiálně se přirozeně připíše veliteli Juddovi.“

„Přirozeně,“ konstatovala teta Vidala.

111

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Rády jsme posloužily,“ dodala teta Helena.

„I já mám pro vás výměnou pár informací od velitele Judda. Ale i ty musí zůstat mezi námi.“ Naklonily se blíž. Všechny dovedeme ocenit tajemství. „Na-

šim chlapcům se podařilo zlikvidovat i dva přední agenty Mayday v Kanadě.“

„Bůh nás vidí,“ vydechla teta Vidala.

„Naše perlová misie sehrála zásadní roli,“ dodala jsem.

„Budiž chvála!“ podotkla teta Helena.

„Bohužel o jednu z nás jsme při tom přišly. O tetu Adrianu.“

„Co se jí stalo?“ zeptala se teta Elizabeth.

„Čekáme na další informace.“

„Pomodlíme se za její duši,“ přislíbila teta Elizabeth. „A teta Sally?“

„Ta je myslím v bezpečí.“

„Budiž chvála.“

„Jistě. Ovšem další špatná zpráva je,“ pokračovala jsem, „že jsme odhalili průlom ve vlastní obraně. Oběma zmíněným agentům Mayday musel pomá-

hat někdo přímo z Gileádu. Zrádci v našich řadách. Získávali odtud zprávy –

o našich bezpečnostních opatřeních, a dokonce i o našich agentech a dobrovolnících v Kanadě.“

„Kdo by zhřešil takovým odpadlictvím?“ pohoršila se teta Vidala.

„Oči už na tom pracují,“ ujistila jsem ji. „Ale pokud byste si všimly čehokoliv podezřelého – čehokoliv nebo kohokoliv tady v rezidenci –, dejte mi vědět.“

Následoval okamžik ticha, během něhož si vyměnily pohledy. Kohokoliv tady v rezidenci zahrnovalo i je.

„To přece nepřichází v úvahu,“ protestovala teta Helena. „To by nás zostudilo!“

„Rezidence Ardua je bez poskvrny,“ připojila se teta Elizabeth.

„Ale lidská srdce jsou nevyzpytatelná,“ namítla teta Vidala.

„Musíme se mít na pozoru,“ souhlasila jsem. „Prozatím jste si vedly skvěle.

Dejte vědět, co dostanete z těch kvakerů a tak.“

Zaznamenávám, zaznamenávám, až se občas bojím, že nadarmo. Černá tuš, kterou používám, už mi dochází: brzy přejdu na modrou. Zrekvírovat jednu lah-vičku z vidalských zásob by neměl být problém: učí se tam kreslit. My tety jsme dřív dokázaly získat propisovací pera z šedého trhu, jenomže tu možnost už ne-máme: náš dodavatel z Nového Brunšviku žehral na tmu pod svícnem a zatkli ho.

112

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ale já Ti vyprávěla o dodávce se zatemněnými okny – ne, na předchozí stránce už nás dovezli na stadion.

Jakmile jsme vystoupily, hnali mě a Anitu napravo, ke stádu dalších žen: sáhla jsem po výrazu stádo, protože přesně tak s námi zacházeli. Naši sortu nahnali na nekrytou tribunu označenou žlutou páskou jako místo činu. Bylo nás tam alespoň čtyřicet. Jakmile nás dopravili na místo, sundali nám želízka. Asi je potřebovali pro další.

Sedly jsme si s Anitou vedle sebe. Ženu nalevo jsem neznala, ale říkala, že je právnička, napravo od Anity seděla další advokátka. Za námi čtyři soudkyně, před námi čtyři další. Celá sekce práv.

„Nejspíš si nás třídí podle profese,“ podotkla Anita.

A přesně tak to bylo. Když se strážci chvíli nedívali, podařilo se té na konci naší řady získat informace zpoza uličky – ve vedlejším oddíle shromáždili lékařky.

Neměly jsme s sebou nic k obědu a nic nám taky nedali. Během následujících hodin přijížděla na stadion jedna dodávka za druhou a vysazovala tu ženy, várku za várkou, všechny proti jejich vůli.

Žádná už nebyla mladá. Všechny vzdělané, ve středním věku, v kostýmcích a péči dobrých kadeřnic. Ale bez kabelek: ty jsme si s sebou vzít nesměly. Nikde ani hřeben, jediná rtěnka, zrcátko, krabička s mentolkami, kapesníčky. Připadala jsem si bez všech těch parafernálií jako nahá. Teď už jsme si na to zvykly.

Slunce pražilo: neměly jsme pokrývku hlavy ani opalovací krém a já si dovedla představit, že se západem slunce budu jako rak. Alespoň že sedadla měla vzadu opěrky. Kdybych vyrazila na zápas, hověla bych si tu docela pohodlně.

Jenomže o zábavu rozhodně nešlo. Navíc jsme se nemohly ani zvednout a protáhnout, protože když se o to některá z nás pokusila, ihned ji seřvali. Sedět bez hnutí samo o sobě člověka potrápí a za chvíli nás pobolívala zadnice, záda i svaly na stehnech. A i nepatrná bolest je bolest.

Pro ukrácení času jsem si nadávala. Jak jsi, ty huso jedna pitomá, mohla uvěřit všem těm kecům o životě, svobodě, demokracii a právech člověka? Krmili nás tím na právech jako věčnými pravdami, jejichž zastávání jsme hodlali zasvětit svou kariéru. A já se na ně spoléhala jako na kouzelná zaklínadla.

Zakládala sis na tom, jaká nejsi realistka, vyčítala jsem si, tak se teď postav skutečnosti čelem. Došlo k převratu, tady ve Státech, tak jako v průběhu dějin 113

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

v mnoha jiných zemích. Každou násilnou změnu ve vedení země následuje ra-dikální potlačení opozice. Do čela odporu se vždycky postaví inteligence, proto se s ní zúčtuje jako s první. Jsi soudkyně, takže patříš k inteligenci, ať se ti to líbí, nebo ne. Budou se tě chtít zbavit.

Už od dětství jsem dělala věci, které byly podle ostatních mimo moje mož-

nosti. Nikdo v naší rodině v životě nešel na vysokou a taky mnou za to pohr-dali. Dostudovala jsem díky stipendiu, a protože jsem si po nocích vydělávala, jak se dalo. To člověka utuží, zocelí. Zatvrdíte se. Nenechám se tady zlikvidovat, zařekla jsem se, budu bojovat. Jenomže všechna ta vybroušenost, kterou nám poskytli na univerzitě, tu teď byla k ničemu. Musela jsem oprášit výzbroj spo-diny, kousnout se a roztočit všechny mozkové závity, abych se nějak protloukla, okouknout všechny žebříčky a strategicky usoudit, kudy se dá vyšplhat zpátky na výsluní společnosti, z něhož mě právě strhli. Musela jsem prozkoumat všechny možnosti, ale nejdřív hlavně zjistit, kolik jich vůbec mám.

Byla jsem zahnaná do kouta už tolikrát. A vždycky jsem se z něj nějak dostala.

Tohle jsem si opakovala pořád dokola.

Během odpoledne nám přece jen přinesli něco k pití, rozdávali nám láhve ve trojicích: jeden je nesl, další je distribuoval a ten třetí je jistil samopalem pro případ, že by některá z nás vyskočila a pokusila se je rozsápat jako šelma, kterou v nás zřejmě viděli.

„Nemůžete nás tu takhle držet!“ ohradila se jedna z nás. „Nic jsme neprovedly.“

„Nesmíme s váma mluvit,“ opáčil ten, co rozdával pití.

Nemohly jsme si ani odskočit. Tu a tam se objevil čůrek moči a přibývalo jich, tekly po tribuně dolů k hřišti. Tohle zacházení nás má ponížit, zlomit náš odpor, honilo se mi hlavou – jenomže odpor vůči čemu? Nikde jsme neslídily, nezatajovaly jsme žádnou informaci, neválčily jsme proti nim pod křídly nepřá-

telské armády. Nebo snad ano? Kdybych se zahleděla hluboko do očí těch mužů, dívala by se z nich na mě lidská bytost? A pokud ne, tak co?

Pokusila jsem se představit si, že na místě těch, kdo nás tu drželi, stojím já sama. Co si myslí? Co mají za lubem? Jak toho chtějí docílit?

* * *

114

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ve čtyři hodiny nám dopřáli představení. Doprostřed hřiště dovedli dvacítku žen nejrůznějších proporcí a všeho věku, v tom, do čeho se ráno vyfikly do práce.

Řekla jsem „dovedli“, protože měly pásku přes oči. Ruce v poutech svěšené před sebou. Rozestavili je do dvou řad po deseti. Ty v první řadě si musely kleknout, jako při skupinové fotografii.

Kdosi v černé uniformě se jal řečnit do mikrofonu, kterak Božímu zraku neunikne jediný hříšník a že každého jednou doženou jeho hříchy. A ozbrojenci a hlídači tlumeně mručeli na souhlas. Hmmmmmmmm, pořád silněji, jako když se túruje motor.

„Bůh zvítězí!“ zahřímal nakonec řečník.

Následovalo sborové Amen, v barytonu. Pak příslušníci eskorty zvedli zbraně a ženy s páskou na očích postříleli. Mířili dobře: všechny padly k zemi.

A my na tribuně jsme hromadně zakvílely. Slyšela jsem výkřiky a vzlyky. Ně-

které vyskočily a řvaly – nedokázala jsem rozeznat slova –, ale vzápětí je stejně umlčela rána pažbou do zátylku. Ani nemusely dostat další: jedna stačila. I ta byla dobře mířená: dostali výcvik.

Měly jsme se dívat, ale nesměly jsme mluvit: nebylo pochyb, co nám tím chtěli sdělit. Ale proč? Jestli se nás chystali všechny pozabíjet, k čemu tohle divadlo?

Se západem slunce dorazily sendviče, každá dostala jeden. Můj byl s vajíčko-vým salátem. Zahanbeně musím přiznat, že jsem se do něj s chutí zakousla.

Zpovzdálí jsem zaslechla zvracení, ale vzhledem k okolnostem byly ty zvuky překvapivě ojedinělé.

Pak zaveleli vztyk. A vyvedli nás ven, řadu po řadě – odchod probíhal až stra-

šidelně tiše a spořádaně – dolů do šaten a chodeb vedoucích k nim. Tam jsme strávily noc.

O pohodlí nemohlo být řeči, neměly jsme matrace ani polštáře, ale přinejmen-

ším tam byly toalety, byť se brzy zaneřádily. Nicméně jsme zůstaly bez strážců, a nikdo nám tudíž nezakazoval mluvit, ačkoliv zpětně nechápu, jak jsme mohly předpokládat, že nás nikdo neodposlouchává. V tu chvíli už ale žádná z nás asi neměla jasnou hlavu.

Milostivě nám nechali rozsvíceno.

Vlastně ne, nešlo o projev milosti. Vyhovovalo to tak těm, kdo na nás dohlí-

želi. Pro milost už tady nebylo místo.

115

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

VIII

CARNARVON

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

21

Seděla jsem vedle Ady a pokoušela se pobrat, co mi právě řekla. Melanie s Neilem. Vyletěli do povětří. Před sekáčem. Protože v autě byla bomba. To snad ne!

„Kam jedeme?“ vysoukala jsem ze sebe. Takovou ubohost, která ale zněla tak normálně: jenomže nic nebylo normální. Proč jsem neječela?

„Nad tím právě koumám,“ opáčila Ada. Mrkla do zrcátka a zabočila na příjez-dovku. Na baráku stálo ALTERNA-RENOVACE. V naší čtvrti se pořád něco renovovalo: a když dům změnil majitele, renovovalo se znovu – Neila s Melanií to přivádělo k šílenství. Proč někdo vyhazuje tolik peněz za vykuchání naprosto funkčního domu, nechápal Neil. Jenom se tím vyšroubujou ceny a chudší lidi se pak s bydlením nechytnou.

„My jdeme sem?“ Najednou na mě padla děsná únava. Nejradši bych to teď někde zalomila.

„Nee,“ odtušila Ada. Vytáhla z koženýho batohu hasák nebo co a rozmlátila jím mobil. Dívala jsem se, jak praská a tříští se: z plastu a skla zůstaly střepy, z vnitřností z nejrůznějších kovů šrot.

„Proč ho ničíš?“

„Protože opatrnosti není nikdy nazbyt.“ Smetla všechno do igelitky. „Na! Po-

čkej, až přejede tohle auto, pak vyskoč a hoď ho támhle do popelnice.“

Takhle snadno se mobilů zbavovali drogoví dealeři. Trochu jsem zalitovala, že jsem k ní do auta vůbec lezla. Nebyla jenom drsná – naháněla mi strach. „Dík za svezení,“ prohlásila jsem, „ale asi bych se měla pomalu vrátit do školy. Když jim řeknu o tom výbuchu, budou vědět co a jak.“

119

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Prodělala jsi šok. Není divu.“

„Jsem v pohodě,“ zalhala jsem. „A taky trefím.“

„Jak myslíš,“ opáčila, „ale počítej s tím, že tě nahlásí sociálce a ta ti najde opatrovníky – a kdo ví, co se z toho vyklube.“ To mi nedocvaklo. „Takže až ten mobil vyhodíš, můžeš buďto nastoupit zpátky, nebo pokračovat po svejch. Máš na vybranou. Hlavně nechoď domů. Ani to není rozkaz, jenom rada.“

Udělala jsem, co po mně chtěla. Když mi teď nastínila možnosti, co jsem si asi tak mohla vybrat? Zpátky v autě jsem začala natahovat, ale jenom mi podala kapesníčky a jinak nereagovala. Otočila auto a zamířila na jih. Řídila rychle a dobře. „Já vím, že mi moc nedůvěřuješ,“ ozvala se po chvíli, „ale budeš muset.

Ten, kdo jim nastražil do auta tu bombu, už tě totiž nejspíš hledá. Neříkám, že stoprocentně, ale možný to je, takže jsi v ohrožení života.“

To se říkalo ve zprávách o dětech, když z nich doma vymlátili duši, ačkoliv sousedi opakovaně upozorňovali, že jsou v ohrožení života, nebo o stopařkách, když něčí pes vyhrabal zakopanou ženskou – prostě jí ujel autobus, stopovala a někdo jí zakroutil krkem. Drkotaly mi zuby, i když bylo vedro a dusno.

Byla jsem zmatená – absolutně jsem netušila, jestli jí mám věřit, nebo ne.

„A co takhle to oznámit na policii,“ navrhla jsem nesměle.

„To by nemělo smysl.“ Že nemá smysl obracet se na policii, jsem od Neila s Melanií slýchala docela často. Zapnula rádio: konejšivě z něj zazněly harfy.

„Zatím na nic nemysli,“ poradila mi.

„Ty jsi policajtka?“

„Ne.“

„A co teda?“

„Kdo se moc ptá, moc se dozví. A s čím kdo zachází, s tím taky schází.“

Zastavily jsme před velkou hranatou budovou s nápisem SPOLEČNOST PŘÁ-

TEL – KVAKEŘI. Ada zaparkovala vzadu za šedivou dodávkou. „Tou pojedeme pak,“ oznámila mi.

Otevřela boční dveře, vešly jsme a ona kývla na chlápka na recepci. „Jdeme si něco vyřídit, Eli.“

Já se na něj vlastně ani nepodívala. Šla jsem za ní přes sál, tím prázdným tichem, ozvěnou kroků a zatuchlým chládkem, a pak do větší místnosti, světlejší a s klimatizací. Byla v ní řada postelí – spíš kavalců – a na nich tu a tam ležela 120

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

nějaká žena pod barevnou dekou. Pár se jich tlumeně bavilo v pěti křeslech u stolku v rohu.

„Nevejrej tak,“ sykla na mě Ada. „Nejsme v zoo.“

„A kde teda?“

„V SanctuCare. Pomáhají uprchlíkům z Gileádu. Melanie pro ně pracovala a Neil taky, i když trochu jinak. A ty si tu teď sedneš a budeš jako myška, jasný?

Nikam nechoď a s nikým se nevybavuj. Tady ti nic nehrozí. Já ještě musím něco zařídit. Vrátím se zhruba za hoďku. Řeknu jim, aby ti daly něco sladkýho, to ti udělá dobře.“ Přešla k těm, co to tu měly na starosti, prohodila pár slov s jednou ošetřovatelkou a vyrázovala ven. Ta mi za chvilku přinesla hrnek kouřícího čaje s cukrem a čokoládovou sušenku a zeptala se mě, jestli ještě něco nepotřebuju, a já zavrtěla hlavou. Ale ona se stejně vrátila s modrozelenou dekou a za-balila mě do ní.

Lokla jsem si párkrát čaje a zuby mi přestaly cvakat. Seděla jsem tam a pozorovala cvrkot, tak jako dřív v sekáči. Za tu dobu se tam objevilo několik nově příchozích, jedna dokonce s miminkem. Všechny vypadaly dost zuboženě a vy-děšeně. Ošetřovatelky ze SanctuCare se jich hned ujaly a vítaly je: „Už jste tady, už je to dobrý,“ říkaly jim a ty z Gileádu se rozbrečely. Tehdy jsem si říkala: Proč brečíte, měly byste bejt šťastný, že jste se odtamtuď dostaly. Ale po tom všem, čím jsem si od toho dne prošla, už je chápu. Zadržujete to v sobě, dokud nepro-jdete tím nejhorším. A teprve když jste v bezpečí, můžete vybrečet všechny ty slzy, protože v průběhu nemůžete pláčem ztrácet čas.

Mezi vzlykáním jsem zaslechla útržky vět:

Jestli řeknou, že se tam musím vrátit…

Musela jsem tam nechat syna, nedá se nějak…

Přišla jsem o dítě. Nikdo mi…

Pečovatelky jim rozdávaly kapesníčky a snažily se je uchlácholit. Musíš bejt silná, říkaly jim a myslely to dobře, jenomže když vám někdo dodává sílu slovem musíš, dost vás tím stresuje. I to jsem se mezitím naučila.

Asi po hodině se Ada vrátila. „Tak co, žiješ?“ Možná chtěla zavtipkovat, ale moc se jí to nepovedlo. Jenom jsem na ni civěla. „Shoď tu deku.“

121

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Cože?“ Jako by na mě mluvila cizím jazykem.

„Já vím, že je toho na tebe moc, jenom sebou musíme mrsknout. Nechci pla-

šit, ale začíná přituhovat. Teď ti najdeme něco jinýho na sebe.“ Vzala mě za ruku a zvedla mě ze židle: byla jsem překvapená, jakou má sílu.

Odvedla mě kolem všech těch uprchlic do zadní místnosti, kde stál stůl s hro-madou triček a mikin a něco i viselo na ramínkách. Pár těch kousků jsem poznala: takže dary ze sekáče putovaly sem.

„Vyber si něco, co by sis na sebe v životě nevzala,“ nařídila mi Ada. „Musíš vypadat jak někdo úplně jinej.“

Rozhodla jsem se taky pro černou a vyhrabala jsem si tričko s bílou lebkou a legíny se spoustou lebek, k tomu boty nad kotníky à la conversky a ponožky, všechno v jednom ladění. A po někom. Trochu jsem se štítila – co když v tom jsou vši nebo štěnice? Melanie se lidí vždycky ptala, jestli ty věci předtím vyprali.

Jednou k nám někdo ty bestie zatáhnul a byla to fakt noční můra.

„Pospěš si, já se otočím,“ poháněla mě Ada. Kabinku ani závěs tu neměli. Vysoukala jsem se ze školní uniformy a hodila na sebe tu obnošenou parádu. Připadala jsem si jako zpomalená. Není tohle únos? Polilo mě horko. Únos. Holky se unášely proto, aby je prodali někam do bordelu – to jsme se učili ve škole.

Ale mě by si pro tenhle účel sotva někdo vybral, leda tak úchyl, co se vydává za realitního makléře, aby si mě zamknul někam do sklepa. No, a občas si na to přibrali k ruce i nějakou ženskou. Že by Ada byla jedna z nich? Co když si to s Melanií a Neilem a bombou jenom vymyslela, aby mě unesla? Co když jsou oba strachy bez sebe, protože jsem nepřišla domů? Co když právě volají do školy nebo na policii, i když podle nich byla k ničemu?

Ada ke mně pořád ještě stála zády, ale já měla pocit, že jakmile by mě jenom napadlo zdrhnout – třeba až vyjdeme ven bočním vchodem –, hned by to na mně poznala. A i kdybych se rozeběhla, kam bych běžela? Chtěla jsem jen domů, ale jestli mluvila pravdu, právě tam bych se ukazovat neměla. A navíc, jestli teda fakt mluvila pravdu, už jsem domov stejně neměla, protože by v něm nebyla ani Melanie, ani Neil. Co bych dělala sama s prázdným barákem?

„Jsem hotová,“ oznámila jsem.

Ada se otočila. „To nevypadá špatně,“ ocenila můj výběr. Sundala si černou koženou bundu, nacpala ji do kabely a vzala si z ramínka zelenou. Pak si sepnula vlasy a nasadila sluneční brejle. „Ty si je rozpusť.“ Stáhla jsem si gu-mičku a rozhodila vlasy. Našla sluneční brejle i pro mě: zrcadlovky s oranžovou 122

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

obroučkou. A podala mi červenou rtěnku, abych si ještě domalovala novou pusu.

„Jen se pustit do rvačky,“ ušklíbla se.

Zkusila jsem se tak i zašklebit: zamračila jsem se a našpulila tu rudou nádheru.

„No vidíš,“ pochválila mě. „V tom by tě nikdo nehledal. Tomu říkám utajení.“

Co jsme měly utajit? Že už oficiálně neexistuju? Něco na ten způsob.

123

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

22

Nasedly jsme a jely chvíli tou šedivou dodávkou. Ada bedlivě sledovala provoz za námi. Pak jsme se propletly bludištěm postranních uliček a zastavily na příjezdovce před hotovým palácem. V půlkruhu záhonů mezi neposečenou trávou kvetly pampelišky a vykukovaly tulipány a trčela z něj cedule s inzercí na prodej bytů.

„Kde to jsme?“

„V Parkdalu,“ oznámila Ada. Já tuhle část Toronta neznala, ale slyšela jsem o ní: podle pár feťáků od nás ze školy byla v kurzu, jak to říkali o většině chud-

ších čtvrtí, kam se znovu začínali stěhovat pracháči. A že je tam pár parádních nočních klubů, kde se věk až tak nekontroluje.

Hnědá pískovcová vila byla obklopená velkým zanedbaným pozemkem a stromy kolem asi dost pamatovaly. S listím se tu už léta nikdo nehrabal, tlelo v ná-

nosech a občas se v něm červeně nebo stříbrně zalesknul kousek obalu.

Ada vykročila k domu a ohlídla se, jestli jdu taky. „Jsi v pohodě?“ zeptala se.

„Jo,“ hlesla jsem. Trochu se mi motala hlava. Vlekla jsem se za ní hrbolatou cestičkou. Připadala mi celá houbovitá, jako by mi tím dlážděním mohla kdykoliv propadnout noha. Jako by svět postrádal pevnou a spolehlivou základnu, najednou se pode mnou každou chvíli rozevírala nějaká zrádná díra. Cokoliv se v nich mohlo ztratit. A zároveň se mi všechno jevilo tak jasně. Jako na těch ob-razech surrealistů, co jsme se o nich vloni učili. Tekoucí hodiny v poušti – pů-

sobily celistvě, ale neskutečně.

Po kamennejch schodech jsme vystoupaly pod klenutou stříšku na sloupech.

Na ní bylo zepředu vytesáno do kamene keltským písmem, se kterým se člověk na starších budovách v Torontu setkává docela často, CARNARVON a kolem 124

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

listoví a tváře elfů: asi měli vypadat šibalsky, jenomže na mě působili zákeřně.

Ale možná jsem v tu chvíli viděla zákeřnost ve všem.

Před vchodem to smrdělo kočičinou. Těžkým dvoukřídlým dřevěným dve-

řím pobitým černými hřeby dodali fazónu sprejeři: červeně vyvedli tím svým špičatým písmem něco, co jsem nerozluštila, a trochu čitelnější slovo vedle jsem rozklíčovala jako BLEJT.

I když podle dveří bych tipovala skoro na squat, otevíraly se čipem. Ve vstupní hale byl koberec a nahoru se stáčelo schodiště s vymazleným zábradlím.

„Nějakou dobu tady fungoval penzion, ale teď tu zařídili byty.“

„A co to bylo původně?“ Musela jsem se opřít o zeď.

„Letní sídlo, pro lepší lidi,“ ucedila Ada. „Tak pojď nahoru, ať se konečně můžeš natáhnout.“

„A co znamená ‚Carnarvon‘?“ Dělalo mi trochu potíže zdolat ty schody.

„Městečko ve Walesu. Asi se jim stejskalo po domově,“ podotkla Ada. Vzala mě za ruku. „Tak pojď. Můžeš počítat schody.“ Po domově, opakovala jsem si v duchu. A měla jsem co dělat, abych znovu nezačala nabírat.

Vylezly jsme až nahoru. Další masivní dveře a další zámek na čip. V obýva-cím pokoji gauč, dvě křesla, stolek a jídelní stůl.

„Můžeš jít do pokojíčku,“ nabídla mi, ale já ho ani nechtěla vidět. Padla jsem na gauč. Najednou mě opustily všechny síly, že bych se vůbec nedokázala zvednout.

„Ty už se zase celá třeseš. Stáhnu klimošku,“ prohlásila a přinesla mi odněkud z pokoje deku, novou, bílou.

Kolem mě vyhlíželo všechno ještě reálněji než reálně. Na stolku stála nějaká pokojovka, na pohled skoro umělá, listy se jí leskly, jako by byly z gumy. Na stě-

nách růžová tapeta s tmavým vzorem stromů a podle děr po hřebících tu dřív visely obrazy. Všechny ty detaily jsem viděla tak ostře, že se skoro tetelily – jako by je někdo zezadu nasvítil.

Zavřela jsem před vším tím světlem oči. Nejspíš jsem i usnula, protože jsem je otevřela až večer. Ada právě pouštěla televizi. Nejspíš kvůli mně, abych se pře-svědčila, že mluvila pravdu, ale ta pravda byla brutální. Sekáč po výbuchu, okna vysypaná, zející dveře. Cáry hadrů všude po chodníku. Před domem karoserie Melaniina auta, zborcená, jako když se spálí žužu. Dvě policejní auta v záběru a kolem žlutá páska na znamení, že se tady odehrálo neštěstí. Po Melanii s Neilem ani stopy a já za to byla ráda: děsila jsem se pohledu na jejich zčernalá těla, popel z vlasů, ohořelou kostru.

125

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Ovladač ležel na kraji stolku vedle gauče. Vypnula jsem zvuk: nechtěla jsem slyšet komentář reportéra, stejným tónem, kterým mluví o politikovi při ná-

stupu do letadla. Jakmile do záběru na místo činu vplula jeho hlava jako balo-nek z pouti, zmáčkla jsem off.

Ada mi z kuchyně přinesla sendvič s kuřecím salátem. Řekla jsem, že ne-mám hlad.

„Pak je tam ještě pár jablek. Dáš si?“

„Ne, dík.“

„Já vím, že to bude znít divně,“ předeslala a zase zmizela v kuchyni. „Ale mám pro tebe k narozeninám dort. Čokoládovej s vanilkovou zmrzlinou. Ten máš nejradši.“ Přinesla mi ho na talíři. S plastovou vidličkou. Jak mohla vědět, co mám nejradši? To jí musela říct Melanie. Musely se o mně bavit. Bílá barva talíře mě bodala do očí. A v tom kousku dortu byla zapíchnutá jediná svíčka. Když jsem byla menší, vždycky jsem si při sfoukávání něco přála. Co bych si přála teď? Aby se vrátil čas? Aby bylo včera? Zajímalo by mě, kolik lidí si právě tohle kdy přálo.

„Kde je tady záchod?“ zeptala jsem se. Když mě tam nasměrovala, všechno jsem to ze sebe vyhodila. Pak jsem si lehla zpátky na gauč a zase se rozklepala.

Po chvíli mi přinesla zázvorovou limonádu.

„Musíš do sebe dostat cukr,“ řekla jen. Pak vyšla z pokoje a zhasnula mi.

Připadala jsem si jako při marodění, když máte chřipku a nemůžete do školy.

Doma vás přikryjou a nosí vám pití a o všechno se postarají místo vás, abyste se ničím nezatěžovali. Klidně bych takhle zůstala navěky: abych už nikdy nemusela na nic myslet.

Z dálky jsem slyšela zvuky města: provoz, houkačky, letadlo. V kuchyni vý-

jimečně zarachotila Ada. Dovedla se pohybovat tak svižně a s lehkostí, jako by pořád chodila po špičkách. Slyšela jsem ji tiše mluvit do telefonu. Rozdávala pokyny, ale komu a k čemu, to jsem netušila: přesto mě její hlas ukolébal a po-držel. Za zavřenýma očima jsem zaznamenala, jak se otevírají dveře bytu, pak chvíli nic, pak se zavřely.

126

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

23

Probudila jsem se až ráno. Nevěděla jsem, kolik je hodin. Zaspala jsem? Přijdu pozdě do školy? Pak jsem si vzpomněla: se školou je konec. Už se tam nikdy ne-vrátím, tak jako nikam, kde to znám.

Ležela jsem v pokoji Carnarvonu, přikrytá tou bílou dekou, v tričku a legí-

nách samá lebka, jen ponožky a boty jsem neměla. Na okně byla stažená roleta.

Opatrně jsem se posadila. Na povlečení polštáře jsem našla červenou šmouhu, od včerejší rtěnky. Hlava už se mi netočila, ani se mi nezvedal žaludek, ale byla jsem celá zmatená. Prodrbala jsem si celou hlavu a zatahala se za vlasy. Když mě jednou bolela, poradila mi to Melanie, protože se taháním za vlasy údajně pro-krví mozek. Kvůli tomu to podle ní dělal i Neil.

Než jsem vstala, trochu jsem se probrala. Zadívala jsem se na sebe do zrcadla na stěně, prohlížela jsem se od hlavy k patě. Nebyla jsem už ta, co včera, i když jsem se jí podobala. Otevřela jsem dveře a bosá přešla chodbou do kuchyně.

Ada tam nebyla. Seděla v křesle v obýváku s hrnkem kafe. A na gauči ten chlápek od bočního vchodu v SanctuCare.

„Tak už ses vzbudila,“ přivítala mě Ada. Dospělí mívají tendenci konstatovat, co všichni vidí – tak už ses vzbudila by mi možná řekla i Melanie, jako by šlo o zásadní úspěch –, a mě docela zklamalo, že Ada v tomhle ohledu není výjimkou.

Podívala jsem se na toho chlápka a on na mě. Měl na sobě černý džíny a sandály a šedivý tričko s nápisem DVĚ SLOVA, JEDEN PRST a bejzbolku se znakem Blue Jays. Napadlo mě, jestli vůbec ví, co ten nápis na jeho tričku znamená.

127

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Vypadal na padesát, ale podle barvy a hustoty vlasů byl možná mladší. Jen obličej měl samou vrásku a tvář mu lemovala jizva. Usmál se na mě a zuby mu bíle zasvítily, až na chybějící stoličku vlevo. Člověk bez zubu vždycky budí podezření, že je tak trochu na štíru se zákonem.

Ada kývla směrem k němu: „Pamatuješ se na Elijaha ze včerejška? Eli dělá v SanctuCare a kamarádil s Neilem. Přišel nám pomoct. V kuchyni máš ňáký sypání k snídani.“

„Pak si můžeme promluvit,“ dodal Eli.

I teď se trefila, kolečka z luštěnin jsem měla ráda. Donesla jsem si misku do obýváku, sedla jsem si do protějšího křesla a čekala, co mi řeknou.

Nejdřív mlčeli. Domlouvali se pohledem. Zkusmo jsem schroupala dvě lžíce koleček, jestli je žaludek snese. Křupání přehlušilo všechny okolní zvuky.

„Tak odkud to vezmeme?“ nadhodil Eli.

„Od toho nejhoršího,“ opáčila Ada.

„Dobrá,“ přitakal a zadíval se mi do očí. „Včera jsi neměla narozeniny.“

Tím mě zaskočil. „Jo jo, měla,“ bránila jsem se. „Prvního května. Bylo mi šestnáct.“

„Ve skutečnosti jsi o čtyři měsíce mladší,“ oznámil mi.

Jak se dokazuje, kdy se člověk narodil? Rodným listem, ale kam ho Melanie založila? „Mám to na kartičce pojišťovny. Datum narození,“ dodala jsem.

„Tak to zkus znovu,“ pobídla ho Ada. Eli zavrtal oči do koberce.

„Melanie s Neilem nebyli tvoji rodiče,“ prohlásil.

„Jo jo, byli!“ vyhrkla jsem. „Proč to říkáte?“ Do očí se mi zase draly slzy.

V realitě se rozevírala další nicota: Neil a Melanie se mi vytráceli, měnili tvar.

Uvědomila jsem si, že jsem toho o nich moc nevěděla, o nich nebo o jejich minulosti. Nemluvili o ní a já se neptala. Nikdo se přece rodičů neptá, co dělali a dělají, nebo snad jo?

„Já vím, že tě to vyvedlo z míry,“ pokračoval Eli, „ale dost na tom záleží, takže to zopakuju. Neil s Melanií nebyli tvoji rodiče. Promiň, že ti to říkám takhle bez obalu, ale nemáme moc času.“

„Tak kdo to teda byl?“ vypravila jsem ze sebe. Zamrkala jsem. Jedna slza se mi přece jen vykoulela – setřela jsem si ji.

„Nebyla jsi s nima vůbec pokrevně spřízněná,“ vysvětloval mi. „Ukryli tě k nim do bezpečí jako úplně malinkou.“

„To nemůže bejt pravda,“ protestovala jsem. Ale až tak jistá jsem si tím už nebyla.

128

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Měli ti to říct dřív,“ připustila Ada. „Ale nechtěli, aby ses tím trápila. Chystali se probrat to s tebou právě ten den, kdy…“ nedopověděla, protože pevně stiskla rty. Vůbec se k Melaniině smrti nevyjadřovala, jako by k sobě ani neměly blízko, ale teď jsem pochopila, jak těžce ji nese. Hned mi byla milejší.

„Kromě dalších věcí měli za úkol tě chránit,“ ujal se znovu slova Eli. „Mrzí mě, že ti to musím říct až já.“

V obýváku to vonělo novým nábytkem, ale já v něm cítila i Eliho, jeho pot a poctivou, účelnou vůni mejdla na praní. Přírodního. To používala i Melanie.

„Tak kdo to byl?“ zašeptala jsem.

„Neil s Melanií tvořili velmi cennou a zkušenou součást –“

„Ne,“ přerušila jsem ho. „Já myslela svoje rodiče. Ty opravdický. Kdo to byl?

Jsou taky mrtví?“

„Udělám ještě kafe,“ zvedla se Ada a odešla do kuchyně.

„Jsou naživu,“ oznámil mi. „Teda aspoň včera byli.“

Zírala jsem na něj. Ptala jsem se sama sebe, jestli mi lže, ale proč by to dělal.

Kdyby si chtěl něco vymyslet, mohl by si přece vymyslet něco lepšího. „Já ni-

čemu z toho nevěřím,“ hlesla jsem. „Proč mi to vůbec říkáte?“

Ada se vrátila s hrnkem a zeptala se, jestli nechceme taky kafe, že je v kuchyni, a že já bych možná měla mít chvilku pro sebe, abych si to všechno mohla nějak přebrat.

Přebrat co? Co jsem si asi tak měla přebírat? Zavraždili mi rodiče, jenomže to nebyli moji opravdoví rodiče, a na jejich místě se objevila úplně jiná dvojice.

„Co všechno?“ nechápala jsem. „Dyť já skoro nic nevím, tak co bych si měla přebírat?“

„A co bys chtěla vědět?“ zeptal se Eli vlídně, ale unaveně.

„Jak se to stalo? Kde jsou moji opravdoví… kde je moje máma s tátou?“

„Víš něco o Gileádu?“

„Jasně že jo. Dívám se na zprávy. Učili jsme se o něm ve škole,“ odsekla jsem mu podrážděně. „Šla jsem na tu demonstraci.“ A zároveň jsem si přála, aby se Gileád vypařil a nechal nás všechny na pokoji.

„Tam ses narodila,“ informoval mě. „V Gileádu.“

„To si děláte srandu, ne?“

„Odnesla tě odtamtud tvoje máma za pomoci Mayday. Riskovali kvůli tobě život. A Gileád to označil za únos a dost kolem tebe nadělal. Chtěli tě zpátky.

Tvrdili, že patříš svým takzvaným zákonným rodičům a že na tebe mají nárok.

129

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Mayday tě schovávalo, protože tě spousta lidí hledala a v médiích z toho byl humbuk.“

„To je jak s Nikolkou,“ podotkla jsem. „Psala jsem o ní ve škole slohovku.“

Eli znovu zabořil pohled do koberce. Pak se mi podíval zpříma do očí. „Nikolka jsi ty.“

130

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

IX

Na vděčnost

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 24

Dnes odpoledne jsem obdržela další předvolání od velitele Judda – nechal ho osobně doručit jedním níže postaveným příslušníkem Očí. Mohl zvednout sluchátko a probrat se mnou záležitost telefonicky – naše kanceláře spojuje horká linka a přístroj má příznačně nažhavenou barvu –, ale tak jako já si nemůže být jist, k čím uším by mohl hovor ještě dolehnout. Navíc si myslím, že si naše drobná tête à tête užívá, z důvodů dosti spletitých a zvrácených. Považuje mě takříkajíc za svou pravou ruku: ztělesnění své vůle.

„Pevně doufám, že se vám vede dobře, teto Lydie,“ pronesl, když jsem se usadila naproti němu.

„Náramně, budiž chvála. A vám?“

„Já sám se těším prvotřídnímu zdraví, ale obávám se, že moje manželka jaksi churaví. Velmi mě to tíží.“

Tím mě nepřekvapil. Když jsem Juddovu stávající choť viděla naposledy, připadala mi značně opotřebovaná. „To jsou smutné zprávy,“ souhlasila jsem. „V čem vidíte příčinu neduhu?“

„Těžko se určuje,“ podotkl. Jako obvykle. „Něco v nepořádku s vnitřními orgány.“

„Mám poprosit někoho z naší kliniky Klid léčí, aby se na ni podíval?“

„Možná časem. Zatím má jenom drobné potíže, nebo jen pocit, jak se ostatně ukazuje u většiny ženských stížností.“ Následovala chvíle ticha, během níž jsme se navzájem pozorovali. Brzy žel bohu nejspíš znovu ovdoví a nabídne se dalším nezletilým nevěstám.

„Můžete se na mě kdykoliv s důvěrou obrátit,“ ubezpečila jsem ho.

133

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Díky, teto Lydie. Vy mi tak rozumíte,“ usmál se. „To ale není ten hlavní důvod, proč jsem si vás dnes pozval. Zaujali jsme stanovisko ke smrti té misionářky, o niž jsme přišli v Kanadě.“

„Co se vám o ní doneslo?“ Odpověď už jsem znala, ale nehodlala jsem se o ni dělit.

„Podle oficiálního vyjádření ze strany Kanady se jednalo o sebevraždu,“ sdě-

lil mi.

„To je ovšem zdrcující,“ opáčila jsem. „Teta Adriana patřila k našim nejvěr-nějším a nejvýkonnějším… Vkládala jsem v ni veškerou důvěru. Byla výjimečně odvážná.“

„Náš závěr je ten, že Kanada zamlčuje fakta a že teta Adriana padla za oběť mravně zpustlým teroristům z Mayday, jejichž ilegální přítomnost tamní orgány tak nezodpovědně tolerují. Ačkoliv, čistě mezi námi, je nám celá věc záhadou. Kdo ví. Třeba přišla o život náhodou, při vyřizování účtů mezi dealery drog, kterým ta jejich dekadentní společnost taky nedokáže učinit přítrž. Teta Sally si jenom odskočila vedle do krámu pro pár vajíček. Když se vrátila a zjistila, k jaké tragédii došlo, rozumně usoudila, že spěšný návrat do Gileádu bude tím nejlepším řešením.“

„Velmi rozumně,“ přitakala jsem.

A svou spěšnou zpáteční cestu zakončila otřesená teta Sally rovnou u mě. Aby mi popsala, jak se Adriana rozžehnala se životem. „Zaútočila na mě. Zničeho-nic, právě když jsme se chystaly na konzulát. Vůbec nevím proč! Skočila po mně a pokusila se mě zaškrtit, a já se nedala. Bylo to v sebeobraně,“ vzlykala.

„Akutní psychotická porucha,“ uklidňovala jsem ji. „Zátěž při pobytu v cizím a duševně tak vyčerpávajícím prostředí, jako je Kanada, může vést i k takovým zkratům. Jednala jsi správně. Neměla jsi na vybranou. Nevidím důvod, proč by se to kromě nás dvou měl ještě někdo dozvědět, co ty na to?“

„Díky, teto Lydie. Mě to opravdu hrozně mrzí.“

„Pomodli se za Adrianinu duši a pak to pusť z hlavy,“ poradila jsem jí. „Chceš mi povědět ještě něco?“

„No, měly jsme se porozhlídnout po Nikolce. Dvojice, která provozovala ten obchod s použitým oblečením, měla dceru v odpovídajícím věku.“

„Zajímavá spekulace,“ konstatovala jsem. „A ty jsi o tom chtěla poslat zprávu přes konzulát? Místo abys počkala, až mě o tom uvědomíš osobně po návratu?“

134

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„No, já si myslela, že byste to měla vědět hned. Teta Adriana tvrdila, že bych se unáhlila – byla jednoznačně proti. Pohádaly jsme se kvůli tomu. Ale já jsem trvala na tom, že je to důležitá informace,“ bránila se teta Sally.

„Samozřejmě že ano,“ souhlasila jsem. „Ale bylo to riskantní. Taková zpráva by mohla spustit lavinu nepodložených zvěstí, s neblahými následky. Už jsme se nechaly tolikrát zbytečně zburcovat a na konzulátě patří potenciálně všichni k Očím. A těm mnohdy uniká, že diplomacie spočívá v rafinovaných tazích.

Moje instrukce mají vždycky konkrétní důvody. Respektive moje příkazy. Není na misionářkách, aby jednaly na vlastní pěst.“

„Aha, já – mně nedošlo, že – to mě nenapadlo. Ale teta Adriana neměla –“

„Mluviti stříbro, mlčeti zlato,“ přerušila jsem ji. „Já vím, že jsi to myslela dobře,“

dodala jsem konejšivě. „Ale s čím kdo zachází, s tím taky schází.“

Teta Sally se rozplakala. „Myslela jsem to dobře, opravdu.“

Byla jsem v pokušení namítnout, že cesta do pekel bývá dlážděna dobrými úmysly, ale opanovala jsem se. „A kde je to děvče z obchodu teď?“ zeptala jsem se. „Musela se někam podít, když jí sprovodili ze světa rodiče.“

„To nevím. Možná ten obchod neměli vyhazovat do povětří tak brzo. Bylo by víc času na –“

„Právě. Přesně proto jsem varovala před unáhleným jednáním. Agenti Očí v Kanadě jsou bohužel příliš mladí a horliví a zjevně mají slabost pro exploze.

Ale jak se to jen dozvěděli?“ Odmlčela jsem se a provrtávala ji pohledem. „Ty sama ses o svoje podezření, že by mohlo jít o Nikolku, s nikým jiným nepodělila?“

„Ne. Jenom s vámi, teto Lydie. A s tetou Adrianou, předtím než…“

„Tak si to dál necháme pro sebe, ano?“ pravila jsem. „Není třeba sahat k procesu. Ale jistě ti prospěje trocha klidu, aby ses zotavila. Zařídím ti pobyt v na-

šem rekreačním středisku ve Waldenu. Rozmlouvání s Bohem tě přivede na jiné myšlenky. Auto na tebe bude čekat za půl hodiny. A kdyby Kanada tu nebla-hou událost ve vašem bytě zbytečně přetřásala – kdyby se tě snažili získat pro rozhovor, nebo tě dokonce obvinili ze zločinu –, řekneme jim jednoduše, že jsi zmizela, ano?“ Nepřála jsem tetě Sally smrt. Jenom zkrátka nebylo žádoucí, aby se dokázala příliš vyjadřovat: a tak se i stalo. Personál v Rekreačním středisku Margery Kempeové je velmi diskrétní.

Teta Sally mi znovu v slzách blahořečila. „Neděkuj mi!“ zvedla jsem ji. „To já bych měla poděkovat tobě.“

135

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

* * *

„Teta Adriana nepoložila svůj život nadarmo,“ sděloval mi velitel Judd. „Vaše perlová misie nás navedla na velmi užitečnou stopu: díky ní se nám podařilo ledacos vypátrat.“

Sevřelo se mi srdce. „Jsem ráda, že moje děvčata byla k užitku.“

„Jako vždycky – díky za vaši iniciativu. Zásahem v obchodě s použitým ob-lečením, k němuž nás navedla vaše děvčata, jsme si udělali jasno v tom, jakým způsobem putovaly v posledních letech informace mezi Mayday a jejich nezná-

mým kontaktem tady v Gileádu.“

„A k jakým závěrům jste došli?“

„Když jsme to tam pročesávali, tedy během naší zvláštní operace, objevili jsme fotoaparát na mikrotečky. Trochu jsme si s nimi pohráli.“

„Mikrotečky?“ podivila jsem se. „K čemu?“

„To je stará špionážní technologie, která se už nepoužívá, ale pořád spolehlivě funguje. Dokumenty se vyfotí miniaturním fotoaparátem, který je zmenší na mikroskopickou velikost. A ty mikrotečky se pak dají přilepit téměř na ja-kýkoliv materiál a přečíst snímačem tak malinkým, že se vejde třeba do pera.“

„K neuvěření,“ žasla jsem. „Ne nadarmo se u nás v rezidenci traduje, že pero je předmětem závisti.“

„No vidíte,“ zasmál se. „A my, majitelé per, si musíme dávat pozor, aby nám to nikdo nepředhazoval. Ale od Mayday to byla chytrá cesta, protože tuhle metodu by dnes už málokdo očekával. Jak se říká: kdo se nedívá, nevidí.“

„Vskutku duchaplné,“ přitakala jsem.

„Nicméně je to zatím jenom jeden konec řetězce – ten jejich. A pak je tu ještě ten náš. Ten poslední článek tady, v Gileádu – máme tu někoho, kdo ty jejich mikrotečky přijímá a předává jim svoje záznamy. A toho jedince, nebo skupinku jedinců, jsme zatím neidentifikovali.“

„Požádala jsem kolegyně v Rezidenci Ardua, aby zbystřily,“ ujistila jsem ho.

„Ostatně kdo k tomu má lepší předpoklady než tety? Máte přístup prakticky kamkoliv, do všech domů, a s tou svojí ženskou intuicí slyšíte, co je pod rozlišovací schopností nás, zabedněných mužů.“

„My na Mayday ještě vyzrajeme,“ přislíbila jsem mu a zaťala jsem ruce v pěst, vystrčila bradu.

„Líbí se mi vaše bojovnost, teto Lydie,“ usmál se. „Skvěle se doplňujeme!“

136

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Pravda zvítězí,“ procedila jsem mezi zuby. Třásla jsem se a doufala, že si to vyloží jako oprávněné rozhořčení.

„Bůh nás vidí,“ opáčil.

Jistě pochopíš, že jsem se po takové schůzce musela něčím posilnit. Zamířila jsem do kavárny Schlafly zapít ji horkým mlékem. Pak jsem dorazila sem, do knihovny sv. Hildegardy, abych tu na papíře pokračovala ve své pouti s Tebou.

Považuj mě za průvodce. A sebe za poutníka temným lesem. Bude ještě temnější.

Opustila jsem Tě na stadionu, kde na vyprávění navážu. Čas se vlekl a dostavila se jistá rutina. Snaž se prospat noc, přežít den. Objímej plačící, ačkoliv se musím přiznat, že mi slzy kolem byly brzy na obtíž. Stejně jako hořekování.

Zpočátku se pár optimističtějších a energičtějších z nás snažilo zpříjemnit nám všem večery zpěvem – a doufaly, že se přidáme k diletantsky předneseným vykopávkám typu „Jednou budem dál“ a podobným otřepaným šlágrům od dávno vyhaslých táborových ohňů. Občas marně hledaly slova, ale přinejmen-

ším to bylo zpestření.

Strážci takovému úsilí nebránili. Ale třetího dne docházela šťáva i jim, sbor řídl a většina čím dál častěji přerušovala zpěv mrzutým „Ticho, proboha!“, „Kristepane, zavřete už klapačku!“, a tak to skautky po pár dotčených námitkách –

„Snažila jsem se jenom pomoct“ – vzdaly.

Já se ke zpívání nepřipojila. Proč plýtvat energií? Nebylo mi ani trochu do zpěvu. Připadala jsem si spíš jako krysa v bludišti. Kudy ven? Jak jsem se sem dostala? Proč jsem tady? Zkouší mě někdo? Co se snaží zjistit?

Některým nedovolovaly spát noční můry, což Tě asi neudiví. Sténaly při nich a bily kolem sebe nebo se s nekontrolovatelným křikem posadily. Neod-suzuju je: i mě děsily sny. Mám Ti jeden popsat? Ne, raději ne. Dobře vím, jak snadno člověka unaví cizí noční můry, protože jsem jich už mezitím slyšela víc než dost. Když dojde na lámání chleba, zajímají ho jen ty vlastní, jen ty pro něj mají význam.

Ráno nám je uťala siréna. Podle těch, kterým nesebraly hodinky – což se tu a tam taky stalo –, se rozječela v šest. K snídani chleba a voda. Jak lahodně chutnal! Spousta se na něj vrhla a zhltla ho, ale já si vychutnávala jednotlivá soustíčka.

Žvýkáním a polykáním se dá odvést pozornost od toho, co se člověku míhá hlavou. A nebyla to zrovna ruleta štěstí. Navíc se tím dá zabít čas.

137

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Pak fronta na zaneřáděnou toaletu a zatnout zuby, pokud byla zrovna ucpaná, protože prošťouchnutí zůstalo na nás. Moje teorie? Strážci ji chodili v noci schválně ucpat bůhvíčím, aby nám to dali ještě víc sežrat. Některým pořádku-milovnějším to zpočátku nedalo a záchodky i umyvadla čistily, ale když viděly, jak beznadějná ta činnost je, taky to vzdaly. Pomalu jsme si na vzdávání zvykaly a musím říct, že to jde záludně snadno.

Zmínila jsem se, že nám nedali toaletní papír? Takže co? Použij ruku, pokus se ten hnus umýt pod čůrkem vody, pokud zrovna náhodou teče. Jsem si jistá, že i to regulovali záměrně, aby nás mohli tou almužnou vybičovat a srážet, jak se jim zlíbilo. Dovedla jsem si představit, jak blaženě si s uzávěrem vody pohrává ten, kdo se vyžívá například v mučení koťat.

Nedoporučovali nám pít z kohoutku, ale spousta na ně nedala. A tak se ke všeobecné radosti přidaly zvracení a průjem.

O papírových ubrouscích na utírání rukou jsme si mohly nechat zdát. Na utí-

rání jsme neměly nic než sukně, ať už jsme si ruce předtím mohly umýt, nebo ne.

Omlouvám se, že setrvávám u tak přízemního příslušenství, ale člověk k vlastnímu úžasu zjistí, jak moc na něm záleží – na základním vybavení, jehož existenci bere jako samozřejmost a na něž sotva pomyslí, dokud o ně nepřijde. Bě-

hem fantazírování – a my všechny se přes den oddávaly snění, protože při nucené nečinnosti bez jakýchkoliv událostí si mozek o sny sám řekne, jelikož se něčím zaměstnat musí –, jsem si často představovala nádhernou čistou bílou toaletní mísu. A s tou krásou i umyvadlo, do nějž prýští proud průzračné vody.

Přirozeně jsme čím dál víc páchly. Ke kříži s toaletou se připojil spánek v pracovním kostýmku a nemohly jsme si měnit spodní prádlo. My po menopauze jsme na tom byly ještě dobře, ale puch sražené krve spolu s potem, slzami, výkaly a zvratky čpí opravdu pekelně. Žaludek se zvedal s každým nadech-nutím.

Degradovali nás na zvířata – zvířata v ohradě – zvířata v nás. A vymáchali nám v tom kousku našich já čumák. Měly jsme se považovat za podřadnější bytosti.

Zbytek dní se rozvíjel jako jedovatá květina, plátek po plátku, mučivě pomalu. Občas nám znovu nasadili želízka, občas ne, a vyhnali nás na tribuny do spalujícího slunce a jednou – spásně – do chladivého mrholení. Tu noc jsme za-páchaly mokrým oblečením, ale už ne tak samy sebou.

Každou hodinu přijížděla dodávka za dodávkou, vykládaly další várky žen a odjížděly pro nové. S nově příchozími následovala další vlna kvílení, další 138

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

povely a křik strážců. Jak únavné jsou porodní bolesti tyranie. Pokaždé jedou podle téhož scénáře.

K obědu sendviče a jednou – zrovna když mrholilo – i mrkev. To ji před nás rovnou mohli pověsit na klacek, pomyslela jsem si. „Není nad vyváženou stravu,“

poznamenala Anita. Většinou jsme si to zařídily tak, že jsme seděly spolu a spaly vedle sebe. V práci jsme k sobě nijak zvlášť blízko neměly, znaly jsme se jen jako kolegyně, ale i pouhá přítomnost tváře z dřívějška mi byla útěchou, zosob-

ňovala pro mě moje úspěchy, můj někdejší život. Vytvořilo se mezi námi jisté pouto.

„Byla jsi zatraceně dobrá soudkyně,“ pošeptala mi třetí den.

„Díky. Ty jsi taky byla skvělá!“ Při byla mi přejel mráz po zádech.

O ostatních z našeho oddělení jsem se toho moc nedozvěděla. Jejich jména, ob-

čas. Jména jejich kanceláří. Některé se specializovaly na rodinné právo – rozvody, opatrovnictví a podobně –, takže pokud se teď stal z žen nepřítel, dovedla jsem si představit, proč si je vzali na mušku. Jenomže ani realitní právo nebo advo-kacie, ani majetkové kauzy či obchodní právo neposkytovaly nikomu ochranu.

Stačil jim právnický titul a děloha: vražedná kombinace.

Odpoledne probíhaly popravy. Totéž procesí doprostřed hřiště, další odsouzené se zavázanýma očima. S přibývajícím časem jsem zaznamenávala jednotlivé detaily: jak se některé z nich sotva držely na nohou a jiné byly sotva při vědomí.

Co se jim dělo? A proč si vybrali k popravě právě je?

Tentýž představitel v černé uniformě nás zase varoval do mikrofonu: Bůh zvítězí!

Pak výstřely, kácení bezvládných těl. Odklízení. Házeli je na korbu nákla-

ďáku. Pohřbívali je? Nebo je pálili? Nebo to bylo moc práce? Možná je jenom hodili na skládku a nechali napospas vránám.

Čtvrtého dne nastala obměna: přibrali si tři katyně. Nepřišly v kostýmku, ale v dlouhých hnědých róbách podobných županu, s šátkem uvázaným pod bradou. To nás zaujalo.

„Zrůdy!“ zašeptala jsem směrem k Anitě.

„Jak jen mohly?“ hlesla.

139

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Pátého dne už jich mezi popravčími bylo šest. Zároveň nastala vřava, protože jedna z nich místo na souputnici se zavázanýma očima zamířila na černou uniformu a zastřelila jednoho z mužů. Okamžitě ji sejmuli pažbami a rozstříleli jako řešeto. Z tribun se ozvalo hromadné zalapání po dechu.

No, pomyslela jsem si, to je jedna možnost, kudy z toho ven.

Během dalších dní přibyly do naší skupiny další právničky a soudkyně. Celkově se ale náš počet příliš nelišil, protože v noci ho zase redukovali. Po jedné, v doprovodu dvou strážců. Nevěděly jsme, kam je odvádějí a proč. Žádná se nevrátila.

Šestou noc se ztratila Anita. V tichosti. Někdy došlo na křik a odpor, ale ona se zřejmě nebránila a já se zahanbením přiznávám, že jsem její odvlečení prospala. Když mě ráno probudila siréna, už tam prostě nebyla.

„Tvojí přítelkyně je mi líto,“ pošeptala mi jedna dobrá duše ve frontě na čím dál nechutnější toalety.

„Mně taky,“ špitla jsem. Zároveň jsem se však snažila zatvrdit a obrnit na to, co muselo nevyhnutelně přijít. Lítost nic nevyřeší, připomínala jsem si. A následující léta – ta nesčetná následující léta – mi mnohokrát dala za pravdu.

Sedmou noc došlo na mě. Anitu odstranili neslyšně – ticho samo o sobě mělo demoralizující účinek, neboť člověk mohl zjevně zmizet, aniž to kdokoliv zaznamenal, zcela bezhlesně –, ale u mě se to v tichosti odehrát nemělo.

Probudilo mě kopnutí do kyčle. „Drž hubu a vstávej,“ vyštěkl na mě jeden z nich. Než jsem se vůbec mohla vzpamatovat, už mnou ten druhý škubl a já se musela postavit a dát do pohybu. Kolem mě se ozývalo mumlání, odněkud za-znělo: „Ne,“ a odjinud zase: „Do prdele,“ a další hlas mi popřál: „Bůh tě prová-

zej,“ a další řekl: „Cuídate mucho,“ abych na sebe dávala pozor.

„Snad ještě umím chodit!“ zaprotestovala jsem, ale s rukama na ramenou to ani nehnulo. Tak, a je to, pomyslela jsem si: teď mě odprásknou. Ba ne, opravila jsem se, to se přece dělá odpoledne. Nebuď naivní, vysmála jsem se sama sobě: zastřelit tě můžou kdykoliv, a navíc to není jediná metoda.

Celou tu dobu jsem byla docela klidná, čemuž se dá těžko uvěřit a ani já už tomu vlastně nevěřím: nebyla jsem docela klidná, byla jsem ledově klidná.

140

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

V očekávání smrti jsem se proměnila v kus ledu ještě dřív, než ten okamžik na-dešel, a budoucnost už mě netrápila, netrápilo mě už vůbec nic.

Vedli mě chodbami, pak k zadnímu vchodu a do auta. Tentokrát už to nebyla dodávka, nýbrž osobní volvo. S hebkým, ale pevným čalouněním na zadním sedadle a s klimatizací jako závanem ráje. Čerstvý vzduch bohužel jen podtrhl všechen můj nastřádaný puch. Přesto jsem si vychutnávala ten přepych, ač-

koliv jsem seděla vmáčknutá mezi dvěma strážci, a že to byli oba hromotluci.

Nepromluvili se mnou ani slovo. Byla jsem pro ně jenom balík, jehož převoz dostali za úkol.

Vůz zastavil před policejní stanicí. Ani ta už tu ale nezůstala, nápis zakryli a na vstupních dveřích se objevil emblém okřídleného oka. Logo Očí, ačkoliv tehdy jsem to ještě nevěděla.

Vystrkali mě do schodů a tentokrát mě opravdu museli podpírat, protože jsem klopýtala. Bolely mě nohy. Uvědomila jsem si, jak odvykly chůzi a jak je svírají boty zdeformované vší tou vlhkostí, pražícím sluncem a svinstvem, jímž si prošly.

Pokračovali jsme chodbou. Zpoza dveří burácel baryton, spěšně nás míjeli chlápci oblečení stejně jako moje eskorta, oči jim zaujatě svítily, vyjadřovali se úsečně. Uniforma svým nositelům zpevňuje záda, s insigniemi rostou ramena, pecky dodávají lesku. Tady se nikdo nehrbil.

Zabočili jsme do jedné z místností. Ten za velikým stolem připomínal Santu Clause: pupek, bílá brada, růžolící, nos jako červená bambule. Dobrotivě se na mě usmál a pravil: „Smíte se posadit.“

„Děkuji,“ opáčila jsem. Ne že bych měla na vybranou, protože mí průvodci mě už tlačili do křesla a připoutávali mě plastovými řemínky, pěkně ručky na područky. Pak se poroučeli a neslyšně za sebou zavřeli. Měla jsem dojem, že snad vypoklonkovali pozpátku, jako ze slyšení u krále z vůle Boží, ale za sebe jsem neviděla.

„Asi bych se měl představit,“ zahájil audienci. „Jsem velitel Judd ze Synů Já-

kobových.“ To bylo naše první setkání.

„Kdo jsem já, nejspíš víte.“

„Správně,“ usmál se neurčitě. „Omlouvám se za nepříjemnosti, kterými jste si musela projít.“

„To nic nebylo,“ prohlásila jsem s kamennou tváří.

Z těch, kdo nad ním mají absolutní moc, by si utahoval jenom blázen. Neza-mlouvá se jim to: mají pocit, že nedokážete docenit rozsah jejich moci. Když ji 141

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

teď mám sama, taky podřízeným netrpím uštěpačnost. Tenkrát jsem byla lehkomyslná. A poučila jsem se.

Úsměv zmizel. „Vážíte si toho, že ještě žijete?“

„No, ano.“

„Jste vděčná Bohu, že vás seslal na zem v těle ženy?“

„Asi ano. Nikdy jsem nad tím neuvažovala.“

„Mně ale vaše vděčnost nepřipadá dostatečná,“ podotkl.

„A čím by se dostatečná vděčnost měla podle vás projevit?“ zajímalo mě.

„Spoluprací s námi.“

Zmínila jsem se o jeho úzkých brejličkách? Teď si je sundal a prohlížel si je.

Bez nich už mu oči tak nezářily.

„A co si představujete pod pojmem spolupracovat?“

„Stačí mi ano, nebo ne.“

„Vystudovala jsem práva,“ připomněla jsem mu. „Jsem soudkyně. Nepodepíšu vám nic bianko.“

„Vy ale soudkyně nejste,“ namítl. „Už ne.“ Zmáčkl tlačítko na telefonu. „Na vděčnost,“ oznámil do něj. A mně řekl: „Doufejme, že se jí tam naučíte. Pomodlím se za vás.“

A tak jsem se ocitla na vděčnosti. Na někdejší policejní stanici za tím účelem předělali samotku, zhruba čtyři na čtyři kroky. Byla v ní pryčna bez matrace a kýbl, určený na zbytky stravy, jak jsem bryskně usoudila podle obsahu i zápachu. Kdysi tu bývalo i světlo, ale vyšroubovali žárovku – v objímce nebyl proud.

(Samozřejmě že jsem do ní po nějaké době strčila prsty. Ani Tobě by to nedalo.) Světlo ke mně dopadalo jenom z chodby – uzounkým otvorem, kudy mi za-krátko strčili sendvič. Měla jsem se tu užírat v temnotě.

Tápala jsem kolem sebe tmou, nahmatala jsem pryčnu a posadila se na ni. To zvládnu, umiňovala jsem si. To dám.

Dala jsem to, ale jen taktak. Udivilo by Tě, jak rychle se mozek bez přítomnosti dalších lidí promění v rozměklou houbu. Existovat čistě jako jedinec není k bytí: člověk skutečně je až ve vztahu k ostatním. A já byla samojediná. Hrozilo, že přestanu být člověkem.

Strávila jsem na vděčnosti snad věčnost. Nevím, jak dlouho. Občas se odsu-nula špehýrka a zpoza ní mě sledovaly něčí oči. Tu a tam ke mně odněkud zblízka 142

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

dolehly výkřiky nebo řev: přehlídka postupující nelidskosti. Jindy sténání, div ne bez konce, někdy hekání a lapání po dechu, jako při sexu, což se mi možná nezdálo náhodou. Bezmocným se těžko odolává. Neměla jsem jak zjistit, jestli se tu skutečně něco odehrává, nebo jde jen o nahrávky, jejichž cílem je brnkat mi na nervy a udolat moje odhodlání. Ale k čemu jsem se vlastně odhodlala? Tahle zápletka se mi pomalu vytrácela. K čemu že jsem se to odhodlala?

Nechali mě vyměknout na vděčnosti patřičnou dobu, ale podle nehtů nemohla být zase tak dlouhá. Jenže plynutí času se jeví jinak, je-li člověk o samotě ve tmě.

Nekonečně se vleče. A těžko se rozlišuje mezi spánkem a bděním.

Byla tam nějaká havěť? Ano, byla. Nic mě ale nekousalo, takže jsem tipovala spíš na šváby. Cítila jsem jejich nožičky, když mi cupitali po obličeji, jemňounce, opatrně, jako by se pohybovali po tenkém ledě. Neoháněla jsem se po nich. Časem vítáš jakoukoliv formu doteku.

Jednou, neodvážím se říct jednoho dne, ke mně do cely bez varování vtrhli tři dozorci, posvítili mi do mžourajících slabozrakých očí oslepující baterkou, povalili mě na zem a zahrnuli mě dobře mířenými kopanci a podobnými po-zornostmi. Vydávala jsem při nich povědomé zvuky, jaké jsem slýchala v okolí.

Nebudu to dál rozpitvávat, jenom dodám, že použili i paralyzéry.

Na znásilnění nedošlo. Asi jsem pro ně byla moc stará a kožená. Nebo se možná pyšnili nějakým morálním kodexem, ale o tom bych si dovolila pochybovat.

Touhle návštěvou mi zpestřili pobyt ještě dvakrát. Do třetice všeho dobrého.

Donutili mě k slzám? Ó ano: tekly mi proudem z viditelných lidských očí stvořených k pláči. Ale měla jsem ještě třetí oko, uprostřed čela. A to nehnulo brvou. To mi nezbylo pro pláč: vnímalo. A za ním si někdo myslel: Tohle vám jednou spočítám. Je mi jedno, kdy na to dojde a kolik sraček budu muset mezitím překousnout, ale jednou to dám všechno sežrat já vám.

A pak, po další prodlevě a bez varování se dveře k mojí vděčnosti otevřely do-kořán, zaplavilo ji světlo a dva v černých uniformách mě vytáhli ven. Beze slov.

Vyvedli mě nebo spíš vyvlekli – tou dobou už ze mě byla troska, sotva jsem stála na nohou a páchla jsem ještě víc než dřív – chodbou, kterou jsem přišla, a před-ními dveřmi, jimiž jsem vstoupila, do dodávky s klimatizací.

143

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Najednou jsem se ocitla v hotelu – ano, v hotelu! Ne v jednom z těch luxusních, spíš na způsob Holiday Innu, pokud Ti tohle jméno něco řekne, ale asi sotva. Kde jsou včerejší názvy? Odvál je vítr, jak už to tak při převratech bývá.

Nebo je spíš přetřel štětec demoliční čety, která u nápisu nad vchodem balanco-vala na štaflích, když mě vlekli dovnitř.

V lobby mě ale nepřivítala sladce navoněná a usměvavá recepční. Stál tam chlápek se seznamem. Mí dva průvodci se s ním zastavili na slovíčko, pak mě šoupli do výtahu a táhli chodbou s běhounem, na níž se pomalu začala proje-vovat nepřítomnost pokojských. Ještě pár neděl, a budete mít co dělat s plísní, pročvachtalo mi hlavou, když otevírali dveře čipovou kartou.

„Příjemnej pobyt,“ popřál mi jeden z opatrovníků. Ani nezněl ironicky.

„Máte tři dny na to, abyste se dala do kupy,“ doplnil jeho parťák. „Kdybyste něco potřebovala, brnkněte si na recepci.“

Dveře za nimi zapadly a zaznělo cvaknutí zámku. Na stolku jsem měla tác se skleničkou džusu a banánem, salátem a pečeným lososem! Postel s povlečením!

Několik ručníků, víceméně bílých! Sprchu! A hlavně nádhernou keramickou toaletu! Padla jsem na kolena a vydechla, ano, upřímně míněnou modlitbu, ke komu nebo k čemu ani sama nevím.

Když jsem spořádala všechno jídlo – vůbec mě nenapadlo přemítat, jestli ho náhodou někdo neotrávil, byla jsem z něj radostí bez sebe –, strávila jsem několik hodin opakovaně ve sprše. Vysprchovat se jednou nestačilo: navrstvilo se na mně až příliš svinstva. Prozkoumala jsem všechny oděrky, žloutnoucí a fialovějící modřiny.

Mohla jsem si spočítat žebra, jak jsem zhubla – po desetiletí schovávaná pod dů-

sledkem nezdravé stravy. Během právnické kariéry jsem tělo považovala pouze za nástroj, který mě posouval od jednoho úspěchu k dalšímu, ale teď jsem pro něj objevila novou slabost, téměř něhu. Jak mi zrůžověly nehty na nohou! Jak důmyslným vzorům odpovídá jemně tkaná síť žilek na rukou! Jenom s obličejem v zrcadle koupelny jsem si nevěděla rady. Kdo se to na mě díval? Nějak se mi rozostřily rysy.

Pak jsem dlouho spala. Když jsem se probudila, našla jsem další lahodný pokrm, hovězí stroganov s přílohou v podobě chřestu a jako zákusek vanilkovou zmrzlinu s broskví a malinovým přelivem, a k tomu – jaká slast – šálek kávy!

Byla bych si dala martini, ale odhadovala jsem, že alkohol se v této nové éře na ženském jídelníčku neobjeví.

Páchnoucí ošacení odnesly neviditelné ruce: zřejmě jsem si tu měla vegetovat v bílém hotelovém froté županu.

144

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

V hlavě mi ještě vládl chaos. Jako když se na zem vysype puzzle. Ale třetí ráno, nebo možná odpoledne, už jsem po probuzení zvládla vnímat souvislosti.

Snad že jsem dokázala znovu myslet: dokázala jsem se dobrat významu slova já.

A na potvrzení této schopnosti mě kdosi vybavil novým úborem, ne přímo kutnou, ne přímo hnědou pytlovinou, ale něčím podobným. Viděla jsem ho už dřív, na stadionu, na těch katyních. Po zádech mi přejel mráz.

Vzala jsem ho na sebe. Co jsem taky měla dělat?

145

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

X

JARNÍ ZELENÁ

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 25

Teď vám popíšu přípravu na manželství, protože jste o průběh takových zvyk-lostí v Gileádu projevili zájem. Jelikož se můj život nakonec odvíjel docela jinak, mohla jsem je nahlížet z obou stran, jak z pohledu nevěsty, tak i tet, které měly sňatky na starosti.

U mě probíhalo všechno podle tehdejších pravidel. Samozřejmě tu hrála roli povaha zúčastněných stran a taky jejich významnost v gileádské společnosti. Ale cílem všech chystaných manželství – ať už v případě lepších rodin, nebo těch s nižším postavením – bylo provdat dceru co nejdřív, aby se náhodou nesetkala s ně-

kým nevhodným a nestačilo dojít k tomu, čemu se kdysi říkávalo zamilování, nebo dokonce ke ztrátě panenství. Takovou potupu bylo záhodno za každou cenu odvrátit, protože by se pojila se strašlivými důsledky. Smrt ukamenováním by si pro svou ratolest nikdo nepřál a poskvrna s ní spojená se v podstatě nedala smýt.

Jednou večer si mě Paula nechala zavolat do salonu – poslala Rosu, aby mě vydo-lovala z ulity, jak se vyjádřila – a vyzvala mě, abych si před ni stoupla. Poslechla jsem ji, protože nemělo smysl se vzpírat. Seděli tam i velitel Kyle a teta Vidala.

A pak ještě jedna teta, kterou jsem nikdy předtím neviděla a kterou mi předsta-vili jako tetu Gabbanu. I když mě setkání s ní vůbec netěšilo, musela jsem tvrdit opak, ale zřejmě jsem nebyla dostatečně zdvořilá, protože Paula prohlásila:

„Vidíte, co jsem říkala?“

„To je věkem,“ zastala se mě teta Gabbana. „Tím si procházejí i ty nejhod-nější a nejtvárnější.“

149

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Zralá určitě je,“ konstatovala teta Vidala. „Naučily jsme ji, co se dalo. Když ve škole zůstanou příliš dlouho, stávají se rušivým elementem.“

„A opravdu je z ní už žena?“ jezdila po mně očima teta Gabbana.

„Samozřejmě,“ potvrdila Paula.

„Nejsou tohle vycpávky?“ ujišťovala se teta Gabbana a pokývnutím mi uká-

zala na poprsí.

„Ani nápad!“ vyhrkla Paula.

„Divila byste se, co na mě v některých rodinách zkouší. Ale boky má široké, jak se patří, bude mít pěkně stavěnou pánev. Ukaž mi zuby, Ágnes.“

Jak jsem to měla udělat? Otevřít pusu dokořán jako u zubaře? Paula zaznamenala moje rozpaky. „Usměj se,“ pobídla mě. „Pro jednou.“ Teatrálně jsem odchlípla rty.

„Jako z partesu,“ pochválila mě teta Gabbana. „Perfektní péče. No tak se dáme do hledání.“

„Jenom v rodinách velitelů,“ vymínila si Paula. „Nic nižšího.“

„To se rozumí samo sebou,“ přitakala teta Gabbana a něco si zapsala do slož-

ky. Sledovala jsem s úžasem, jak hbitě pohybuje perem v prstech. Jak mocnými symboly vládne?

„Není na to moc mladá?“ ozval se velitel Kyle, v němž už jsem dávno neviděla otce. „Ještě?“ Jak dlouho už jsem se na něj nepodívala vděčně?

„Třináct není moc mladá. Ono se to nezdá,“ ohradila se teta Gabbana. „Když se pro ně najde správná partie, dělá to s nimi divy. Pěkně se usadí.“ Zvedla se.

„Neboj, Ágnes,“ ubezpečila mě. „Dostaneš na výběr aspoň tři uchazeče. Budou to považovat za čest,“ dodala směrem k velitelovi.

„Dejte nám vědět, kdybyste ještě něco potřebovala,“ řekla Paula vděčně. „A čím dřív, tím líp.“

„Chápu,“ pronesla teta Gabbana. „Může se Rezidence Ardua těšit vaší finanční podpoře, pokud všechno dopadne k vaší spokojenosti?“

„Samozřejmě,“ ujistila ji Paula. „Pomodlíme se za váš úspěch. Budiž chvála.“

„Bůh nás vidí,“ rozloučily se tety. Obě si s mými nerodiči vyměnily úsměvy a s pokývnutím se poroučely.

„Můžeš jít, Ágnes,“ propustila mě Paula. „Průběžně tě budeme informovat, jak se věci vyvíjejí. Vstupu do požehnaného stavu vdané ženy je třeba věnovat náležitou péči a my se s tvým otcem postaráme, aby se všechno odehrálo náležitě.

Ne každá se může těšit takovým výhodám. Doufám, že si toho vážíš.“ Škodolibě 150

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

se na mě ušklíbla: věděla, že mě lakuje. Ve skutečnosti mě považovala za obtížný přívažek a potřebovala se mě zbavit společensky přijatelným způsobem. Vrátila jsem se k sobě do pokoje. Měla jsem to čekat: tohle potkalo i spoustu dalších a sotva starších než já. Chodily do školy a pak už najednou nepřišly: tetám nebyly po chuti ciráty a projevování citů srdceryvným loučením. Pak kolovaly zvěsti o zasnoubení, potom o svatbě. My se jí nikdy zúčastnit nesměly, ani v případě nejlepší kamarádky. Během přípravy na sňatek každou odřízly od předchozího života. A napříště už se objevila v důstojných modrých šatech manželky a od neprovdaných čekala, že ji pustí do dveří jako první.

Takové teď byly i moje vyhlídky. Paula mě hodlala vystrnadit z vlastního domu – z Tabitina domu, z domu se Silou, Verou a Rosou –, protože mě už měla dost.

„Dneska nepůjdeš do školy,“ oznámila mi jednou ráno a hotovo. Dalších pár dní se nedělo nic, až na sklíčenost a trucování, jenomže jsem se jim oddávala zavřená v pokoji, a tudíž nemohly nic ovlivnit.

Abych se nenudila, měla jsem pohnout s nějakou protivnou výšivkou na podnožku budoucímu manželovi, i když jsem nevěděla, kdo to bude. Vedle mísy s ovocem jsem do růžku tím nejdrobnějším stehem vyvedla malinkatou lebku mojí macechy Pauly, ale kdyby se mě na ni někdo ptal, řekla bych mu, že je to memento mori, připomínka skutečnosti, že všichni musíme jednou umřít.

Proti tomu by nemohl nikdo nic namítnout, protože lebka patřila ke zbožným motivům: na starých náhrobcích na hřbitově vedle naší školy jich byla spousta.

Mimo pohřbů jsme tam ovšem nesměly chodit, protože na náhrobcích byly taky nápisy a ty by sváděly k četbě a ta k hříšnosti. Nám se čtení zapovídalo: s mocí, kterou skýtalo, se dokázali vypořádat jenom muži, jelikož byli dostatečně silní –

a tety, pochopitelně, protože ty nebyly jako my.

Už dlouho mi vrtalo hlavou, kdo a jak se může stát tetou. Teta Estée nám kdysi pověděla, že se k tomu každá musí cítit povolaná, že jí Bůh musí přiká-

zat, aby pomáhala všem ženám, a ne jenom jedné rodině. Ale jak jim to Bůh vnukne? Jak jim dodá požadovanou sílu? Nepodobá se snad jejich mozek ani těm ženským, ani těm mužským? Schovávají se pod tou hnědou uniformou vůbec ženy? Nejsou to jen muži v převleku? Už jen oddávat se takovým myšlenkám 151

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

nepřicházelo v úvahu, ale kdyby to byla pravda, považte ten skandál! Přemítala jsem, jak by takovou tetu proměnila růžová.

Po třech dnech zbůhdarma prolenošeného času mi marty na Paulin příkaz přinesly krabice, abych do nich naskládala všechnu dětinskou veteš, jak se vyjád-

řila. Protože se brzy stejně odstěhuju, může se už pomalu dát do úschovy. A až si budu zařizovat vlastní domácnost, rozhodnu se, co z toho věnuju na charitu.

Ne všechny se těší takovým výsadám a nějaká holčička z ekonorodiny bude na-příklad z domečku pro panenky určitě nadšená: i když už není v nejlepším stavu a podepsal se na něm čas, tu a tam kousek barvy s ním nadělá divy.

Domeček pro panenky stál u mě v pokojíčku pod oknem dlouhá léta. Uchová-

val v sobě všechny ty chvíle štěstí s Tabitou. U stolu v jídelně dál seděla maličká manželka, holčičky v naškrobených šatičkách si způsobně hrály, v kuchyni pekly martičky chleba a v bezpečí studovny seděl zamčený panáček v uniformě velitele.

Když Paula odešla, popadla jsem maličkatou manželku a mrskla s ní přes pokoj.

152

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

26

Napříště se u nás teta Gabbana objevila s týmem švadlen, jak mi je představila Paula, protože já sama přece nebyla schopná vybrat si vhodnou garderobu na období před svatbou a hlavně na samotnou svatbu. Musíte pochopit, že se mnou zacházely jako s nesvéprávnou – i když jsem pocházela z výsadní společnosti, byla jsem jenom dcera, která se připravuje na manželské pouto. Pouto: to slovo mi znělo tupě, jako zacvaknutí kovových dveří.

Švadleny měly na starosti kompletní výpravu: kostýmy, občerstvení, výzdobu.

Tým sestával z tet bez silné osobnosti, což byl důvod, proč jim přidělily tu ví-

ceméně ruční práci. Všechny tety se sice těšily zvláštnímu postavení, ale Paule se silná osobnost rozhodně upřít nedala a tuhle trojici mohla prohánět relativně dle libosti.

Dovedla je ke mně do pokoje, kde jsem si po dokončení podnožky krátila chvíli vykládáním pasiánsu.

Používala jsem tehdy standardní karty, ale protože jste zřejmě neměli mož-

nost se s nimi seznámit, popíšu vám je. Na esu, králi, královně ani klucích pochopitelně nebyla písmenka a na ostatních kartách v souladu s tím chyběla čísla. Z esa na mě zíralo oko v nebeském obláčku, krále představovali velitelé v uniformách, královny byly manželky a místo kluků zaujaly tety. Tyhle karty měly samozřejmě nejvyšší hodnotu. Pokud jde o barvy, piky nahradili andělé, kříže strážci, kára marty a srdce služebnice. Každá karta s figurou byla navíc lemovaná maličkými symboly barev: andělskou manželku tvořila modrá žena s obrubou z andělů v černém a velitel služebnic měl kolem sebe lem z malinkých služebnic.

153

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Později, když jsem získala přístup do knihovny Rezidence Ardua, jsem karty trochu zkoumala. Kdysi dávno se místo srdcí používaly kalichy. Snad proto slu-

žebnicemi nahradili srdce: považovali je za drahocenné nádoby.

Tým švadlen nakráčel ke mně do pokoje. „Odlož ty karty a postav se, Ágnes, prosím,“ přikázala mi Paula slaďounkým hlasem, kterým mi nejvíc lezla na nervy – protože jsem věděla, jak falešná přetvářka to je. Poslechla jsem ji a ona mi tety představila: tetu Lornu s kulatým usměvavým obličejem, tetu Sáru Lee, nahrbenou a zamlklou, a tetu Betty, rozechvělou a s omluvným výrazem.

„Přišly na zkoušku,“ dodala Paula.

„Co?“ nechápala jsem. Nikdo se neobtěžoval upozornit mě na cokoliv předem.

„Neříká se co? Říká se prosím!“ opravila mě Paula. „Na zkoušku šatů. Abys měla v čem chodit na předmanželskou výchovu.“

Paula mi přikázala, abych si svlékla růžovou školní uniformu, kterou jsem tehdy pořád nosila, protože jsem jinačí šaty ani neměla, kromě bílých do kos-tela. Stála jsem uprostřed místnosti jen v košilce. Nebyla mi vyloženě zima, ale cítila jsem, jak mi naskakuje husí kůže, už jen z toho, jak se na mě zkoumavě dívají. Teta Lorna mě změřila, teta Betty míry zapisovala do notýsku. Bedlivě jsem ji sledovala: vždycky jsem tety pozorovala, když si pro sebe zapisovaly tajné zprávy.

Pak mi milostivě dovolila, abych se zase oblíkla.

Následně se rozebíralo, jestli mi mají na tu přechodnou dobu pořizovat i spodní prádlo. Teta Lorna mínila, že by to byla milá změna, ale Paula prohlásila, že to na tu chvíli nemá cenu a že jsem z toho dosavadního nevyrostla. Paula vyhrála.

Pak ty tři odešly. Po několika dnech mi přinesly dvoje šaty, jedny na jaro a léto a jedny na podzim a zimu. I ty měly předurčenou barvu: jarní zelenou s bílými doplňky – lemem kapes a límečkem – na jaro a léto, a jarní zelenou s tmavě zelenými doplňky na podzim a zimu. Viděla jsem v takových šatech svoje vrstevnice a věděla jsem, co mají ty barvy symbolizovat: zelená jako svěží lístky na znamení, že její nositelka je zralá na vdávání. Ale ekonorodinám se taková vý-

střednost nedovolovala.

Tu garderobu už někdo nosil přede mnou, ale obnošená nebyla, protože žádná z nás nenosila zelenou moc dlouho. Jenom mi ji přešily. Sukni patnáct centimetrů nad kotníky, rukávy po zápěstí, v pase volnou, límec zakrýval krk. Ke každým šatům jsem dostala čepec, s obrubou a stuhou v odpovídající barvě. Ač se mi ty 154

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

hábity protivily, našla jsem na nich i světlou stránku: jestli jsem měla v něčem chodit, docela ušly, a protože se při nich myslelo na všechna roční období, dá-

valy mi jistou naději, že v nich přečkám podzim i zimu neprovdaná.

Moji starou růžovou a švestkově modrou výbavu si tety odnesly, aby ji vypraly a přenechaly mladším děvčatům. Gileád byl ve válce: nepotrpěl si na vyhazování.

155

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

27

S novými zelenými šaty se pojila i nová škola – Rubínová předmanželská pří-

pravka pro dospívající dívky z dobrých rodin, které se tu učily všechno, co po-třebovaly před sňatkem vědět. Její motto pocházelo z Bible: „Ženu statečnou kdo nalezne? Je daleko cennější než rubíny.“

I tuhle školu vedly tety, ale – přes tytéž fádní uniformy – působily tak nějak elegantněji. Snažily se nás koneckonců naučit, jakou roli má zastávat paní vysoko postavené domácnosti. A slovo „role“ používám záměrně: měly jsme se stát herečkami na jevišti svých budoucích domovů.

Ve třídě jsem se shledala se Šúnemit i Bekou z předchozí školy. Vlastně spousta žákyň vidaly navštěvovala tuhle přípravku. Od chvíle, kdy jsem je obě viděla naposledy, ve skutečnosti neuplynulo moc času, ale připadaly mi najednou mnohem starší. Šúnemit si z dlouhých tmavých vlasů stočila věnec a vytrhávala si obočí. Neoznačili byste ji za krásku, ale působila stejně živě jako vždycky. Na vysvětlenou dodávám, že pro manželky mělo slovo živá odsuzující nádech: znamenalo vyzývavá.

Šúnemit prohlašovala, jak se těší, až se provdá. Vlastně mluvila jenom o tom –

z jakých kruhů jí vybírají manžela, jak by si ho představovala, že už se nemůže dočkat. Chtěla vdovce kolem čtyřicítky a aby svou první manželku moc nemi-loval, neměl s ní děti, patřil k nejvýznamnějším velitelům a byl to fešák. Ne-vyhovovalo by jí skončit s nějakým mladým třeštidlem bez ponětí o sexu – co kdyby nevěděl, kam ho má strčit? Vždycky byla prostořeká, ale teď si pouštěla pusu na špacír ještě víc. Možná se těm novým hrubým výrazům naučila od mart.

156

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Beka byla ještě hubenější. Její hnědozelené oči v poměru k obličeji působily i dřív obrovsky, ale teď se mi zdály ještě větší. Řekla mi, jak je ráda, že chodí do třídy se mnou, ale že sem stejně nechodí ráda. Prý rodiče prosila na kolenou, aby ji ještě nevdávali – že je moc mladá a není na manželství připravená –, ale nabídla se jim skvělá partie: syn velitele z řad Synů Jákobových, z něhož se měl brzy stát velitel. Matka jí jen řekla, aby nebyla hloupá, že se taková nabídka nebude opakovat, a jestli ji nepřijme, přijdou už jen horší a horší, čím starší bude.

Pokud se neprovdá do osmnácti, budou ji považovat za ležák a o takové zboží velitelé nezavadí. S trochou štěstí na ni připadne ještě tak strážce. Její otec, pan zubař Grove, tvrdil, že pro dceru z nižších vrstev je to náramná čest, když o ni projeví zájem velitel, a že odmítnout by byla urážka – chce ho snad zničit?

„Ale já nechci!“ brečela, když teta Lisa odešla ze třídy. „Aby mě ohmatával chlap, lehal si na mě, plazil se po mně jako… jako červi! Dělá se mi z toho zle!“

Neuniklo mi, že neříká, že by se jí z toho zle dělalo, ale že se jí z toho zle dělá.

Co se jí přihodilo? Nějaká hanebnost, o níž nemůže mluvit? Vzpomněla jsem si, jak ji rozrušil příběh o ženině, kterou rozsekali na dvanáct dílů. Ale nechtěla jsem se jí na to ptát: cizí hanba se mohla odrazit i na vás, když jste se k ní dostali příliš blízko.

„Neboj, nebude to moc bolet,“ upokojovala ji Šúnemit, „a pomysli na všechno, co s ním dostaneš! Vlastní dům, vlastní auto, strážce a vlastní marty! A když se ti nepodaří otěhotnět, přidělí ti i služebnice, kolik jich jen bude třeba!“

„Já o auto ani o marty nestojím, ani o služebnice,“ vzlykala Beka. „Nemůžu tu příšernou věc vystát. Tu hnusnou a vlhkou věc.“

„A co jako?“ smála se Šúnemit. „Myslíš jeho jazyk? To máš, jako když tě olízne pes!“

„To je mnohem horší!“ namítala plačky Beka. „Pes tě olizuje, protože se s tebou chce kamarádit.“

Já se ke svým pocitům ohledně vdávání radši nevyjadřovala. O zážitek v zubní ordinaci pana doktora Grovea jsem se stejně podělit nemohla: pořád ještě to byl její otec a Beka pořád ještě byla moje kamarádka. Každopádně mě jenom zne-chutil a odpudil, což ve srovnání s jejím nefalšovaným děsem vlastně ani nestálo za zmínku. Ona vážně věřila, že manželství bude její konec. Zdrtí ji, zničí, vy-saje, roztaje v něm jako sněhová vločka a nezůstane z ní vůbec nic.

Když nás neposlouchala Šúnemit, zeptala jsem se jí, proč jí nepomůže maminka. Tím jsem jen spustila další proud slz. Matka vůbec nebyla její vlastní, 157

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

jak zjistila doma od marty. Styděla se to přiznat, ale její opravdová maminka byla služebnice. „Jako ta tvoje, Ágnes,“ popotáhla. A tahle oficiální matka to použila jako argument proti ní: proč se tak bojí sexu s mužem, když ta děvka její matka služebnice s tím problém neměla. Ba právě naopak!

Objala jsem ji a špitla, že ji chápu.

158

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

28

Teta Lisa nás měla zasvětit do způsobů a mravů: jakou používat vidličku, jak na-lévat čaj, jak jednat vlídně, ale přísně s martami a jak se citově nezaplést se slu-

žebnicemi, kdyby se náhodou ukázalo, že je budeme potřebovat. Protože v Gile-

ádu mají všichni svoje místo, všichni svou službou přispívají celku a před Božími zraky jsou si rovni, jenom nás Bůh obdařil různými schopnostmi, vykládala nám teta Lisa. Kdyby se ty schopnosti zaměňovaly a všichni se snažili umět všechno, nastal by jenom zmatek a nadělalo by to paseku. Nikdo nemůže od krávy oče-kávat zpěv a peří.

Učila nás základům zahradničení s důrazem na růže – péče o zahradu se považovala za žádoucí kratochvíli manželek – a jak posoudit kvalitu připravo-vaných a servírovaných pokrmů. V dobách národního nedostatku je o to důle-

žitější neplýtvat potravinami a dokonale je využít. Zvířata kvůli nám umírají, připomínala nám teta Lisa, a o zelenině se to dá říct taky, dodávala ctnostně.

Musíme tyto dary Boží hojnosti přijímat s vděkem. Je projevem neúcty – ne-li přímo hříchem – vůči Boží prozřetelnosti jídlo špatně upravovat, nebo ho dokonce vyhazovat.

Proto jsme se učily, jak správně uvařit vajíčka na hniličku, při jaké teplotě servírovat slané koláče ze zbytků a že polévce z krunýřů krevet se francouzsky říká bisque a jakákoliv zelenina se dá rozmixovat na potage. Ne že bych si z těch lekcí dodnes něco pamatovala, protože jsem nikdy neměla možnost vyzkoušet si je v praxi.

Projížděla s námi i modlitby před jídlem. Odříkávat je sice bude výsadou našich manželů, budou-li s námi stolovat, ale v případě jejich nepřítomnosti – poměrně 159

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

časté, jelikož je práce nejednou zdrží mimo domov do pozdních hodin, a my to nebudeme nikterak kritizovat – přeříkáme modlitbu my, a to našim doufejme mnoha dětem. Teta Lisa tu naději vyjadřovala s upjatým úsměvem.

Mně při nich běžela verze, kterou jsme se bavívaly ve vidale se Šúnemit, když jsme ještě byly nejlepší kamarádky:

Milý Pane Bože náš,

že nám ještě nášup dáš?

Dej, abychom hodny byly,

a znovu ho nevyblily.

Jenom naše hihňání už se kamsi vytratilo. Jakou jen jsme tenkrát v podobných parodiích viděly špatnost! A jak nevinná a neúčinná mi ta tehdejší dětinská rebelie připadala teď, když jsem se připravovala na manželství.

S postupem léta nás teta Lisa postupně zasvěcovala do dekorací v interiéru, ačkoliv rozhodující slovo, pokud půjde o podobu našeho domova, bude mít samozřejmě manžel. Učily jsme se aranžovat květiny, v japonském i francouzském stylu.

Když jsme se dopracovaly k francouzskému stylu, utápěla se Beka v depresi ještě hlubší. Vdávat se měla už v listopadu. Ten její – vyvolený tetami – k nim zavítal na první návštěvu. Rodina ho přijala v salonu, kde konverzoval s jejím otcem, zatímco ona tam jen mlčky seděla – jak to vyžadoval protokol a jak se to očekávalo i ode mě – a nastávající se jí protivil už od pohledu. Měl uhry a ne-holený knírek a bílý povlak na jazyku.

Šúnemit se jí vysmála a prohlásila, že to byla možná jen pasta na zuby, nejspíš si je vyčistil těsně před návštěvou, protože na ni chtěl udělat dojem, což by měla ocenit. Ale Beka se nám svěřila, že by si přála chytit nějakou nemoc, pokud možno těžkou a vleklou a nakažlivou, protože pak by se vdavky musely od-volat.

Po čtyřech dnech formálních francouzských aranží, když jsme si zkoušely symetrické kytice s kontrastními, leč doplňkovými texturami, si Beka podřízla žíly zahradními nůžkami a odvezli ji do nemocnice. Neřízla se tak hluboko, aby ji rána stála život, ale stejně bylo všude plno krve. Musely jsme vyhodit všechny kopretiny.

160

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Dívala jsem se na ni, když to provedla. Nemohla jsem zapomenout na vý-

raz jejích očí: zaznamenala jsem v nich zuřivost, jakou jsem u ní nikdy dřív neviděla a která na mě nesmírně zapůsobila. Jako by se najednou proměnila v úplně jinou bytost – mnohem divočejší –, byť jen na okamžik. Než přijela záchranka a naložili ji, působila už naprosto vyrovnaně.

„Sbohem, Ágnes,“ loučila se se mnou, ale já nevěděla, jak na to odpovědět.

„Přece jen je ještě nevyzrálá,“ nechala se slyšet teta Lisa. Měla vlasy jako obvykle v poměrně elegantním drdolu a dívala se na nás úkosem, s ohrnutým pa-tricijským nosem. „Na rozdíl od vás, děvčata,“ dodala.

Šúnemit na ni vrhla zářivý úsměv – ona vyzrálá rozhodně bude – a já ze sebe vymáčkla pousmání. Pomalu jsem se učila i leccos zahrát: stávala se ze mě he-rečka. Nebo spíš lepší herečka než dřív.

161

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XI

Pytlovina

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 29

Dnes v noci mě probudila noční můra. Moje stará známá.

Kdesi jsem tu předesílala, že nebudu pokoušet Tvou trpělivost popisem svých snů. Ale přece jen udělám výjimku, protože tenhle souvisí s tím, co Ti chci právě vylíčit. Pochopitelně je čistě na Tobě, co se rozhodneš číst a co vynechat, takže ho můžeš přeskočit.

Ocitám se na stadionu, v tom hnědém hábitu připomínajícím župan, kterým mě vybavili v hotelu s novou funkcí, když jsem se zotavovala z pobytu na vděč-

nosti. Vedle sebe v řadě mám ještě několik dalších žen ve stejném kajícnickém rouše a několik mužů v černé uniformě. Všichni svíráme pušku. Víme, že v ně-

kterých jsou slepé náboje, ale v jiných ne – přesto se z nás všech stanou vrazi, protože se počítá myšlenka.

Čelem k nám jsou dvě řady žen: ty v první klečí, v druhé stojí. Nemají zavázané oči. Vidím jim do tváře. Poznávám je, každičkou z nich. Dřívější kamarádky, klientky, kolegyně, a v poslední době i ty, které mi prošly rukama. Manželky, dcery, služebnice. Některým chybí prsty, jiným noha, dalším oko. Tu a tam má některá kolem krku smyčku. Soudila jsem je, vynášela rozsudky: jednou soudkyně, nadosmrti soudkyně. Všechny se ale usmívají. Co jim dokážu vyčíst z očí?

Strach, pohrdání, vzdor? Lítost? To posoudit nedovedu.

Zvedáme pušky. Střílíme. Cosi mi prorazí plíce. Nemůžu dýchat. Dusím se, padám.

Vzbouzím se zbrocená studeným potem, srdce mi buší. Říká se, že noční můra dokáže člověka vyděsit k smrti, že při ní může dojít k zástavě srdce. Budu mít z toho snu smrt, stane se mi jedna taková noc osudnou? Určitě to nepůjde tak snadno.

165

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

* * *

Vylíčila jsem Ti samotku na vděčnosti a jakou rozkoš jsem následně pociťovala v hotelovém pokoji. Jejich postup mi připomínal recept na steak z tuhého masa: naklepat paličkou a pak naložit, aby změkl.

Asi hodinu poté, co jsem na sebe natáhla to roucho kajícnice, se ozvalo zaklepání: za dveřmi stála eskorta dvou mužů. Doprovodili mě chodbou do jiného pokoje. Tam na mě čekal ten s bílým plnovousem z předchozího pohovoru, tentokrát ne za stolem, nýbrž pohodlně usazen v křesle.

„Smíte se posadit,“ dovolil mi znovu velitel Judd. Nikdo mě násilím nenutil řídit se jeho pokynem. Posadila jsem se z vlastní vůle.

„Doufám, že vás náš výchovný prostředek příliš nevysílil,“ pravil. „Prozatím šlo pouze o nejnižší stupeň.“ K tomu nebylo co dodat, a tak jsem neodpověděla.

„Řekla byste, že vám naše metoda leccos osvětlila?“

„Jak to myslíte?“

„Spatřila jste světlo? Božské světlo?“ Jaká byla podle něj správná odpověď?

Poznal by, kdybych mu lhala.

„Ano, leccos mi osvětlila,“ připustila jsem. To zřejmě stačilo.

„Třiapadesát?“

„Myslíte můj věk? Ano,“ potvrdila jsem.

„A měla jste milence,“ konstatoval. Podivila jsem se, jak to asi zjistil, a trochu mi i zalichotilo, že se o mě tak zajímal.

„Pár známostí. Kratších. Nic nevydrželo.“ Byla jsem vůbec někdy zamilovaná?

Asi ne. Na základě zkušeností v naší rodině se důvěra v opačné pohlaví založit nedala. Ale tělo si občas samo řekne a vyhovět mu může být stejně tak ponižu-jící, jako uspokojivé. Nikdo se na mně dlouhodobě nepodepsal, nějakou tu rozkoš jsem prožila i dala prožít a nikdo z těch, s nimiž jsem se zase hodně rychle rozloučila, to nebral osobně. Proč chtít víc?

„Byla jste na potratu,“ vypočítával dál. Takže se nabourali do lékařských záznamů.

„Jenom jednou,“ namítla jsem pošetile. „Byla jsem příliš mladá.“

Nesouhlasně zamručel. „Jste si doufám vědoma toho, že v současnosti se tahle forma člověkovraždy trestá smrtí? A že zákon uplatňujeme retroaktivně?“

„To jsem netušila.“ Zatrnulo mi. Ale jestli mě hodlají zastřelit, proč ten výslech?

„Jedno manželství?“

„Brzy skončilo. Byla to chyba.“

166

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„I rozvod se dnes považuje za zločin.“ Na tohle konstatování jsem nereagovala.

„Takže jste zůstala nepožehnaná dětmi?“

„Ano.“

„Pohrdla jste darem ženského těla? Upřela jste mu jeho přirozenou funkci?“

„Zkrátka na to nedošlo,“ opáčila jsem a snažila jsem se co možná otupit ostří v hlase.

„Škoda,“ prohlásil. „Pod naším vedením může mít dítě každá počestná žena, ať tak či onak, v souladu s Božím úradkem. Ale vy jste, předpokládám, byla plně vytížena v rámci své, ehm, takzvané kariéry.“

Tu urážku jsem přešla. „Měla jsem náročnou agendu.“

„Dva semestry jako učitelka?“

„Ano, ale vrátila jsem se k právu.“

„Rodinnému, že ano? Sexuální násilí? Ženské delikty? Sexuální pracovnice vyžadující větší zákonnou ochranu? Majetkoprávní otázky při rozvodech? Nekalá lékařská praxe, zejména v případech gynekologů? Odebírání dětí nezpůsobilým matkám?“ předčítal ze seznamu.

„Pokud to bylo nezbytné, pak ano.“

„Nějakou dobu jste působila jako dobrovolnice v krizovém centru pro zná-

silněné?“

„Při studiu.“

„V azylu na South Street, souhlasí? Odešla jste, protože…?“

„… mi to už časově nevycházelo,“ doplnila jsem. A přidala jsem ještě jednu pravdu, protože jsem neviděla důvod, proč s ním nejednat na rovinu: „Navíc mě to vyčerpávalo.“

„Není divu,“ mrkl na mě. „To člověka opravdu vyčerpá. Všechno to utrpení žen, jemuž se dá snadno předcházet. A my ho hodláme vymýtit. To nám jistě schválíte.“ Odmlčel se, abych nad tím mohla podumat. Pak se znovu usmál.

„Takže? Co to bude tentokrát?“

Moje někdejší já by odtušilo: „Jak co?“ nebo něco podobně lehkovážného.

Namísto toho jsem řekla: „Myslíte ano, nebo ne?“

„Správně. Co se pojí se zamítavou odpovědí, jste si už vyzkoušela, alespoň částečně. Zatímco odpověď kladná… dá se to formulovat i tak, že kdo není s námi, je proti nám.“

„Aha. V tom případě říkám ano.“

167

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Budete muset dokázat, že si za svým rozhodnutím stojíte,“ upozornil mě ještě. „Jste na to připravená?“

„Ano,“ přikývla jsem. „Jak?“

Následovala zkouška ohněm. V čem spočívala, už Ti nejspíš došlo. Podobala se mojí noční můře, až na to, že ženy měly pásku přes oči, a když jsem vystřelila, nepadla jsem k zemi. Tak si mě velitel Judd dokonale prověřil: selži a tvoje odhodlání vydat se tou jedině správnou cestou – tou naší – neplatí. Obstojíš-li, máš na rukou krev. A jak kdysi řekl Benjamin Franklin: „Musíme všichni táhnout za jeden provaz, nebo na něm budeme viset každý zvlášť.“

Ale přece jen jsem projevila jistou slabost. Když bylo po všem, pozvracela jsem se.

Mezi odsouzenými jsem poznala Anitu. Proč ji poslali na smrt? Po vděčnosti jim místo ano určitě řekla ne. Zvolila krátký proces. Ale popravdě stejně nevím proč. Třeba byl důvod velmi prostý: režim ji pro sebe nevyhodnotil jako užiteč-

nou, zatímco mě ano.

Dnes ráno jsem vstala o hodinu dřív, abych si ukradla alespoň chvilku před sní-

daní, kterou bych mohla strávit s Tebou. To, že Ti píšu, se pro mě stalo téměř posedlostí – komu bych mohla jinak svěřit celou pravdu, koho považovat za spří-

zněnou duši? Tady nemám důvěru v nikoho, nemám tu přátele.

Jenomže důvěřovat nemůžu ani Tobě. Nebudeš to nakonec právě Ty, kdo mě nejspíš zradí? Já se budu válet bez povšimnutí někde v koutě pod nánosem pavučin, nebo pod postelí, zatímco Ty si budeš chodit na pikniky a tancovat –

ano, tanec se vrátí, protože ten se jen těžko dá potlačovat věčně – nebo si dávat dostaveníčka, při nichž Tě zahřeje teplo stvoření mnohem atraktivněj-

šího, než je hromada papíru s oslíma ušima, ve kterou se proměním. Ale já Ti předem odpouštím. I já bývala kdysi jako Ty: tak bláhově jsem visela na životě.

Proč tak spoléhám na Tvou existenci? Možná se nikdy nezjevíš: jsi jen mým přáním, možností, vidinou. Odvážím se Tě nazvat nadějí? Přece i já smím doufat. Moje žití se ještě nedobralo k půlnoci, ještě mi nezazvonila hrana a Mefisto si nepřišel vyzvednout cenu, kterou musím zaplatit za jeho služby.

168

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Uzavřeli jsme totiž smlouvu. Vzájemně výhodnou. Jenom jsem se neupsala ďáblu. Upsala jsem se veliteli Juddovi.

Moje první setkání s Elizabeth, Helenou a Vidalou se odehrálo den poté, co jsem svou oddanost prokázala vraždou na stadionu. Uvedli nás všechny čtyři do jednoho ze zasedacích salonků v hotelu. Všechny jsme tehdy vypadaly jinak: byly jsme mladší, hubenější, ještě nás léta tak nezohýbala. Elizabeth, Helena a já jsme přišly v hnědém hábitu, který jsem Ti popsala, ale Vidala měla už tenkrát opravdovou uniformu: ne tu tetovskou, v nichž jsme chodily později, nýbrž černou.

Přijal nás velitel Judd. Seděl přirozeně v čele zasedacího stolu. Před ním ležel tác s kávovou konvičkou a pěti šálky. Se slavnostním úsměvem nám všem nalil.

„Blahopřeju vám,“ spustil. „Prošly jste zkouškou. Jste oharky vyrvané z plamenů.“ Nalil i sobě, přidal smetanu, upil. „Možná se ptáte, proč osoba jako já, za předchozího prohnilého vedení dostatečně úspěšná, jednala tak, jak jednala.

Nemyslete si, že si nejsem vědom závažnosti svých činů. Někteří mohou svržení nelegitimní vlády považovat za velezradu – a mnozí o mně bezpochyby právě tak smýšleli. A teď, když jste se k nám připojily, budou stejně smýšlet i o vás. Ale věrnost vyšší pravdě není velezradou, protože cesty Boží nejsou cestami lidskými, a já bych tu rád zdůraznil, že už vůbec nejsou cestami ženskými.“

Vidala s úsměškem přihlížela, jak nám káže: to, o čem se nás tu snažil pře-svědčit, už očividně přijala za své krédo.

Dávala jsem si pozor, abych nijak nereagovala. Nehnout brvou je otázkou cviku. Přecházel pohledem z jedné kamenné tváře na druhou. „Poslužte si,“ uká-

zal milostivě na kávu. „Tuhle cennou komoditu je stále obtížnější získat. Byl by hřích odmítat to, co Bůh ve své štědrosti skýtá těm, na něž pohlédne milostivě.“

Na ten povel jsme všechny zvedly svůj šálek, jako při slavnostním přijímání.

„Na vlastní oči jsme viděli, kam vede přílišná volnost, bažení po materiál-ním přepychu a nepřítomnost smysluplných struktur, které zajistí vyrovnanou a trvale udržitelnou společnost. Naše porodnost – z nejrůznějších důvodů, ale především kvůli sobeckým volbám žen – strmě klesá. Jistě souhlasíte, že lidské bytosti uprostřed chaosu jen marně hledají štěstí. A že pravidla a hranice přispí-

vají ke stabilitě a spokojenosti. Jste se mnou zajedno?“

Přikývly jsme.

„I vy?“ ukázal na Elizabeth.

169

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ano,“ vymáčkla ze sebe s hrůzou. Byla mladší a tehdy ještě atraktivní: ještě nedovolovala tělu, aby se oddávalo obžerství. Od té doby jsem mnohokrát zaznamenala, že šikanování pohledných žen činí jistým typům mužů obzvláštní potěšení.

„Ano, pane veliteli,“ napomenul ji. „K titulům je třeba zachovávat náležitou úctu.“

„Ano, pane veliteli.“ Cítila jsem její děs přes celý stůl – a napadlo mě, jestli i ona cítí ten můj. Strach páchne kysele. A rozleptává.

I ona strávila čas na vděčnosti, sama, potmě, připomněla jsem si. Prošla zkouš-

kou na stadionu. I ona musela nahlédnout sama do sebe a spatřila tu prázdnotu.

„Jelikož se muži a ženy pohybují v jiných sférách, prospívá společnosti nejvíc jejich oddělení,“ pokračoval velitel Judd přísněji. „Mohli jsme se na vlastní kůži přesvědčit, jak katastroficky dopadá pokus o jejich propojení. Nějaké otázky?“

„Ano, pane veliteli,“ ozvala jsem se. „Já bych otázku měla.“

„Prosím,“ pravil s úsměvem, byť ne vlídným.

„Co chcete?“

Znovu se usmál. „Děkuji. Co chceme konkrétně po vás? Budujeme společ-

nost odpovídající Božskému řádu – město na hoře, světlo pro všechny národy –

a odhodlali jsme se k tomuto skutku z křesťanské lásky k bližním. Věříme, že vy, s vaším výsadním vzděláním, jste přímo předurčené k tomu, abyste nám pomohly usměrnit tu zmítanou záplavu žen, kterou vyhnala z koryta dekadentní a zkažená společnost, jíž právě činíme přítrž.“ Odmlčel se. „Chcete nám pomá-

hat?“ Tentokrát namířil ukazováček na Helenu.

„Ano, pane veliteli,“ hlesla.

„Výborně. Jste všechny inteligentní ženy. Skrze vaše někdejší…“ Nechtěl říct povolání. „Skrze vaše někdejší zkušenosti jste se životem žen mnohem obezná-

menější. Víte, jak smýšlejí – nebo lépe řečeno – víte, jak budou nejspíš reagovat na podněty, ať už pozitivní, nebo méně pozitivní. Můžete nám tudíž prokázat cennou službu – službu, která vás bude opravňovat k jistým výhodám. Budeme od vás očekávat duchovní vedení a výchovu – byly byste takříkajíc vůdkyněmi –

v rámci vaší vlastní ženské sféry. Ještě kávu?“ Nalil nám. My si ji zamíchaly, upily jsme, čekaly.

„Zkrátka a dobře,“ pokračoval, „chceme po vás, abyste nám pomohly or-ganizovat vaši oddělenou sféru – sféru ženskou. S cílem dosáhnout optimální 170

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

harmonie, jak občanské, tak domácí, s optimálním počtem potomstva. Další otázky?“ Elizabeth zvedla ruku.

„Ano?“

„Budeme se muset… modlit a podobně?“ zeptala se.

„Modlitba vyrůstá z potřeby,“ pravil velitel Judd. „Samy uvidíte, kolik důvodů vás povede k tomu, že začnete vzdávat díky síle větší než vy samy. Moje, ehm, kolegyně,“ ukázal na Vidalu, „se dobrovolně přihlásila jako vaše duchovní učitelka, jelikož je součástí našeho hnutí od samého prvopočátku.“

Následovala chvíle ticha, během níž jsme s Elizabeth a Helenou tuto informaci vstřebávaly. A když mluvil o síle větší než my samy, měl na mysli sebe? „Určitě budeme s to vám pomáhat,“ oznámila jsem nakonec. „Ale s tím se pojí obrovská spousta práce. Ženám se přece jen dost dlouho říkalo, že mohou dosáhnout rovnosti v profesním i veřejném životě. Taková…“ – hledala jsem vhodný vý-

raz – „…taková segregace jim nebude po chuti.“

„Jenomže slibovat jim rovnost byla krutá chyba,“ namítl, „ze své podstaty jí totiž nemůžou nikdy docílit. Už jsme se zhostili milosrdného úkolu snížit jejich očekávání.“

Nechtělo se mi zjišťovat, jaké prostředky za tímto účelem nasadili. Podobaly se těm, které použili na mě? Čekaly jsme, zatímco si naléval další šálek kávy.

„Pochopitelně budete muset vytvořit zákony a všechno ostatní,“ rozvíjel téma.

„Dostanete rozpočet, základnu a ubytovnu. Vyčlenili jsme pro vás studentskou kolej uvnitř oploceného kampusu bývalé univerzity, kterou jsme obsadili. Nebude vyžadovat přílišné úpravy. Určitě v ní najdete dostatek pohodlí.“

Odvážila jsem se zariskovat. „Pokud navrhujete oddělení ženské sféry,“ nadhodila jsem, „je třeba ji oddělit se vším všudy. Musí skutečně spadat pod ženskou správu. Až na opravdu výjimečné případy by měl být mužům zapovězen vstup do našeho areálu a neměli by zpochybňovat naše metody. Posuzovat byste nás měli čistě podle našich výsledků. Ačkoliv samozřejmě budeme vedení průběžně podávat zprávy, kdykoliv to bude zapotřebí.“

Bedlivě si mě změřil, pak obrátil ruce rozevřenými dlaněmi vzhůru. „Já vám to bianko podepíšu,“ uvolil se významně. „Ale budete postupovat rozumně a v rámci rozpočtu. A pochopitelně mi všechno předložíte k odsouhlasení.“

Podívala jsem se na Elizabeth a Helenu – kvitovaly můj tah s nevraživým ob-divem. Pokusila jsem se vydobýt si víc moci, než o jakou by se osmělily požádat, a vyplatilo se mi to. „Pochopitelně,“ přikývla jsem.

171

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Podle mě to není moudrá volba,“ ozvala se Vidala. „Nechat je takhle si roz-hodovat o vlastních věcech. Já bych to ženám jakožto chabým nádobám nepo-volila. Ani ty nejsilnější z nich by neměly –“

„My máme důležitější a lepší věci na práci než se zaobírat každou ženskou prkotinou,“ uťal ji velitel Judd. „Snad některé z vás zvládnou alespoň tohle.“ Kývl smě-

rem ke mně a Vidala mě sjela nenávistným pohledem. „Ženy Gileádu budou mít příležitost projevit vám svoje díky,“ pokračoval. „Spousta režimů se totiž s touto problematikou vypořádala dost nešťastně. A my se chceme vyvarovat neuspoko-jivých a neefektivních řešení. Pokud selžete, odnesou to všechny. Jako s Evou.

Já se poroučím a vy si teď pěkně v klidu můžete začít společně lámat hlavu.“

A tak jsme se do toho pustily.

Během prvotních sezení jsem si udělala obrázek o svých spoluzakladatelkách –

neboť velitel Judd přislíbil, že nás Gileád bude uctívat coby zakladatelky. Máš-li zkušenosti se školním hřištěm hrubšího zrna nebo s dvorkem pro slepice nebo prostě s jakoukoliv situací, v níž se urputně svádí boj o sebemenší odměnu, pochopíš, jaké síly řídily naše snahy. Pod předstíraným přátelstvím, ba dokonce ko-legialitou už vřely spodní proudy zášti. Jestli se pohybujeme na slepičím dvorku, říkala jsem si, pak tady alfa slepicí budu já. A to se mi povede jedině tak, že si zajistím právo prvního zobu.

Z Vidaly už jsem si sokyni vytvořila. Přirozeně počítala s tím, že vedoucí pozice připadne jí, a já její nárok zpochybnila. Postaví se mi, kdykoliv se jí na-skytne příležitost – ale já měla výhodu: nenechala jsem se zaslepit ideologií. To mi pro tu vleklou bitvu před námi poskytovalo flexibilitu, kterou ona postrádala.

Ze zbylých dvou se snáz nechá ovládat Helena, jelikož si je sama sebou nejmíň jistá. Tenkrát byla baculatá, ale mezitím dost seschla: vyprávěla nám, že kdysi pracovala pro lukrativní firmu na hubnutí. Pak se ale přesunula do propa-gace pro výrobce luxusního prádélka a pořídila si exkluzivní a rozsáhlou sbírku lodiček. „Jedny krásnější než druhý,“ oplakávala je, dokud ji Vidala zamračeně neuťala. Helena bude kam vítr, tam plášť, odhadla jsem ji, takže bude vlát, kam budu foukat, dokud tím nejsilnějším větrem budu já.

Elizabeth pocházela z vyšších společenských kruhů, čímž myslím zjevně mnohem vyšších než já. Bude mít tedy sklon podceňovat mě. Měla ty nejlepší školy a pracovala jako výkonná asistentka vlivné senátorky ve Washingtonu – s prezidentským 172

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

potenciálem, svěřila nám. Ale pobyt na vděčnosti v ní cosi zlomil: její původ ani vzdělání jí nebyly nic platné a bez nich nedokázala stát nohama pevně na zemi.

Jednotlivě si s nimi dokážu poradit, ale kdyby se proti mně spikly, byla bych nahraná. Rozhodla jsem se tedy řídit pověstným „rozděl a panuj“.

Hlavně nezakolísat, nabádala jsem se. Neprozrazuj na sebe příliš, protože by to použily proti tobě. Pozorně naslouchej. Sleduj každou stopu. Nedej na sobě znát strach.

Týden za týdnem jsme navrhovaly: zákony, uniformy, slogany, chvalozpěvy, jména. Týden co týden jsme podávaly zprávy veliteli Juddovi, pro něhož jsem se stala mluvčí čtveřice. Co schválil, za to si i připsal zásluhu. A sklízel ovace od ostatních velitelů. Jak skvěle si vede!

Připadala mi konstrukce, na jejímž stlučení jsme se podílely, odporná? V jistém smyslu ano: zpronevěřovala se všemu, co jsme se v předchozím životě učily, všemu, čeho jsme dosáhly. Byla jsem hrdá na to, co jsme za daných podmínek dokázaly zbudovat? Ano, rovněž v jistém smyslu. Všechno je vždycky složitější.

Jednu dobu jsem dokonce málem uvěřila tomu, čemu jsem pravděpodobně věřit měla. Počítala jsem se k těm pravověrným z téhož důvodů jako mnozí v Gileádu: protože to představovalo menší nebezpečí. K čemu je dobré, když se člověk z morálních principů vrhne před rozjetý parní válec a nechá se rozplác-nout jako ponožka bez nohy? Lepší je splynout s davem, povinně pochvalným, farizejským davem, v němž se šíří nevole. Lepší je házet kameny než je na sebe nechat házet. Rozhodně tak má člověk větší šanci přežít.

A toho si budovatelé Gileádu byli moc dobře vědomi. Mezi takovými se to vědělo odjakživa.

Snad je namístě, abych podotkla, že o pár let později – když už jsem pevně sví-

rala v rukou Rezidenci Ardua a investovala ten zapůjčený kapitál v naději na zisk ještě rozsáhlejší, byť tiché moci v Gileádu, jíž se teď těším – si mě velitel Judd, jemuž neušlo, že se rozložení sil změnilo, hleděl usmířit: „Doufám, že jste mi odpustila, teto Lydie,“ pravil.

„Co přesně myslíte, pane veliteli?“ podivila jsem se co nejpřívětivějším tónem.

Že by se mě dokonce začal malinko obávat?

173

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Za ta tvrdá opatření, která jsem byl nucen zpočátku nasadit, abych vás získal na naši stranu,“ upřesnil. „Jak jinak jsme měli oddělit zrno od plev?“

„Ale jděte,“ opáčila jsem. „Jistě jste měl ty nejlepší úmysly.“

„Byl jsem o tom přesvědčen. Přesto jsme s vámi jednali nevybíravě.“ Na to jsem mlčky roztáhla koutky. „Já ve vás ale ihned rozpoznal zrno.“ Jen jsem se dál usmívala. „Nechal jsem vám dát slepé náboje,“ doplnil. „Říkal jsem si, že by vás to mohlo potěšit.“

„Jste velice laskav, že mi to říkáte,“ poděkovala jsem mu. Obličejové svaly mě už pomalu bolely. Za jistých podmínek dá člověku úsměv zabrat.

„Takže mi odpouštíte?“ dožadoval se. Kdybych se tak často nepřesvědčovala o jeho zálibě v mladinkých pannách, byla bych si myslela, že se mnou flirtuje.

Vylovila jsem z uzlíčku ztracené minulosti cár moudra: „Chybovat je lidské, odpouštět božské. Jak kdysi kdosi poznamenal.“

„Jste tak sečtělá.“

Včera večer, když jsem skončila s psaním, uložila rukopis do úkrytu v útrobách kardinála Newmana a zamířila do kavárny Schlafly, zastavila mě na cestičce teta Vidala. „Teto Lydie, můžu na slovíčko?“ Na takovou otázku lze odpovědět jenom kladně. Navrhla jsem jí, aby se ke mně připojila.

Na druhém konci nádvoří se vyjímalo jasně osvícené sloupoví velitelství Očí: věrni svému jmenovci, Božímu oku bez víčka, nikdy nespí. Tři z nich stáli na bělostném schodišti před hlavní budovou a pokuřovali. Ani se nenamáhali po-dívat se naším směrem. Považují tety za stíny, svoje vlastní stíny, které nahánějí hrůzu ostatním, ale jim ne.

Cestou kolem mojí sochy jsem zkontrolovala obětiny: vajíček a pomerančů tam jindy bývalo víc. Že by moje obliba klesala? Odolala jsem pokušení strčit si jeden pomeranč do kapsy: můžu se pro něj vrátit později.

Teta Vidala kýchla, čímž obvykle předesílala důležitá sdělení. Pak si odkaš-

lala. „Když už jdeme kolem – víš, že tvoje socha vyvolává jisté rozpaky?“ spustila.

„Vážně?“ podivila jsem se. „Jakpak to?“

„Obětiny. Pomeranče. Vajíčka. Teta Elizabeth se obává, že taková přemíra pozornosti nebezpečně hraničí s uctíváním, tedy s modlářstvím,“ dodala. „Což je těžký hřích.“

„Vskutku,“ připustila jsem. „Opravdu poučný postřeh.“

174

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„A zároveň se tu plýtvá drahocenným jídlem. Podle ní se to v podstatě dá označit za sabotáž.“

„V tom jí dávám naprosto za pravdu,“ souhlasila jsem. „Nikdo se nesnaží vyhnout byť jen zdání kultu osobnosti víc než já. A jak víš, dbám na dodržování přísných výživových pravidel. My ve vedoucích pozicích tady v Ardue musíme jít všem příkladem, dokonce i v takových drobnostech, jako jsou nášupy, napří-

klad u vajíček natvrdo.“ Na okamžik jsem se odmlčela: ba ne, na sdílení videa, na němž si teta Elizabeth v refektáři tajně strká do rukávu podobné snadno sto-pitelné potraviny, ještě nenadešel čas. „A co se týče obětin, jsou takové pozornosti ze strany druhých mimo mou kontrolu. Těžko můžu zabránit neznámým, aby u nohou mojí sochy zanechávali důkazy svojí náklonnosti a úcty, věrnosti a díků, třeba v pouhé podobě pečiva nebo ovoce. Jakkoliv si je nezasloužím, což se rozumí samo sebou.“

„Zabránit předem se tomu nedá,“ připustila Vidala. „Ale můžeme je odhalit a potrestat.“

„Na takové poklesky nemáme pravidla,“ namítla jsem, „takže zatím nikdo nic neporušil.“

„Pak by se měla zavést,“ nedala se.

„Rozhodně se nad tím zamyslím,“ přislíbila jsem. „I nad patřičným trestem.

V tomhle ohledu musíme jednat obezřetně.“ Protože přijít o pomeranče by byla škoda, dodala jsem sama pro sebe. Už tak je jich pomálu, jelikož na dodavatele není spoleh. „Ale určitě máš na srdci ještě něco jiného?“

To už jsme došly do kavárny. Usadily jsme se u růžového stolku. „Šálek teplého mléka?“ optala jsem se. „Zvu tě.“

„Mlíko nesmím,“ odtušila nevraživě. „Zahleňuje.“

Zásadně nabízím Vidale teplé mléko na svůj účet, čímž dávám najevo velkory-sost – není totiž běžnou součástí přídělů, musí se za ně tvrdě platit poukázkami, které dostáváme podle postavení. Vždycky popuzeně odmítne.

„Omlouvám se! Jsem strašně zapomnětlivá. Takže třeba mátový čaj?“

Nad kouřícími šálky přešla k věci. „Jde o to,“ spustila, „že jsem sama viděla tetu Elizabeth, jak pokládá na podstavec tvojí sochy jídlo. Konkrétně vajíčka natvrdo.“

„K neuvěření,“ podivila jsem se. „Proč by to dělala?“

„Aby vytvořila důkazy, které tě poškodí. Tak bych to viděla já.“

„Důkazy?“ A já si myslela, že se jimi Elizabeth jenom cpe. Takhle je ovšem zužitkovala mnohem tvořivějším způsobem: div jsem na ni nebyla hrdá.

175

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Podle mě si připravuje půdu pro udání. Aby odvrátila pozornost od vlastních pochybných aktivit. Možná je tím zrádcem mezi námi, tady v Ardue, ona –

možná právě ona spolupracuje s teroristy z Mayday. Už dlouho ji podezírám z kacířství,“ šeptala Vidala.

V duchu jsem zajásala. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se věci vyvinou tímhle směrem: Vidala donáší na Elizabeth – a zrovna mně, ačkoliv mě od začátku ne-snáší! Zázraky se dějí.

„No to je pochopitelně šokující informace, pokud se zakládá na pravdě. Ani nevím, jak ti poděkovat. Samozřejmě se ti náležitě odměním. A i když prozatím nemáme důkazy, pro jistotu předám tvoje podezření veliteli Juddovi.“

„Díky,“ sklopila oči Vidala. „Přiznávám, že jsem kdysi pochybovala, zda jsi na nejvyšší pozici tady v Rezidenci způsobilá, ale už jsem se za to kála v modlitbách. Mýlila jsem se. Omlouvám se.“

„Všichni se dopouštíme chyb,“ ubezpečila jsem ji velkodušně. „Jsme jenom lidé.“

„Bůh nás vidí,“ doplnila a sklonila hlavu.

Přátele si drž blízko, nepřátele ještě blíž. A protože přátele nemám, musím si vystačit s nepřáteli.

176

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XII

KRYTINY VŠEHO DRUHU

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

30

Vyprávěla jsem vám, jak mi Eli oznámil, že já nejsem já. Nerada na ten pocit vzpomínám. Jako by se pod vámi otevřela žumpa a vcucla vás – a nejenom vás, i váš barák, váš pokoj, celou minulost, všechno, co jste o sobě věděli, i to, jak jste vypadali – padala jsem s tím vším tmou a dusila se zároveň.

Nejmíň minutu jsem jenom tak seděla a nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

Lapala jsem po dechu. Mrazilo mě.

Nikolka, ta s tou baculatou tvářičkou a bezelstnýma očima. Vždycky, když jsem se podívala na tu slavnou fotku, jsem se vlastně dívala sama na sebe. Za-topila spoustě lidí už jen tím, že se vůbec narodila. Jak bych to mohla bejt já?

Zarputile jsem to odmítala přijmout, všechno ve mně křičelo „Ne!“ Ale nevy-padla ze mě ani hláska.

„To se mi nelíbí,“ vysoukala jsem ze sebe nakonec.

„Nelíbí se to nikomu z nás,“ podotknul Eli vlídně. „Všichni bysme chtěli, aby realita vypadala jinak.“

„Ať jde celej Gileád do prdele!“

„Přesně o to se snažíme,“ souhlasila Ada. „Zbavit se Gileádu.“ Řekla to zase tak věcně, až by se mohlo zdát, že zbavit se Gileádu jde stejně snadno jako opravit kapající kohoutek. „Dáš si kafe?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pořád ještě jsem se to snažila pobrat. Takže jsem uprchlík, jako ty vyděšený chudinky v SanctuCare a ostatní uprchlíci, co se kvůli nim všichni pořád tak hádaj. Moje zdravotní kartička, moje jediná průkazka totož-

nosti, je padělaná. V životě jsem se po Kanadě nepohybovala legálně. Mohli mě kdykoliv deportovat. Moje máma byla služebnice? A můj táta… „Takže můj otec 179

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

patřil k nim?“ zeptala jsem se. „K velitelům?“ Z představy, že mám v sobě kus z něj – že tvoří moje vlastní tělo –, mi zase přejel mráz po zádech.

„Naštěstí ne,“ uklidnil mě Eli. „Aspoň podle tvojí mámy, ale ona samozřejmě nechce říct, kdo to je, aby ho neohrozila, protože je možná pořád ještě v Gileádu. Gileád si na tebe totiž činí nárok prostřednictvím tvýho oficiálního otce. Na základě toho vždycky požadovali tvůj návrat. Navrácení Nikolky,“

upřesnil.

A dodal, že Gileád nikdy nepřestal prohlašovat, že mě najde. Nikdy mě nepřestal hledat. Jdou si za tím, co si předsevzali, dost zarputile. Podle jejich způsobu myšlení patřím jim a mají právo mě vystopovat a dostat zpátky přes hranice –

jakkoliv, účel světí prostředky. Jsem nezletilá, a i když ten konkrétní velitel už dávno zmizel ze scény – nejspíš při čistce –, patřím podle jejich zákonů jemu.

Má žijící příbuzenstvo, takže kdyby došlo na soud, nejspíš by přiřkli opatrovnictví někomu z nich. Mayday by mě nemohlo ochránit, protože ho mezinárodně označili za teroristickou organizaci. Pracuje jenom v ilegalitě.

„Za ty roky jsme je párkrát svedli na falešnou stopu,“ připojila Ada. „Psali, že tě objevili v Montrealu a taky ve Winnipegu. Pak v Kalifornii a potom dokonce v Mexiku. Nechali jsme tě trošku cestovat.“

„Proto Melanie s Neilem nechtěli, abych šla na tu demonstraci?“

„Tak trochu,“ připustila Ada.

„Takže za to všechno můžu já. Je to moje vina, že jo?“

„Jak to myslíš?“ nechápala Ada.

„Nechtěli, aby mě tam někdo zahlídnul. Zabili je, protože mě schovávali.“

„Ne tak docela,“ upřesnil Eli. „Nechtěli, aby ses objevila někde na videu, abys figurovala v televizi. Protože Gileád by mohl zkoumat záběry z demonstrace a porovnávat obličeje. Mají tvou fotku, když jsi byla malinká, takže tak trochu tuší, jak bys asi tak mohla vypadat dneska. Ale podle toho, co víme, podezírali Melanii s Neilem ze spolupráce s Mayday nezávisle na tobě.“

„Třeba sledovali mě,“ dodala Ada. „Třeba si mě spojili se SanctuCare a pak s Melanií. Měli svoje špehy v Mayday už i dřív – minimálně jednu falešnou uprchlou služebnici, možná i víc.“

„Možná dokonce přímo uvnitř SanctuCare,“ uvažoval Eli. Vzpomněla jsem si na všechno to schůzování u nás doma. A že někdo z těch lidí možná plánoval, jak Melanii s Neilem zabije, a při tom se ládoval naším hroznovým vínem a sejrem. Z toho se mi div nezvedl kufr.

180

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Prostě nic z toho nesouvisí s tebou,“ prohlásila Ada. Zauvažovala jsem, jestli to náhodou neříká jen proto, abych si nepřipadala tak hrozně.

„Ale já nechci bejt žádná Nikolka! Já se o to nikoho neprosila.“

„Život je na hovno. S tím nic nenaděláš,“ uzavřela debatu Ada. „Teď musíme vymyslet, co dál.“

Eli odešel s tím, že se za pár hodin vrátí. „Nikam nechoďte a neukazujte se v oknech,“ nařídil nám. „A nikam nevolejte. Zařídím vám další auto.“

Ada otevřela plechovku kuřecí polívky a prohlásila, že do sebe musím něco dostat, a tak jsem se do ní pustila. „Co když přijdou?“ napadlo mě. „Jak je poznáme?“

„Nijak,“ pokrčila rameny Ada.

Vrátil se odpoledne. Přivedl s sebou George, toho chlápka z ulice, co jsem si o něm kdysi myslela, že sleduje Melanii. „Je to horší, než jsme si mysleli,“ vy-dechnul Eli. „George to viděl.“

„Co viděl?“ zeptala se Ada.

„Na dveřích visela cedule ZAVŘENO. Přes den nikdy nezavírali, tak mi to přišlo divný,“ spustil George. „Pak vyšli ven tři maníci a šoupli Melanii s Neilem do auta. Vedli je, jako by byli opilí. Vykládali a smáli se, aby to vypadalo, že si dávali společně do nosu a teď se právě loučej. A Melanie s Neilem seděli v autě bez hnutí. Ale zpětně si vybavuju, že ne moc zpříma – jako by spali.“

„Nebo byli mrtví,“ řekla Ada.

„I to je možný. Ta trojka pak odešla. A do minuty auto vybouchlo.“

„Tak to je teda o dost horší,“ procedila Ada. „Co z nich asi mohli dostat, vevnitř?“

„Nic by přece neřekli,“ namítl Eli.

„Na to nemůžeš vsadit. Záleží na taktice. Oči jsou bestie.“

„Každopádně musíme rychle vypadnout,“ upozornil George. „Nevím, jestli mě viděli. Nechtěl jsem sem chodit, jenže jsem nevěděl, co mám dělat, a tak jsem zavolal do SanctuCare a Eli pro mě přijel. Ale co když se mi napíchli do mobilu?“

„No tak ho zničíme,“ navrhla Ada.

„Jak vlastně vypadali?“ chtěl vědět Eli.

„Docela solidně. Měli oblek. Jako byznysmeni,“ popisoval George. „A aktovky.“

„Aby ne!“ ušklíbla se Ada. „A jednu z nich strčili do auta.“

„Je mi to strašně líto,“ obrátil se George ke mně. „Byli oba skvělí.“

181

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Já musím,“ vyhrkla jsem, protože mi už zase málem vytryskly slzy. Zavřela jsem se na ně do pokoje.

Ale moc času jsem neměla. Po deseti minutách se ozvalo zaklepání a Ada otevřela dveře. „Padáme,“ oznámila. „Vyskoč. Presto.“

Ležela jsem v posteli zavrtaná pod dekou. „Kam?“ popotáhla jsem.

„Kdo se moc ptá, moc se dozví. Tak šup.“

Sešly jsme po hlavním schodišti, ale místo ven jsme zamířily do jednoho dolního bytu. Ada měla klíč.

Vypadal jako ten nahoře: s novým vybavením, bez osobních věcí. Zjevně tu někdo bydlel, ale buďto čerstvě, nebo krátce. Na posteli se válela deka, stejná jako ta, kterou jsem si před chvilkou přetáhla přes hlavu. A v rohu černej batoh.

V koupelně byl kartáček, ve skříňkách už nic. Vím to, protože jsem do nich nakoukla. Melanie říkávala, že devadesát procent lidí nahlíží v cizí koupelně do skříněk, takže by si tam člověk nikdy neměl nic schovávat. Zajímalo by mě, co a kde schovávala ona, protože toho k utajování měla zjevně dost.

„Kdo tu bydlí?“ zeptala jsem se Ady.

„Garth. Poveze nás. Ale teď pšt, buď jako myška.“

„Na co čekáme?“ dožadovala jsem se. „Kdy se něco stane?“

„Kdo si počká, ten se dočká,“ zanotovala Ada. „Něco se stát musí. Jenom se ti to možná nebude líbit.“

182

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

31

Když jsem se probudila, rozpoznala jsem ve tmě vytáhlou hubenou postavu.

Podle batohu, džín a trička bez nápisu taky obliboval černou. Bylo mu asi pětadvacet. „Garthe, tohle je Daisy,“ představila nás Ada. Řekla jsem čau.

Prohlížel si mě se zájmem a pak povídá: „Nikolka?“

„Neříkej mi tak, jo?“

„Oukej. Stejně to jméno nesmím používat.“

„Tak můžem?“ popoháněla nás Ada.

„Za mě klidně,“ prohodil. „Ale měla by se nějak zakrejt. A ty taky.“

„A čím? Gileádskej závoj jsem si nevzala,“ na to Ada. „Vlezeme si dozadu.

To bude nejlepší.“

Místo dodávky, kterou jsme přijeli, tam stála jiná s nápisem EXPRESNÍ ČIŠ-

TĚNÍ ODPADŮ a obrázkem krtka. Ada si vlezla dozadu na matraci za haldou nářadí a trubek a já za ní. Byla tam tma a smrad, ale Garth nám nepohodlí asi nechtěl prodlužovat, každopádně jel docela rychle.

„Jak mě dostali z Gileádu?“ zeptala jsem se Ady po chvíli. „Když jsem byla Nikolka?“

„To už ti teď říct můžu, protože tamtu síť dávno rozprášili a Gileád na tu část hranice nasadil psy. Čmuchají tam úplně všude.“

„Kvůli mně?“

„Ne všechno se děje kvůli tobě. Každopádně to proběhlo zhruba tak, že tě tvoje máma předala přátelům a oni tě po dálnici dovezli na sever a pak přes lesy do Vermontu.“

183

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„A tys taky patřila k těm přátelům?“

„Tvrdili jsme, že jedeme lovit vysokou. Dělávala jsem tam lovcům dřív prů-

vodce, takže jsem znala pár lidí. Měli jsme tě v ruksaku. Dali jsme ti prášky na spaní, abys neřvala.“

„Vy jste dávali prášky na spaní miminu? Dyť jste mě mohli zabít,“ zamra-

čila jsem se.

„Ale nezabili. Přenesli jsme tě přes hory, pak do Kanady u Tří řek. Přes Trois-

-Rivières totiž kdysi vedla hlavní trasa pro pašování lidí.“

„Kdy kdysi?“

„No, někdy kolem roku 1740,“ zalovila v paměti Ada. „Chytali tam to-tiž holky z Nový Anglie, brali si je jako rukojmí a vyhrožovali, že jestli za ně nedostanou prachy, prodají je někomu jinýmu. No a když si někdo takovou holku koupil za manželku a zbouchnul, nehrnula se pak už zpátky. Já mám taky smíšenej původ.“

„Jak smíšenej?“

„Napůl zlodějka a napůl ukradená,“ ušklíbla se. „Jsem všestranná.“

Přemítala jsem nad tím ve tmě mezi potrubím. „A kde je teda teď? Moje máma?“

„Tak to pořád podlíhá utajení,“ prohlásila. „Čím míň lidí to ví, tím líp.“

„A to mě prostě jen tak někomu nechala?“

„Byla v tom sama až po krk,“ hájila ji Ada. „Máš štěstí, že žiješ. A ona taky, podle toho, co víme, ji dvakrát málem dostali. Neodpustili jí, jak je s Nikolkou vyšplouchla.“

„A co můj táta?“

„Ten je na tom stejně. Zavrtanej tak, že bez periskopu ven nevidí.“

„A mě si už vůbec nepamatujou, co?“ popotáhla jsem. „Vysrala se na mě.“

„Hele, nikdo nedokáže říct, kdo na koho sere,“ sjela mě. „Držela se od tebe dál pro tvoje vlastní dobro. Nechtěla tě vystavovat nebezpečí. Ale zajímá se o tebe, jak jen to jde, za danejch okolností.“

To mě potěšilo, ale stejně jsem se ještě nechtěla uklidnit. „Jak? Přišla k nám někdy?“

„Ne. Nikdy by neriskovala, že k tobě přitáhne pozornost. Ale Melanie s Nei lem jí posílali tvoje fotky.“

„Nikdy mě nefotili,“ namítla jsem. „To na nich bylo právě divný – že jsme doma neměli žádný fotky.“

184

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„To by ses divila, jak často tě fotili,“ opáčila. „Ale v noci. Když jsi spala.“

I z toho šel strach a taky jsem jí to řekla.

„Strach má velký oči,“ zabručela Ada.

„Takže jí tyhle fotky posílali, jo? Jak? Když to bylo tak tajný? Nebáli se, že –“

„Po kurýrovi.“

„Všichni vědí, že na kurýrní službu zrovna spoleh není.“

„Já neřekla přes kurýrní službu, řekla jsem přes kurýra.“

Zamyslela jsem se. „Aha. Takžes jí je nosila ty?“

„Nedá se tak docela říct ‚nosila‘, napřímo ne. Prostě jsem jí je doručila. A ona z nich vždycky měla obrovskou radost,“ ubezpečila mě. „To už tak mámy mí-

vaj. Pořádně si je prohlídla a pak je vždycky spálila, takže se k nim Gileád nemoh nijak dostat.“

Asi zhruba po hodině jsme skončili ve výprodeji koberců a tak v Etobicoke. Pod logem s vlajícím kobercem stál nápis KRYTINY VŠEHO DRUHU.

Zepředu to byl opravdu velkoobchod, kde vystavovali koberce a tak, ale vzadu za skladem měli vmáčknutou místnost se spoustou kójí po stranách.

Zahlídla jsem v nich spacáky a deky. Pod jednou spal chlápek, na zádech, jenom v kraťasech.

Uprostřed stálo pár stolů, křesel a počítačů a u zdi dost dorasovaná pohovka.

Po stěnách visely mapy: Severní Amerika, Nová Anglie, Kalifornie. U počítačů pracovalo pár lidí: v letních šatech, jako by si vyrazili na ledovou kávu. Jenom po nás mrkli a pak zas dál dělali svou práci.

Na gauči seděl Eli. Vstal, přešel k nám a zeptal se mě, jestli jsem v pohodě.

Kývla jsem a poprosila o skleničku vody, protože jsem najednou dostala straš-

livou žízeň.

„Nic jsme nejedly,“ dodala Ada. „Pro něco skočím.“

„Měly byste obě zůstat tady,“ zarazil ji Garth a zamířil přes prodejnu ven.

„Nikdo tady neví, kdo jsi, kromě Gartha,“ upozornil mě Eli šeptem. „Ne-vědí, že jsi Nikolka.“

„A chceme, aby to tak zůstalo,“ zdůraznila Ada. „S čím kdo zachází, s tím taky schází.“

Garth přinesl papírovou tašku a v ní croissanty od snídaně, už trochu oschlejší, a čtyři kelímky kafe. Chutnalo příšerně. Obsadili jsme s tím jednu tu kukaň, kde 185

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

měli pár židlí na kolečkách, asi co kde schrastili, a malou plochou obrazovku.

Eli ji zapnul a při jídle jsme sledovali zprávy.

Ještě pořád informovali o sekáči, ale nikoho nezatknuli. Jeden odborník za tím hledal teroristy, jenomže těch je mraky druhů. Další použil výraz „zahraniční agenti“. Kanadská vláda tvrdila, že prověřuje všechny cesty a zdroje, a Ada se ušklíbla, že jejich nejoblíbenější zdroj je odpadkáč. Gileád vydal prohlášení, že o útoku nic neví. Před jejich konzulátem v Torontu se protestovalo, ale moc lidí nepřišlo: Neil s Melanií nepatřili ke známým osobnostem a do politiky nedělali.

Nevěděla jsem, co polykat dřív, jestli jídlo, slzy, nebo vztek. Ten jsem měla proto, že Melanii s Neilem někdo zavraždil a já si až teď uvědomovala, co všechno pro mě udělali, když ještě žili. Ale že tohle všechno Gileádu projde, ve mně místo zlosti probouzelo jenom smutek.

Znovu ukazovali i tetu Adrianu – tu misionářku, kterou našli oběšenou na klice v bytě. Sebevraždu už policie vyloučila, protože jí na onen svět asi někdo pomáhal. Velvyslanectví Gileádu v Ottawě podalo oficiální stížnost, v níž se uvádělo, že vraždu má na svědomí Mayday, že je zdejší úřady kryjou a že je na-

čase, aby byla celá tahle ilegální organizace jednou provždy rozprášena a po-hnána před soud.

Mě zatím nikdo nepostrádal. Neměla by se po mně shánět aspoň škola?

„To zařídil Elijah,“ vysvětlila mi Ada, když jsem se podivila nahlas. „Zná tam pár lidí, tak jsme tě tam taky dostali. Abys byla pěkně v ústraní. Bylo to tak jistější.“

186

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

32

Tu noc jsem spala oblečená na matraci v kóji. Ráno nás Eli všechny čtyři svolal na poradu.

„Nějak přituhuje,“ oznámil nám. „Možná odtud budeme muset hodně rychle zmizet. Kanadská vláda je pod tlakem Gileádu, aby si došlápla na Mayday. Gi-leád má větší armádu a baví je mačkat spoušť.“

„Takže Kanaďani se před nima posaděj na prdel,“ odfrkla Ada. „Stačí na ně vycenit zuby.“

„Navíc hrozí, že Gileád příště zaútočí na KRYTINY.“

„To víme jak?“

„Z interního zdroje. Jenomže to jsme věděli, ještě než se vloupali do sekáče,“

povzdychl si Eli. „Mezitím jsme s tou osobou ztratili kontakt a stejně tak s vět-

šinou podzemky v Gileádu. Netušíme, co se s nima stalo.“

„Kam teda s ní?“ kývl Garth směrem ke mně. „Z dosahu?“

„Co takhle za mojí mámou?“ navrhla jsem. „Říkali jste, že se ji pokusili zabít, ale nepovedlo se jim to, takže musí bejt v bezpečí, nebo aspoň na bezpečnějším místě, než jsme teď. Mohla bych jít za ní.“

„Bezpečnost je pro ni jen otázkou času,“ podotknul Eli.

„Nebo nějaká jiná země?“

„Před pár lety by ses dala poslat přes Saint-Pierre, ale to teď Francouzi za-vřeli. A po nepokojích uprchlíků se nedá jít ani do Anglie, v Itálii to vypadá stejně, v Německu – ve všech menších státech Evropy. Nikdo si to nechce s Gi-leádem rozházet. A to už ani nemluvím o pobouření ze strany místních, vzhledem k tomu, jaká nálada tam panuje. Dokonce i na Zélandu zabouchli dveře.“

187

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Pár zemí prohlašuje, že uprchlice z Gileádu vítá, ale ty bys ve většině z nich nevydržela ani den, hned by tě šoupli někam do bordelu,“ doplnila Ada. „Na Jižní Ameriku můžeš taky zapomenout, tam je to samej diktátor. Do Kalifornie se kvůli válce dostává těžko a Texaská republika je vyklepaná. Po bojích sice s Gileádem uzavřeli příměří, ale rozhodně nechtějí ničím vyprovokovat invazi.“

„Takže to rovnou můžu zabalit, protože mě stejně co nevidět někdo oddělá?“

To jsem si úplně nemyslela, ale nějak jsem ten pocit nedokázala potlačit.

„Tebe rozhodně nikdo oddělat nechce,“ ubezpečila mě Ada.

„Zabitím Nikolky by si nijak neposloužili. Budou tě chtít živou a usměvavou v Gileádu,“ doplnil Eli. „I když v poslední době tak docela nevíme, co vlastně chtěj.“

Zase jsem se nad tím musela zamyslet. „A jak jste to teda věděli dřív?“

„Od zdroje v Gileádu.“

„To vám pomáhal někdo přímo v Gileádu?“

„Jo, ale nevíme kdo. Varoval nás před razií, podával nám zprávy, která cesta je zablokovaná, posílal nám mapy. A ty informace vždycky seděly.“

„No ale Melanii s Neilem nevaroval,“ podotkla jsem.

„Nejspíš neměl tak docela přístup k záměrům Očí,“ připustil Eli. „Takže ta osoba nepatří k nejvyšším článkům potravního řetězce. Odhadujeme to na ně-

jakou nižší funkci. Ale s nasazením vlastního života.“

„A proč to dělá?“

„To netušíme, pro peníze to určitě není.“

Pak Eli ještě říkal, že ten jejich zdroj používá mikrofoťák, což je stará špionážní technologie – tak stará, že Gileád nenapadlo po ní pátrat. A tou se ty materiály zmenší na mikroskopickou velikost, takže je pouhým okem nikdo nevidí. Neil je četl prohlížečem schovaným v plnicím peru. Gileád důkladně prohledával všechno, co opouštělo jeho hranice, ale Mayday ty zprávy schovávalo do brožurek pro perlovou misii. „To nějakou dobu fungovalo naprosto spolehlivě. Náš zdroj fotografoval pro Mayday dokumenty a vlepoval je do brožurek o Nikolce.

Misionářky se dřív nebo pozdějc zastavily v sekáči: měly Melanii na seznamu potenciálních oveček, protože si od nich ty jejich plky vždycky brala. Neil měl taky mikrofoťák a vlepoval do brožurek zase svoje zprávy a Melanie je vracela misionářkám, protože to, co tady nerozdaly, měly vzít zpátky a použít na další misii.“

„Jenomže tuhle metodu už používat nemůžeme, protože Melanie s Neilem jsou po smrti a Gileád foťák objevil,“ navázala Ada. „Teď pozavírali všechny naše 188

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

články na cestě vnitrozemím New Yorku. Skupinu kvakerů, pár pašeráků, dva lovecký průvodce. Všechny čeká oprátka. Veřejná poprava.“

Připadala jsem si čím dál bezmocnější. Veškerou moc měl Gileád. Zabili Melanii s Neilem, najdou mou mámu a zbaví se i jí, rozpráší Mayday. A dostanou i mě a odvlečou mě tam k nim, kde není ženská víc než kočka domácí a všichni se drží toho jejich náboženství jako maniaci.

„A co teda můžeme dělat?“ zeptala jsem se. „Mně to připadá, že se nic dělat –“

„K tomu se právě chci dobrat,“ přerušil mě Eli. „Jedna možnost by tu totiž byla. Řekněme jistá naděje.“

„Jistá naděje je lepší než nic,“ mlaskla Ada.

Ten jejich zdroj totiž sliboval Mayday nějakou strašně důležitou zásilku, a i když Eli netušil, co obnáší, měla by podle něj vyhodit do povětří Gileád se vším všudy, teda podle toho jejich zdroje. Jenomže ona osoba to nestihla dát před vykradením sekáče dohromady a spojení se přerušilo.

Stihla ale naštěstí připravit záložní plán a informovala o něm Mayday nějakou předchozí brožurkou s mikrotečkou. A že když se najde dobrovolnice, která by se nechala od těch jejich misionářek naoko zlanařit, dostane se snadno do Gileá du – tam každou novou duši obrácenou na víru pustí. No a nejlepší dobrovolnice, která by stěžejní zásilku pak mohla z Gileádu zase vynést – vlastně pro náš zdroj jediná přijatelná osoba – by byla Nikolka. Protože zdroj nepochy-boval, že Mayday ví, kde se Nikolka nachází.

Vzkaz zněl jasně: bez Nikolky nebude zásilka a bez těch dokumentů se Gileád rozvrátit nepovede. Mayday bude mít na kahánku a Melanie s Neilem riskovali život nadarmo. O životě mojí mámy ani nemluvě. Ale kdyby se Gileád zničit podařilo, všechno by se změnilo.

„A proč jenom já?“

„Na tom zdroj trval. Že jsi to nejlepší řešení. Přinejmenším proto, že když tě chytí, nikdo se tě neodváží zabít. Na to z Nikolky udělaly až moc velkou ikonu.“

„Já přece nemůžu zničit Gileád,“ vypadlo ze mě. „Sama.“

„Sama rozhodně ne,“ souhlasil Eli. „Ale jenom ty můžeš vynést tu třaskavinu.“

„To těžko,“ zapochybovala jsem. „Jak bych asi dělala, že jsem přestoupila na tu jejich víru? To by mi sotva uvěřili.“

„My tě připravíme,“ uklidňoval mě. „Naučíme tě modlit a bránit se.“ To znělo jako skeč z telky.

„Bránit se, jo? A komu?“

189

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Třeba ta chudina oběšená na klice sebeobranu moc nezvládla,“ podotkla Ada. „Taky pracovala pro náš zdroj.“

„Nezabilo ji totiž Mayday,“ dodal Eli na vysvětlenou. „Udělala to ta druhá misionářka. Její společnice. Nejspíš vytušila, že Nikolka jsi právě ty, chtěla o podezření informovat Oči, a Adriana se jí v tom pokusila zabránit. Nakonec asi i násilím, jenomže prohrála.“

„Tolik lidí už přišlo o život,“ hlesla jsem. „Kvakeři, Neil s Melanií, misionářka.“

„Gileád si nebere servítky,“ řekla Ada. „Jsou to fanatici.“ A že se tam mělo žít ctnostně a v souladu s Božím záměrem nebo co, ale pokud je člověk fanatik, uvěří, že žije ctnostně, i když pro víru zabíjí. Pro fanatiky je totiž zabíjení ve jménu jejich Boha ctností, teda zabíjení těch, kdo ho neuznávaj. To jsem věděla, protože jsme fanatismus probírali ve škole.

190

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

33

Tak nějak jsem souhlasila, že do Gileádu vyrazím, ale vlastně jsem to nikdy ne-

řekla napřímo. Prostě jsem jenom prohlásila, že o tom budu uvažovat, a ráno už to všichni brali za hotovou věc, Eli se rozplýval, jak jsem statečná a jak se zasadím o změnu a kolika lidem uvězněným v pasti dodám naději – takže jsem už vlastně nemohla říct ne. Stejně jsem měla pocit, že to Melanii s Neilem a těm ostatním mrtvým dlužím. Jestli jsem byla jediná osoba, kterou ten „zdroj“ přijme, pak jsem to zkusit musela.

Ada s Elim mi opakovali, že mě za tu krátkou dobu chtějí připravit co nejlíp.

Předělali jednu kukaň na maličkou tělocvičnu s boxovacím pytlem, švihadlem a medicinbalem. Tuhle část výcviku si vzal na starosti Garth. Ze začátku toho se mnou moc nenamluvil, jenom mi vysvětloval, co budeme dělat: skákat přes švihadlo, cvičit údery, přehazovat si medicinbal a tak. Ale po čase trochu roztál. Pověděl mi, že je z Texasu. Vyhlásili při ustavení Gileádu nezávislost a re-publiku, což se Gileádu samozřejmě nelíbilo, a tak došlo k válce, která dopadla nerozhodně a malinko změnila hranice.

Takže teď je Texas oficiálně neutrální a všechny akce jeho občanů proti Gi-leádu jsou v rozporu se zákonem. Kanada je sice taky neutrální, jak mi vysvětloval, ale lajdácky. Slovo „lajdácky“ použil on, ne já, a mě to nejdřív docela ura-zilo, než dodal, že lajdáctví je v tomhle případě mnohem lepší. Proto se sem taky s partou kámošů vypravil a přidal se k Mayday a jako zahraničního bojovníka za svobodu ho přiřadili k Lincolnově brigádě. Tenkrát za Texas proti Gileádu nebojoval, protože mu bylo teprve sedm let. Ale jeho dva starší bráchové ve válce padli a jeho sestřenici unesli do Gileádu a rodina pak o ní už nikdy neslyšela.

191

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

V duchu jsem počítala, kolik mu přesně je. Byl starší než já, ale zas ne o tolik.

Viděl ve mně něco víc než jen úkol? Ale proč jsem si s tím vůbec lámala hlavu?

Potřebovala jsem se soustředit na to, co jsem se měla naučit.

Nejdřív jsem cvičila dvakrát denně po dvou hodinách, abych nabrala fyzičku.

Garth říkal, že na tom nejsem špatně, a to byla pravda – ve škole jsem v těláku vynikala, i když mi to teď připadalo strašně dávno. Pak mi ukázal pár chmatů, bloků a kopů nebo jak nabrat někoho kolenem do rozkroku a jak ho jednou dobře mířenou vyřadit z provozu – že se musí zatnout pěst, palec přes ukazová-

ček a prostředníček, při ráně držet ruku napnutou a mířit na srdce. Tohle jsme trénovali hodně: navíc je třeba dát ji jako první, když má člověk tu šanci, říkal, protože pak může využít momentu překvapení.

„Bouchni mě,“ přikázal mi, ale vždycky mi úder odrazil a praštil mě do břicha – ne moc, ale tak silně, aby mě to zabolelo. „Zatni svaly,“ pobízel mě. „Chceš snad mít natrženou slezinu?“ A když jsem brečela – buďto bolestí, nebo že mi to nejde a nezvládnu to –, nelitoval mě, ale znechuceně se na mě obořil: „Chceš to dokázat, nebo ne?“

Ada přinesla gumovou hlavu s gelovýma očima a Garth mě učil, jak se vy-dloubávají. Ale už jen z představy, že někomu zajíždím prsty do očí, se mi dělalo šoufl. Jako bych měla stoupnout bosou nohou na klubko žížal.

„Do hajzlu! To by je přece strašně bolelo, kdybych –“

„To je taky bolet má,“ uťal mě Garth. „A ty jim musíš chtít ublížit! Protože oni budou chtít ublížit tobě, na to můžeš vzít jed.“

„Je to hnusný,“ namítala jsem, když Garth na dloubání trval. Dovedla jsem si to živě představit – oční bulvu, vyloupnutou jako kuličku vína.

„Nehodláš pořádat panelovou diskusi s každým, kdo ti pude po krku, že ne?“

usadila mě Ada, protože na tohle cvičení přišla dohlídnout. „Není to voprav-dická hlava, tak dělej.“

„Fuj!“

„Fuj svět nezmění. Na to si musíš ušpinit ruce. A mít žaludek, zatnout zuby.

Tak to zkus. Hele, takhle.“ Ona se neštítila ani trochu.

„Tak dělej, ty na to máš!“ pobízel mě Garth.

„Fakt dík,“ řekla jsem to sice ironicky, ale myslela jsem to vážně. Chtěla jsem, aby si myslel, že na to mám. Zabouchla jsem se do něj, beznadějně jsem na něm 192

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

visela štěněcíma očima. Ale při všem tom fantazírování jsem v hloubi duše věděla, že to nemá budoucnost. Jakmile zmizím v Gileádu, už ho nejspíš nikdy neuvidím.

„Tak jak to jde?“ vyptávala se Ada Gartha po tréninku.

„Čím dál líp.“

„Už dokáže odrovnat jediným stiskem?“

„Skoro.“

Druhá část výcviku sestávala z modlení. Na to si mě vzala do parády Ada. Šlo jí až podezřele dobře. Zato já byla nemožná.

„Kde ses naučila takhle modlit?“

„Doma. Tam se modlili všichni,“ opáčila.

„Kde?“

„V Gileádu. Než se z něj stal Gileád. Tušila jsem, co přijde, a stihla jsem včas vypadnout. Na rozdíl od spousty známejch.“

„Tak proto děláš pro Mayday? Z osobních důvodů?“

„Pro všechno máš osobní důvody, když se to vezme kolem a kolem.“

„A co Elijah?“ vyzvídala jsem. „Ten pro to má taky osobní důvody?“

„Učil na právech a byl na seznamu. Někdo ho na poslední chvíli varoval. Pře-běhl přes hranice jen v tom, co měl na sobě. Tak ještě jednou, jo? Otče náš, jenž jsi na nebesích… přestaň se hihňat, buď tak hodná, jo?“

„Promiň. Neil vždycky říkával, že pámbů je vymyšlenej a že stejně tak dobře by moh člověk vyznávat pitomou zoubkovou vílu. Jenom to pitomá neříkal.“

„Musíš to brát vážně,“ napomínala mě Ada, „protože v Gileádu to vážně berou. A to klení si laskavě taky odpusť!“

„Dyť já skoro nekleju,“ hádala jsem se.

Následující krok měl spočívat v tom, že se vymódím jako holka z ulice a budu somrovat v místech, kde na mě můžou narazit misionářky. Až mě osloví, nechám se od nich přesvědčit a přetáhnout do Gileádu.

„Jak víte, že mě budou chtít vzít s sebou?“

„Doufáme. Protože to má ta jejich misie za úkol,“ upřesnil Garth.

„Já na ulici nikdy nebyla. Nevím, jak se chovat,“ namítala jsem dál.

„Přirozeně, to úplně stačí,“ prohlásila Ada.

193

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ostatní kolem poznaj, že to jenom hraju – co když budou vyzvídat, jak jsem se tam dostala, kde mám rodiče – co jim řeknu?“

„Garth tam bude s tebou. Vysvětlí jim, že máš za sebou trauma a není ti do řeči,“ uklidňovala mě Ada. „Domácí násilí a tak, tomu všichni rozuměj.“

Zkusila jsem si představit, že by mě Neil s Melanií mlátili: naprosto absurdní představa.

„Co když se jim nebudu zamlouvat? Těm ostatním z ulice?“

„Jak co když?“ uťala mě Ada. „Tak máš prostě peška. Ne vždycky se budeš všem v životě zamlouvat.“

Máš peška! Kam na ty výrazy chodí? „Ale nejsou mezi nima… nejsou mezi nima kriminálníci?“

„Drogy, střílení, chlast,“ vypočítávala Ada. „Na co si vzpomeneš. Neboj, Garth na tebe dohlídne. Bude tvrdit, že je tvůj kluk, a zasáhne, kdyby se kolem tebe někdo moc ochomejtal. Zůstane s tebou, dokud tě ty lovkyně perel neshrábnou.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ Měla jsem tolik otázek.

„Podle mě ne moc,“ odhadovala Ada. „Až tě uloví, Garth už s tebou nemůže.

Ale ty tě budou opatrovat jako oko v hlavě. Další drahocennou perlu na nitce.“

„V Gileádu to ale může vypadat jinak,“ doplnil Eli. „Budeš muset nosit, co ti řeknou, dávat si pozor na pusu a dodržovat jejich zvyky.“

„Jenomže na druhou stranu se v nich nesmíš až podezřele vyznat,“ pokračovala Ada, „aby je nenapadlo, že jsme tě vycvičili. Musíš to zkrátka vybalanco-vat tak akorát.“

V hlavě mi šrotovalo. Jsem vůbec natolik rafinovaná?

„Nevím, jestli to zvládnu.“

„Kdyby sis nevěděla rady, dělej hloupou,“ poradila mi Ada.

„A vy už jste tam nějaký ty naoko obrácený duše poslali i dřív?“

„Pár jo. A dopadlo to všelijak,“ připustil Eli. „Ale neměly takovou ochranu jako ty.“

„Jako od toho zdroje, jo?“ Zdroj – dovedla jsem si představit jenom postavu s pytlem přes hlavu. Kdo to byl? Bylo jich víc? Čím víc jsem toho o zdroji sly-

šela, tím záhadnější mi připadal.

„Na to spolíháme. Tipujeme, že je to některá teta,“ řekla Ada. V Mayday se toho o tetách zas tolik nevědělo: ve zprávách se neobjevovaly, dokonce ani v těch z Gileádu. Rozkazy dávali velitelé a taky vydávali zákony a řečnili. Tety tahaly za nitky v zákulisí. To nám aspoň tvrdili ve škole.

194

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Údajně mají velkou moc,“ doplnil Eli. „Podle toho, co se nám doneslo. Ale nevíme o nich nic bližšího.“

Ada měla pár jejich fotek, ale fakt jenom pár. Tetu Lydii, tetu Elizabeth, tetu Vidalu a tetu Helenu: to byly jejich „zakladatelky“. „Harpyje,“ shrnula je Ada.

„Jedna proradnější než druhá.“

„Super,“ ušklíbla jsem se. „To zní fakt lákavě.“

Garth prohlásil, že jakmile budeme na ulici, musím ho poslouchat na slovo, protože se tam vyzná. A určitě bych nechtěla, aby se kvůli mně musel prát, takže si kecy typu „co si na mě vyskakuješ“ a „ty mě nemáš co poučovat“ ne-chám od cesty.

„Já přece nic takovýho neříkala,“ bránila jsem se. „Leda když mi bylo osm.“

„A včera. Obojí,“ setřel mě. Pak dodal, že bych si měla změnit jméno, protože by se někdo mohl vyptávat na Daisy, a Nikolka by mi asi taky moc nebodlo. Vymyslela jsem si Jade. To mi na rozdíl od kytky znělo pěkně drsně.

„Jo, a zdroj si vymínil, že budeš mít na levým předloktí tetování,“ oznámila mi Ada. „Bez debat.“

Chtěla jsem tetování už ve třinácti, jenže Melanie s Neilem mi ho zatrhli.

„Klidně, ale proč?“ ptala jsem se teď. „V Gileádu přece nesmí koukat ani kousek těla, tak kdo ho uvidí?“

„Nejspíš to bude znamení pro misionářky,“ podotkla Ada. „Aby tě poznaly.

Asi mají instrukce hledat podle něj.“

„Takže budou vědět, kdo jsem, jako že jsem Nikolka?“ nechápala jsem.

„Budou mít prostě konkrétní instrukce,“ pokrčila rameny Ada. „Na nic se neptej, nic neříkej.“

„A co si teda mám nechat vytetovat? Motýlka?“ To byl vtip, ale nikdo se nezasmál.

„Zdroj říkal, že to má vypadat takhle.“ Ada vzala tužku a načrtla: L

G O D

VE

195

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„To si na sebe nemůžu nechat napsat,“ zaprotestovala jsem. „Já Boha nemiluju!

To by nebylo správný!“ To by přece byl vrchol pokrytectví! Neil by se zhrozil.

„Tobě to možná správný nepřipadá,“ namítla Ada. „Ale pro danou situaci to správný je.“

Ada na tetování přitáhla nějakou svou známou a ta mě rovnou komplet pře-dělala na holku z ulice. Sama měla vlasy nazeleno a přesně tou samou pastelo-vou zelenou obarvila vlasy i mně. Docela se mi to líbilo. Připadala jsem si jako nebezpečná avatarka z videohry.

„Pro začátek to není špatný,“ prohodila uznale Ada.

Jenomže tetování nebylo jen tak, vlastně to vůbec nebylo tetování, ale jizvení.

Vystupovalo z kůže a bolelo jako sviň. Zatínala jsem zuby a snažila se nedat na sobě nic znát, abych Garthovi dokázala, že na to mám.

V noci jsem se probudila s hroznou myšlenkou. Co když je ten zdroj jenom vě-

jička a má Mayday oklamat? Co když vůbec žádná zásilka, která by zničila Gileád, neexistuje? Nebo co když má zdroj ty nejhorší úmysly? Co když je to všechno jenom past – mazaná lest, jak mě vlákat do Gileádu? A jakmile tam budu, už se odtamtud nikdy nedostanu. A pak budou všichni pochodovat v průvodech a mávat vlajkama a zpívat a všechny ty manifestace, jak jsme občas vídali v televizi, se budou točit kolem mě a všichni se ke mně budou modlit. Nikolka se nám vrátila jako velká Nikola, aleluja. Úsměv pro kamery Gileádu.

Ráno jsem se při blivajzu k snídani podělila o svoje obavy s Adou, Elim i Garthem.

„Tuhle možnost jsme taky zvažovali,“ připustil Eli. „Je to sázka do loterie.“

„Sázka do loterie je vstát každej den z postele,“ zabručela Ada.

„Ale tahle je mnohem riskantnější,“ namítl Eli.

„Já na tebe rozhodně sázím,“ prohlásil Garth. „A jestli vyhraješ, bude to fakt bomba.“

196

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XIII

Zahradní nůžky

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 34

Mám pro Tebe překvapení. I já totiž byla překvapená.

Pod rouškou tmy a s pomocí vrtáku, kleští a flíčku malty se mi podařilo umístit k patě mé sochy dvě bezpečnostní kamery na baterky. Kutění mi odjakživa šlo. Opatrně jsem je zakryla odrýpnutým mechem a předsevzala si, že sousoší přece jen nechám vyčistit. Mech dodává na váženosti jen do určité míry. Teď už jako bych obrůstala srstí.

S jistou netrpělivostí jsem čekala na výsledky. Hodilo by se získat pár pře-svědčivých záběrů, na nichž teta Elizabeth snáší důkazy v podobě pomerančů a vajíček natvrdo, aby mě zdiskreditovala. Ačkoliv já sama jsem se modlářstvím neprovinila, skutečnost, že mě uctívají jiní, by na mě vrhla neblahý stín: šuškalo by se, že jsem obětiny tolerovala, ne-li přímo podporovala. Takové očernění by pak mohlo posloužit tetě Elizabeth, aby mě z piedestalu svrhla. O tom, že by mě velitel Judd případně podržel, jsem si nedělala iluze: pokud by se našel bezpečný prostředek – bezpečný pro něj –, jak mě pranýřovat, neváhal by ho použít. Ve veřejném odsuzování měl zkušeností požehnaně.

A teď přijde to překvapení. Několik dní se nedělo nic – nic, co by stálo za pozornost, nepočítám-li tři novomanželky, jimž se po sňatku s prominentními představiteli Očí dostalo výsady navštívit náš areál, a při té příležitosti mi obě-

tovaly in toto jeden koblížek, pecínek celozrnného chleba a dva citrony, což se dneska rovná zlatu, myslím ty citrony, když uvážíme katastrofy na Floridě a naši neschopnost jakkoliv pokročit v Kalifornii. Jsem za ně ráda a nepřijdou u mě nazmar: přihraje-li ti život citrony, nadělej si z nich citronádu. A taky si zjistím, jak se k těm citronům dostaly. Nemá smysl činit přítrž všem pohybům na šedém 199

Prodáno 04.06.2020 na www.alza.cz zákazníkovi irusenka123@seznam.cz

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

trhu – velitelé potřebují nejrůznější požitky –, ale já bych přirozeně ráda měla přehled, kdo co prodává a kudy se k nám zboží pašuje. Ženy jsou jenom jednou z komodit – i když se zdráhám je tak označovat, pokud jsou ve hře peníze, ko-moditou zkrátka jsou –, které se přesouvají potají. Vyvážíme ženy výměnou za citrony? Poptám se mezi svými zdroji z šedého trhu: nemají rádi konkurenci.

Ty chuděry se v slzách dovolávaly mých tajemných sil, aby si zvýšily šance na otěhotnění. Per ardua cum estrus, pěly trojhlasně, jako by latina měla větší moc než jejich mateřština. Uvidím, co se pro ně dá udělat – nebo spíš kdo by jim to mohl udělat –, když v tomto ohledu jejich manželé tak žalostně selhávají.

Ale zpátky k onomu překvapení. Copak se nám to s rozbřeskem čtvrtého dne zjevilo v zorném poli kamery? Že by červená bambule Vidalina nosu, ná-

sledovaná jejíma očima a čárkou rtů? Druhá kamera přinášela širší záběr: vzala si rukavice – jak mazané – a z kapsy vylovila vajíčko s pomerančem. Rozhlédla se, jestli ji náhodou někdo nesleduje, a umístila děkovné obětiny spolu s malinkou plastovou panenkou k mým nohám. Pak vedle podstavce upustila kapesníček s vyšitou lilií: což je, jak se všeobecně ví, má rekvizita, která před ně-

kolika lety vzešla z Vidalina školního projektu, při němž děvčata vyšívala sady kapesníčků pro tety zakladatelky se vzorem květin začínajících na stejné pís-meno jako naše jména: lilie pro mě, Elizabeth má echinaceu, Helena hyacinty a Vidala violky, pět kapesníčků pro každou z nás – tolik vyšívání. Jenomže ně-

komu se zdálo, že se taková činnost nebezpečně blíží čtení, a s vyšíváním na-

šich emblémů se přestalo.

Takže poté, co mi Vidala našeptala, že se mě Elizabeth snaží zdiskreditovat, sama nastražuje důkazy proti mně: třeba tuhle nevinnou výšivku. Kde ten kapesník vůbec vzala? Nejspíš prošmejdila prádelnu. Aby křivě doložila kacířské modloslužebnictví. Dokonaleji už sama sebe vydat všanc nemohla! Dovedeš si jistě představit, jak mi srdce zaplesalo. Jakýkoliv chybný krok mojí úhlavní sokyně je darem osudu. Uložila jsem nahrávku ad acta – jistě se v budoucnu bude hodit, tak jako cokoliv, co se kde vyškrábne, v kuchyni i jinde – a rozhodla jsem se vyčkat dalšího vývoje.

A má velevážená spoluzakladatelka Elizabeth se brzy dozví, že ji Vidala obvinila ze zrady. Mám zasvětit i Helenu? Bez koho se snáz obejdu, bude-li třeba některou z nich hodit přes palubu? A koho na ni zase v případě nouze nejsnáze vytáhnu? Jak nejšikovněji rozehrát členky triumvirátu, jemuž jde o mé sesazení, proti sobě navzájem, jak jednu po druhé odstranit? A jaký postoj vůči mně vlastně 200

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

zaujímá Helena? Její kroky určuje duch doby, bez ohledu na jeho formu. Z těch tří byla vždycky nejslabší.

Blížím se k bodu zvratu. Kolo štěstěny se otáčí, vrtošivé jako měsíc. Ti, kdo byli dole, se záhy dostanou nahoru. A naopak, pochopitelně.

Povím veliteli Juddovi, že Nikolku – teď už spíš Nikolu – mám téměř na dosah a možná ji brzy vlákám do Gileádu. Řeknu téměř a možná, abych ho ještě chvilku napínala. Bude blahem bez sebe, protože dávno pochopil, jak skvěle lze repatriaci Nikolky využít k propagandě. Řeknu mu, že moje plány se už rozeběhly, ale že bych si jejich průběh prozatím raději nechala pro sebe: že má síť je spředená z nitek tak jemných, že by ji i neopatrné slůvko na nesprávném místě mohlo protrhnout. Na úkolu pracuje perlová misie a ta spadá do mých kompe-tencí, patří do naší zvláštní ženské sféry, do níž by se muži se svou těžkopádností neměli míchat, řeknu a zahrozím mu uličnicky prstem. „Brzy budete po zásluze odměněn. Na to se můžete spolehnout,“ zacvrlikám.

„Teto Lydie, vy jste až příliš dobrá duše,“ obdaří mě zářivým úsměvem.

Příliš dobrá, aby to byla pravda, pomyslím si. Příliš dobrá na tento svět. Nuž, ty dobré, buď zlem mým.

Abych Ti vysvětlila, jak se věci právě mají, musím zabrousit zpátky v čase. K udá-

losti, která se tehdy zdála naprosto bezvýznamná a málokdo ji zaznamenal.

Zhruba před devíti lety – v roce odhalení mojí sochy, byť v jiném ročním období – jsem u sebe v pracovně pátrala po rodových liniích k jednomu navrhovanému sňatku, když mě vyrušil příchod tety Lisy s řasami mrkací panny a pompézním účesem – rádoby francouzským drdolem. Když ji ke mně uvedly, nervózně si mnula ruce: styděla jsem se za ni, že v sobě nechá tak snadno číst.

„Je mi opravdu líto, že tě okrádám o drahocenný čas, teto Lydie,“ spustila.

To říkají vždycky, a přesto to dělají. Usmála jsem se a doufala, že jí můj úsměv nenažene hrůzu.

„Copak se děje?“ otázala jsem se. Máme standardní repertoár potíží: rozhá-

dané manželky, vzdorné dcery, velitele nespokojené s výběrem navrhovaných manželek, uprchlé služebnice, nezdařené porody. Tu a tam znásilnění, jež přísně trestáme, pokud se ho rozhodneme zveřejnit. Nebo vraždy: on ji, ona jeho, ona ji a občas i on jeho. Příslušníky ekonotříd občas popadne vztek a žárlivost a pak 201

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

neváhají sáhnout po noži, ale u vyvolených bývají vraždy mezi muži vskutku metaforické – dýka do zad.

Když se čas vleče, zatoužím po něčem opravdu originálním – projevu kaniba-lismu, například –, ale pak se pokárám: Dávej si pozor, co si přeješ! V minulosti jsem si přála leccos, a splnilo se mi to. Jestli chceš Boha rozesmát, prozraď mu svoje plány, jak se říkávalo. Ačkoliv v dnešní době hraničí představa rozesmá-

tého Boha s rouháním. Náš Bůh má pro smích uděláno.

„Měly jsme v předmanželské přípravce další pokus o sebevraždu,“ sdělila mi a zastrčila si za ucho zbloudilý pramínek vlasů. Sundala si tu ohavnou bábuš-

kovitou pokrývku hlavy, kterou musíme nosit na veřejnosti, abychom v mužích nerozněcovaly vášeň, i když představa, že by někoho mohla rozrajcovat teta Lisa, z profilu pořád úchvatná, ale povážlivě vrásčitá, či já s tou svou šedivějící slámou a tělem jako pytel brambor, je tak absurdní, že ani nestojí za řeč.

Ne, sebevražda ne, už zase! Ale teta Lisa řekla pokus, což znamená, že se nezdařila. Když se zdaří, znamená to vždycky vyšetřování a prst namířený na Rezidenci Ardua. Obvyklou výtkou bývá nevhodná volba partnera – předvýběr se totiž odehrává v naší režii, protože máme pod palcem genealogické informace.

I když názory na vhodnost se samozřejmě liší.

„Co to bylo tentokrát? Předávkování? Kolikrát jsem říkala, že by manželky neměly nechávat léky proti úzkosti válet bez dozoru, aby se k nim dostal kdekdo?

Nebo opiáty: pokušení se přece dá předcházet! Nebo se pokusila oběsit?“

„Ani jedno,“ hlesla teta Lisa. „Podřízla si žíly zahradními nůžkami. Těmi, co používám na květinová aranžmá.“

„Takže se k tomu postavila zpříma,“ ocenila jsem. „Co se stalo pak?“

„No, neřízla se moc do hloubky. I když krve z toho bylo víc než dost a došlo i na jistý… hluk.“

„Chápu.“ Hlukem měla na mysli křik: jak nevhodné pro dámu. „A potom?“

„Zavolala jsem záchranku – dala jí sedativa a odvezla ji do nemocnice. Pak jsem uvědomila příslušná místa.“

„Správně. Strážce, nebo Oči?“

„Ty i ty.“

Přikývla jsem. „Zhostila ses toho nejlepším možným způsobem. Máš snad ně-

jaké pochyby, které bys se mnou chtěla probrat?“ Tetě Lise zasvítily oči, protože jsem ji pochválila, ale potěšení vzápětí vystřídal znepokojený výraz.

„Tvrdí, že to udělá znovu, pokud… pokud se záměr nezmění.“

202

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Záměr?“ Ihned jsem věděla, co má na mysli, ale je lepší vyžadovat po ostatních, aby se vyjádřili zcela jasně.

„Pokud neupustíme od záměru provdat ji.“

„Máme na to důvěrnice,“ připomněla jsem. „Odvedly svou práci?“

„Vyzkoušely všechny běžné metody – bezvýsledně.“

„Pohrozily jste jí trestem nejvyšším?“

„Říká, že se smrti nebojí. Děsí se života. Za stávajících okolností.“

„A má výhrady vůči konkrétnímu uchazeči, nebo manželství jako takovému?“

„Jako takovému,“ potvrdila teta Lisa. „Navzdory všem výhodám.“

„Takže popudem nebylo aranžování květin?“ otázala jsem se suše. Přikládá mu zbytečnou váhu.

„To rozhodně ne.“

„Takže obavy z porodu?“ Tomu bych se nedivila, když je úmrtnost taková, jaká je, především u novorozeňat, ale i u rodiček. Dochází ke komplikacím, ze-jména pokud jsou děti znetvořené. Jednou se nám narodilo jedno bez rukou, což se vykládalo jako znamení, že Bůh nepohlíží na matku milostivě.

„Kdepak, z porodu ne. Tvrdí, že děti má ráda.“

„Takže z čeho?“ Trochu škodolibě jsem ji nutila, ať se vymáčkne: tetě Lise rozhodně neuškodí, když se čas od času ocitne tváří v tvář realitě. Tráví až příliš času lelkováním mezi okvětními plátky.

Bezděčně si natočila pramínek vlasů na prst. „Nechce se mi to vyslovit.“ Sklopila oči k zemi.

„Jen do toho,“ pobídla jsem ji. „Mě hned tak něco nezaskočí.“

Ještě chvíli otálela, celá rudá, a pak si odkašlala. „No. Jde o penisy. Podle mě má fobii.“

„Hmm. Penisy,“ zopakovala jsem zadumaně. „Už zase.“ Ty jsou totiž mezi děvčaty poměrně běžnou příčinou pokusů o sebevraždu. Možná budeme muset upravit osnovy, zauvažovala jsem: nevzbuzovat v nich takovou hrůzu, ubrat při líčení chlípných násilníků s tělem kentaura, vyškrtnout mužská přirození v plamenech. Ale kdybychom zase příliš zdůrazňovaly teoretické rozkoše sexu, vzbudily bychom v nich zaručeně zvědavost a koledovaly si o nežádoucí expe-rimenty, od nichž je už jen krůček k morálnímu úpadku a veřejnému kamenování. „Opravdu není naděje, že by dotyčný orgán považovala za pouhý prostředek svěcený účelem? Za předehru k dětem?“

„Ani jiskřička,“ zavrtěla hlavou teta Lisa. „I to jsme zkoušely.“

203

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Odevzdanost žen od samého stvoření světa taky?“

„Všechno, co se dalo.“

„I odepření spánku a čtyřiadvacetihodinové modlení s dohledem?“

„Zůstává neoblomná. A zároveň opakuje, že se cítí povolaná k vyššímu po-slání, přičemž samozřejmě víme, že tohle je běžná výmluva. Ale já doufala, že bychom… že bys…“

Povzdechla jsem si. „Nemá smysl bezdůvodně ničit mladým ženám život. Bude schopná naučit se číst a psát? Je dostatečně inteligentní?“ ujistila jsem se.

„To dozajista. Možná až moc inteligentní,“ prohlásila teta Lisa. „Má přílišnou představivost. Stran těch… právě těch… orgánů.“

„Ano, když s nimi experimentuje fantazie, mohou se penisy snadno vymknout kontrole,“ souhlasila jsem. „Začnou si žít vlastním životem.“ Odmlčela jsem se.

Teta Lisa se ošila.

„Přijmeme ji na zkoušku,“ kývla jsem nakonec. „Dáme jí šest měsíců a uvidíme, co se zvládne naučit. Jak víš, stejně potřebujeme rozšířit naše řady. My ze starší generace tu nebudeme věčně. Ale musíme postupovat opatrně. Stačí jeden slabší článek…“ Já tyhle příliš prudérní duše znám. Nemá cenu nutit je násilím: nedokážou přijmout tělesnou realitu. Svatební noc třeba ještě zvládnou, ale zane-dlouho už se houpají na lustru nebo leží v kómatu někde pod růžovým keřem, protože do sebe naházely všechny prášky, co po domě našly.

„Díky. Byla by to taková škoda.“

„Myslíš, kdybychom o ni přišly?“

„Ano.“ Teta Lisa je měkkota. Proto dostala na starosti všechno to aranžo-vání květin a podobně. V předchozím životě přednášela na univerzitě francouz-skou literaturu osmnáctého století, a to jen předrevoluční. Výuka na Rubínové předmanželské přípravce jí může nejspíš připomínat vedení salonu.

Snažím se přidělovat úkoly podle povolání. Je to tak lepší a já jsem velká za-stánkyně výrazu lepší. Když už nemáme nejlepší.

Protože takhle teď žijeme.

A tak jsem se do případu toho děvčete musela vložit. Ostatně osobním zájmem můžu u těch, které mají sebevražedné sklony a tvrdí, že se k nám chtějí přidat, od prvopočátku jenom získat.

204

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Teta Lisa přivedla Beku ke mně do pracovny: hubenou, hezkou a křehounkou, s velkýma jasnýma očima a ovázaným levým zápěstím. Ještě na sobě měla zelenkavé šaty budoucí nevěsty. „Pojď dál,“ řekla jsem jí. „Já tě neukousnu.“

Cukla sebou, jako by o tom pochybovala. „Smíš si na tu židli sednout,“ po-bídla jsem ji. „Teta Lisa si sedne hned vedle tebe.“ Zdráhavě se posadila, s koleny skromně u sebe, s rukama sepnutýma v klíně. Nedůvěřivě si mě měřila.

„Tak ty se chceš stát tetou,“ konstatovala jsem. Přikývla. „Je to výsada, ne ná-

rok. To doufám chápeš. A není to odměna za tu hloupost, žes chtěla skoncovat se životem. To byla chyba a urážka Stvořitele. Spoléhám na to, že už se nebude opakovat, pokud tě přijmeme.“

Zakroucení hlavou, slzička, kterou si neutřela. Uronila ji jen naoko, aby na mě udělala dojem?

Požádala jsem tetu Lisu, aby počkala venku. A pak jsem spustila ten svůj mo-nolog: dáváme jí v životě druhou šanci, zdůraznila jsem, ale jak ona, tak i my musíme mít jistotu, že je to pro ni ta pravá cesta, protože poslání tety není pro každou. Musí se zavázat, že bude poslouchat příkazy svých nadřízených, musí se pilně věnovat studiu, stejně jako vykonávat všechny světské povinnosti, musí se každý večer i každé ráno modlit, aby ji Bůh vedl správným směrem, a po šesti měsících, pokud si za svým rozhodnutím bude stát a my usoudíme, že je pro nás přínosem, složí přísahu Arduy a vzdá se všech jiných možných cest, ale i pak bude jenom teta čekatelka, dokud úspěšně neabsolvuje perlovou misii v zahraničí, na niž se vydá až po mnoha letech. Je připravena tohle všechno podstoupit?

A Beka kývala, že ano. Byla vděkem bez sebe! Slibovala, že udělá všechno, co po ní budeme chtít. Zachránily jsme ji před, před… Zarazila se, zrudla.

„Stalo se ti snad v předchozím životě něco špatného, mé dítě?“ optala jsem se jí. „Týkalo se to nějakého muže?“

„Nechci o tom mluvit,“ řekla. Teď naopak zbledla jako stěna.

„Bojíš se trestu?“ Přikývla. „Mně se svěřit můžeš,“ povzbudila jsem ji. „Já už slyšela spoustu nepříjemných zpovědí. A dovedu si představit, čím sis asi tak mohla projít.“ Ale ona se k tomu stejně neměla, a tak jsem nenaléhala. „Boží mlýny melou pomalu,“ dodala jsem, „ale melou velmi najemno.“

„Prosím?“ Nechápavě se na mě zadívala.

„Tím chci říct, že ten, kdo ti to provedl, časem neujde trestu. Ty už se tím ne-trap. S námi budeš v bezpečí. Tady už tě obtěžovat nemůže.“ My tety v takových 205

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

případech nejednáme otevřeně, ale jednáme. „A já doufám, že si důvěru, kterou v tebe vkládám, opravdu zasloužíš,“ zdůraznila jsem.

„Ano, ano,“ vyhrkla. „Dokážu vám to!“ To zpočátku slibují všechny, samou úlevou, když mi otrocky leží u nohou. Někdy pak pochopitelně názor změní: i tady se našly odpadlice, i odtud se vykrádaly zadními vrátky na dostaveníčka s neuváženými Romey, i tady docházelo k neposlušnostem a útěkům. Takové bláhovosti bohužel většinou nedopadly příliš šťastně.

„Teta Lisa ti obstará uniformu,“ přešla jsem k praktickým náležitostem. „Zí-

tra budeš mít první hodinu čtení a začneš si osvojovat naše pravidla. Ale nejdřív si musíš vybrat jméno. Ze seznamu vhodných jmen. Tak šup. Dneska ti začíná zbytek života,“ pravila jsem co možná zvesela.

„Ani nevím, jak vám poděkovat, teto Lydie!“ vydechla Beka. Oči jí přímo zářily. „Jsem vám tak vděčná!“

Chladně jsem se na ni usmála. „To ráda slyším,“ podotkla jsem a opravdu mě to těšilo. Vděčnosti není nikdy dost: ukládám si ty drahocenné dluhopisy na horší časy. Nikdy nevíš, kdy se můžou hodit.

Spousta se cítí povolaná, ale vyvolených je jen pár. Ačkoliv pro Rezidenci Ardua to tak docela neplatilo: jenom pár povolaných jsme musely vyřadit. A Beku jsem už tehdy odhadla na oddanou duši. Květinku doma mořenou, která ale v naší řádné péči znovu rozkvete.

„Zavři za sebou dveře, buď tak hodná,“ požádala jsem ji. Div z pracovny ne-vyhopkala. Jak je mládí skotačivé, pomyslela jsem si. Jak dojemně nevinné! Byla jsem kdysi taky taková? Už jsem si nedokázala vzpomenout.

206

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XIV

REZIDENCE ARDUA

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 35

Když si Beka podřezala žíly zahradními nůžkami a krvácela na kopretiny a odvezli ji do nemocnice, moc jsem se o ni bála: vzpamatuje se z toho, potrestají ji?

Ale přešel podzim a zima a pořád jsme o ní neměly jedinou zprávu. Dokonce ani naše marty netušily, co se s ní stalo.

Šúnemit tvrdila, že Beka se jenom snaží upoutat pozornost. Já s ní nesouhlasila a kvůli tomu se náš vztah až do konce školy ochladil.

S příchodem jarního počasí oznámila teta Gabbana, že pro Paulu a velitele Kylea vybraly tři uchazeče. Přišla k nám domů, ukázala nám jejich fotografie a odrecitovala jejich životopis i přednosti, jak si je zapsala do notýsku, a Paula s velitelem Kylem poslouchali a přikyvovali. Ode mě se očekávalo, že se podí-

vám na fotografie a poslechnu si ty chvalozpěvy, aniž bych se k nim prozatím vyjadřovala. A že dostanu týden na rozmyšlenou. Protože pokud bych v někom z nich našla zalíbení, vezmou to pochopitelně v úvahu, prohlásila teta Gabbana.

Paula se tomu pousmála.

„To jistě,“ nechala se slyšet. Já mlčela.

První nápadník byl velitel se značně vysokým postavením a ještě starší než velitel Kyle. Místo nosu měl červenou bambuli a oči mu lezly z důlků – podle toho se, jak tvrdila teta Gabbana, pozná silná osobnost a taky že bude svou manželku spolehlivě ochraňovat a náležitě ji zaopatří. Měl bílou bradu a pod fousy se mu jich naskládalo ještě pár dalších. Počítal se k prvním Synům Jákobovým, takže byl v podstatě něco jako Bůh a hrál důležitou roli při založení Gileádské republiky. Dokonce se o něm říkalo, že patřil ke skupině, která stála za útokem na tu morálně prohnilou baštu někdejších Spojených států zvanou Kongres. Manželek 209

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

už měl několik – všechny bohužel umřely – a ani pět služebnic ho nedokázalo obdařit potomstvem.

Jmenoval se velitel Judd, ale nevím, jestli vám je tahle informace k něčemu dobrá, pokud se pokoušíte zjistit jeho pravou totožnost, protože velitelé v čele Synů Jákobových si v dobách, kdy tajně plánovali ustavení Gileádu, jména dost často měnili. Tenkrát jsem o změnách jmen neměla tušení: dozvěděla jsem se o nich až později při brouzdání Genealogickým archivem rodových linií v Rezidenci Ardua. Ale dokonce i tam Juddovo původní jméno vymazali.

Další uchazeč byl mladší a hubenější. Hlavu měl nahoře zašpičatělou a uši jako plácačky. Podle tety Gabbany uměl moc dobře počítat a celkově to byl in-telektuál, i když to se nepovažovalo zrovna za žádoucí – hlavně ne už žen –, ale u manžela se to dá tolerovat, říkala. S předchozí ženou, která umřela v ústavu pro duševně trpící, se mu podařilo zplodit dítě, ale to chuďátko se nedožilo ani roku.

Ne, nebylo to nedítě, zdůraznila teta Gabbana, při narození s ním bylo všechno v pořádku. Příčinou smrti byla dětská rakovina, tehdy čím dál častější.

Třetímu, synovi velitele s nižší hodností, bylo jenom pětadvacet. Měl spoustu vlasů, masivní zátylek a oči hodně blízko u sebe. Nebyl by taková výhra jako ti první dva, připustila teta Gabbana, ale rodina je z vyhlídky sňatku nadšená, takže by si mě jeho rodiče patřičně předcházeli. A to je třeba zohlednit, protože nevraživost ze strany tchána nebo tchyně dokáže manželku hodně potrápit: věčně jim něco není po chuti a vždycky straní manželovi.

„Neunáhli se, Ágnes,“ nabádala mě teta Gabbana. „Nech si to pěkně projít hlavou. Tvoji rodiče chtějí, abys byla šťastná.“ To byla laskavá poznámka, ale nezakládala se na pravdě: nechtěli, abych byla šťastná, jenom abych už konečně zmizela z domu.

Tu noc se mi v posteli do tmy za zavřenýma očima promítaly fotky těch tří uchazečů. Představovala jsem si, jak na mně leží – což bude určitě následovat –, jak se do mě snaží zastrčit tu svou ohavnost, a měnila jsem se v kámen.

Proč jsem si představovala, že budu chladná a nehybná jako kámen? Přemýš-

lela jsem o tom a pak mi to došlo: budu chladná a nehybná, protože budu mrtvá.

Sinalá a bezkrevná jako Kyleova, když ji rozřízli, aby z ní vyndali dítě, a pak tam ležela bez hnutí, zabalená do prostěradla, a mlčky na mě třeštila oči. Byla v tom jistá síla, v tom tichu a nehybnosti.

210

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

36

Zvažovala jsem útěk z domova, ale jak bych to provedla a kam bych se vrtla? Neměla jsem vůbec ponětí o zeměpise, protože ten jsme se ve škole neučily, naše bezprostřední okolí nám totiž mělo plně postačovat – proč by manželka potřebovala víc? Netušila jsem ani, kam až Gileád sahá. Jaká je jeho rozloha a kde jsou jeho hranice? A co ty praktičtější otázky – jak bych cestovala, co bych jedla, kde bych spala? A kdybych pře-ce jen utekla, zprotivila bych se Bohu? Určitě by po mně hned vyhlásili pátrání. Způ-

sobila bych spoustu utrpení jiným lidem, jako ta ženina rozsekaná na dvanáct dílů?

Svět se přece přímo hemží muži, kteří lační po dívkách na scestí: byla bych pro ně poběhlice nedbalá řádných mravů. Možná by si na mě někdo počíhal už za nejbližším rohem, rozcupoval by mě, zprznil a zbyla by ze mě jen hromádka povadlých zelených plátků.

Týden na rozmyšlenou, kdo se stane mým manželem, téměř vypršel. Paula i velitel Kyle dávali přednost veliteli Juddovi: měl největší moc. Snažili se mě vše-možně přesvědčit, protože bylo pochopitelně lepší, když nevěsta s volbou souhlasila. Šuškalo se totiž o svatbách v nejvyšších kruzích, kde se leccos zvrtlo – kdy došlo na pláč, mdloby, mateřské políčky. Dokonce jsem jednou zaslechla, jak si marty povídaly, že nevěstě se před obřadem píchlo něco na uklidnění. S dávkováním se muselo postupovat opatrně: když se nevěsta malinko zapotácí nebo mumlá, dá se to připsat emocím, protože svatba je přece jen pro dívku zlomo-vým okamžikem, ale s bezvládnou nevěstou se sňatek uzavřít nedá.

Došlo mi, že mě za velitele Judda provdají, ať se mi to líbí, nebo ne. Bez ohledu na můj odpor. Ten jsem si ale nechávala pro sebe a předstírala jsem, že se nemůžu rozhodnout. Jak jsem říkala, už jsem se naučila leccos zahrát.

211

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Jen si představ, jak vážená manželka bys byla,“ vemlouvala se mi Paula. „Nic lepšího neexistuje.“ A protože velitel Judd už není mladík a nebude tu věčně – ne že by si to přála, chraň Bůh –, pravděpodobně ho přežiju a po jeho smrti budu mít jako vdova mnohem volnější ruku při výběru příštího manžela. Na tuhle výhodu nesmím zapomínat! Ačkoliv i pak mi bude samozřejmě do výběru mluvit mužská část příbuzenstva, včetně té z manželovy strany.

Načež se snažila zpochybnit vhodnost těch druhých dvou, utahovala si z toho, jak vypadají, haněla jejich povahu a společenské postavení. Nemusela se namá-

hat: hnusili se mi oba.

Mezitím jsem zvažovala další možnosti. Co se vedle aranžování dá provést se zahradními nůžkami, mi ukázala Beka – i Paula je někde doma měla, ale nejspíš v kůlně, a ta byla zamčená. Pak jsem se taky mohla oběsit na pásku od županu, jako jiná nešťastnice, o níž mi vyprávěla asi před rokem Vera, zatímco Sila s Rosou smutně vrtěly hlavou.

„Sebevražda je selhání víry,“ prohlásila Sila.

„A jsou z toho jenom nepříjemnosti,“ přidala se Rosa.

„Každopádně to zostudí rodinu,“ zakončila debatu Vera.

Mohla jsem zkusit louh, jenže ten byl v kuchyni, stejně jako nože, a marty měly oči všude – i bez říkání věděly, jak jsem zoufalá. Každou chvíli utrousily moudro typu

„všechno špatný je k něčemu dobrý“ nebo „čím tvrdší skořápka, tím sladší oříšek“

a pobrukovaly si něco o tom, že diamanty jsou lékem na všechno. Rosa dokonce ne-váhala zabručet „jednou mrtvej, mrtvej navěky“ a střelila při tom po mně pohledem.

Nemělo cenu prosit je o pomoc, ani Silu ne. I kdyby mě litovaly sebevíc a přály mi jen to nejlepší, nebylo v jejich moci cokoliv ovlivnit.

Koncem týdne se oznámilo moje zasnoubení: s velitelem Juddem, jak jinak.

Dorazil k nám domů v uniformě se všemi metály, potřásl rukou veliteli Kyle-ovi, uklonil se Paule a usmál se kamsi nade mě. Paula se přesunula ke mně, objala mě a chytila jemně kolem pasu – to ještě nikdy neudělala. Bála se snad, že se pokusím o útěk?

„Dobrý večer, drahá Ágnes,“ pronesl velitel Judd. Zaměřila jsem se na jeho metály: byl na ně lepší pohled než na něj.

„Neumíš pozdravit?“ sykla Paula a dloubla mě do zad. „Dobrý večer, pane.“

„Dobrý večer,“ vymáčkla jsem ze sebe. „Pane.“

Velitel pokročil blíž, přeskupil všechny svoje laloky do úsměvu a cudně mě políbil na čelo. Jeho pusa se mi tam nepříjemně teple přilepila a pak se s vlhkým 212

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

mlasknutím zase odtáhla. Připadalo mi, že při tom skrz lebku vysál kousíček mozku. Když tohle udělá ještě tisíckrát, pomyslela jsem si, budu ji mít dočista vycucanou.

„Doufám, že se mnou budeš šťastná, má drahá,“ pravil.

Cítila jsem jeho dech, směs alkoholu, máty z ústní vody jako u zubaře a pachu hnijících zubů. A s tím se dostavila i nezvaná představa svatební noci: neznámou místností se ke mně v šeru blížila obrovská nevyzpytatelná bílá hrouda. Měla hlavu, ale ne tvář: jenom otvor jako přísavku pijavice. Někde uprostřed trupu se jí klátilo třetí chapadlo. Dorazila k posteli, kde jsem ležela ochromená hrů-

zou a taky nahá – na to se člověk musí svlíknout, aspoň trochu, říkala Šúnemit.

Co pak? Zavřela jsem oči, abych ten obraz zapudila, pak jsem je zase otevřela.

Velitel Judd se odtáhl a lišácky mě ojížděl pohledem. Oklepala jsem se, když mě políbil? Snažila jsem se držet. Paula mě dloubala, až to bolelo. Věděla jsem, že bych měla něco říct, něco jako Děkuji nebo I já v to doufám nebo To jistě, ale nedokázala jsem ze sebe vydat ani hlásku. Zvedal se mi žaludek – co kdybych se pozvracela, přímo tam, na koberec? To by byla ostuda.

„Je výjimečně skromná,“ ucedila Paula honem a úkosem mě sjela.

„A to je okouzlující rys,“ poznamenal můj nápadník.

„Můžeš jít, Ágnes Jemímo,“ propustila mě Paula. „Tvůj otec musí s panem velitelem probrat pár věcí.“ Zamířila jsem tedy ke dveřím. Asi jsem se i trochu motala.

„Zjevně je poslušná,“ slyšela jsem velitele Judda, když jsem opouštěla salon.

„Ó ano,“ pospíšila si Paula. „Neznám uctivější dítě.“

Lhářka jedna. Dobře věděla, jak to ve mně vzteky vře.

Znovu k nám zavítala trojice zodpovědná za svatební přípravy. Tentokrát mi teta Lorna, teta Sára Lee a teta Betty braly míry na svatební šaty: přinesly pár náčrtků. Měla jsem se vyjádřit, v kterých šatech bych šla nejradši. Namátkou jsem na jedny ukázala.

„Není jí něco?“ otázala se teta Betty Pauly starostlivě. „Připadá mi nějaká vyčerpaná.“

„Ále, to bude nejspíš tím vzrušením,“ mávla rukou Paula.

„Chápu,“ souhlasila teta Betty. „V tomhle období s nimi cloumá tolik emocí.“

„Řekněte martám, ať jí uvaří něco na uklidnění,“ navrhla teta Lorna. „Heř-

mánek. Nebo dají sedativum.“

213

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

K šatům jsem měla dostat i spodní prádlo a noční košilku určenou na svatební noc, vepředu na mašličky – abych se snadno dala rozbalit, jako dárek.

„K čemu všechny tyhle pentle a kanýry?“ ušklíbla se Paula. „Stejně to neocení.“ Mluvila o mně, jako bych tam nebyla.

„Ty tam nejsou kvůli ní,“ prohlásila teta Sára Lee bez obalu. A teta Lorna tiše odfrkla.

Pokud šlo o vlastní svatební šaty, navrhovala teta Sára Lee „klasickou“ linii.

Podle ní byla ve všech ohledech nejvhodnější, protože čistými liniemi se nejspíš dosáhne elegance. Závoj s jednoduchým věnečkem z látkových sněženek a po-mněnek. Výroba umělých květin byla jedním z podporovaných uměleckých ře-mesel ekonomanželek.

Chvíli se polohlasně dohadovaly, jestli přidat krajku, jak navrhovala teta Betty, protože by to bylo mnohem přitažlivější, nebo ne, jak chtěla Paula, protože o při-tažlivost tady přece ani tolik nejde. Rozumělo se samo sebou, že hlavním účelem taškařice je rychle ji odbýt a utopit mě v minulosti jako kus olova, abych ji přestala otravovat. Nikdo by nemohl říct, že nesplnila svou povinnost manželky velitele a spořádané občanky Gileádu.

Svatba jako taková se uskuteční, jakmile mi přešijí šaty – na to by měly bez problémů stačit dva týdny. Má už Paula seznam lidí, které by na svatbu chtěla pozvat? Sešly spolu dolů a Paula tetě Sáře Lee nadiktovala jména hostů a ona si je zapsala. Tety připraví a osobně doručí pozvánky. To patřilo k jejich roli: nosit zprávy plné jedu.

„Ty se snad netěšíš?“ otázala se teta Betty, když s tetou Lornou balila náčrtky a já se znovu oblíkala. „Za dva týdny budeš mít vlastní dům!“

Povzbuzení znělo tesklivě – ona sama totiž vlastní dům nikdy mít nebude –, ale já tomu nevěnovala pozornost. Dva týdny, pomyslela jsem si. Na tomhle světě mi zbývá pouhých čtrnáct dní života. Jak je strávím?

214

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

37

Dny odtikávaly a moje zoufalství rostlo. Kudy z toho ven? Neměla jsem zbraň ani prášky, které by mě spolehlivě odpravily. Vzpomněla jsem si, jak Šúnemit ve škole vyprávěla o něčí služebnici, která vypila něco na čištění odpadů.

„Přišla o dolní polovinu obličeje,“ vyžívala se Šúnemit v podrobnostech. „Prostě se jí… rozpustila! Jedna dvě… jako šumák.“ Tehdy jsem jí nevěřila, ale teď už jí věřím.

Napuštěná vana? Ale to bych lapala po dechu a cákala a stejně bych to nevydržela, protože ve vaně bych si těžko mohla uvázat kámen kolem krku jako v je-zeře nebo v řece nebo v moři – a ty jsem taky měla mimo dosah.

Možná budu muset přetrpět obřad a pak velitele Judda zavraždit o svatební noci. Ukrást někde nůž a vrazit mu ho do krku – a pak sobě. Dá dost práce odstranit všechnu tu krev z prostěradla a povlečení – ale to už nebude moje starost.

Představovala jsem si, jak by se asi zatvářila Paula, kdyby uviděla tu krvavou komnatu. Taková řezničina by totiž pošpinila i její pověst.

Všechny ty scénáře se mi pochopitelně jen honily hlavou. Spřádala jsem je, ačkoliv jsem věděla, že bych nikdy nedokázala nikoho zabít, ani sebe. Pořád se mi vybavovalo, jak odhodlaně se tvářila Beka, když si podřezávala žíly: ona to myslela vážně, ona byla připravená zemřít. Vedla ji síla, kterou jsem já postrá-

dala. Já bych se k tomu nikdy neodvážila.

V noci jsem si v posteli snila o tom, že se mi podařilo jako zázrakem vyváznout, tou nebo jinou cestou, ale všechny vyžadovaly pomoc druhých: kdo by mi 215

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

pomáhal? Leda někdo, koho jsem ještě neznala: můj zachránce, strážce skrytých dveří, držitel tajného hesla. Nic z toho se mi nesplní, říkala jsem si při probuzení. Ale hlavou mi dál vířila jediná otázka: co mám dělat? Nedokázala jsem se na nic soustředit, ztratila jsem chuť k jídlu.

„Ta svatba ji ale chudinku pěkně rozhodila,“ litovala mě Sila. „Bůh jí žehnej!“ Což jsem potřebovala, ale nedokázala jsem si představit, jak by mi Bůh mohl požehnat.

Když už mi zbývaly jen tři dny, dostala jsem nečekanou návštěvu. Sila pro mě přiběhla nahoru. „Přišla za tebou teta Lydie,“ oznámila mi šeptem. „Hodně štěstí. To ti přejeme všechny.“

Teta Lydie! Zakladatelka, která visí ve zlatém rámu na stěnách všech tříd, nejmocnější ze všech tet – a jde za mnou? Co jsem provedla? Zamířila jsem dolů a celá jsem se třásla.

Paula naštěstí nebyla doma – ačkoliv když jsem tetu Lydii poznala blíž, pochopila jsem, že štěstěna v tom prsty neměla. Teta Lydie seděla na pohovce v salonu. Byla menší, než jsem si ji pamatovala z pohřbu naší služebnice, ale možná se mi to jen zdálo, protože jsem sama vyrostla. Dokonce se na mě usmála a kolem pusy se žlutými zuby se jí zavlnily vrásky.

„Ágnes, má milá,“ přivítala mě. „Říkala jsem si, že by tě mohly zajímat zprávy o tvojí kamarádce Bece.“ Vzbuzovala ve mně takovou bázeň, že jsem ze sebe nedokázala nic vymáčknout.

„Je mrtvá?“ hlesla jsem nakonec zdrceně.

„Co tě nemá. Beka je šťastná a v bezpečí.“

„A kde je?“ vykoktala jsem.

„Je s námi, v Rezidenci Ardua. Chce se stát tetou a my ji přijaly jako čekatelku.“

„Aha,“ vydechla jsem. Najednou mi svitlo, otevíraly se mi dveře.

„Ne každá se hodí pro manželství,“ pokračovala. „U některých by to bylo plýtvání jejich schopnostmi. Existují i další způsoby, jak může dívka nebo žena přispět k Božímu záměru. Doneslo se mi, že bys se mnou mohla být zajedno.“

Kdo jí to donesl? Sila? Vytušila asi, jak se sňatku děsím.

„Ano,“ přiznala jsem. Možná k ní přece jen doputovaly moje modlitby z dří-

vějška a ona je vyslyšela, i když jinak, než jsem čekala.

216

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Beka se cítila povolaná k vyššímu poslání. Pokud cítíš něco podobného, máš ještě čas nám o tom povědět,“ nadhodila.

„Ale jak bych… já nevím, jak bych…“

„Já sama s takovým návrhem přijít nemůžu,“ pokračovala. „To by bylo v rozporu se základním právem otce provdat svou dceru. Povolání k vyšší službě může právo rodiče převážit, ale to bys musela udělat první krok a oslovit nás. Tuším, že teta Estée by byla ochotna naslouchat. Pokud jsi o něm opravdu přesvědčená, jistě si najdeš způsob, jak se jí svěřit.“

„Ale co velitel Judd?“ zeptala jsem se ustrašeně. Měl takovou moc: bála jsem se, že kdybych mu dala košem, určitě by se rozhněval.

„Mno, velitel Judd nemá o nabídky nouzi,“ prohlásila s výrazem, do něhož jsem nedokázala proniknout.

Mým dalším úkolem bylo tedy najít si cestičku k tetě Estée. Nemohla jsem to-tiž říct, proč za ní chci jít: to by mi Paula nedovolila. Zamkla by mě v pokoji, uchýlila by se k práškům. Projevovala přímo pekelnou snahu dotáhnout svatbu do konce. A výraz pekelnou jsem nepoužila náhodou: vsadila na ni svou duši, ačkoliv jak jsem se dozvěděla později, zaprodala ji ďáblu už dávno.

Den po návštěvě tety Lydie jsem zašla za Paulou. Jestli bych nemohla ještě jednou mluvit s tetou Lornou kvůli svatebním šatům, i když mi je už dvakrát zkoušely a teď je přešívaly. Přece jen bych chtěla ve svatební den vypadat k světu.

Když je to jen jednou za život, dodala jsem a usmála se na ni. Přemýšlela jsem o tom a připadám si v nich jako žárovka ve stínítku. Udělalo by mi to radost a tím víc bych sňatek ocenila.

Paula si mě nevlídně změřila. Určitě mi na ten úsměv neskočila – ale ať už jsem ho předstírala nebo ne, dělala jsem, co po mně chtěla.

„No to je dost, že projevíš aspoň špetku zájmu,“ opáčila suše. „Je vidět, že teta Lydie sem nevážila cestu nadarmo.“ Návštěva jí samozřejmě nezůstala utajená –

na rozdíl od jejího účelu.

Ale nemůžeme tetu Lornu tak obtěžovat – mají spoustu práce, jak jistě vím, ono to není jen tak, naaranžovat květinovou výzdobu, objednat pohoštění –

a ona sama nemá čas mě někam vozit.

„Teta Lorna je u Šúnemit,“ podotkla jsem. Říkala mi to Sila. Šúnemit měla taky krátce před svatbou. V tom případě mě tam může náš strážce dovézt, 217

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

uvolila se Paula. Rozbušilo se mi srdce, částečně úlevou, částečně strachem: na můj plán přece jen dojde.

Jak marty věděly, kde kdo je? Nesměly používat kompukomy ani dostávat dopisy. Musely se to dozvědět od ostatních mart, nebo možná občas i od tet a taky od některých manželek. Tety, marty, manželky: třebaže si nezřídka zá-

viděly a nevražily na sebe nebo se možná dokonce nemohly vystát, zvěsti a no-vinky se mezi nimi šířily jako neviditelnou pavučinou.

Paula zavolala našeho strážce a dala mu pokyny, kam mě má odvézt. Asi se mě chtěla zbavit i na tu chvilku, abych jí domov nezamořovala tím nesnesitelným pachem hromádky neštěstí. Šúnemit tvrdila, že holkám se před svatbou dávají do mléka prášky na radost, ale mně je do mléka rozhodně nikdo nedával.

Strážce mi otevřel zadní dveře našeho auta a já nasedla. Zhluboka jsem se na-dechla, napůl rozjařeně, napůl zděšeně. Co když tahle malá lest nevyjde? A co když vyjde? Tak jako tak jsem mířila do neznáma.

Dala jsem řeč s tetou Lornou, protože tam skutečně byla. Šúnemit měla radost, že jsem se zastavila, a prohlásila, že až se vdáme, můžeme se vídat dle libosti.

Vtáhla mě dovnitř a ukazovala mi svoje šaty a vykládala mi o nastávajícím – ten její vypadá sice jako kapr (pošeptala mi a zahihňala se), jelikož mu chybí brada a poulí oči, ale mezi veliteli má docela slušnou pozici.

No tak to se musí těšit, řekla jsem jí. Zapěla jsem chválu na šaty a dodala jsem, že jsou mnohem krásnější než ty moje. Šúnemit se tomu zasmála a namítla, že slyšela, že si beru prakticky Boha, a rozplývala se nad mým štěstím, protože můj nastávající stojí tak vysoko. Sklopila jsem oči k zemi a zopakovala, že má stejně hezčí šaty. To ji potěšilo a jala se mě uklidňovat, že zvládneme i sex, že to nakonec snad přece jen nebude taková obtíž. Přinejhorším dáme na radu tety Lisy a budeme myslet na aranžování, protože to stejně nezabere moc dlouho, a možná se nám opravdu podaří mít vlastní děti, bez pomoci služebnic. Zeptala se, jestli si dám ovesnou sušenku, a rovnou pro ně poslala martu. Jednu jsem si vzala a pomalounku ukusovala, i když jsem neměla hlad.

Pak jsem se omluvila, že se kvůli všem těm přípravám nemůžu zdržet moc dlouho, ale že bych ještě potřebovala něco v rychlosti probrat s tetou Lornou.

Našly jsme ji na druhém konci chodby – byla zahloubaná do zápisníčku v jednom z pokojů pro hosty. Poprosila jsem ji, jestli by mi nemohla na šaty ještě něco 218

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

přidělat – bílou mašli nebo kanýrek, to už jsem zapomněla. Dala jsem Šúnemit sbo-hem, poděkovala za sušenky a znovu jí pochválila šaty. Vyšla jsem předními dveřmi, vesele jí zamávala jako bezstarostná kamarádka a vykročila jsem zpátky k autu.

Tam jsem s rozbušeným srdcem poprosila řidiče, jestli by mi nemohl zastavit u školy, protože bych moc ráda navštívila svou starou paní učitelku tetu Estée a poděkovala jí za všechno, co mě naučila.

Otevřel mi zase dveře a podezřívavě se na mě zamračil. „Moje instrukce zněly jinak,“ prohlásil.

Vyloudila jsem úsměv v naději, že ho okouzlí. Tvář mi přitom ztuhla, jako by mi někdo bral posmrtnou masku. „Nemá se co stát,“ prohodila jsem. „Manželce velitele Kylea to nebude vadit. Teta Estée je přece teta! Takže na mě dá pozor!“

„No, já nevím,“ zapochyboval.

Zvedla jsem k němu oči. Nikdy dřív jsem mu vlastně nevěnovala pozornost, protože jsem ho většinou viděla jenom zezadu. Postavou připomínal torpédo, malá hlava a ramena, nejširší v pase. Pořádně se neoholil, tu a tam měl štětiny a vyrážku.

„Brzy se budu vdávat,“ oznámila jsem mu, „a můj nastávající má jako velitel značnou moc – mnohem větší než Paula. Totiž než manželka velitele Kylea.“

Odmlčela jsem se, aby tu informaci vstřebal, a i když se to stydím přiznat, pro větší důraz jsem mu položila ruku na tu jeho, kterou držel dveře auta. „Postarám se vám o odměnu,“ dodala jsem.

Malinko sebou cukl a začervenal se. „No tak jo,“ svolil, ale bez úsměvu.

Tak takhle se ženám daří ledacos prosadit, pomyslela jsem si. Když jim není proti mysli vemlouvat se, lhát a nedržet slovo. Připadala jsem sama sobě odporná, ale uvidíte, že mě to nezastavilo. Znovu jsem se na něj usmála a podka-sala jsem si sukni, aby mi při nasedání vykoukl kotník. „Díky,“ pronesla jsem ještě. „Nebudete litovat.“

Zavezl mě k vidale, jak jsem ho požádala, a prohodil pár slov s anděly na stráži, načež se obě křídla brány rozevřela dokořán a my vjeli dovnitř. Poprosila jsem ho, aby na mě chvilku počkal: nezdržím se dlouho. Pak jsem vyrovnaně vykročila ke školní budově, která mi najednou připadala mnohem menší, než když jsem ji opouštěla.

Už bylo po vyučování: měla jsem štěstí, že jsem tetu Estée vůbec zastihla.

I když se opět nemuselo jednat o náhodu. Seděla za stolem ve svojí třídě a něco si zapisovala. Zaslechla kroky a vzhlédla.

219

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ágnes!“ zvolala. „Ty jsi ale vyrostla!“

Moje plány tady končily. Chtěla jsem se jí jen vrhnout k nohám a propuknout v pláč. Vždycky se ke mně chovala tak laskavě.

„Chtějí mě provdat,“ vyhrkla jsem, „a z toho, koho mi vybrali, na mě jde taková hrůza, že bych se radši zabila, než abych si ho vzala.“ Pak mi opravdu vytryskly slzy a svezla jsem se jí na stůl. Trochu jsem to hrála a dost možná i špatně, ale šlo o vysokou hru, jestli chápete, co tím myslím.

Teta Estée mě zvedla a dovedla k židli. „Posaď se, má milá,“ vybídla mě,

„a všechno mi pověz.“

Pak mi položila otázku, kterou mi položit musela. Vzala jsem v úvahu budoucí výhody manželství? Pověděla jsem jí, že vím, co všechno mi manželství může dát, ale že je mi to jedno, protože taková budoucnost není pro mě. Taková ne.

A co ti ostatní uchazeči, zajímala se. Nedala bych raději přednost jinému? Nebyli o nic lepší, vzlykala jsem, a Paula se stejně rozhodla beze mě – pro velitele Judda.

A tu pohrůžku sebevraždou jsem myslela vážně? Přikývla jsem a honem připojila, že jestli se mi to nepodaří před svatbou, udělám to po ní a velitele Judda za-biju taky, jakmile se mě jen pokusí dotknout. Vezmu na něj nůž a podříznu ho.

Pohrozila jsem tím odhodlaně, aby viděla, že jsem toho schopná, a na okamžik jsem tomu i věřila. Téměř jsem cítila, jak se z něj řine krev. A pak i ze mě.

Živě jsem si ji dovedla představit: tu rudou mhu.

Teta Estée se nezlobila, že jsem bezbožná, jak by mě odsoudila teta Vidala.

Místo toho hlesla, že chápe mou svízelnou situaci. „Existuje snad jiná cesta, po níž by ses ráda vydala, abys přispěla k vyššímu dobru? Cítíš se snad povolaná?“

Na to bych málem zapomněla. „Ano, ano,“ vyhrkla jsem, „přesně tak se cí-

tím. Povolaná k vyššímu poslání.“

Teta Estée se na mě dlouze a pátravě zadívala. Pak mě poprosila, abych jí dala chvilku na tichou rozpravu s Bohem. Přihlížela jsem, jak sepjala ruce, zavřela oči a sklonila hlavu. Zadržela jsem dech: Prosím, Bože, sešli jí tu správnou radu, pronášela jsem v duchu svou modlitbu.

Konečně oči otevřela a usmála se na mě. „Promluvím s tvými rodiči,“ přislí-

bila mi. „A s tetou Lydií.“

„Děkuju,“ vydechla jsem a znovu jsem se rozplakala, tentokrát úlevou.

„Chceš jít se mnou?“ zeptala se. „Za rodiči?“

„Nemůžu,“ vzlykla jsem. „Bojím se, že by mě už nepustili, že by mě zamkli v pokoji a něco mi píchli. Vy přece víte, že se to tak dělá.“

220

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Nepopřela to. „Někdy je to tak nejlepší, ale u tebe ne. Tady ve škole ovšem zůstat nemůžeš. Nemohla bych zabránit Očím, aby si sem pro tebe přišli, kdyby chtěli změnit tvůj názor. A o to bychom rozhodně nestály. Bude lepší, když půjdeš se mnou.“

Asi si Paulu nějak odhadla a usoudila, že je schopná všeho. Tehdy jsem nevě-

děla, jak na to teta Estée přišla, ale teď už to vím. Tety měly svoje metody a zdroje: žádná stěna pro ně nebyla dost silná, nikdo před nimi nedokázal zamknout dveře.

Šly jsme ven a ona řekla našemu strážci, aby vyřídil manželce velitele Kylea, že se omlouvá za zdržení Ágnes Jemímy a doufá, že tím nevyvolala zbytečné obavy.

A taky že se ji ona, teta Estée, chystá navštívit kvůli rozhodnutí v důležité věci.

„A co bude s ní?“ hodil hlavou ke mně.

Teta Estée ho ubezpečila, že za mě pro tu chvíli přebírá zodpovědnost a že si se mnou nemusí lámat hlavu. Sjel mě vyčítavým pohledem – vlastně dost ohavným: došlo mu, že jsem ho využila a dostala do potíží. Nezbylo mu ale než nasednout do auta a vyjet branou zase ven. Andělé strážili vidalu: poslouchali tedy tetu Estée.

Pak svým pagerem přivolala vlastního řidiče a nasedly jsme obě do auta. „Vezmu tě na bezpečnější místo,“ řekla mi. „Počkáš tam, dokud si nepromluvím s tvý-

mi rodiči. Až tam přijedeme, musíš mi slíbit, že něco sníš. Slibuješ?“

„Nebudu mít hlad,“ polkla jsem slzy.

„Budeš mít, až se tam zabydlíš,“ dodala. „Aspoň skleničku mléka, ano?“ Vzala mě za ruku a stiskla mi ji. „Dopadne to dobře, neboj,“ ubezpečila mě. „Všechno nakonec dobře dopadne.“ Pak mě pustila a jenom mi ruku lehce pohladila.

Uklidnila mě tím a povzbudila, ale zároveň jsem se málem znovu rozplakala.

Laskavost občas mívá tenhle účinek. „Jak?“ zajíkla jsem se. „Jak to může kdy dopadnout dobře?“

„To nevím,“ přiznala teta Estée. „Ale dopadne. Já v to věřím. Jenomže věřit dá občas takovou práci,“ povzdychla si.

221

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

38

Slunce už zapadalo. Vzduch se prosytil zlatavým oparem, v jarním období tak častým: z prachu nebo pylu. Stromy zářily svěžestí, čerstvě rozvinutým lesklým listím, jako bezpočtem dárků naráz rozbalených a vystavených na odiv. Jako by je Bůh právě stvořil, říkávala teta Estée v hodinách přírodožasu při snaze vyvolat v nás představu, kterak Bůh mávne rukou nad zimní mrtvolností stromů a ty zázračně napučí a zazelenají se. Každičký z těch lístků je jedinečný, dodávala, stejně jako vy! V takovou krásu se uvěřilo snadno.

Projížděly jsme s tetou Estée pod tím zlatým leskem. Uvidím ještě někdy tyhle domy, tyhle stromy, tyhle chodníky? Zející prázdnotou, naplněné tichem. V do-mech se rozsvěcela světla: tam se asi všem těm lidem žije šťastně, protože vědí, kam patří. Už v tu chvíli jsem se cítila jako vyvrženkyně: ale vyvržená z vlastní vůle, takže jsem se nemohla litovat.

„Kam to jedeme?“ zeptala jsem se.

„Do Rezidence Ardua. Tam můžeš zůstat, než navštívím tvoje rodiče.“

Zaslechla jsem o ní pár zmínek, šeptaných, protože to bylo zvláštní místo jenom pro tety. A do toho, co tety dělají, když se nedíváme, nám nic není, jak mi opakovaně kladla na srdce Sila. Hleděly si svého a my jsme jim do toho neměly strkat nos. „Ale já bych teda na jejich místě bejt nechtěla,“ dodávala vždycky.

„Proč ne?“ zeptala jsem se jí jednou.

„Je to svinstvo,“ nechala se od mlýnku na maso slyšet Vera. Dělaly koláč s vep-

řovým. „Musej si špinit ruce.“

„Kvůli nám,“ namítla Sila mírně a dál válela těsto.

222

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„A leze jim to na mozek,“ odfrkla Rosa nad krájením cibule. „Ať chtěj nebo ne. A k tomu ještě čtení!“ bouchla sekáčkem. „To já nikdy nemusela.“

„Já taky ne,“ přizvukovala Vera. „Bůhví v čem se musej vrtat! V hnusu a ne-

řádu.“

„Abysme to nemusely dělat my,“ připomněla Sila.

„Navíc se nikdy nevdaj,“ rozjímala Rosa. „Vo to já teda taky nikdy nestála, ale stejně. A nebudou mít děti. Ty mít nemůžou.“

„Stejně jsou na to moc starý,“ podotkla Vera. „A vyprahlý.“

„Tak já už doválela,“ oznámila Sila. „Máme celer?“

Navzdory těm odstrašujícím názorům na tety mě Rezidence Ardua fascinovala.

Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že Tabita nebyla moje vlastní maminka, mě při-tahovalo cokoliv, s čím se pojilo tajemství. Jako mladší jsem si rezidenci v duchu malovala, představovala jsem si ji obrovskou a přisuzovala jí kouzelné vlastnosti: tak utajovaná a mylně chápaná moc určitě sídlí v impozantní budově. Je to snad hrad, nebo spíš vězeňská pevnost? Podobá se naší škole? Určitě tam mají na dve-

řích spoustu obrovských bronzových zámků a klíče k nim u sebe nosí jenom tety.

Jakmile se v mysli objeví volná místa, představivost je ochotně zaplní. A strach je pilně inzeruje, stejně jako zvědavost. Mám bohatou zkušenost s oběma.

„Vy tam žijete?“ zeptala jsem se tety Estée. „V Ardue?“

„Všechny tety v tomhle městě tam bydlí,“ odpověděla. „I když většina našeho života se odehrává jinde.“

Když se v ulicích rozsvítily první lampy a zbarvily večer mdlou oranžovou, dojelo auto k bráně, od níž se na obě strany táhla vysoká cihlová zeď. Železná mříž byla zavřená. Vůz přibrzdil a brána se otevřela. A za ní světlomety, stromy.

V dálce na širokém schodišti před ozářeným zděným palácem – nebo tak alespoň působil – s bílým sloupovím postávala skupinka mužů v černých uniformách Očí. Brzy jsem se měla dozvědět, že tu kdysi bývala knihovna.

Auto zastavilo a řidič nám otevřel dveře, nejdřív tetě Estée a potom i mně.

„Díky. Počkejte prosím tady,“ řekla mu. „Za chvíli jsem zpátky.“

Vzala mě za ruku, obešly jsme velkou šedou kamennou budovu a minuly sousoší žen. V Gileádu byly sochy žen výjimkou, většinu tvořili muži.

„To je teta Lydie,“ ukázala na ústřední postavu. „Tedy její socha.“ Zdálo se mi to, nebo se jí teta Estée malinko uklonila?

223

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Vypadá jinak než ve skutečnosti,“ poznamenala jsem. Pak mě napadlo, jestli její návštěva u nás nemá náhodou zůstat v tajnosti, a tak jsem honem dodala:

„Viděla jsem ji na jednom pohřbu. Není tak vysoká.“ Teta Estée chvilku nereagovala. Zpětně vidím, jak obtížně se na takovou poznámku reaguje: nikdo nechce být přistižen, jak říká, že mocná osoba je vlastně malá.

„Není,“ připustila. „Ale sochy nejsou skutečnost.“

Zabočily jsme na dlážděnou cestičku. Kolem ní se táhla dlouhá dvoupat-rová budova z červených cihel se spoustou identických dveří, k nimž vedlo pár schůdků pod stříšku s bílým trojúhelníkovým průčelím. Uprostřed trojúhelníku bylo něco napsáno, ale já to tenkrát ještě nedokázala přečíst. Nicméně mě překvapilo, že se nápis objevuje takhle volně na veřejnosti.

„To je Rezidence Ardua,“ oznámila mi teta Estée. Byla jsem zklamaná: oče-kávala jsem něco mnohem velkolepějšího. „Pojď dál. Tady budeš v bezpečí.“

„V bezpečí?“

„Prozatím,“ dodala. „A doufám, že i dlouhodobě.“ Laskavě se na mě usmála.

„Sem bez povolení tet muži nesmějí. Na to je zákon. Můžeš si tu odpočinout, než přijdu.“ Před muži tu v bezpečí budu, napadlo mě, ale Paula by sem klidně vtrhnout mohla a pak by mě odvlekla někam, kde manželství neuniknu.

Teta Estée mě provedla jedním tím vchodem do středně velké místnosti s po-hovkou. „Tady ta je společná. Támhle najdeš koupelnu.“ Pak po schodech do pokojíku s postelí a psacím stolem. „Poslala jsem ti pro hrnek mléka. Pak by ses měla prospat. Pusť všechno z hlavy, slibuješ? Bůh mě ubezpečil, že to dobře dopadne.“ Já tomu sice až tak nevěřila, ale uklidnila mě.

Počkala, až mi jedna z tet přinese mléko. Vzala si od ní hrnek se slovy: „Díky, teto Silhouetto,“ a ta s pokývnutím zase vyplula ze dveří. Teta Estée mi ho podala, pohladila mě po ruce, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Jenom jsem z hrnku usrkla: měla jsem se na pozoru. Daly by mi do něj snad tety něco, aby mě unesly a doručily zpátky do Pauliných spárů? Teta Estée jistě ne, ale ta druhá by klidně mohla. Stály přece na straně manželek, alespoň ve škole se to říkalo.

Rázovala jsem místnůstkou sem a tam. Pak jsem si lehla na úzkou postel. Ale byla jsem příliš přetažená, než abych dokázala usnout, a tak jsem zase vstala.

Z fotografie na stěně se na mě nevyzpytatelně usmívala teta Lydie. Naproti ní visel obrázek Nikolky. Obě podobizny jsem znala ze tříd vidaly a působily na mě zvláštně konejšivě.

224

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Na stole ležela kniha.

Ten den už se mi hlavou honilo tolik zakázaných věcí a tolik jsem jich i provedla, že jsem se odhodlala k další. Přistoupila jsem k psacímu stolu a dívala se na ten předmět. Co jen vězí uvnitř, že je pro nás tak nebezpečná? Jakým plamenem nás může sežehnout? Čím by nás mohla zničit?

225

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

39

Natáhla jsem ruku. A knihu jsem zvedla.

Otevřela jsem ji. Nic. Ani plamínek.

Byla v ní jen spousta bílých stránek a na nich značky. Připomínaly hmyz, no-

žičky a tykadla v řádcích, mravence na cestičkách. Něco mi říkalo, že se v těch značkách ukrývají zvuky a význam, ale nedokázala jsem si vzpomenout, odkud to vím.

„Ze začátku to jde ztěžka,“ ozvalo se za mnou.

Vůbec jsem neslyšela, že by někdo otevřel dveře. S leknutím jsem se otočila.

„Beko!“ vyjekla jsem. Naposledy jsem ji viděla v hodině aranžování květin u tety Lisy, to se jí ze zápěstí řinula krev. Byla tehdy příšerně bledá, odhodlaná a ztracená. Teď vypadala mnohem líp. V hnědých šatech, nahoře volných a přepása-ných, s pěšinkou uprostřed a staženými vlasy.

„Já už se nejmenuju Beka,“ řekla. „Daly mi jméno teta Immortella. Jsem čekatelka. Ale když jsme spolu samy, můžeš mi říkat Beko.“

„Takže ses přece jen nevdala,“ usmála jsem se. „Teta Lydie mi říkala, že se cí-

tíš povolaná k vyššímu poslání.“

„To je pravda. Už nikdy se nebudu muset vdát, vůbec nikdy. Ale co ty? Já sly-

šela, že se máš brát s nějakým důležitým velitelem.“

„To pořád platí,“ hlesla jsem. A vyhrkly mi slzy. „Ale já nemůžu. Prostě ne-můžu.“ Otřela jsem si nos do rukávu.

„Chápu. Já jim řekla, že bych radši umřela. Ty taky?“ Přikývla jsem. „A že jsi stvořená pro vyšší poslání? Pro poslání tety?“ Zase jsem přikývla. „Vážně máš ten pocit?“

226

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Já nevím,“ přiznala jsem.

„Já taky ne,“ svěřila se mi. „Ale prošla jsem šestiměsíční zkušební dobou. Po devíti letech, až budu dost zralá, se můžu přihlásit na perlovou misii, a až se z ní vrátím, stane se ze mě plnohodnotná teta. A pak možná budu opravdu povolaná. Modlím se za to.“

Utřela jsem si slzy. „A co musím udělat? Abych tou zkouškou prošla?“

„Nejdřív musíš mýt nádobí a drhnout podlahu a čistit záchody a pomáhat v prádelně a vařit, stejně jako marty,“ vypočítávala Beka. „A začneš se učit číst. Čtení je mnohem těžší než mytí záchodů. Ale já už jsem se to trochu naučila.“

Podala jsem jí knihu. „Tak mi to ukaž! Je v ní zlo? Dočetla ses tam o něčem, co se nesmí, jak nám to říkala teta Vidala?“

„Tady?“ pousmála se Beka. „Ne, tady ne. Tohle je jenom Řád Rezidence Ardua a píše se tu, jak vznikla, o přísahách, co se má kdy zpívat a tak. A kdy má kdo službu v prádelně.“

„No tak mi kousek přečti!“ dožadovala jsem se. Chtěla jsem vidět, jestli opravdu umí z těch muřích noh a mravenců složit slova. Ale jak jsem mohla vědět, že je čte správně, když jsem sama číst neuměla?

Otevřela ji. „Tak třeba tady, na první stránce, stojí: ‚Rezidence Ardua. Teorie a praxe, protokol a procedury, Per ardua cum estrus.“ Ukázala na jednu značku.

„Vidíš? Tohle je A.“

„Co je A?“

Povzdychla si. „Dneska na to nemáme čas, protože musím do knihovny sv. Hildegardy, mám noční službu, ale slibuju, že ti pak pomůžu, když ti tu dovolí zůstat. Můžeme se zeptat tety Lydie, jestli tě nechá bydlet tady, se mnou, tady v těch dvou pokojích nikdo není.“

„Myslíš, že to dovolí?“

„To nevím,“ pokrčila Beka rameny a ztišila hlas. „Ale nikdy o ní nemluv špatně, i kdyby sis myslela, že jsi někde v bezpečí jako třeba tady. Protože se to vždycky nějak dozví. Ze všech tet vážně nahání největší strach!“ dodala šeptem.

„Větší než teta Vidala?“ špitla jsem.

„Teta Vidala po tobě chce, abys dělala chyby,“ šeptala Beka. „Ale teta Lydie…

to se těžko popisuje. Máš prostě dojem, že po tobě chce, abys byla lepší, než jsi.“

„To zní inspirativně,“ namítla jsem. Schválně jsem použila výraz tety Lisy, i když ho s oblibou používala pro aranžování.

227

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Dívá se na tebe, jako by tě doopravdy viděla.“

Mě většina lidí přehlížela nebo vnímala jen tak napůl. „To by se mi líbilo,“

zašeptala jsem.

„Nelíbilo,“ ujistila mě Beka. „Proto nahání takovou hrůzu.“

228

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

40

Paula mě do rezidence přišla přemlouvat, abych si to ještě rozmyslela. Teta Lydie prohlásila, že to je naprosto v pořádku a že bych se s ní měla sejít a osobně ji přesvědčit, že jsem se rozhodla správně a že za mým rozhodnutím stojí Boží vůle, a tak jsem to udělala.

Čekala na mě nad růžovým stolečkem v kavárně Schlafly, kde obyvatelky rezidence směly přijímat návštěvy. Byla hrozně rozčílená.

„Umíš si vůbec představit, co všechno jsme s tvým otcem podnikli, aby se nám podařilo získat do rodiny velitele Judda?“ syčela na mě. „A jak jsi teď otce zostudila?“

„Stát se tetou není žádná ostuda,“ namítla jsem zbožně. „Cítila jsem se povolaná k vyššímu poslání. A musela jsem vyslyšet Boží vůli.“

„Lžeš,“ vmetla mi Paula. „Takovou jako ty by si Bůh nikdy nevyvolil. A já trvám na tom, aby ses se mnou okamžitě vrátila domů.“

Zprudka jsem vstala, až jsem shodila na zem svůj hrníček a rozbila ho. „Jak se opovažuješ zpochybňovat Boží vůli?“ obořila jsem se na ni. Málem jsem kři-

čela. „Za tvůj hřích tě stihne trest!“ Sice jsem neměla na mysli konkrétní hřích, ale všichni někdy zhřeší.

„Hraj posedlou,“ poradila mi před schůzkou Beka. „Pak tě nebudou chtít provdat, protože kdybys proti někomu použila násilí, padlo by to na jejich hlavu.“

To Paulu opravdu zarazilo. Chvíli se nezmohla na slovo, ale pak znovu za-syčela: „Tety budou potřebovat souhlas velitele Kylea, a on jim ho nikdy nedá.

Takže se koukej sbalit, protože odjíždíme. Okamžitě.“

229

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Jenomže v tom okamžiku vešla do kavárny teta Lydie. „Můžete na slovíčko?“

oslovila Paulu. Přesunuly se spolu o pár stolů dál. Špicovala jsem uši, ale co jí teta Lydie říká, jsem stejně neslyšela. Když Paula vstala, byla úplně bledá. Ani se na mě nepodívala, opustila kavárnu a ještě to odpoledne podepsal velitel Kyle oficiální prohlášení, kterým mě svěřoval do péče tet. Čím tehdy teta Lydie Paulu donutila, aby se mě vzdala, jsem se dozvěděla až po mnoha letech.

Následně jsem musela absolvovat pohovor s tetami zakladatelkami. Beka mi poradila, jak se mám chovat a co na kterou z nich platí. Teta Elizabeth dala na oddanost a blaho celku, teta Helena to měla ráda rychle za sebou, a tetě Vidale naopak dělalo dobře, když jí člověk lízal paty a ponižoval se před ní, takže jsem byla připravená.

Jako první byla na řadě teta Elizabeth. Ptala se mě, jestli je mi proti mysli samo manželství, nebo jen manželství s velitelem Juddem. Odpověděla jsem, že se mi protiví manželství jako takové, což ji zřejmě potěšilo. Zvážila jsem, jak moje rozhodnutí může ranit velitele Judda – ranit jeho city? Byla bych nejradši řekla, že velitel Judd city nemá, ale Beka mě varovala, abych o nikom nemluvila neuctivě, protože to tety nestrpí.

Prohlásila jsem, že mi velitelovy city pochopitelně leží na srdci a modlím se, aby moje odmítnutí unesl, protože si zaslouží štěstí, kterým ho jistě oblaží nějaká jiná manželka, nicméně Boží hlas mi vnukl, že já bych mu štěstí přinést stejně nedokázala, a to ani žádnému jinému muži, protože se chci cele oddat a sloužit všem ženám Gileádu, a ne jen jednomu muži a jediné rodině.

„Pokud tak opravdu smýšlíš, pak jsi po duchovní stránce pro naši rezidenci jako stvořená,“ pravila. „Budu hlasovat pro tvoje podmínečné přijetí. Po šesti mě-

sících uvidíme, jestli náš život opravdu odpovídá cestě, pro niž jsi byla vybrána.“

Opakovaně jsem jí děkovala a blahořečila a i to ji zjevně potěšilo.

Rozhovor s tetou Helenou ani nestál za řeč. Zapisovala si něco do notýsku a sotva se na mě podívala. Prohlásila, že teta Lydie už se stejně rozhodla, takže bude muset tak jako tak souhlasit. Čímž mi chtěla naznačit, že ji nudím a plýt-vám jejím časem.

Nejtěžší ze všech byl pohovor s tetou Vidalou. Dřív mě učila a už tehdy jsem jí nepadla do oka. Obvinila mě, že se snažím vyhnout svojí povinnosti, která je dána ženským tělem předurčeným k obětování Bohu a slávě Gileádu a lidstvu, 230

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

a ženy jeho posvátnou funkci zděděnou od okamžiku stvoření musí naplnit, protože takový je zákon přírody.

Namítla jsem, že Bůh ženy vybavil i dalšími schopnostmi, třeba takovými, kterými obdařil ji. Chtěla slyšet, co tím myslím. Jmenovala jsem dar schopnosti číst, protože to dovedou všechny tety. Prohlásila, že tety čtou jenom po-svátné texty a ve službě všemu ostatnímu, co vypočetla dřív – ale pro jistotu to zopakovala –, a otázala se, jestli předpokládám, že zrovna já jsem dostatečně posvěcená.

Vyhrkla jsem, že jsem připravená vykonávat jakoukoliv obtížnou práci, abych se mohla stát tetou jako ona, protože ona je zářným příkladem, a já samozřejmě zatím vůbec posvěcená nejsem, ale doufám, že milosrdenství a modlitby mě časem dostatečně posvětí, ačkoliv si samozřejmě nemůžu dělat naděje, že bych do-sáhla její úrovně svatosti.

Teta Vidala ocenila mou pokoru jako příslib, že bych se mohla zdařile zapojit do služby a komunity v Rezidenci Ardua. Dokonce mě oblažila tím svým upjatým úsměvem a propustila mě.

Na závěr jsem si šla popovídat s tetou Lydií. Kvůli předchozím třem jsem se strachovala, ale když jsem teď stála přede dveřmi do její pracovny, jímala mě hrůza.

Co když si to rozmyslela? Povídalo se o ní, že je nejen děsivá, ale i nevyzpytatelná. Zvedala jsem ruku, abych zaklepala, ale to už se ozvalo zevnitř: „Chceš tam vystát důlek? Pojď dál.“

Sledovala mě snad nějakou malinkatou skrytou kamerou? Beka mi vyprávěla, že je rozmísťuje všude možně, nebo se to alespoň povídá. Už brzy jsem měla sama poznat, že v Rezidenci Ardua mají opravdu uši a oči snad všechny stěny: a zvěsti se živily navzájem, takže se vlastně ani nedalo říct, kde se vzaly.

Vešla jsem do pracovny. Teta Lydie seděla za stolem, kde se kupily štosy slo-

žek. „Ágnes!“ přivítala mě. „Musím ti poblahopřát. I přes všechny překážky se ti podařilo sem dostat a vyslyšet Boží vůli, aby ses k nám připojila.“ Přikývla jsem. Bála jsem se, že se mě začne vyptávat, jak ke mně Bůh vlastně promlou-val – slyšela jsem jeho hlas? –, ale neudělala to.

„Víš naprosto jistě, že si nechceš vzít velitele Judda?“ Zavrtěla jsem hlavou, jako že nechci.

„Rozumná volba,“ podotkla.

231

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Cože?“ To mě zaskočilo: čekala jsem, že mi uštědří morální lekci o skuteč-

ných povinnostech ženy nebo něco na ten způsob. „Tedy prosím?“

„Jsem si totiž jistá, že bys pro něj nebyla vhodnou manželkou.“

Vydechla jsem úlevou. „Nebyla, teto Lydie,“ souhlasila jsem. „Rozhodně ne.

Doufám, že ho to příliš neraní.“

„Už pro něj mám mnohem vhodnější volbu,“ oznámila mi. „Tvou dřívější spolužačku Šúnemit.“

„Šúnemit? Ale ta už je přece zadaná!“

„Všechno záleží na dohodě. Myslíš, že by změnu manžela uvítala?“

Vzpomněla jsem si, jak mi Šúnemit nepokrytě záviděla a jak věčně rozebí-

rala, co všechno sňatkem získá. Velitel Judd jí poskytne desetinásobek toho, co stávající nápadník. „Jsem si jistá, že by z ní byla nadšená.“

„Tak to se shodneme.“ Usmála se. Jako by se na mě usmála brukev, taková ta změklá, kterou marty krájely do polívky. „Vítej v Rezidenci Ardua,“ pokračovala. „Jsi přijatá. Doufám, že projevíš dostatek vděku za tuhle příležitost a pomoc, kterou jsem ti poskytla.“

„Já jsem vám tak vděčná, teto Lydie! Opravdu… neskonale vděčná!“

„To ráda slyším. Možná ještě dostaneš příležitost mi tu pomoc oplatit. Dobro se má splácet dobrem. To je tady v Ardue jedno z našich základních pravidel.“

232

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XV

O lišce a kočce

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 41

Kdo si počká, ta se dočká. Na každého jednou dojde. Trpělivost růže přináší.

Má je pomsta.

Takové otřepané hlášky začasté neplatí. Ale tohle platí vždycky: základem všeho je načasování. I vtipů.

Ne že by se tady vtipkovalo. Nechceme, aby nás někdo obvinil z nevkusu nebo lehkomyslnosti. V hierarchii mocných si vtípky můžou dovolit jenom ti na špici, a pouze v soukromí.

Ale k věci.

Pro můj duševní vývoj se ukázala jako klíčová výsada stát se muškou na stěně: přesněji řečeno uchem stěny. Jeden by neřekl, jak je poučné naslouchat důvěrným hovorům mládí, když si myslí, že je nikdo neslyší. Za ta léta jsem zvýšila citli-vost svých mikrofonů, aby zachytily i šepot, a se zatajeným dechem vyčkávala, která z našich nových souputnic mi poskytne onen druh hanebných informací, po nichž jsem prahla a jež jsem sbírala. Postupně se mé kádrové složky plnily jako horkovzdušný balón, než se odlepí ze země.

V případě Beky to trvalo roky. Prapůvod svého traumatu si ta chuděra ne-chávala diskrétně pro sebe, dokonce ani kamarádce ze školy Ágnes ho dlouho nechtěla prozradit. Musela jsem čekat, než se mezi nimi postupem času vybu-duje dostatečná důvěra.

Nakonec to téma otevřela právě Ágnes. Používám jejich dřívější jména – Ágnes, Beka –, protože se tak mezi sebou oslovovaly. Jejich proměna v dokonalé tety ještě zdaleka nebyla u konce, což mě těšilo. Ale když dojde na lámání chleba, není dokonalou tetou žádná.

235

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Beko, co se ti vlastně doopravdy stalo?“ zeptala se jednou Ágnes, když měly být pohroužené do studia Bible. „Že ses tak bránila manželství?“ Ticho. „Já vím, že za tím něco bylo. Nechceš se mi s tím, prosím tě, svěřit?“

„To nemůžu říct.“

„Mně můžeš věřit, nikomu to nepovím.“

A pak to z ní postupně vylezlo. Ten prasák doktor Grove nezůstal u hrátek s pučícími pacientkami v zubařském křesle. O tom jsem věděla už nějakou dobu.

Nasbírala jsem dokonce i důkazní materiál v podobě fotografií, ale přešla jsem ho, protože výpovědi děvčat – kdyby je z nich někdo vůbec dokázal vydolovat, o čemž jsem pochybovala – by ho mohly sotva usvědčit. Dokonce i u dospělých žen je tady v Gileádu zapotřebí čtyř svědkyň, aby jejich tvrzení mělo stejnou váhu jako slovo jednoho muže.

Na to Grove sázel. A rovněž na důvěru velitelů: coby zubař měl skvělou pověst a i diktátoři skýtají značnou volnost odborníkům, kteří je dokážou zbavit bolesti. Lékaři, zubaři, právníci, účetní: v novém světě Gileádu, stejně jako v tom starém, se mohli ti všichni spolehnout na to, že se jim nejeden hřích promine.

Ale co prováděl s nezletilou Bekou – docela malou a pak i větší, ale stále ještě nezletilou –, to si v mých očích žádalo odplatu.

Beka by si ji stěží svedla vynutit. Nesvědčila by proti němu, o tom jsem byla přesvědčená. Rozhovor s Ágnes mi to jen potvrdil.

ÁGNES: Musíme to někomu nahlásit.

BEKA: Ne, není komu.

ÁGNES: A co tetě Lydii?

BEKA: Jenom by řekla, že byl můj rodič a že rodiče máme ctít, protože je to Boží přikázání. Přesně tohle mi říkal i on.

ÁGNES: Ale on přece nebyl tvůj vlastní otec. Rozhodně ne, když ti dokázal dělat tohle. Ukradli tě tvojí vlastní mámě a jim tě dali jako malou…

BEKA: Tvrdil mi, že před Bohem je můj opatrovník.

ÁGNES: A co na to tvoje takzvaná matka?

BEKA: Ta by mi to nevěřila. A i kdyby, prohlásila by, že jsem ho sváděla.

Všichni by to řekli.

ÁGNES: Jak asi? Byly ti teprve čtyři!

236

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

BEKA: Tvrdili by to stejně. A ty to dobře víš. Nemůžou najednou dát na slova… někoho, jako jsem já. No a kdyby mi uvěřili, odsoudili by ho k smrti, nechali by ho rozcupovat na kousíčky od služebnic a byla by to moje vina. S tím bych nedokázala žít. Že přišel o život kvůli mně.

Vypustila jsem slzy, utěšování ze strany Ágnes, přísahy přátelství na věky věků, modlitby. To všechno v záznamu bylo. Že by při poslechu roztálo to nejtvrdší srdce. I mně se to málem stalo.

Výsledkem zpovědi totiž bylo, že se Beka rozhodla nést to tiché utrpení jako svou oběť Bohu. Nejsem si jistá, co si o tom Bůh myslel, nicméně na mě oběto-vání nezabralo. Jednou soudkyně, navěky soudkyně. A tak jsem soudila a vynesla rozsudek. Ale jak ho vykonat?

Nějakou dobu jsem nad tím dumala, až jsem se minulý týden rozhodla přejít k činu. Pozvala jsem tetu Elizabeth na šálek mátového čaje do kavárny Schlafly.

Nešetřila úsměvem: poctila jsem ji přece svou přízní. „Teto Lydie,“ zářila. „To je ale milé překvapení!“ Měla vybrané způsoby, když se k nim rozhodla uchýlit.

Ani prestižní univerzitu už člověku nikdo neodpáře, říkávala jsem si jízlivě, když jsem ji ve Středisku Ráchel a Ley sledovala, jak mění v kaši chodidla vzpurných kandidátek na služebnici.

„Říkala jsem si, že bychom si měly důvěrně popovídat,“ předeslala jsem. Naklonila se ke mně v očekávání klepů.

„Jsem jedno ucho,“ prohlásila v rozporu se skutečností, protože má dvě a malé, ale já to přešla.

„Častokrát jsem uvažovala,“ nadhodila jsem, „co bys byla za zvíře, kdybys byla zvíře?“

Zmateně se opřela do židle. „Těžko říct. Nikdy jsem nad tím nepřemýšlela,“

pravila. „Jelikož mě Bůh jako zvíře nestvořil.“

„Ale co kdyby,“ nedala jsem se. „Byla bys liška, nebo kočka?“

Teď Ti nejspíš dlužím vysvětlení. Jako malá jsem četla Ezopovy bajky. Půjčila jsem si je ve školní knihovně: u nás v rodině se totiž za knížky neutrácelo. A tam jsem našla příběh, který se mi od té doby nejednou honil hlavou. Tady je: Liška a kočka probíraly, jakým způsobem utíkají před lovci a jejich psy. Liška se chlubila, že má pytel nejrůznějších lstí, a kdyby lovci se psy přišli, postupně 237

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

by je na ně použila – že se vrací ve vlastních stopách, probíhá vodou, aby zničila pachovou stopu, zapluje do nory s několika východy. Lovci to za chvíli vzdají a nechají lišku dál plenit kurníky. „A co ty, milá kočko?“ zajímala se. „Jak bys je přechytračila ty?“

„Já na chytračení moc nejsem,“ opáčila kočka. „Když mi jdou po krku, prostě jenom vylezu na strom.“

Liška kočce řekla, jak ji těší, že si s ní mohla před obědem tak pěkně popovídat a že si tak dobrou společnici nenechala ujít. Vycenila na ni v úsměvu zuby a s chutí ji slupla. Po kočce zbylo jen pár chlupů a vyplivnutá kočičí známka.

Na sloupech v okolí se brzy objevily plakátky s fotografií zmizelé kočky a srdceryvnými prosbami zdrcených dětí.

Pardon, nechala jsem se unést. Bajka ve skutečnosti pokračuje takhle: Na scénu přicházejí lovci se psy. Liška na ně vyzkouší všechny svoje fígle, ale brzy jí dojdou a lovcům neunikne. Kočka všechno pozoruje z bezpečí stromu.

„Tak přece jen až tak chytrá nebyla!“ vysměje se jí. Nebo utrousí nějakou podobnou zlomyslnou poznámku.

V raných dobách Gileádu jsem se sama sebe ptávala, jestli jsem liška, nebo kočka. Mám se uchýlit ke kličkování a úskokům, používat shromážděné choulostivé informace k manipulaci ostatními, nebo mlčky a s radostí přihlížet, jak se ostatní navzájem vyřazují ze hry? Očividně jsem střídavě využívala obě stra-tegie, protože – na rozdíl od mnohých – tu pořád jsem. A ještě mám v zásobě spoustu lstí. Ještě pořád sedím vysoko na stromě.

Ale teta Elizabeth neměla o mých předchozích úvahách ponětí. „Vážně nevím,“

přiznala. „Asi kočka.“

„Asi,“ souhlasila jsem. „Odhadla jsem tě tak. Ale třeba bys v sobě kousek lišky objevila,“ nadhodila jsem a odmlčela se.

„Teta Vidala se tě totiž pokouší zdiskreditovat,“ pokračovala jsem. „Tvrdí, že mě obviňuješ z kacířství a modloslužebnictví, a přitom mi sama nosíš k soše va-jíčka a pomeranče.“

„To není pravda!“ vyhrkla teta Elizabeth rozrušeně. „Proč by to Vidala dě-

lala? Nikdy jsem jí neublížila!“

„Kdo dohlédne hlubin a tajů lidské duše?“ povzdychla jsem si. „Nikdo z nás není zproštěn pokušení. A teta Vidala je ctižádostivá. Možná jí neušlo, že tě de 238

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

facto považuju za svou zástupkyni.“ Ta novinka Elizabeth rozjasnila líc. „Do-vodila si, že se tudíž tady, v Rezidenci Ardua, staneš mou následnicí. Což je jí zjevně proti mysli, protože si coby raná stoupenkyně Gileádu činí nároky na nadřazenost, dokonce i vůči mně. A já nejsem nejmladší a netěším se nejlepšímu zdraví: musela vycítit, že má-li si svou oprávněnou pozici zajistit, je zapotřebí zbavit se tebe. Proto se tak snaží prosadit nová pravidla, která zakazují poklá-

dání obětin u mojí sochy. Pod hrozbou trestu,“ dodala jsem. „Zřejmě nás chce odstranit z řad tet, mě i tebe.“

To Elizabeth dohnalo k slzám. „Kde se v ní bere taková pomstychtivost?“

vzlykala. „Myslela jsem, že jsme přítelkyně.“

„Přátelství bývá bohužel často povrchní. Ale neboj se. Já tě ochráním.“

„Jsem ti tak vděčná, teto Lydie! Jsi tak ušlechtilá!“

„Díky! Nicméně bych na oplátku z tvojí strany ocenila jistou drobnost.“

„Samozřejmě! Co by to bylo?“

„Křivé svědectví.“

Připouštím, že zase taková drobnost to nebyla: Elizabeth by se tím vydala všanc. Gileád křivé svědectví přísně trestá, přesto k němu dochází poměrně často.

239

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XVI

PERLOVÁ MISIE

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

42

Život Jade z ulice jsem zahájila ve čtvrtek. Melanie tvrdívala, že jsem se narodila ve čtvrtek, a to znamenalo, že půjdu dál a dál – jak předpovídala stará dět-ská říkanka, která středečnímu dítěti věštila žal, takže když jsem neměla dobrou náladu, šklíbila jsem se, že si spletla den a že jsem se narodila ve středu, a ona dělala uraženou, že to by si rozhodně nespletla, ví přesně, kdy jsem se narodila, a jak by to mohla zapomenout?

Každopádně tentokrát to čtvrtek byl. Kecla jsem si na chodník vedle Gartha, s nohama křížem a náležitě vymóděná: díra v punčocháčích – ty mi dodala Ada, ale díru jsem vyrobila sama –, křiklavě fialová prdelka ze šortek a boty s gelovou podrážkou nejspíš prošly trávicím traktem mývala, takže kdysi stříbrná barva dostala zabrat. Korunovala jsem to ušmudlaným růžovým tílkem, aby bylo ná-

ležitě vidět to tetování, jak chtěla Ada. Kolem pasu jsem měla uvázanou šedivou mikinu s kapucí a na hlavě bejzbolku, černou jako punčocháče. Nic z toho mi moc nesedlo: protože to mělo vypadat, jako bych všechny ty hadry vylovila z popelnice. Zamastila a zamazala jsem si i vlasy, jako bych tu spala bůhvíjak dlouho, takže zelená barva už bledla.

„Vypadáš fantasticky,“ prohlásil Garth, když mě uviděl takhle vyfiknutou a připravenou vyrazit.

„Fantasticky na hovno,“ odsekla jsem.

„Ale hovno, fakt,“ trval na pokloně. Prostě se mě snažil povzbudit a já mu tu snahu dávala sežrat. Chtěla jsem, aby to myslel vážně. „A jakmile dorazíš do Gileádu, tak si ty sprostý slova odpustíš, jasný? Nebo spíš misionářky necháš, aby tě to odnaučily, jo?“

243

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Musela jsem si zapamatovat tolik pokynů. Byla jsem vyklepaná – bála jsem se, že něco zvorám –, ale Garth mi poradil, abych prostě dělala pitomou, a já řekla díky a proč dělala.

Koketování mi teda moc nešlo. Nikdy dřív jsem to nezkoušela.

Seděli jsme spolu před bankou, protože Garth říkal, že to je nejlepší místo, když jde člověku o hotovost: lidi se tam napakujou a spíš se podělej. Tohle místo údajně už léta zabírala jedna ženská na vozejčku, ale Mayday jí zaplatilo, aby nám ho na potřebnou dobu přenechala: misionářky měly stanovenou trasu a vedla právě tudy.

Sluníčko pálilo, takže jsme se opřeli o zeď, kde byl ještě krajíček stínu. Na zemi před námi ležel slamák s kouskem lepenky, kam jsem pastelkou načmá-

rala: BEZ DOMOVA, PROSÍM POMOZTE. Ve slamáku už bylo pár mincí: ty tam dal Garth, protože když lidi vidí, že vám už někdo něco hodil, tak spíš přihoděj. Měla jsem předstírat, že jsem ztracená a dezorientovaná, a to šlo fakt snadno, protože přesně tak jsem si připadala.

O blok dál na východ seděl v rohu George. Měl zavolat Adě s Elim, kdyby se něco vymklo, ať už s misií nebo s policií. Oni dva hlídkovali po okolí v do-dávce.

Garth toho moc nenamluvil. Přičítala jsem to tomu, že je něco mezi chůvou a bodyguardem, takže konverzaci nemá v náplni práce a nikdo mu nepřikazo-val, aby se ke mně choval hezky. Vzal si taky triko bez rukávů, takže i jemu bylo vidět tetování – na bicepsech měl oliheň a netopýra –, a na hlavě měl takovou tu pletenou čepičku, černou jako všechno, i ty kérky.

„Usměj se, když už ti někdo něco hodí,“ napomenul mě, protože se nade mnou slitovala bělovlasá paní, a já nehnula brvou. „A něco řekni.“

„A co jako?“

„Někdo říká ‚Bůh vám žehnej‘.“

Neila by odrovnalo, kdybych tohle kvákla. „To nemůžu. Protože v něj nevěřím.“

„No tak aspoň ‚díky‘, ne?“ nabádal mě trpělivě. „Nebo ‚Hezkej den přeju‘.“

„Ale to je taky pokrytecký,“ hádala jsem se. „Nejsem jim vděčná a je mi úplně u prdele, jakej budou mít den.“

Zasmál se. „Že ti zrovna takovádle lež vadí! To tu rovnou můžeš všem trou-bit, že jsi Nikola!“

244

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Já si tohle jméno nevybrala. Je to poslední, po kterým bych šáhla, to dobře víš!“ Zkřížila jsem ruce na kolenou a odvrátila jsem se od něj. Chovala jsem se čím dál víc jako malá: nějak to ve mně vyvolával.

„Hele, na mně si vztek nevylejvej. Já jsem tu jenom kus nábytku. Schovej si to na Gileád.“

„Pořád jste mi všichni cpali, že se mám začít chovat. Tak se teď chovám takle.“

„Bacha, už jdou,“ upozornil mě Garth na misionářky. „Nezírej na ně. Dělej, že je vůbec nevidíš. Že seš zhulená.“

Nechápu, jak je mohl zahlídnout, když se vůbec nedíval, ale na konci ulice se vážně objevila stříbrná dvojka. Brzy dorazila k nám: v hábitech s dlouhou sukní, bílým límečkem a bílým čepcem. Zrzka, podle pramínku vlasů, a bruneta, podle obočí. Zastavily se nade mnou, jak jsem tam seděla napůl svezlá u zdi, a usmály se.

„Jak se jmenuješ, má milá?“ zeptala se ta zrzavá.

„Můžeme ti pomoct,“ nabízela služby hnědovlasá. „U nás v Gileádu nikdo bez domova není.“ Zvedla jsem k ní oči v naději, že zapůsobím tak zoufale, jak jsem si připadala. Byly obě čistota sama: o to ubožejší jsem si připadala já.

Garth mě chytil za pravačku a majetnicky ji sevřel. „Hele, s váma se bavit nebude.“

„Nezáleží to snad na ní?“ namítla zrzka. Podívala jsem se na Gartha, jako že od něj musím získat svolení.

„Co to máš na ruce?“ div nevyhrkla ta vyšší, tmavá. Zaostřila.

„Pověz, nezneužívá tě?“ zajímala se zrzka.

A ta druhá se soucitně usmála: „Neprodává tě? U nás by se ti vedlo mnohem líp.“

„Koukejte vodprejsknout, mrchy gileádský,“ obořil se na ně Garth pěkně od plic. Ale já k dvojici vzhlížela – připadala mi tak upravená a spořádaná, protože v těch šatech vážně připomínaly perly, co je měly kolem krku, a věřte nebo ne, po tváři mi stekla slza. Věděla jsem, že mají svoje zadání a já jsem jim v podstatě u prdele – prostě měly jenom za úkol zlanařit mě, aby splnily svoje kvóty –, ale chovaly se tak laskavě, že mě fakt málem dostaly: chtěla jsem, aby mě někdo zvednul a sevřel v náručí.

„A jéje,“ povzdychla si zrzka. „To je teda hrdina. Vezmi si aspoň tohle.“ Hodila mi brožurku. „V Gileádu najdeš domov i Ty!“ stálo v ní. „Bůh ti žehnej.“

A pak šly dál, jen se po mně ještě jednou otočily.

245

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Neměla jsem se od nich nechat sbalit? Jít s nima?“ napadlo mě.

„Ne hned. Nemůžeme jim to moc ulehčovat,“ krotil mě Garth. „Kdyby někdo špízoval, někdo z Gileádu, tak by mu to bylo podezřelý. Neboj, ty se vrátěj.“

246

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

43

Tu noc jsme spali pod mostem. Klenul se nad roklí s potůčkem, odkud se zve-dala mlha: po tom vedru přes den se teď udělalo docela lezavo. Smrdělo to tam kočičinou nebo se tam možná pelešili skunkové. Hodila jsem na sebe šedivou mikinu, hlavu jsem schovala do kapuce a opatrně přetáhla rukáv přes tetování.

Jizva mě pořád ještě bolela.

Kromě nás tam bivakovalo ještě asi pět dalších lidí, z toho tři chlápci, pokud jsem to ve tmě vůbec mohla posoudit. Jeden z nich byl George, ale dělal, jako by nás neznal. Jedna ženská nám nabídla cigarety, ale já věděla, že si brát nemám – rozkašlala bych se a prozradila. Pak kolovala i flaška. Garth mě upozorňoval, abych nic nehulila ani nepila, protože bůhvíco by v tom mohlo bejt?

Taky jsem se nesměla s nikým vybavovat, protože Gileád má slídily všude, a kdyby se ze mě pokusili něco vyšťourat a já se prořekla, smrdělo by jim to a va-rovali by misionářky. Mluvení obstarával on, takže většinou jenom něco zabru-

čel. Pár z nich zjevně znal. Někdo se ho zeptal: „Má snad papíry na hlavu nebo co? Že nemluví?“ a Garth na to, že mluvím jenom s ním, ale tamten si stejně rejpnul: „Co před náma skrejváš, kotě?“

Měli jsme k dispozici pár igeliťáků na odpadky a na ty jsme si lehli. Garth mě objal, aby mě zahřál. Nejdřív jsem mu ruku odstrčila, ale on mi pošeptal: „Nezapomínej, že jsi moje holka,“ a tak jsem se přestala kroutit. Věděla jsem, že se ke mně tulí jen tak naoko, ale v tu chvíli mi to bylo fuk. Najednou mi připadalo, jako by opravdu byl můj první kluk. A to bylo pořád lepší než nic.

Další noc se Garth pod mostem popral se s jedním z těch chlápků. Seběhlo se to strašně rychle a Garth vyhrál. Ani jsem to nestačila sledovat – prostě mu 247

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

jenom zasadil jednu dobře mířenou. Akorát jsme se pak kvůli tomu museli pře-sunout a další noc jsme spali v centru v jednom kostele. Měl klíč: netuším, kde ho sebral. Zřejmě tam přespávalo víc lidí, podle bordelu v lavicích: pár batohů, sem tam prázdná láhev, občas nějaká ta jehla.

Jedli jsme po bufáčích a já se zařekla, že s rychlým občerstvením končím.

Dřív jsem po něm toužebně pošilhávala, protože Melanie s ním zásadně nesouhlasila, ale když se takhle člověk stravuje delší dobu, nafoukne ho a je mu z něj šoufl. Tam jsem taky chodila přes den na záchod a trošku se opláchnout, když jsme vylezli z pelechu.

Čtvrtou noc jsme strávili na hřbitově. Garth si ho pochvaloval, i když na jeho vkus tam bylo moc narváno. Pro někoho je zjevně náramná prdel vybafnout na cizí lidi za náhrobkem, ale říkal, že tím se většinou baví puberťáci, co se na ví-

kend zdekujou z domova. Lidi z ulice vědí, že když takhle někoho za tmy vy-děsej, koledujou si o kudlu do břicha, protože ne všichni, kdo se potloukaj po hřbitovech, maj pevný nervy.

„Jako ty,“ dodala jsem. Na to nereagoval. Nejspíš už jsem mu na ně lezla.

Měla bych se zmínit i o tom, že si na mě Garth nic nedovolil, i když mu nejspíš došlo, že jsem se do něj zabouchla. A jestli ve mně viděl kotě, pak leda na hlí-

dání, takže mě hlídal i sám před sebou. Namlouvám si, že mu to přišlo zatěžko.

248

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

44

„Kdy se teda ty misionářky zase ukážou?“ ptala jsem se ráno po hřbitovu. „Co když mě zavrhly?“

„Vydrž,“ mírnil mě Garth. „Jak říkala Ada, nějaký svoje lidi už jsme do Gi-leádu takhle poslali. Pár z nich se tam dostalo, ale několik bylo moc hrr a ne-chalo se zviklat hned při první příležitosti. A ty perlolovky se jich zbavily ještě před hranicema.“

„Dík,“ ušklíbla jsem se žalostně. „To mi fakticky dodá sebevědomí. Stejně to poseru.“

„Nestresuj se, to zvládneš,“ chlácholil mě. „Ty to dáš. Všichni na tebe sázíme.“

„A pak se nemám stresovat,“ odsekla jsem. „Skáču, jak pískáš.“ Asi jsem mu pila krev, ale nemohla jsem si pomoct.

Ještě ten den se misionářky vrátily. Nejdřív jen tak okouněly, prošly kolem, pře-

šly na druhou stranu ulice a cestou zpátky se dívaly po výlohách. A když nám pak Garth skočil pro hambáče, zamířily ke mně na kus řeči.

Ptaly se mě na jméno a já jim pověděla, že se jmenuju Jade. Pak se mi taky představily: ta bruneta byla teta Beatrice a ta pihovatá zrzka teta Dove.

Chtěly vědět, jestli jsem šťastná, a já zavrtěla hlavou. Pak si prohlížely moje tetování a prohlásily, že jsem mimořádná osobnost, když jsem ve jménu Boha podstoupila tohle utrpení, a potěšilo je, když jsem jim řekla, že Bůh za to nade mnou drží ochrannou ruku. V Gileádu by mě taky všichni opatrovali, protože jsem vzácná květina, za kterou se v Gileádu považuje každá žena, ale nejcennější 249

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

květina je tak mladá dívka jako já, a kdybych je tam doprovodila, dostávalo by se mi tam obzvláštní péče, protože bych si ji zasloužila, a nikdo – nikdo z mužů –

už by mi nemohl ublížit. A ten, co je tu se mnou – ten mě nebije?

Nechtělo se mi o Garthovi lhát, ale kývla jsem.

„A nutí tě dělat špatné věci?“

Zadívala jsem se na ně nechápavě, takže teta Beatrice – ta vyšší z nich – dodala: „Nutí tě k sexu?“ Kývla jsem docela malilinko, jako bych se za to styděla.

„A dává tě taky jiným mužům?“

To už zacházelo příliš daleko – nedovedla jsem si představit, že by se mnou Garth dělal tohle –, a tak jsem hlavou zase zavrtěla. A teta Beatrice mínila, že se k tomu nejspíš teprve chystá, takže kdybych tu s ním zůstala, určitě by to zkusil, jelikož přesně tohle s námi takoví jako on provozují – omotají si děvče kolem prstu, předstírají lásku, a než se ta chudinka naděje, už ji prodávají ko-mukoliv, kdo jim zaplatí.

„Volná láska,“ zamračila se teta Beatrice. „Že se za ni nic nedá? Za lásku se vždycky platí.“

„Tomu se ani láska říkat nedá,“ pokračovala teta Dove. „Proč jsi s ním?“

„Nevěděla jsem, kam jinam jít,“ přiznala jsem a rozbrečela jsem se. „Po vší tý hrůze doma!“

„V našich domovech žádnou hrůzu nenajdeš,“ slibovala mi teta Beatrice.

Pak se vrátil Garth a spustil divadlo. Vztekle mě popadnul za ruku – levou, tu zjizvenou – a trhnul se mnou, abych vyskočila, a já zaječela, protože to vážně bolelo. Obořil se na mě, abych držela hubu, a prohlásil, že jdeme.

„Mohla bych si s vámi promluvit?“ zeptala se ho teta Beatrice. Odvedla Gartha z doslechu a teta Dove mi podala kapesníček, abych si utřela slzy, a řekla:

„Smím tě jménem Boha obejmout?“ a já přikývla.

Teta Beatrice se vrátila a řekla: „Tak můžeme jít,“ a teta Dove si oddychla:

„Budiž chvála!“ Garth rázoval pryč. Ani se po mně neohlídnul. Neměla jsem vůbec příležitost se s ním rozloučit, takže jsem bulela o to víc.

„Teď už je všechno v pořádku,“ utěšovala mě teta Dove. „Buď silná.“ Přesně tohle se říkalo i těm uprchlicím v SanctuCare, akorát že ty mířily opačným směrem.

Teta Beatrice a teta Dove šly těsně vedle mě, jedna zprava, druhá zleva, aby mě už nikdo nemohl obtěžovat, vysvětlily mi.

250

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Ten hulvát tě prodal,“ oznámila mi teta Dove pohrdavě.

„Vážně?“ Tenhle záměr se mnou Garth neprobral.

„Stačilo se ho na to zeptat. Jenom abys věděla, jak si tě cenil. Máš štěstí, že tě prodal nám, a ne nějakým pasákům,“ prohlásila teta Beatrice. „Chtěl hromadu peněz, ale já ho stáhla. Nakonec si vzal jenom polovinu.“

„Špinavec nevěřící,“ ulevila si teta Dove.

„Tvrdil nám, že jsi panna, aby za tebe dostal vyšší cenu,“ pokračovala teta Bea trice. „Ale ty jsi nám poskytla trochu jinou informaci, že ano?“

Zpanikařila jsem. „Chtěla jsem, aby vám mě bylo líto,“ špitla jsem nakonec,

„a vzaly jste mě s sebou.“

Podívaly se na sebe, jako bych tam nebyla. „Chápeme,“ řekla teta Dove. „Ale odteď už musíš mluvit jenom pravdu.“

Kývla jsem a slíbila, že budu.

Vzaly mě k sobě do bytu, kde bydlely. Napadlo mě, jestli to není ten, kde na-

šli tu mrtvou misionářku. Ale předsevzala jsem si, že si zatím nebudu pouštět pusu na špacír: nechtěla jsem to zbabrat. A taky jsem nechtěla, aby mě tu někdo našel přivázanou ke klice.

V bytě bylo dost moderní zařízení. Měly tu dvě koupelny, každou s vanou a sprchou, a za velikánským oknem na balkoně stromy v květináčích z betonu.

Brzy jsem zjistila, že dveře na balkon zamkly.

Šíleně jsem se těšila do sprchy: smrděla jsem jako čuně, od nánosů špíny, potu a nohou v jedněch ponožkách, a taky tím hnusným bahnem pod mostem a přepáleným olejem z bufáčů. Bylo tam naklizeno a všechno vonělo citrusovým osvěžovačem vzduchu, takže můj puch musel bít do nosu ještě víc.

Když se mě teta Beatrice ptala, jestli bych se nechtěla osprchovat, horlivě jsem přikývla. Ale opatrně, varovala mě teta Dove, kvůli ruce: neměla bych si ji namočit, aby mi nezmokvaly strupy. Jejich péče mě dojala, i když byla falešná: sotva by se jim chtělo tahat do Gileádu místo perly nějakou zhnisanou špindíru.

Když jsem vylezla ze sprchy jako bílá měkoučká kukla v ručníku, byly už moje hadry pryč – prát tu špínu stejně nemělo cenu, podotkla teta Beatrice – a místo nich mi připravily tu stejnou stříbřitě šedou róbu, jakou měly samy.

„To si mám oblíknout?“ ujistila jsem se. „Copak jsem misionářka? Tyhle šaty přece nosíte vy.“

251

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„K misii patří ta, která ji vykonává, i ta, která ji následuje,“ vysvětlovala mi teta Dove. „Ty jsi naše vzácná perla. Ta nejdrahocennější.“

„Proto jsme kvůli tobě tak riskovaly,“ pokračovala teta Beatrice. „Máme tu totiž tolik nepřátel. Ale neboj se, Jade. Tebe ochráníme.“

Každopádně, dodala, si je musím oblíknout, i když nejsem oficiálně misionářka, jinak než v těch šatech bych se přes hranice Kanady nedostala, protože zdejší úřady chtějí zamezit vývozu nezletilých konvertitek. Dívají se totiž na práci misie jako na obchod s bílým masem – zcela mylně, zdůraznila.

Teta Dove jí pak připomněla, že by neměla používat slovo vývoz, protože přece nejsme zboží, a ona se omluvila, že chtěla říct „zprostředkovávání přeshranič-

ního pohybu“. A obě se usmály.

„Já už nejsem nezletilá,“ namítla jsem. „Je mi šestnáct.“

„Máš nějaký průkaz totožnosti?“ zajímala se teta Beatrice. Zavrtěla jsem hlavou.

„To jsme si myslely,“ prohlásila teta Dove. „Zajistíme ti ho.“

„Ale abychom předešly potížím, dostaneš doklady na tetu Dove,“ upozornila mě teta Beatrice. „Vaše úřady vědí, že sem přišla, takže až se budeme vra-cet, pustí ji i zpátky.“

„Ale já jsem přece o tolik mladší. A vůbec jí nejsem podobná.“

„V papírech bude tvoje fotka,“ upřesnila teta Beatrice. Protože skutečná teta Dove zůstane tady v Kanadě a vrátí se s další přesvědčenou perlou a tu odvede pod jménem tety, která sem přijde nově. Zkrátka se všechny takhle točí.

„Pro Kanaďany jsme jedna jako druhá,“ dodala teta Dove. „Nedokážou nás rozeznat.“ Obě se tomu zasmály, jako by je taková křivárna kdovíjak těšila.

Ale hlavní důvod, proč musím mít na sobě tohle, je nekomplikovat vstup do Gileádu, protože tam ženy v pánských šatech nechodí. Když jsem argumento-vala, že legíny by si na sebe chlap rozhodně nevzal, zdůraznily mi obě dvě, mile, ale nekompromisně, že podle Bible se žena nesmí ukázat na veřejnosti v ničem, co jí odhaluje nohy, jelikož to je ohavnost a sprostota, a jestli se chci začlenit do Gileádu, tak to musím prostě přijmout.

Dostala jsem nakázáno, abych se nehádala, a tak jsem se do toho hábitu na-soukala. Připnula jsem si i náhrdelník – ani jedna ta perla nebyla pravá, přesně jak říkala Melanie. Čepec se musí nosit jenom venku, zasvěcovaly mě, uvnitř smím chodit prostovlasá, ale jenom pokud tam nebudou muži, protože jakmile uvidí vlasy, přestanou se kontrolovat. A tahle nazelenalá barva by je obzvlášť rozpálila.

252

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Je to jen přeliv, moc dlouho nevydrží,“ opáčila jsem kajícně, aby viděly, že už teď je mi ta unáhlená volba barvy vlasů proti mysli.

„Jistě, má milá, nemusíš se omlouvat, stejně ho nikdo neuvidí,“ upokojila mě teta Dove.

Po tom humusu, co jsem měla na sobě, mi bylo v šatech docela příjemně.

Hedvábně chladily.

Teta Beatrice objednala na oběd pizzu a k tomu jsme si daly zmrzku z mrazáku. Překvapilo mě, že se spokojí s rychlým občerstvením, a tak jsem jim to řekla. Není Gileád proti tomu, hlavně u žen?

„To je součástí naší misijní zkoušky,“ vysvětlila mi teta Dove. „Máme za úkol vyzkoušet si všechna pokušení luxusu vnějšího světa, abychom je dokázaly pochopit a vědomě odmítnout.“ Znovu se zakousla do pizzy.

„A tohle je stejně moje poslední příležitost, kdy je můžu ochutnat,“ dodala teta Beatrice. Svou porci už zblajzla a teď si vychutnávala zmrzlinu. „Upřímně řečeno nechápu, čím by nám mohla uškodit, pokud do ní nedávají chemikálie,“

prohlásila a olízla lžičku, i když se teta Dove přísně zamračila.

Já zmrzku nechtěla, byla jsem děsně nervózní. A vůbec už jsem na ni neměla chuť. Až příliš mi připomínala Melanii.

Ten večer před spaním jsem se zhlížela v zrcadle. I přes sprchu a jídlo jsem vypadala zuboženě. Pod očima jsem měla kruhy, zhubla jsem. Nebylo divu, že mě takhle zbědovanou a opuštěnou chtěl někdo zachránit.

Po nocích pod mostem jsem se slastně zavrtala do postele. Ale Garth mi chyběl.

Jakmile jsem šla spát, zamknuly mě. A dávaly pozor, abych přes den nebyla nikdy sama.

Následujících pár dní se čekalo, než mi obstarají papíry na tetu Dove. Na to potřebovaly fotky a moje otisky prstů. Pas mi potvrdila gileádská ambasáda v Ottawě a poslala ho na konzulát zvláštním kurýrem. Obsahoval identifikační údaje tety Dove, ale s mojí fotkou a biometrikou, takže měli přístup k databázi imigračního úřadu Kanady a záznamu o příchodu tety Dove, stačilo jen vymě-

nit fotku a rohovku a otisky.

„Máme v kanadské správě spoustu přátel,“ objasnila mi teta Beatrice. „Překvapivě hodně.“

„Tolik lidí nám přeje,“ usmála se teta Dove. A obě řekly: „Budiž chvála.“

253

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Nakonec mi pas orazili kolkem s nápisem PERLOVÁ MISIE. Díky tomu mě do Gileádu pustí okamžitě, bez jakýchkoliv otázek: jako diplomatku, prohlásila teta Beatrice.

Teď ze mě byla teta Dove, ale jiná teta Dove. S dočasným kanadským vízem pro misijní pracovníky, a to na hranicích odevzdám. Takhle jednoduše to funguje, vysvětlila mi teta Beatrice.

„A při odbavování sklop hlavu,“ instruovala mě teta Dove. „Nevyniknou tak rysy. My se navíc chováme pokorně a cudně.“

Na letiště jsme s tetou Beatrice jely černým gileádským vládním autem a kont-rolou jsem prošla bez potíží. Ani nás neprohledávali.

Letěly jsme zvláštním letadlem s okřídleným okem, stříbrným, ale na mě pů-

sobilo temně, jako by si mě odnášel dravec – kam vlastně? Do neznáma. Ada s Elim se snažili naučit mě o Gileádu co nejvíc. Viděla jsem dokumentární filmy a zpravodajství – ale stejně jsem si nedokázala představit, co mě tam čeká. Ne-připadala jsem si na něj připravená.

Vzpomínala jsem na SanctuCare a všechny ty uprchlice tam. Viděla jsem je, ale vlastně jsem je moc nevnímala. Vůbec jsem se nepozastavila nad tím, jak asi člověku je, když opouští svou zem a zanechává v ní všechno, co zná a má, aby se vydal do neznáma. Jak zlověstně prázdno v sobě má, snad až na tu jiskřičku naděje, která ho vůbec postrčila na tuhle cestu.

I mě se tenhle pocit brzo zmocní. Přistanu v temnotě s nepatrným světýlkem a budu si muset vystačit jen s ním.

254

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

45

Odlet měl zpoždění a já se bála, že na mě přišli a přece jen nás zastaví. Ale jakmile se letadlo odlepilo od země, povzneslo tak nějak i mě. Nikdy předtím jsem ne-letěla, takže to pro mě bylo docela vzrůšo. Ale brzo se zatáhlo a obloha za sklem mě přestala bavit. Nejspíš jsem usnula, protože teta Beatrice do mě za chvilku jemně dloubla. „Už tam budeme.“

Vykoukla jsem z okýnka. Letěli jsme níž a dole pod sebou už jsem viděla pár parádních budov samá věžička a věž, kolem se vinula řeka a ústila do moře.

Pak letadlo přistálo. Sestoupily jsme po pár schůdcích. Bylo horko a sucho a do sukní se nám opíral vítr a lepil nám je na nohy. Na asfaltu stál dvojstup chlapů v uniformách a my mezi nimi musely projít jako uličkou, ruku v ruce.

„Nedívej se jim do tváře,“ pošeptala mi.

A tak jsem se zaměřila na jejich černou uniformu, ale úplně jsem na sobě cí-

tila všechny ty oči, oči, oči, ošmatávali mě pohledem jako prackama. Nikdy dřív jsem si nepřipadala tak vydaná všanc – dokonce ani pod mostem s Garthem a tou pochybnou bandou kolem.

A pak všichni naráz zasalutovali. „Co to dělaj?“ zamumlala jsem. „Proč sa-lutujou?“

„Protože moje mise byla úspěšná,“ vysvětlila mi teta Beatrice. „Přivezla jsem s sebou zpátky vzácnou perlu. Tebe.“

Přijeli pro nás černým autem a odvezli nás do města. V ulicích se nepohybovalo moc lidí, a když už jsem viděla nějakou holku nebo paní, tak v těch hábitech 255

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

až na zem a pár barvách, jak je popisovaly dokumentární filmy. Dokonce jsme minuli i pár služebnic ve dvojicích. Nikde ani nápis, na štítech jenom obrázky.

Bota, ryba, zub.

Auto zastavilo před vysokou cihlovou zdí. Otevřela se brána a strážci ho mávnutím pustili dál. Vjelo dovnitř, zastavilo a další strážci nám otevřeli dveře. Vystoupily jsme, teta Beatrice mi zahákla ruku za loket a řekla: „Kde budeš spát, ti ukážu až potom, nemáme kvůli tomu zpoždění čas. Musíme rovnou do kaple na vzdání díků. Dělej jen, co ti řeknu.“

Věděla jsem, že perlovou misii budou nějak oslavovat – na to mě upozorňovala Ada a teta Dove mi vysvětlila, jak obřad probíhá –, ale mně to šlo jedním uchem tam a druhým ven, takže jsem vlastně pořádně netušila, co očekávat.

Vešly jsme do kaple. Už byla plná: starší, nejspíš tety, na sobě měly hnědou uniformu, misionářky stříbrnou. Každá si přivedla holku asi tak starou jako já a my všechny taky měly ty misijní hábity. Docela vepředu na mě ze zlata rámečku zírala velikánská Nikolka. To mě teda moc nepovzbudilo.

Když mě teta Beatrice vedla uličkou, všechny zpívaly: Přinášejí perly,

přinášejí perly,

radu-u-ujme se!

Přinášejí perly.

Usmívaly se na mě a kývaly na pozdrav: zjevně je náš příchod opravdu rozja-

řil. Třeba to tu nakonec nebude taková hrůza, pomyslela jsem si.

Všechny jsme se usadily. Pak jedna z těch starších přešla za kazatelnu.

„Teta Lydie,“ špitla moje průvodkyně. „Naše hlavní zakladatelka.“ Připadala mi povědomá, protože Ada mi ukazovala její fotku, i když mezitím dost zestárla, nebo se mi to aspoň zdálo.

„Sešly jsme se tu, abychom společně poděkovaly za bezpečný návrat našich sester z perlové misie – z nejrůznějších koutů světa, kde šířily dobré jméno a poselství Gileádu. Skláníme se před jejich tělesnou neohrožeností i duchovní odva-hou a vzdáváme jim z celého srdce své díky. A tímto prohlašuji, že po úspěšném naplnění misie se z čekatelek stávají plnohodnotnými tetami, s veškerou pravomocí a výsadami s tím spojenými. Víme, že dostojí své povinnosti bez ohledu na to, kam a k čemu je tato povinnost povolá.“ A všechny dodaly: „Amen.“

256

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Představte nám perly, které jste s sebou přivedly,“ vyzvala je teta Lydie. „Za-

čněme kanadskou misií.“

„Vstaň,“ zašeptala teta Beatrice. Vedla mě dopředu a držela mě za předloktí, přímo na kříži GOD a LOVE, takže to pekelně bolelo.

Sundala si šňůru perel, odložila je na velkou mělkou mísu před tetou Lydií a zarecitovala: „Vracím vám tyto perly stejně čisté, jako když jsem je od vás přijala, a s požehnáním pro službu mých sester na dalších hrdých misiích. Díky Boží vůli jsem obohatila gileádskou pokladnici klenotů nejcennějších. Dovolte mi, abych vám představila Jade, drahocennou perlu, kterou jsem zachránila před jistou zkázou. Nechť je zbavena špíny světa, očištěna od necudných tužeb, nechť je v ní otupen všechen hřích a zasvětí se plně službě, která jí v Gileádu bude při-dělena.“ Zatlačila mi rukama na ramena, abych si klekla – vůbec jsem to nečekala a málem jsem se překotila na stranu. „Co to děláte?“ sykla jsem.

„Pšt, tiše,“ napomenula mě.

Pak znovu promluvila teta Lydie: „Vítej v Rezidenci Ardua, Jade, a Bůh ti žehnej za tvou volbu. Bůh nás vidí, Per ardua cum estrus.“ Pak mi položila ruku na hlavu, zase ji zvedla, pokývla mi a suše se na mě usmála.

„Vítej, drahocenná perlo, Per ardua cum estrus, amen,“ zahlaholily všechny sborově.

Co tu do prdele dělám? pomyslela jsem si. Tady snad všem houklo.

257

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XVII

Zoubky jako z partesu

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 46

Kalamář inkoustu, plnicí pero, stránky zápisníku s okrajem ořezaným tak, aby se vešel do skrýše: tak pro Tebe zaznamenávám svou zprávu. Ale jaká zpráva to vlastně je? Někdy vidím sebe samu jako anděla, který sepisuje všechny hříchy Gileádu, včetně těch mých, jindy si tu nabubřelou mravnost odpustím. Nejsem snad au fond pouhou obchodnicí se špinavými klepy? Posouzení nechám na Tobě, ale obávám se, že se Tvůj verdikt nikdy nedozvím.

Mnohem víc se ovšem obávám, že moje snahy přijdou vniveč a Gileád přetrvá po tisíc let. Už teď mi jeho existence připadá jako věčnost, daleko od války, v nehybném oku tornáda. V ulicích panuje klid, mír a pořádek, ale pod tím zrádným zdáním pokoje se všechno chvěje jako poblíž sloupu vysokého napětí.

Napínají nás k prasknutí, všechny, třeseme se, trneme, nepřestáváme se mít na pozoru. Hrůzovláda, říkávalo se kdysi, jenomže hrůza neovládá. Ochromuje.

Proto ten nepřirozený klid.

Občas se vyskytnou i drobné milosti. Včera jsem v televizi – ze záběrů bezpeč-

nostních kamer – sledovala cupování pod dohledem tety Elizabeth. Velitel Judd nám objednal kávu – vskutku vynikající, jaká běžně není k dostání: vyvarovala jsem se dotazu, kde k ní přišel. Ochutil si ji panákem rumu a galantně mi na-bídl. Odmítla jsem. Vysvětlil mi, že má měkké srdce a slabé nervy a potřebuje se obrnit, jinak by snad tyhle orgie krvelačnosti nevydržel.

„Chápu,“ přitakala jsem. „Nicméně je naší povinností učinit spravedlnosti zadost.“ Povzdychl, dopil a pojistil se dalším panákem.

261

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Popraveni měli být dva odsouzení muži: anděl, jemuž přišli na prodej citronů pašovaných přes Maine, a pan doktor Grove. Skutečným zločinem an-děla nebyly citrony: údajně bral úplatky od Mayday a pomohl několika slu-

žebnicím úspěšně uprchnout přes nejrůznější hranice. Ale velitelé o zveřejnění takových faktů nestáli: jenom by nasazovaly lidem brouka do hlavy. Oficiálně by člověk v Gileádu na zkorumpovaného anděla nenarazil, a především nedocházelo k útěkům služebnic – přece kdo by se zřekl království Božího, aby se vrhl do jámy lvové?

A k pádu dentisty přispěla teta Elizabeth vskutku velkolepě. Ve školním představení si kdysi zahrála Hekabé v Eurípidových Trójankách – kterýžto střípek z jejího někdejšího života jsem zachytila v raných dobách Gileádu během na-

šich sedánek, kdy jsme s tetou Helenou a tetou Vidalou dávaly hlavy dohromady a stloukaly konstrukci zvláštní ženské sféry. Za takových okolností se utužuje soudružství, sdílí se leccos z předchozího života. Já si dala pozor, abych z toho svého nesdílela příliš.

Elizabeth svoje herecké zkušenosti patřičně zúročila. Objednala se na prohlídku k panu doktorovi, jak jsem jí přikázala. Pak ve vhodném okamžiku sesko-

čila z křesla, rozervala si kutnu a zaječela, že se ji Grove pokusil znásilnit. Načež se s nářkem vypotácela do čekárny, kde se svědkem jejího zpustošení a zbědovaného stavu duše stal zubařův asistent, pan William.

Tety jsou osobami nedotknutelnými. Nebylo divu, že ten nemyslitelný čin tetu Elizabeth natolik vyvedl z míry, shodovali se všichni. A stejně tak v názoru, že pachatel musí být nebezpečný šílenec.

Vychutnala jsem si její výstup díky minikameře, kterou jsem umístila v exponátu zoubků jako z partesu. Kdyby se Elizabeth někdy pokusila kápnout bož-

skou, můžu jí přitáhnout otěže tímto důkazem, že jí není radno věřit.

Pan William neváhal proti šéfovi svědčit. Nebyl blázen. Okamžitě pochopil, že spadla klec. Při výpovědi citoval slova, jimiž zubař tetu Elizabeth počastoval. Ten ďábel ji podle něj označil za mrchu zasranou. Ve skutečnosti je vůbec nepronesl – „Proč to děláte?“ zeptal se jí jen –, ale asistentovo líčení působilo před soudem přesvědčivě. Obecenstvo, jež zahrnovalo všechny obyvatelky Rezidence Ardua, jednohlasně vydechlo: charakterizovat tetu takovou vulgaritou se v podstatě rovnalo rouhání! Pan William při výslechu rovněž připustil, že měl už nějakou dobu stran počínání svého zaměstnavatele pochybnosti. Anestetika v nevhodných rukách mohou být velkým pokušením, dodal smutně.

262

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Co mohl pan doktor Grove na svou obranu uvést jiného, než že v tomto pří-

padě je naprosto nevinen, a dovolávat se známého biblického příběhu o křivo-přísežnici a údajném znásilnění. Potífarova žena mu ovšem nepomohla, protože když se nevinný člověk brání obvinění, zní úplně stejně jako viník, což jistě ne-ušlo ani Tobě. Posluchači většinou nevěří ani jednomu.

Pravdivým tvrzením, že by se tety Elizabeth v životě nedotkl, neboť ho vzru-

šuje pouze útlé mládí, se Grove sotva mohl hájit.

Teta Elizabeth sehrála svůj part tak mistrně, že mi přišlo jedině fér, aby slízla smetanu v podobě dohledu nad průběhem cupování na stadionu. Grove přišel na řadu jako druhý. Přihlížel, kterak jeho předchůdce ukopalo k smrti a pak doslova roztrhalo na cucky sedmdesát soptících služebnic.

Když ho vyváděli ven s rukama spoutanýma, křičel: „Já to neudělal!“ A teta Elizabeth, vtělení rozhořčené ctnosti, nesmiřitelně zapískala na píšťalku. Během dvou minut bylo po panu doktorovi. Zmizel pod zvednutými pěstmi, z nichž visely zakrvavené cáry vlasů vyrvané i s kořínky.

Přihlížely i všechny čekatelky a tety, aby podpořily uctívanou zakladatelku Rezidence Ardua a její zadostiučinění. Stranou seděly i nově získané perly, které sem s misií přišly teprve předchozího dne, takže podívaná na hromadnou popravu pro ně představovala vpravdě křest ohněm. Přejížděla jsem ony mladé tváře, ale na tu dálku jsem nedokázala jejich výraz přečíst. Ohromení? Oživení? Odpor? Takový přehled se hodí. A mezi nimi perla nejdrahocennější. Hned po té sportovní podívané ji nechám dovést do pokoje, který nejlépe odpovídá mým záměrům.

Když se Grove pod rukama služebnic měnil v břečku, teta Immortella omdlela, což se dalo čekat: odjakživa byla citlivá. Hádám, že z jeho konce viní tak ně-

jak i samu sebe: jakkoliv hanebně s ní zacházel, přece jen byl postaven do role jejího otce.

Velitel Judd vypnul televizi a znovu si povzdychl. „Škoda,“ prohlásil, „byl to vynikající zubař.“

„To sice ano,“ připustila jsem, „nicméně hříchy nelze přehlížet jen proto, že pachatel umí odstranit kazy.“

„A vážně se toho činu dopustil?“ zeptal se bez valného zájmu.

„Toho ne, ale mnohem horších věcí,“ zasvětila jsem ho. „Na tetu Elizabeth by nesáhl. Byl pedofil.“

263

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Chudák,“ vzdychl velitel do třetice. „Děsivá strast. Musíme se pomodlit za jeho duši.“

„Samozřejmě,“ souhlasila jsem. „Ale kvůli němu se nám až příliš květinek bránilo sňatku. Než by to, co jim dělal, prožívaly v manželství, dávaly se raději k tetám.“

„Aha,“ zadumal se. „Takže odradil i tu Ágnes? Já si říkal, že v tom musel být nějaký zádrhel.“

Chtěl, abych mu tu domněnku potvrdila, protože pak by se její averze nepo-jila s ním osobně. „Těžko říct,“ pronesla jsem. Naděje v jeho očích pohasla. „Ale nejspíš ano.“ Nevyplatí se zkoušet ho příliš.

„Na váš úsudek se dá vždycky spolehnout, teto Lydie,“ pochválil mě. „V tom zubařově případě jste pro Gileád zvolila nejlepší řešení.“

„Díky. Modlím se, aby Bůh vedl mé kroky,“ usmála jsem se. „Ostatně mám ještě další zprávu a ta vás jistě potěší. Podařilo se nám bezpečně dopravit do Gi-leádu Nikolku.“

„Bravurní kousek, skvělé!“ zazářil.

„Moje misie postupovala velmi efektivně. Děvčata se řídila mými pokyny.

Našla ji jako perlu, vzala pod křídla a podařilo se jim přesvědčit ji, aby s nimi odešla. Musela chvilku vyjednávat s jedním mladíkem, který si na ni činil ná-

rok, aby ji nechal jít, ale nakonec ji sprostě prodal. Teta Beatrice nešetřila penězi, i když pochopitelně nevěděla, že se jedná o Nikolku.“

„Ale vy ano, teto Lydie. Jak jste ji jen dokázala vystopovat? Moji svěřenci se o to snaží už kolik let.“ Zaznamenala jsem v hlase závist, ba co hůř, podezření?

Přenesla jsem se přes ně.

„Mám svoje cestičky. A pár přičinlivých informátorů,“ zalhala jsem. „Dvě a dvě jsou občas čtyři. My ženy při svojí krátkozrakosti často zachytíme detaily, které mohou rozhledu a vznešenějším hlediskům mužů uniknout. Ale tetám Bea trice a Dove jsem řekla jen, aby hledaly zvláštní tetování, kterým se ta nebohá duše sama zohyzdila. A naštěstí ji našly.“

„Tetování, které si udělala sama? Zvrácená jako všechny tamní holky. A o kterou část těla jde?“ zajímal se živě.

„O předloktí. Tvář má neporušenou.“

„Předloktí na veřejnosti stejně nikdo nevidí,“ konstatoval.

„Říká si Jade a nejspíš i věří, že se tak skutečně jmenuje. Nechtěla jsem jí prozradit její skutečnou totožnost, dokud se neporadím s vámi.“

264

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Opět skvělé rozhodnutí,“ pochválil mě. „Smím se optat, v jakém smyslu si na ni ten mladík činil nárok? Samozřejmě by bylo lepší, kdyby zůstala takříkajíc nedotčená, i když v jejím případě bychom přimhouřili oko. Na služebnici by jí bylo škoda.“

„Její panenství jsme zatím nezkoumaly, ale já věřím, že je v tomto ohledu čistá. Vybrala jsem jí laskavou a empatickou společnost v podobě dvou našich čekatelek. Určitě se s nimi brzy podělí o svoje naděje a obavy – i o své názory, které se dají dozajista sladit s těmi našimi.“

„Vynikající, jak jinak, teto Lydie. Vy jste prostě skvost. Za jak dlouho budeme moci Nikolku odhalit Gileádu a světu?“

„Nejdřív se musíme ubezpečit, že chce opravdu konvertovat,“ předeslala jsem.

„Jestli je pevná ve víře. A to bude vyžadovat spoustu taktu a obezřetnosti. Nově příchozí se k nám přidávají v návalu nadšení a dost často jsou jejich očekávání opravdu nerealistická. Až se tady s naší pomocí postaví nohama na zem, musíme ji zpravit o jejích povinnostech: že náš život nesestává jenom z chvalozpěvů a ve-lebení. Navíc se musí seznámit s vlastní minulostí: až se dozví, že je ta slavná a milovaná Nikolka, nejspíš se z toho zjištění bude nějakou dobu vzpamatovávat.“

„Tuhle záležitost milerád svěřím do vašich schopných rukou,“ pravil. „Vážně si nedáte ani kapku rumu? Rozproudí vám krev.“

„Ale opravdu jen kapku,“ svolila jsem. Nalil mi. Pozvedli jsme šálky, přiťukli si.

„Tak na naši snahu,“ pronesl přípitek. „Jistě s Jeho požehnáním.“

„Až se naplní čas,“ usmála jsem se.

Po všem tom duševním vypětí – v ordinaci, před tribunálem a během cupování – se teta Elizabeth zhroutila. Vypravily jsme se ji s tetou Helenou a Vidalou navštívit do jednoho z našich rekreačních středisek. Přivítala nás v slzách.

„Nevím, co se to se mnou děje,“ vzlykala. „Jako bych ztratila veškerou sílu.“

„Není divu, po tom, čím sis prošla,“ politovala ji Helena.

„V Ardue v podstatě platíš za svatou,“ ubezpečila jsem ji. Věděla jsem, co ji ve skutečnosti tak zdrtilo: tou křivou přísahou se jednou provždy zkompromi-tovala, a kdyby na ni někdo přišel, znamenala by její konec.

„Jsem ti nesmírně vděčná za tvou oporu, teto Lydie,“ pošeptala mi a úkosem po-hlédla k tetě Vidale. Teď, když si pevně pojistila moje spojenectví – když vyhověla mé neobvyklé žádosti –, musela mít dojem, že teta Vidala je proti ní bezmocná.

„Rádo se stalo,“ usmála jsem se.

265

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XVIII

STUDOVNA

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 47

Poprvé jsme s Bekou viděli Jade na vzdání díků za úspěšnou perlovou misii. Při-

šla s misionářkou, byla vysoká, trochu neohrabaná a rozhlížela se kolem sebe tak zpříma, až to působilo téměř drze. Už tehdy jsem měla pocit, že do Arduy ne-zapadne snadno, o Gileádu ani nemluvě. Nijak zvlášť jsem se jí ale nezaobírala, protože jsem byla unešená tím krásným obřadem.

Brzy budou takhle vítat nás, honilo se mi hlavou. Dokončovaly jsme s Bekou zasvěcování coby čekatelky: od přijetí mezi tety nás dělila jenom misie. Co nevidět nás oblíknou do stříbřitých šatů, o tolik pěknějších, než je naše běžná hněď. Zdědíme náhrdelníky, vyrazíme na cestu a vrátíme se z ní každá s pře-svědčenou perlou.

Prvních pár let tady v rezidenci mě ta vidina fascinovala. Tehdy jsem ještě bezvýhradně věřila – ne-li ve všechno v Gileádu, pak alespoň v nesobeckou službu tet. Ale teď už jsem si jí tak jistá nebyla.

S Jade jsem se pak setkala až další den. Jako všechny ostatní perly probděla noc v kapli v tichých modlitbách. Pak vyměnila stříbřitou řízu za hnědou, kterou jsme nosily všechny. Ne že by to automaticky znamenalo, že se z ní jednou stane teta – přivedené perly musely strávit nějakou chvíli pod drobnohledem, než je vyčlenily jako případnou manželku, nebo ekonomanželku, nebo čekatelku, a pár nešťastnic dokonce skončilo v roli služebnice –, ale dokud pobývaly mezi námi, chodily ve stejných hábitech jako my, jen na nich měly rádoby perlovou brož v podobě půlměsíce.

269

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

S gileádskými pořádky se seznámila poměrně zprudka, protože hned další den přihlížela cupování. Asi se zhrozila, když viděla, jak služebnice doslova roztrhaly na kusy dva muže: ani já si na tu hrůzu nemůžu tak docela zvyknout, ačkoliv jsem ho za ta léta viděla už mockrát. Služebnice se většinou nijak neprojevují, proto je tak šokující, když člověk vidí z jejich strany tolik zášti.

Tahle pravidla stanovily tety zakladatelky. Mě ani Beku by tak krajní metoda určitě nenapadla.

Jeden z těch rozcupovaných byl pan doktor Grove, můj zubař a její někdejší oficiální otec. Odsoudili ho za znásilnění tety Elizabeth, nebo spíš za pokus o zná-

silnění – ale to pro mě při vzpomínce na vlastní zkušenosti s ním vyšlo nastejno.

Ač nerada, musím přiznat, že jsem s jeho potrestáním souhlasila.

Na rozdíl od Beky. Grove s ní odmalička zacházel naprosto bezostyšně a já mu to nedovedla odpustit, ale ona by mu odpustila. Byla mnohem milosrdnější a já ji za to obdivovala, ačkoliv jsem se jí v tomhle ohledu nedokázala vyrovnat.

Když se do něj služebnice pustily, Beka omdlela. Pár tet za tím hledalo vazbu na otce – pan doktor Grove byl sice zvrhlík, ale muž, a to muž s poměrně vý-

značným postavením. A byl i otec, jemuž má poslušná dcera prokazovat úctu.

Zato já věděla, že se Beka cítí za jeho smrt zodpovědná. Litovala, že mi o jeho zločinech vůbec pověděla. Já ji ujišťovala, že jsem to nikomu neprozradila, a ona mi věřila, ale teta Lydie se o nich musela nějak dozvědět. V tom spočívala moc tet: že se jim vždycky všechno doneslo. I to, o čem se nikdy nemělo mluvit.

Když jsme se s Bekou vrátily z cupování, udělala jsem čaj a radila jí, aby si lehla –

byla ještě bílá jako stěna –, ale ona řekla, že už se zase ovládá a bude v pořádku. Pustily jsme se do večerního čtení Bible, když nás vyrušilo zaklepání na dveře. K vlastnímu překvapení jsme za nimi objevily tetu Lydii: a s ní tam stála ta nová perla, Jade.

„Teto Viktorie, teto Immortello, vybraly jsme si vás pro velmi zvláštní úkol,“

oznámila nám teta Lydie. „Přidělily jsme vám naši nejnovější perlu. Jade bude spát ve třetím pokoji, kde je údajně volno, že ano? Postaráte se o ni a vysvětlíte jí veškeré podrobnosti našeho života ve službách Gileádu. Máte tu dostatek povlečení a ručníků? Kdyby ne, nechám vám je sem poslat.“

„Ano, teto Lydie, budiž chvála,“ odpověděly jsme jednohlasně. Jade se na nás usmála, rozechvěle a zarytě zároveň. V ničem se nepodobala běžným přírůstkům ze zahraničí: buďto zbědovaným, nebo příliš zapáleným.

270

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Vítej. A pojď dál,“ pozvala jsem ji.

„Tak jo,“ hlesla a překročila náš práh. Poklesla jsem na mysli: už tehdy mi něco říkalo, že s navenek poklidným životem, který jsme tady v Ardue s Bekou těch posledních devět let vedly, je konec – že nastane změna, ačkoliv jsem nemohla tušit, nakolik všechno obrátí vzhůru nohama.

Řekla jsem, že jsme tu žily poklidně, ale možná jsem nezvolila správný výraz.

Rozhodně jsme tu žily spořádaně, byť poněkud jednotvárně. Neustále jsme se něčím zaměstnávaly, ale čas nám vlastně neubíhal. Přijaly mě jako čekatelku ve čtrnácti, ale třebaže už jsem teď byla dospělá, nepřišla jsem sama sobě o nic vy-spělejší. Beka na tom byla stejně: jako bychom zamrzly, uvázly v ledu.

Zakladatelky a starší tety byly svým způsobem mnohem ostřejší. Formovala je doba před nástupem Gileádu, musely svádět boje, kterých jsme my zůstaly ušet-

řeny, a přišly v nich o jemnost, kdysi snad přirozenou. My si takovým utrpením projít nemusely. Uchránily nás ho, nebylo třeba potýkat se s hrubostí vnějšího světa. My už jenom sklízely plody obětí svých předchůdkyň. Neustále se nám to připomínalo a vyžadovala se od nás vděčnost. Jenomže pociťovat vděčnost za osvobození od neznámých veličin jde stěží. Obávám se, že jsme nedokázaly plně docenit, v jaké výhni se kovala tvrdost těch z generace tety Lydie. Bezcit-nost, kterou jsme se my nevyznačovaly.

271

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

48

Ačkoliv jsem měla pocit, že se zastavil čas, přece jen jsem se změnila. Už dávno jsem nebyla tou, která vstoupila do Rezidence Ardua, v podstatě ještě jako dítě.

Stala se ze mě žena, byť nezkušená.

„Jsem tak ráda, že ti tety dovolily, abys tu zůstala,“ řekla mi Beka hned první den a zadívala se mi zpříma do očí tím svým ostýchavým způsobem.

„Já jsem taky ráda.“

„Vždycky jsem k tobě ve škole vzhlížela. Nejen kvůli těm tvým třem martám a rodině velitele,“ pokračovala. „Nikdy jsi nelhala tolik jako ostatní. A chovala ses ke mně hezky.“

„No, moc hezky zase ne,“ přiznala jsem.

„Rozhodně jsi ke mně byla milejší než všechny ostatní.“

Teta Lydie mi dovolila bydlet s Bekou. Rezidence Ardua totiž byla rozdělená na spoustu jednotek se samostatným vchodem a nad tím naším stálo C a zdejší heslo: Per ardua cum estrus.

„To znamená ‚Skrze porod s ženským reprodukčním cyklem‘,“ vysvětlila mi Beka.

„To znamená tohle všechno?“

„Je to latinsky. V latině to zní líp.“

„Hm. A co je latina?“

Beka řekla, že to je jazyk z dřívějších dob, kterým už nikdo nemluví, ale dobře se v něm píšou hesla. Tak například heslo pro všechno uvnitř Zdí bývalo kdysi Veritas, což v latině znamená ‚pravda‘. Ale oni ho nechali odsekat a pře-třeli ho.

272

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„A jak to víš?“ divila jsem se. „Když tam to slovo už není?“

„Zjistila jsem to v knihovně,“ prozradila mi. „Ale tam smí jenom tety.“

„Co je knihovna?“

„No tam mají všechny ty knížky. Je tam strašně moc místností jenom na ně.“

„A jsou to špatnosti?“ zajímalo mě. „Ty knížky?“ Představila jsem si je naku-pené v místnosti jako hromadu výbušnin.

„Ne ty, co jsem četla já. Ale ty nebezpečnější zavírají ve studovně. A tam mu-síš mít zvláštní povolení. Ty ostatní smíš normálně číst.“

„To ti dovolí?“ užasla jsem. „Prostě tam jenom jít a otevřít, kterou chceš?“

„S povolením. Až na tu studovnu. Kdybys do ní šla bez zvláštního povolení, tak by sis vykoledovala nápravu, ve sklepě.“ Každá jednotka v Rezidenci Ardua totiž měla zvukotěsnou sklepní místnost, kde se dřív cvičilo třeba na klavír, ale teď se ve sklepení R odehrávala náprava pod vedením tety Vidaly. A náprava je vlastně trest za to, že člověk poruší pravidla, zasvěcovala mě Beka.

„Trestá se přece na veřejnosti,“ namítla jsem. „Zločince. Třeba při cupování, nebo když je oběsí a potom vystaví na Zeď.“

„To jo,“ souhlasila Beka. „Mně teda vadí, že je tam nechávají viset tak dlouho.

Ten zápach se pak donese až sem do pokoje a zvedá se mi z něj žaludek. Ale ná-

prava ve sklepě probíhá jinak, protože ta je pro tvoje vlastní dobro. Teď ti seže-neme hábit a pak si můžeš vybrat jméno.“

Teta Lydie s ostatními hlavními tetami totiž sestavila seznam přípustných jmen. Beka mi pošeptala, že pocházejí od názvů toho, co kdysi ženy těšilo a co jim navrací sebedůvěru, ale sama nevěděla, co to bylo a co jednotlivá jména vlastně znamenají. Netušil to nikdo v našem věku.

Přečetla mi ho, protože já to ještě neuměla. „Co takhle Maybelline?“ navrhla.

„To zní dobře. Teta Maybelline.“

„Ne. To zní moc vyumělkovaně.“

„A co teta Ivory?“

„To zase studeně.“

„Tak tady: Viktorie. Myslím, že to byla nějaká královna. Budeš se jmenovat teta Viktorie. Protože i jako čekatelkám se nám už smí říkat teto. Ale teprve až vykonáme perlovou misii v jiných zemích, za hranicemi Gileádu, tak se z nás stanou tety se vším všudy.“ Ve vidale nám toho o misionářkách moc neřekly –

jenom že mají velkou odvahu a riskují a neváhají se obětovat za Gileád, a my si jich za to máme vážit.

273

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„My opustíme Gileád? Ty se toho vůbec nebojíš? A nesahá Gileád do nekonečna?“ V mých představách se totiž táhl až na konec světa – a pak co? Pád do nicoty.

„Gileád je menší, než si myslíš,“ informovala mě Beka. „A kolem něj existuje spousta zemí. Ukážu ti to na mapě.“

Nejspíš jsem na ni znovu zmateně vyvalila oči, protože dodala: „Mapa je něco jako obrázek. A tady se je učíme číst.“

„Copak se čtou i obrázky? Ty přece nikdo nenapsal. Tak jak je můžeš číst?“

„Uvidíš. Já to nejdřív taky neuměla.“ Znovu se na mě usmála. „Když seš teď tady, nebudu si připadat tak osamělá.“

Strachovala jsem se, co se tady se mnou po těch šesti měsících stane. Dovolí mi tu zůstat? Nebylo mi po chuti, že mě tety pořád zkoumavě pozorovaly, jako by vybíraly zeleninu. Těžko se mi při tom klopil zrak k zemi, jak se od nás oče-kávalo: kdybych ho zvedla o něco výš, dívala bych se jim na poprsí, což se ne-hodilo, nebo do očí, což se považovalo za troufalost. Dělalo mi potíže i mlčet, dokud nepromluvila některá starší teta. Poslušnost, podřízenost, poddajnost: to byly zdejší ctnosti a tvrdě se vyžadovaly.

Nad čtením jsem si zpočátku zoufala. Možná už jsem příliš stará, abych se ho dokázala naučit, napadalo mě. Možná se to s ním mělo jako s vyšíváním jemným stehem: i s jehlou se muselo pracovat odmalička, pak už se prsty tak nevycvičí.

Ale postupně jsem do něj přece jen pronikala. „Náhodou ti to jde,“ chválila mě Beka. „Mnohem líp než mně, když jsem začínala!“

Moje první knížky, na nichž jsem se měla učit, byly o dětech Dickovi a Jane.

Ty čítanky vznikly už strašně dávno a byla v nich spousta obrázků, jenomže po-změněných. Jane běhala v dlouhých sukýnkách a rukávy měla až po zápěstí, ale stejně šlo podle barvy poznat, že dřív látka končila nad koleny a nad lokty. A že ani čepec původně neměla.

Nejvíc ze všeho mě ty čítanky zarážely tím, že Dick a Jane a jejich sestřička Sally bydleli v domku s nizounkým a polorozpadlým bílým dřevěným plotem, takže ho mohl kdokoliv přelézt. Nikde ani anděl, nikde strážci, Dick s Jane a ma-ličkou Sally si hráli venku a všichni na ně viděli. Sally mohla kdykoliv unést banda teroristů a propašovat ji do Kanady jako Nikolku a další naše neviňátka. Jane holými koleny jistě vzbuzovala chtíč ve všech kolemjdoucích, než jí každičkou 274

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

část těla kromě obličeje dodatečně zakryla barva. Beka mě upozornila, že po mně tety brzy budou chtít, abych taky v takových knížkách přemalovávala ilustrace, protože to je úkol pro čekatelky. Ona sama už jich domalovala spoustu.

Svolení, že tu můžu zůstat, rozhodně nebyla jistá věc: ne všechny se hodily na tety. Beka před mým příchodem poznala hned dvě, kterým to nevyšlo: jedna si to ani ne po třech měsících rozmyslela, její rodina si ji vzala zpátky a domlu-vená svatba přece jen proběhla.

„A co se stalo s tou druhou?“ vyzvídala jsem.

„Ta dopadla mnohem hůř,“ vyprávěla mi Beka. „Jmenovala se teta Lily a ze začátku to s ní vypadalo docela dobře. Všechny tety tvrdily, že zapadla a jde jí to, ale pak si jednou vysloužila nápravu za odmlouvání. Nebyla to ani tak strašná náprava. I když teta Vidala si je dokáže vychutnat. Řekne vždycky: ‚Líbí se ti to?‘, a ať odpovíš tak nebo tak, vždycky ještě přitlačí.“

„Ale co se stalo s tetou Lily?“

„Vyšla ven jako úplně jiná osoba. Najednou chtěla z Arduy pryč – tvrdila, že to tu pro ni není –, ale tety prohlásily, že v tom případě se bude muset vdát za toho, koho jí vybraly. Jenomže to ona taky odmítala.“

„A co teda chtěla?“ zeptala jsem se. Osud tety Lily mě zaujal.

„Chtěla žít sama a pracovat na farmě. Teta Elizabeth a teta Vidala prohlásily, že takhle to dopadá, když se někomu dovolí číst příliš brzo, a že všechny tyhle pošetilosti pochytila v knihovně dřív, než si natolik zocelila mysl, aby je dokázala odmítnout, a že je tam spousta zavádějícího čtiva a to by se mělo zničit. A taky že budou muset zpřísnit její nápravu, aby jí soustředily myšlenky správným směrem.“

„No a v čem ta náprava spočívala?“ zajímala jsem se a zároveň ptala sama sebe, jestli je moje vlastní mysl dostatečně pevná, nebo si taky vyžádá několi-kerou nápravu.

„Měsíc ve sklepě, byla tam samotná, jenom o chlebu a o vodě. Když ji pustily ven, tak už s nikým nepromluvila ani slovo, jenom ano nebo ne. Teta Vidala řekla, že na tetu nemá potřebnou vůli a že ji budou muset stejně provdat.

Jenomže v den, kdy měla Arduu opustit, nepřišla na snídani ani na oběd a nikdo nevěděl, kam se poděla. Podle tety Elizabeth s tetou Vidalou utekla, což znamenalo, že Ardua není dostatečně střežená, a všude se po ní pátralo. Ale stejně se nenašla. Potom začala nějak divně zapáchat voda ve sprchách. No a tak strážci vylezli na střechu, kde je taková nádrž na dešťovou vodu, kterou se sprchujeme, a otevřeli ji. Byla tam.“

275

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„To je ale hrůza!“ vyhrkla jsem. „To ji někdo – byla snad zavražděná?“

„No, to si tady nejdřív všechny myslely. Teta Helena z toho šílela, a tak sem umožnily přístup Očím a ti tu vyšetřovali, ale nenašli žádnou stopu. Několik čekatelek taky vylezlo nahoru, aby se podívaly. Nemohla do ní spadnout náhodou. Nahoru vede žebřík a jsou tam dvířka.“

„A tys ji viděla?“

„Byla to zavřená rakev,“ pokrčila rameny Beka. „Musela to udělat schválně.

Šuškalo se, že měla po kapsách kameny. Nezanechala žádnou zprávu, ale i kdyby něco napsala, tak by to teta Vidala zničila. Na pohřbu říkaly, že zemřela na mozkovou výduť. Nechtěly, aby se vědělo, že čekatelka takhle selhala. Všechny jsme se za ni pomodlily a jsem si jistá, že jí Bůh odpustil.“

„Ale proč to udělala?“ nechápala jsem. „Ona snad chtěla umřít?“

„Nikdo nechce umřít,“ opáčila Beka, „jenomže někdo zkrátka nedokáže žít jenom tak, jak mu to tu dovolí.“

„Ale utopit se!“

„To je klidná smrt,“ řekla Beka. „Slyšíš zvony a zpěv. Opravdových andělů.

To nám aspoň říkala teta Helena, aby nás upokojila.“

Když jsem se prokousala Dickem a Jane, dostala jsem Deset příběhů pro děv-

čátka, což byla knížka říkanek, kterou sepsala teta Vidala. Tuhle jsem si dokonce zapamatovala:

Jen se na Tirzu podívej!

Málo halí vlasů rej,

ulicí se vlní vnadně,

hlavu vzhůru hrdě, ladně.

Pohled strážce vyhledává,

na hřích pomyslet mu dává.

Nenapraví mravy své,

nepoklekne k modlitbě!

Brzy k hříchu sklouzne si

a na Zeď ji pověsí.

276

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Příběhy tety Vidaly byly o tom, co by děvčata neměla dělat, a o všemožných hrůzách, které je potkají, pokud to udělají. Zpětně mi dochází, že ani jako verše nestály za moc, ale už tehdy se mi nelíbilo dozvídat se, s jak strašlivým trestem, nebo dokonce smrtí se setkaly chybující chudinky. Nicméně samotná schopnost číst mě nesmírně povznášela.

Jednou jsem příběh o Tirze nahlas předčítala Bece, aby mě mohla opravovat, a ona prohlásila: „To by se mi nikdy stát nemohlo.“

„Co by se ti nemohlo stát?“

„No že bych takhle sváděla strážce. V životě bych se nesnažila zachytit jejich pohled. Já se na ně nechci dívat,“ rozváděla to Beka. „Na muže. Je mi z nich zle.

Včetně zdejšího Boha.“

„Beko!“ zhrozila jsem se. „Co to říkáš? A jak to myslíš, zdejšího?“

„Přizpůsobili si ho tady. Spoustu věcí vypustili. V Bibli se píše, že nás stvořil jako svůj obraz, muže i ženu. Uvidíš sama, až ti ji tety dovolí číst.“

„To radši neříkej, Beko,“ napomínala jsem ji. „Pro tetu Vidalu by to bylo –

považovala by to za kacířství.“

„Ale tobě to říct můžu, Ágnes,“ špitla. „Tobě bych svěřila i svůj život.“

„Ani to nedělej. Já toho nejsem hodná. Nejsem tak dobrá duše jako ty.“

Uplynuly sotva dva měsíce, když mě do Arduy přišla navštívit Šúnemit. Setkaly jsme se v kavárně Schlafly. Dorazila v modrých šatech oficiální manželky.

„Ágnes!“ zvolala a rozpřáhla náruč. „Tak ráda tě vidím! Jsi v pořádku?“

„To víš, že jo. A teď se jmenuju teta Viktorie,“ opravila jsem ji. „Dáš si čaj?

Mátový?“

„Já jenom, že Paula naznačila, že jsi možná… že se něco stalo –“

„Že jsem blázen?“ zasmála jsem se. Neušlo mi, jak familiárně se o Paule zmí-

nila. Měla teď vyšší postavení než ona, což muselo Paule ležet v žaludku – když ji přeskočila taková žába. „Já vím, že si to o mně myslí. Abych nezapomněla –

blahopřeju k sňatku.“

„Ty se na mě nezlobíš?“ ujišťovala se už zase jako školačka.

„Proč bych se na tebe měla zlobit?“

„Přece protože jsem ti ukradla manžela.“ To si vážně myslela? Že tím něco vyhrála? Jak jsem to mohla popřít, aniž bych velitele Judda urazila?

„Cítila jsem se povolaná k vyššímu poslání,“ prohlásila jsem co nejupjatěji.

277

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Zachichotala se. „Vážně? No, tak já se zase cítím povolaná k tomu nižšímu.

Mám čtyři marty! Kdybys tak viděla můj dům!“

„Dovedu si tu nádheru představit.“

„Ale jsi opravdu v pořádku?“ Možná se o mě strachovala upřímně. „Neničí tě to tady? Vypadá to tu tak bezútěšně.“

„Je mi tu dobře,“ ubezpečila jsem ji. „A přeju ti hodně štěstí.“

„Beka je v tomhle žaláři taky, co?“

„To není žalář,“ odtušila jsem. „Ale je tady. Bydlíme spolu.“

„Nebojíš se, že na tebe taky vezme nůžky? Je pořád ještě šílená?“

„Nikdy nebyla šílená. Jenom nešťastná. Ráda jsem tě zase viděla, Šúnemit, ale teď už mě volají povinnosti.“

„Ty už o mě moc nestojíš, viď?“ nadhodila napůl vážně.

„Snažím se vyškolit na tetu,“ připomněla jsem jí. „A ta nemá stát o nikoho.“

278

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

49

Ve čtení jsem pokulhávala a postupovala pomalu. Ale Beka mi hodně pomá-

hala. Procvičovaly jsme ho na verších z Bible, ze schváleného výboru, který měly čekatelky k dispozici. Vlastníma očima jsem teď dokázala číst části Písma, kterým jsem dosud mohla jenom naslouchat. Beka pro mě vyhledala tu pasáž, na niž jsem tak často myslela po Tabitině smrti.

Tisíc let je ve tvých očích jako včerejšek, jenž minul, jako jedna noční hlídka. Jako povodeň je smeteš, prchnou jako spánek, jsou jak tráva, která odkvétá hned ráno: zrána rozkvete a už odkvétá, večer uvadne a uschne.

S námahou jsem hláskovala jednotlivá slova. Připadala mi na stránce jiná: ne tak plynulá a zvučná, jako když jsem si je v duchu recitovala, ale zploštělá, suchá.

Beka tvrdila, že hláskování není čtení: čtení podle ní bylo, když se člověku ta slova rozeznívala v hlavě jako zpívaná.

„Asi se to nikdy správně nenaučím,“ povzdychla jsem si.

„Ale to víš, že jo,“ chlácholila mě Beka. „Můžeme si to vyzkoušet třeba se čtením písniček.“

Zašla pro ně do knihovny – tam já ještě nesměla – a přinesla jeden z hymnářů Arduy. A v tom zpěvníku jsem našla tu ukolébavku, kterou mi zpívávala Tabita hlasem jako stříbrná zvonkohra:

Když se k spánku ukládám,

Bohu duši v náruč dám…

279

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Zazpívala jsem ji Bece a po chvíli jsem ji tak i dokázala přečíst. „Je plná na-děje,“ řekla Beka. „Taky bych si ráda myslela, že při mě stojí dva andělé a čekají, až odnesou mou duši.“ A pak dodala: „Mně před spaním nikdy nikdo nezpíval.

Měla jsi vážně štěstí.“

Spolu se čtením jsem se musela učit i psát. To bylo v mnoha ohledech těžší, ale v něčem zase lehčí. Používaly jsme tuš a pero s kovovým hrotem a někdy tužky.

To podle toho, co zrovna vyčlenili pro Rezidenci Ardua ze zásob z dovozu.

Psací pomůcky byly výsadou velitelů a tet. Jinak nebyly v Gileádu obecně k dostání: ženy pro ně stejně neměly uplatnění a většina mužů taky ne, jenom na hlášení a soupisy. O čem by taky většina lidí psala?

My jsme se ve vidale učily vyšívat a malovat a Beka říkala, že psaní se tomu dost podobá – že písmenka jsou jako obrázky nebo pár stehů a taky připomí-

nají noty: jenom je zapotřebí naučit se pospojovat tu správnou křivku nebo čáru a pak ty tvary poskládat, jako když se navlíkají perly na šňůrku.

Její rukopis byl prostě nádhera sama. Ukazovala mi, jak to dělá, opakovaně a trpělivě. A jakmile jsem se to naučila, byť zatím kostrbatě, vybrala pro mě ně-

kolik citátů z Bible, abych je přepisovala.

A tak zůstává víra, naděje, láska – ale největší z té trojice je láska.

Vždyť silná jako smrt je láska.

Nebeské ptactvo roznese ten hlas, okřídlenec vyzradí každé slovo.

Opisovala jsem je pořád dokola. Protože na nových a nových pokusech o tu-též větu jsem mohla sledovat pokroky, vysvětlovala mi Beka.

A zároveň jsem o zapisovaných slovech přemýšlela. Je láska opravdu větší než víra, a mám v sobě obojí? Je láska stejně silná jako smrt? A čí hlas vlastně roznese to ptactvo?

Schopnost číst a psát neposkytovala odpovědi na všechny otázky. Vyvolávala další otázky a pak další a další.

Naučila jsem se nejenom číst a psát, ale během těch prvních měsíců se mi po-dařilo úspěšně zvládnout i další úkoly. Spousta z nich mi ani nepřišla zatěžko: 280

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

bavilo mě přikreslovat sukýnky, rukávy a čepce holčičkám v čítankách o Dickovi a Jane a nevadilo mi pracovat v kuchyni, krájet tuříny a cibuli pro kuchařky a umývat nádobí. Všechny v Rezidenci Ardua musely přispívat k všeobecnému blahu a nad manuální prací jsme neměly ohrnovat nos. Žádná teta ji nepovažovala za podřadnou, ačkoliv tu tělesně nejnáročnější většinou vykonávaly čekatelky. Ale proč ne? Byly jsme mladší.

Drhnout záchody samozřejmě žádná zábava nebyla, zvlášť když už se leskly po prvním umytí a musela jsem je vzít znovu a pak ještě do třetice. Beka mě upozorňovala, že tety na tomhle opakování trvají – nešlo při něm vůbec o čistotu mísy, vysvětlovala mi, ale o poslušnost.

„Jenomže to přece nedává smysl, drhnout je třikrát,“ šklíbila jsem se. „Akorát mrhají drahocennými národními zdroji.“

„Přípravek na mytí záchodů není drahocenným státním zdrojem,“ opravila mě Beka. „Ne tak jako těhotná žena. Ale smysl to nedává, to máš pravdu, právě proto nás tím zkoušejí. Chtějí vědět, jestli se bez řečí podrobíš nesmyslným požadavkům.“

A tu zkoušku ztěžovaly ještě tím, že dohled nad námi svěřovaly co nejmlad-

ším tetám. Nechat si nařizovat nesmysly od někoho skoro ve vašem věku rozčiluje ještě víc, než když vás takhle prohání někdo starší.

„Tohle fakt nesnáším!“ postěžovala jsem si po čtyřech týdnech klečení před mísou. „A tetu Abby ještě víc! Ta se v tom tak vyžívá a je tak nafoukaná a…“

„Je to zkouška,“ připomínala mi Beka. „Jako když Bůh zkoušel Jóba.“

„Teta Abby není Bůh. Jenom si to o sobě myslí,“ odsekla jsem.

„Musíme se snažit mít pochopení,“ nabádala mě. „Měla by ses modlit, abys o ní přestala smýšlet tak neláskyplně. Vypusť ten vztek, jako bys jen vydechla nosem.“

Beka neustále propracovávala techniku sebeovládání. Přebírala jsem ji od ní.

A občas ty její metody pomáhaly.

Jakmile jsem prošla šestiměsíčním zkušebním obdobím a přijaly mě jako stá-

lou čekatelku, získala jsem přístup do knihovny sv. Hildegardy. Těžko se mi popisuje, s jakým pocitem jsem se tam chystala. Když jsem poprvé vstupovala dovnitř, měla jsem dojem, jako by mě někdo vybavil zlatým klíčkem – klíčkem k tolika tajným dveřím, za nimiž objevím spoustu pokladů.

Nejdřív jsem směla jen do přední místnosti, ale časem jsem dostala povolení i do studovny. A tam jsem měla svůj stůl a svoje úkoly. Jedním z nich bylo 281

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

úhledně rozmnožovat proslovy – nebo spíš kázání – tety Lydie pro zvláštní příležitosti. Pronášela je zas a znovu, ale vždycky je trošinku poupravila a já je měla přepsat na stroji podle jejích ručně psaných poznámek. Tehdy už jsem se na učila i to, byť pomalu.

Když jsem tak sedávala za svým stolem ve studovně, prošla občas kolem mě teta Lydie cestou do svojí pracovny, kde se údajně věnovala důležitému studiu, díky němuž se Gileád stane lepším místem: poslání, jemuž zasvětila svůj zdejší život, jak říkaly starší tety. A za jejími zamčenými dveřmi se nacházel i střežený Genealogický archiv rodových linií, do nějž nejstarší tety všechno tak úzkostlivě zanášely, Bible, teologické rozpravy, nebezpečná díla světové literatury. A nám se k nim dveře otevřou, až bude naše mysl dostatečně zocelená.

Měsíce a roky míjely a mě s Bekou pojilo čím dál pevnější přátelství, svěřovaly jsme se navzájem se vším, co se týkalo nás i našich rodin a co bychom jiným nikdy neřekly. Přiznala jsem se jí, jak strašlivě jsem nenáviděla svou macechu Paulu, třebaže jsem se od nenávisti snažila oprostit. Popsala jsem jí tragickou smrt naší služebnice Crystal, a jak těžce jsem ji nesla. A ona mi pověděla o panu doktorovi, a co jí dělal, a já jí vylíčila ten svůj zážitek s ním, což kvůli mně zase těžce nesla ona. Bavily jsme se o našich skutečných matkách, a jak moc toužíme zjistit, kdo nás přivedl na svět. Možná jsme toho na sebe neměly prozradit tolik, ale podělit se o trápení skýtalo útěchu.

„Já bych si přála mít sestru,“ řekla mi jednou. „A kdybych si ji mohla vybrat, byla bys to ty.“

282

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

50

Vylíčila jsem vám, jak pokojně se náš život odvíjel, a zvnějšku se to tak asi i zdálo, nicméně nitrem se občas přehnala nějaká ta bouře nebo došlo ke zmatkům, ale já za tu dobu pochopila, že u těch, kdo se snaží zasvětit svůj život vyšším cí-

lům, to nebývá ničím neobvyklým. Poprvé mnou vážně otřáslo, když jsem po čtyřech letech četby základních textů směla konečně otevřít skutečnou Bibli.

Naše Bible se držely pod zámkem, jako všude v Gileádu: dát do rukou se mohly jenom těm s pevnou myslí a spolehlivou povahou, což vylučovalo ženy s výjimkou tet.

Beka začala s čtením Bible dlouho přede mnou – byla tu dřív a ve všem na-před –, ale zasvěceným do jejích tajů nebylo dovoleno sdílet svou vědomost ani posvátné čtenářské zkušenosti a zážitky, takže jsme se k debatám o tom, co se dozvěděla, prozatím nedostaly.

Nastal den, kdy mi na stůl do studovny měly přinést mou uzamčenou dře-věnou schránu s Biblí a já měla konečně zalistovat stránkami nejzakázanější z knih. Samým rozrušením jsem ani nemohla dospat, ale Beka mi ráno řekla:

„Musím tě varovat.“

„Varovat?“ nechápala jsem. „Je přece posvátná.“

„Ale neříká se v ní to, co říkají, že říká.“

„Jak to myslíš?“

„Nechci, abys byla příliš zklamaná.“ Odmlčela se. „A jsem si jistá, že to teta Estée myslela dobře.“ Pak už dodala jen: „Soudců 19 až 21.“

Nic víc k tomu nepřipojila. Ale když jsem se dostala do studovny, otevřela jsem schránu a pak i Bibli, našla jsem si ze všeho nejdřív právě tohle místo. Týkalo se 283

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

ženiny rozsekané na dvanáct dílů, příběhu, který nám kdysi dávno vyprávěla ve škole teta Vidala – a kvůli němuž se tenkrát Beka ještě jako malá tak rozvzlykala.

Dobře jsem si na něj pamatovala. A pamatovala jsem si i vysvětlení tety Es-tée, kterým ji tehdy chlácholila. Řekla, že důvodem, proč ženinu zabili, bylo její pokání za neposlušnost, proto se obětovala, než aby svého pána vydala všanc zlovolným Benjamínovcům. A že ženina tak prokázala nesmírnou odvahu a šle-chetnost. Že se pro to sama rozhodla.

Teď jsem si mohla příběh přečíst sama. Hledala jsem zmínku o odvaze a šle-chetnosti, hledala jsem svobodnou volbu, ale nikde nic. Ten, kdo se k ní za je-jího života choval jako ke zvířeti, jako by ji koupil někde na trhu, tu chudinku prostě vystrčil před dveře a nechal ji brutálně znásilnit a mrtvou pak rozsekat jako kus dobytka. Nebylo divu, že od něj předtím utekla.

To zjištění mě bolestně zasáhlo: milá teta Estée nám lhala pro naše dobro. Pravda nebyla vznešená – byla strašlivá. Tak tohle měly tety na mysli, když nám tvrdily, že ženy nejsou dostatečně silné, a proto se jim čtení zapovídá? Sesypaly bychom se, nechaly bychom se všemi těmi rozporuplnostmi zdrtit, nedokázaly bychom je uchopit a unést.

Až do toho okamžiku jsem nikdy vážně nezapochybovala o správnosti a především pravdivosti gileádské teologie. Pokud se mi nedařilo dosáhnout dokonalosti podle jejích měřítek, přisuzovala jsem to vlastnímu selhání. Ale když jsem zjistila, co si Gileád změnil, přidal a vynechal, obávala jsem se, že bych mohla víru v něj ztratit.

Pokud jste nikdy nevěřili, nepochopíte, co pro člověka víra a její ztráta znamená. Máte dojem, jako by vám umírala nejbližší bytost: a s ní shořelo všechno, co vás dosud utvářelo, charakterizovalo – a že zůstanete naprosto opuštění. Cí-

títe se jako ve vyhnanství, ztracení v temném lese. Přesně tak jsem si připadala, když umřela Tabita: svět najednou přestal mít význam, dávat smysl. Zůstalo po ní pusto a prázdno. Všechno chřadlo.

Pověděla jsem Bece, co se ve mně odehrává.

„Já vím,“ přikývla. „U mě to probíhalo úplně stejně. Všichni v čele Gileádu nám lhali.“

„Jak to myslíš?“

„Bůh není to, co nám tvrdí,“ prohlásila. A dodala, že se dá věřit buďto v Gi-leád, nebo v Boha, ale ne v obojí. A že tak překonala svou vlastní krizi.

Já jí na to řekla, že si nejsem jistá, jestli si dokážu vybrat. V skrytu duše jsem se totiž obávala, že nedokážu věřit ani v jedno. Ale pořád jsem věřit chtěla: tou-

žila jsem po tom. Ostatně – kolik víry pochází právě z touhy?

284

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

51

O tři roky později se stalo něco ještě znepokojivějšího. Jak jsem vám už říkala, patřilo k mým povinnostem v knihovně sv. Hildegardy krasopisně přepisovat projevy tety Lydie. Čekaly na mě vždycky ve stříbrných deskách na stole. Jednou ráno jsem pod stříbrnou složkou našla ještě modrou. Kdo ji tam dal? Nespletl se někdo?

Otevřela jsem ji. Nahoře na první straně stálo jméno mojí macechy Pauly. Pod ním následovalo vylíčení smrti jejího prvního manžela, toho před sňatkem s mým takzvaným otcem, velitelem Kylem. Jak jsem se tu už zmínila, jejího muže, velitele Saunderse, zabila v pracovně jejich služebnice. Nebo se to alespoň tvrdilo.

Paula uvedla, že šlo o nebezpečně nevyrovnanou osobu a že v kuchyni ukradla grilovací jehlu a velitele Saunderse s ní probodla, aniž jí k tomu zavdal pří-

činu. Služebnice uprchla, ale chytili ji a pověsili a její mrtvolu vystavili na Zdi.

Šúnemit se s námi ovšem podělila o to, co slyšely její marty, totiž že za tím byl nezákonný a hříšný vztah – zkrátka že služebnice a velitel spolu v pracovně smilnili. Proto ho tam taky měla příležitost zabít a proto to taky udělala: jeho požadavky ji zbavily zdravého rozumu. Zbytek Šúnemitiny verze už se shodoval: jak Paula našla tělo, že služebnici chytili a pověsili. Jen ho ještě okořenila detailem, kterak se Paula zašpinila krví, protože veliteli oblíkala kalhoty, aby zachovala jeho pověst.

Jenomže v modrých deskách jsem objevila ještě třetí a naprosto odlišnou verzi. Dokládalo ji množství fotografií a přepisů spousty tajně nahrávaných rozhovorů. Mezi velitelem Saundersem a jeho služebnicí nedocházelo k ničemu nelegálnímu – jenom k pravidelným obřadům nařízeným zákonem. Zato Paula 285

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

a velitel Kyle – můj někdejší otec – spolu udržovali poměr dokonce ještě před smrtí mojí maminky Tabity.

Paula si služebnici naklonila, předstírala přátelství a nabídla se, že jí pomůže utéct z Gileádu, protože věděla, jak je tady nešťastná. Dokonce jí poskytla mapu a nasměrovala ji a vybavila na cestu seznamem několika kontaktů z Mayday.

Jakmile služebnice vyrazila, probodla Paula velitele Saunderse. Proto na sobě měla tolik krve, nezamazala se jí při oblíkání kalhot. Neměl totiž ani čas si je svlíknout, tu noc rozhodně ne.

Podplatila svou martu, aby dosvědčila, že vraždu spáchala služebnice, a pro jistotu přidala ještě výhrůžky. Pak zavolala anděly a obvinila služebnici a zbytek už se shodoval. Ta chudinka zoufale bloudila ulicemi, protože mapa vůbec nesouhlasila a kontakty na Mayday si Paula vymyslela.

Služebnici podrobili výslechu. (Záznam byl součástí složky a jeho četba mě vyvedla z míry ještě víc.) Ačkoliv přiznala, že se pokusila utéct, a uvedla, jak v tom měla prsty Paula, tvrdila, že s vraždou nemá nic společného – vůbec totiž nevěděla, že k ní došlo –, dokud bolest nepřekročila mez, za níž by se doznala k čemukoliv.

Byla zjevně nevinná. Ale i tak ji pověsili.

Tety pravdu znaly. Nebo alespoň jedna z nich. Měla důkazy a ty ležely přímo přede mnou v modrých deskách. Přesto se Paule nic nestalo. Za její zločin po-pravili služebnici.

Seděla jsem tam jako opařená, jako zasažená bleskem. Nejenže mě ohromil samotný obsah složky, nedokázala jsem se ani dobrat důvodu, proč mi ji někdo na stůl vůbec dal. Proč mi neznámá osoba poskytla tak nebezpečnou informaci?

Jakmile se z příběhu, o jehož pravdivosti nepochybujete, vyklube lež, vzbudí ve vás pochybnosti o všech ostatních. Snažil se mě snad někdo obrátit proti Gi-leádu? Nebo snad ona osoba všechny důkazy padělala? Podařilo se tetě Lydii při-mět Paulu, aby upustila od úsilí provdat mě za velitele Judda, právě pohrůžkou, že je zveřejní? Dopomohla tahle hrůzná historka k tomu, abych se stala tetou?

Chtělo se mi jí naznačit, že moje maminka Tabita možná nezemřela na žádnou chorobu, ale že Paula nějakým neznámým způsobem připravila o život i ji, nebo to dokonce udělal sám velitel Kyle? Nevěděla jsem, čemu věřit.

286

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Neměla jsem se s kým poradit. Nemohla jsem o tom povědět dokonce ani Bece: nechtěla jsem ji tou informací ohrozit, pošpinit ji. Pravda může těm, kdo ji nemají znát, způsobit spoustu potíží.

Dokončila jsem svou práci na ten den a nechala modrou složku tam, kde jsem ji našla. Nazítří mě čekal přepis dalšího proslovu a desky s Pauliným zlo-

činem zmizely.

Během následujících dvou let jsem takhle na stole našla spoustu dalších složek.

Ve všech se skrývaly důkazy o nejrůznějších zločinech. Ty spáchané manželkami v modrých deskách, veliteli v černých, odborníky – například doktory –

v šedých, ekonolidmi v pruhovaných, martami ve špinavě zelených. Ani jednou se ke mně nedostalo nic, co by spáchaly služebnice nebo tety.

Nejčastěji jsem pod projevy objevovala modré a černé desky a v nich popisy několikanásobných zločinů. Služebnice musely z donucení dělat něco nezákonného a pak za to pykaly, Synové Jákobovi si šli po krku, úplatky a výhody na nejvyšší úrovni se zdály být běžnou záležitostí, manželky kuly pikle proti jiným manželkám, marty poslouchaly za dveřmi a pak prodávaly choulostivé informace, k častým praktikám patřily otravy, nemluvňata putovala z domu do domu na základě skandálních fám, které se nezakládaly na pravdě. Konaly se popravy manželek nepravdivě obviněných z cizoložství jen proto, že si velitelé chtěli po-

řídit novou, mladší. Doznání pro veřejné procesy – čistky ve vedení a odstraňo-vání údajných zrádců – bývala nezřídka vynucená mučením.

Křivá svědectví nepředstavovala výjimku, ba právě naopak. Pod okázalou přehlídkou ctnosti a čistoty stál Gileád na prohnilých základech.

Kromě té Pauliny se mě osobně nejvíc dotýkala složka velitele Judda, a to velmi objemná. Vedle jiných přečinů obsahovala důkazy stran neblahých osudů jeho někdejších manželek, s nimiž byl oddán před naším krátkým zasnoubením.

Všech se postupně zbavil. První shodil ze schodů – zlomila si vaz. Tvrdilo se, že zakopla a zřítila se z nich. Jak jsem zjistila při čtení jiných případů, daly se takové úklady snadno vysvětlit jako nešťastná náhoda. Dvě z jeho manželek údajně zemřely při porodu nebo krátce po něm: přivedly na svět neděti a samy ho vzápětí opustily, jedna v důsledku úmyslné otravy krve, druhá po způsobeném 287

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

šoku. U následující manželky odmítl velitel podepsat souhlas s císařským řezem, když další nedítě, tentokrát se dvěma hlavičkami, nedokázalo projít porodními cestami. Nedalo se nic dělat, prohlásil pak zbožně, protože plodu ještě bilo srdce.

Čtvrtá manželka se na návrh chotě dala na malování s barvami, které jí věnoval jako milou pozornost. Během práce na květinových zátiších se u ní začaly pro-jevovat příznaky otravy kadmiem. Kadmium, jak se uvádělo ve složce, je dobře známý karcinogen a paní Juddová skutečně brzy nato podlehla rakovině žaludku.

Zjevně jsem jen tak tak unikla rozsudku smrti. A to s něčí pomocí. Tu noc jsem za ni v modlitbách horoucně děkovala: navzdory pochybnostem jsem se totiž nepřestala modlit. Děkuji ti, drmolila jsem. Zbav mě od nevíry. A stůj při Šúnemit, protože i ona bude tvou pomoc potřebovat.

Zpočátku mě četba oněch dokumentů naplňovala děsem a odporem. Snažil se snad někdo vyvolat ve mně úzkost, dohnat mě k šílenství? Nebo patřily ke zdejšímu vzdělávání? Zocelovaly mě tak? Připravovaly mě na úkoly, které budu muset jako teta plnit?

Protože přesně tohle, jak jsem zjišťovala, bylo úkolem tet. Zaznamenávat.

Čekat. Využívat informace k dosažení cílů známých jenom jim. Ty jedovaté utajované skutečnosti představovaly jejich nejmocnější zbraň, jak vždycky tvrdily marty. Tajemství, lži, úskoky, lsti – lépe řečeno tajemství, lži, úskoky, lsti jiných i ty jejich.

Pokud bych zůstala v Rezidenci Ardua – pokud bych splnila svou perlovou misii a vrátila se jako plnohodnotná teta –, stalo by se ze mě právě tohle. Všechny ty utajované skutečnosti, o nichž jsem se dozvěděla, a bezpochyby ještě spousty dalších, by podléhaly i mně a já bych je mohla používat dle vlastního uvážení.

Veškerou tuhle moc. I já bych mohla v tichosti soudit hříšníky a provinilce a trestat je způsobem, jehož by se nenadáli. I má by byla všechna ta pomsta. Jak jsem se zmínila, odhalila jsem v sobě už dřív pomstychtivost, jíž jsem litovala.

Litovala jsem jí, ale nevymýtila ji v sobě.

A nemluvila bych pravdu, kdybych řekla, že jsem nebyla v pokušení.

288

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XIX

Pracovna

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 52

Včera mě div neranila mrtvice. Vskrytu jsem pro Tebe v liduprázdné knihovně smolila tyto řádky perem a modrou tuší, při otevřených dveřích, abych měla trochu čerstvého vzduchu, když do mé čtecí kóje nečekaně vrazila hlavu teta Vidala. Nevylekala mě – mám nervy z tvrzených polymerů, s nimiž se plasti-nují mrtvoly – ale zakašlala jsem, mimoděk, a zastrčila zpola popsanou stránku pod Apologia pro vita sua.

„Ale, teto Lydie,“ neodpustila si Vidala, „snad ses nenachladila. Neměla by sis radši lehnout?“ Navěky, doplnila jsem si v duchu její myšlenky, to by se ti líbilo, co?

„Mám jenom alergii,“ opáčila jsem. „Tu má v tuhle roční dobu spousta lidí.“

Na to nemohla nic říct, protože s ní sama zápasí neustále.

„Omlouvám se, že jsem tě takhle přepadla,“ dodala nepravdivě a přejela očima po názvu kardinálova díla. „Když tu pilně studuješ… Ale trávit čas s tak nena-pravitelným kacířem?“

„Poznej svého nepřítele,“ odvětila jsem. „Co bys ráda?“

„Chtěla bych s tebou probrat něco opravdu důležitého. Mohla bych tě pozvat na šálek horkého mléka do Schlafly?“

„Jak milá pozornost,“ poděkovala jsem a vrátila kardinála Newmana na polici, zády k ní, abych do něj mohla nepozorovaně zašoupnout stránku popsanou modrou tuší.

Krátce nato jsme už spolu seděly u stolečku v kavárně, já s horkým mlékem, teta Vidala se svým mátovým čajem. „Při tom vzdání díků za perlovou misii mi něco nesedělo,“ spustila.

„A copak se ti nezdálo? Podle mě všechno probíhalo jako obvykle.“

291

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ta nová holka. Ta Jade. Vůbec mě nepřesvědčila,“ oznámila mi teta Vidala.

„Nezdá se mi.“

„Žádná se ze začátku nezdá,“ namítla jsem. „Jenom chce přistát někde v bezpečí, hledá ochranu před chudobou, zneužíváním a útlakem toho takzvaně moderního světa. Každá chce pevnou půdou pod nohama, řád, jasně nasměrovat.

A tahle si možná bude jen delší dobu zvykat.“

„Teta Beatrice mi říkala o tom bizarním tetování, co má na ruce. Předpoklá-

dám, že tobě o něm řekla taky. No vážně! Bůh a láska! Myslí si snad, že se nám tak snadno vlichotí? Nota bene tak kacířskou teologií? To zavání pokusem o lest.

Jak víš, že ji sem nenastrčilo Mayday?“

„V minulosti se nám je vždycky podařilo odhalit,“ opáčila jsem. „A to s tím tělesným znetvořením – mládež v Kanadě je pohanská, ta si nechává vypálit na tělo ještě barbarštější cejchy. Já v tom vidím dobrou víru – alespoň to není drak nebo lebka nebo bůhvíco ještě. Samozřejmě ji budeme bedlivě sledovat.“

„Já bych jí ho nechala odstranit. Je to rouhání. Tak posvátné slovo jako Bůh se nemůže nechat někomu na ruce.“

„Odstraňování by ji bolelo. To můžeme nechat na později. Nechceme přece naši mladou čekatelku hned zkraje odradit.“

„Jestli je skutečná, o čemž dost pochybuju. Já v tom prostě vidím typickou snahu Mayday, jak se sem lstí infiltrovat. Přinejmenším bych ji podrobila výslechu.“ A sama bys ho vedla, co, doplnila jsem ji v duchu. Na můj vkus se v nich až příliš vyžívá.

„Pospíchej pomalu,“ kontrovala jsem. „Já bych dala přednost jemnějším metodám.“

„Dřív sis na jemnost nepotrpěla,“ připomněla mi Vidala. „Vidělas to víc čer-nobíle. A troška krve ti proti mysli rozhodně nebyla.“ Kýchla. S tou plísní v ka-várně by se mělo něco dělat, pomyslela jsem si. Anebo možná ne.

Protože už bylo pozdě, zavolala jsem veliteli Juddovi domů do kanceláře a vy-

žádala si neodkladnou schůzku. Uvolil se k ní. Požádala jsem řidiče, aby na mě počkal před domem.

Otevřela mi jeho žena, Šúnemit. Nevypadala vůbec dobře: pohubla, byla bledá v obličeji a dívala se na mě vpadlýma očima. Na Juddovu manželku vydr-

žela relativně dlouho – alespoň se jí podařilo otěhotnět, i když porodila nedítě.

292

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ale teď už měla zřejmě namále. To by mě zajímalo, co jí Judd dává do polívky.

„Teto Lydie!“ vítala mě. „Pojďte prosím dál. Velitel vás očekává.“

Proč mi otevřela osobně? To je práce pro marty. Zřejmě se mnou chtěla mluvit.

Ztišila jsem hlas. „Šúnemit, má milá,“ usmála jsem se na ni. „Není ti něco?“ Bývala kdysi tak plná života, i když trochu drzá a protivná, ale teď vypadala spíš jako přízrak.

„Nemám o tom mluvit,“ zašeptala. „Podle velitele to nic není. Tvrdí, že si jenom pořád stěžuju. Ale já vím, že se mnou něco není v pořádku.“

„Můžu tě nechat vyšetřit u nás na klinice v Ardue,“ navrhla jsem.

„Musel by mi to dovolit,“ namítla. „A on mě nepustí.“

„Já ti to u něj domluvím,“ slíbila jsem jí. „Neboj se.“ Děkovala mi v slzách.

Dříve by jistě i poklekla a políbila mi ruku.

Judd mě přijal v pracovně, kde úřaduje. Už jsem tam byla, párkrát v jeho přítomnosti a párkrát i bez něj. Je to velice poučná místnost. Neměl by si domů nosit práci z kanceláře v sídle Očí a nechávat ji jen tak ležet na stole.

Na pravé stěně – kam není od dveří vidět, protože proč zbytečně šokovat ženskou část domácnosti – visí obraz z devatenáctého století se sotva zletilou nahou děvou. Kdosi jí přimaloval křídla vážky, aby z ní udělal vílu, a vílám v těch do-bách nebylo oblečení po chuti, jak se všeobecně vědělo. Usmívala se, necudně, ba přímo rošťácky a vznášela se nad nějakou houbou či co. Přesně pro tohle má Judd slabost – pro nadpozemská děvčátka, byť malinko rozpustilá. Což omlouvá způsob, jímž s nimi zachází.

Pracovnu lemují knihovny, jak se na pracovnu velitele sluší. Oni bichle rádi hromadí a škodolibě se svou kořistí pyšní před ostatními. Judd má úctyhodnou sbírku životopisů a dějepisných svazků – Napoleona, Stalina, Ceauşesca a spousty dalších vůdců a tyranů. A několik velmi vzácných ilustrovaných vydání, která mu závidím: Dorého Inferno, Dalího Alenku v říši divů, Picassovu Lysistratu. Má ještě i jiné publikace, méně úctyhodné: například starou pornografii, na niž jsem tu narazila a zběžně ji prolistovala. Ovšem tento žánr člověka po chvíli unaví a nudí. Týrání lidského těla má přece jen omezený repertoár.

„Á, teto Lydie!“ pozdravil mě a napůl vstal ze židle, jako by ho bezděky zvedla někdejší výchova k džentlmenství. „Posaďte se, prosím, a povězte mi, co vás ke mně v tuhle pozdní hodinu přivádí.“ Zářivý úsměv se už neodrážel ve výrazu jeho očí, jimiž si mě měřil znepokojeně a tvrdě zároveň.

293

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Nerada bych, aby se nám jistá věc vymkla z rukou,“ předeslala jsem a usadila se na židli naproti němu.

Úsměv pohasl. „Nejde o nic zásadního, doufám.“

„O nic, čemu by se nedalo předejít. Teta Vidala pojala podezření, že takzvanou Jade k nám možná nastrčili, aby tu na nás vyčmuchala kompromitující informace. Chtěla by ji vyslechnout. To by mohlo zhatit jakýkoliv pozitivní pří-

nos, který bychom mohli v budoucnu z Nikolky mít.“

„Souhlasím,“ prohlásil. „Těžko bychom ji pak mohli postavit před televizní kamery, že? Jak vám v tom mohu být nápomocen?“

„Nápomocen nám,“ opravila jsem ho. Není od věci mu tu a tam připomenout, že naše korzárská bárka čítá dva členy posádky. „Prohlášením, že Jade je pod ochranou Očí, dokud si nebudeme jisti, že ji můžeme představit jako nalezenou Nikolku. Teta Vidala její skutečnou totožnost nezná,“ dodala jsem. „A ani by se o ní dozvědět neměla. Už se na ni nedá plně spolehnout.“

„Mohla byste mi to trochu ozřejmit?“

„Prozatím mi budete muset důvěřovat,“ opáčila jsem. „A ještě jedna věc: měl byste manželku poslat k nám na kliniku Klid léčí.“

Následovala dlouhá pauza, během níž jsme ze sebe nespustili oči. „Teto Lydie, vy mi čtete myšlenky,“ konstatoval nakonec. „Bylo by samozřejmě vhodnější, kdyby byla ve vaší péči než v mojí. Pro případ, že by se jí náhodou něco… že by se u ní náhodou projevila nějaká smrtelná nemoc.“

Připomínám jen, že v Gileádu neexistuje možnost rozvodu.

„Moudré rozhodnutí,“ podotkla jsem. „Musíte zůstat mimo podezření.“

„Sázím na váš takt. Máte mě v rukou, teto Lydie,“ pravil a zvedl se od stolu. Jaká pravda, pomyslela jsem si. A jak snadno dokáže ruka sevřít v hrsti, proměnit se v pěst.

Při čtení mých řádků si možná přece jen nedovedeš představit, na jak ostré hraně se snažím udržet. Mám dvě možnosti: můžu spustit svůj riskantní a dost možná neuvážený plán a pokusit se prostřednictvím Nikolky o předání balíčku výbuš-

ných informací, a pokud se to podaří, zasadím Juddovi a Gileádu první ránu nad propastí. Ale pokud neuspěju, označí mě za zrádkyni a budu žít v hanbě –

nebo spíš hanebně zemřu.

Můžu se rozhodnout i pro bezpečnější variantu. Předám Nikolku veliteli Juddovi, vedle nějž na okamžik jasně zazáří, leč záhy pohasne jako sfouknutý 294

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

plamínek svíčky, protože se nepodřídí: v jejím případě je totiž naděje, že by se hodlala smířit s takovým postavením, nulová. A mně se vítězoslavně přičtou další zásluhy o Gileád. Zároveň tím odepíšu tetu Vidalu, pokud ji rovnou nenechám šoupnout do ústavu pro duševně choré. Zajistím si tak neomezenou moc nad Rezidencí Ardua plus stáří v poctách.

Pak ovšem musím upustit od myšlenky na pomstu vůči Juddovi, jelikož zů-

stane nadosmrti takříkajíc mou druhou nohou. Šúnemit to má zjevně spočítáno tak jako tak. Ubytovala jsem Jade společně s tetou Immortellou a tetou Viktorií, takže jakmile by zlikvidovali ji, visel by na vlásku i osud těch dvou: pokud je někdo s pachatelem blízce spojen, považuje se v Gileádu, tak jako jinde, za spoluviníka.

Byla bych schopná zachovat se tak licoměrně, falešně? Dokázala bych zradit tak dokonale? Smím to vzdát, když už jsem se s tou náloží podkopala tak hluboko pod základy Gileádu? Jsem přece jen člověk a selhat je lidské.

V tom případě bych zničila i tuhle zpověď, jejímž sepisováním jsem strávila tolik času. A s nimi bych připravila o bytí i Tebe, neboť bez čtiva není čtenářů.

Stačilo by škrtnout sirkou a bylo by po Tobě – po Tvojí existenci, po Tvojí potenciální existenci. Upřela bych Ti ji. Tak nějak si musí připadat Bůh! Bůh zkázy.

Váhám, váhám.

Ale ráno je moudřejší večera.

295

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XX

RODOVÉ LINIE

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

53

Tak jsem to dotáhla až do Gileádu. Myslela jsem si, že toho o něm vím hafo, jenomže o něčem vědět a pak v tom žít se od sebe dost liší a v Gileádu se to lišilo dost zásadně. Bylo tam kluzko, jako když chodíte po ledě: věčně jsem ztrácela balanc. Nedokázala jsem lidem nic vyčíst z tváře a často jsem neměla ani páru, co říkají. Slyšela jsem slova, rozuměla jsem těm výrazům, ale dohromady mi to vůbec nedávalo smysl.

Při tom prvním shromáždění v kapli, jen co jsme si odbyly to klečení a zpí-

vání a teta Beatrice mě šoupla do lavice, abych si sedla, jsem se ohlídla na tu ženskou sešlost. Všechny na mě civěly a usmívaly se, jenomže napůl přátelsky a napůl hladově, asi jako v hororech při scénách, kdy člověk už ví, že se z vesni-

čanů vyklubou upíři.

Pak musela každá nová perla probdít noc v kapli: měly jsme ji společně strá-

vit tichým rozjímáním vkleče. Na to mě nikdo nepřipravil: nedostala jsem od nikoho žádnou další instrukci. Musí se člověk přihlásit, když chce na záchod?

Jestli vás to zajímá, tak jo. Po hodinách – když už mi totálně zdřevěněly nohy –

se jedna z nás, myslím, že byla z Mexika, hystericky rozbulela a pak začala ječet.

Dvě tety ji zvedly a vypochodovaly s ní ven. Pak se mi doneslo, že z ní udělaly služebnici, takže bylo dobře, že jsem držela jazyk za zuby. Další den nám daly tu hnusnou hnědou kutnu nebo co to je a pak už nás hned hnaly jako stádo na stadion, kde jsme se musely usadit v řadách. O sportování v Gileádu nikdo nemluvil a já myslela, že se tam prostě nesportuje – jenomže tady o sport vůbec ne-

šlo. Šlo o cupování, a to doslova. O tom nám teda ve škole říkali, ale nezacházeli do detailů, nejspíš aby nám nepřivodili trauma. A udělali dobře.

299

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Byla to totiž poprava dvou chlápků: vrhla se na ně rozzuřená nebo spíš šílená ženská smečka a normálně je roztrhala. Ječely u toho a kopaly, kousaly, všude krev, hlavně na služebnicích, takže teď fakt totálně zrudly. Zvedaly ty kousíčky –

chumáče vlasů s kůží, možná prst – asi aby je ukázaly, a ostatní hulákaly, povzbuzovaly je a jásaly.

Byla to prostě hrůza, děs. Takhle jsem si teda služebnice nepředstavovala.

Možná taková byla i moje máma, napadlo mě: brutální.

300

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 54

Snažily jsme se s Bekou ze všech sil zasvětit tu novou perlu Jade, jak po nás chtěla teta Lydie, ale jako bychom mluvily do vzduchu. Nedokázala chvilku posedět, rovně a s rukama v klíně: věčně se kroutila, ošívala a šoupala nohama. „Žena sedí takhle,“ ukazovala jí Beka.

„Ano, teto Immortello,“ opáčila vždycky a okázale nám ukazovala, jak se snaží.

Jenomže jí to nikdy moc dlouho nevydrželo a za chvíli už se zase víc válela, než seděla, a dávala si nohu přes nohu, kotníkem přes koleno.

Na první večeři v Ardue jsme si ji vzaly mezi sebe, spíš pro její vlastní ochranu, protože byla strašně neopatrná. Ale i přesto se chovala nesmírně lehkomyslně.

Měly jsme chleba a polívku ze zbytků – jako vždycky v pondělí, kdy do ní v kuchyni smíchaly všechno, co zůstalo, a přidaly cibuli – a salát z výhonků hrachu a vodnice. „Co to je za břečku?“ odstrčila talíř. „Plesnivou vodu z myčky fakt jíst nebudu.“

„Pšššt… buď vděčná za to, co dostaneš,“ napomenula jsem ji šeptem. „Urči-tě je vydatná.“

Jako zákusek jsme dostaly tapioku, jako obvykle. „A tohle je jako co?“ ohrnu-la nos a s rámusem upustila lžíci. „Rybí oči v lepidle?“

„Nedojídat se nesluší,“ šeptla Beka. „Pokud se nepostíš.“

„Tak si to dojez,“ nabídla jí Jade.

„Všichni se na nás dívají,“ sykla jsem.

Když sem přišla, měla vlasy dozelena – na takové zohyzďování si asi teď v Kanadě potrpí –, ale mimo naše pokoje si vlasy musela zakrývat, takže to kromě nás málokdo věděl. Pak si začala vytrhávat vlasy v týle. Tvrdila, že jí to pomáhá myslet.

301

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Budeš tam mít plešku, jestli s tím nepřestaneš,“ varovala ji Beka. Teta Estée nás to učila v hodinách předmanželské výchovy: když se ochlupení pravidelně vytrhává, přestane růst. Platí to i pro obočí a řasy.

„Já vím,“ odsekla Jade. „Ale tady ti vlasy stejně nikdo nevidí.“ A pak se na nás spiklenecky usmála. „Jednou se stejně nechám vzít dohola.“

„To nesmíš! Dlouhé vlasy jsou pro ženu ctí,“ poučovala ji Beka. „Dostala jsi je jako závoj. To stojí v Prvním listu Korintským.“

„A to je vaše jediná ozdoba – vlasy?“ vmetla nám Jade, ale nejspíš to nemyslela zle.

„Proč by ses chtěla zostudit tím, že by sis oholila hlavu?“ zeptala jsem se jí co nejlaskavěji. Když žena neměla vlasy, znamenalo to, že je v nemilosti: někdy, po stížnosti manžela, mohly tety neposlušnou nebo hubatou ekonomanželku ostříhat, než ji daly na pranýř.

„No prostě abych vyzkoušela, jak se budu cejtit holohlavá,“ vysvětlovala Jade.

„Střádám si to v bedně.“

„Měla by sis dávat pozor, co říkáš ostatním,“ poučila jsem ji. „My s Bekou, tedy s tetou Immortellou, ti odpouštíme, protože chápeme, že se na tobě po-depsala vaše zkažená země, a snažíme se ti pomáhat. Ale ostatní tety – hlavně ty starší jako třeba teta Vidala – budou tyhle nedostatky přísně trestat a nic ti neprominou.“

„No, to je asi fakt,“ připustila Jade. „Teda, ano, teto Viktorie.“

„Jak to myslíš, v bedně?“ zajímala se Beka.

„Od whisky asi, ne!“ ušklíbla se Jade. „V hlavě, přece! Mám prostě takovej seznam, no, věcí, který bych chtěla v životě stihnout.“

„A co je whisky?“

„No, to je takový tvrdý pití. A v bedně je v jedný písničce a do tý se v tý pís-ničce kopne, až pověsej toho, kdo to zpívá,“ poučovala teď Jade zase nás.

„Aha,“ pokývala hlavou Beka. „My tu taky věšíme, ale bednu ani whisky k tomu nepotřebujeme.“

302

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

55

Brzo mi došlo, že ty dvě ve vchodu C se na mě dívaj skrz prsty – jenomže jsem vlastně měla jenom je, s nikým jiným jsem se pořádně bavit nemohla. Teta Beatrice se ke mně chovala jako mílius, když mě lanařila v Torontu a vedla sem, ale teď už jsem jí byla ukradená. Maximálně se na mě usmála, když jsme se někde míjely, ale víc nic.

Když jsem se nad tím zamyslela, běhal mi mráz po zádech, jenže jsem si nemohla dovolit, aby mě ovládnul strach. Připadala jsem si hrozně sama. Neměla jsem tu přátele a nemohla jsem se s nikým spojit. Ada a Eli byli daleko. Nebylo koho se zeptat, co mám dělat. Zůstala jsem odkázaná sama na sebe, bez příručky. A chyběl mi Garth. Pořád jsem si v hlavě přehrávala, co všechno jsme spolu dělali: jak jsme spali na hřbitově a somrovali na ulici. Dokonce jsem postrádala i ty hambáče, co se mi tak přejedly. Dostanu se vůbec někdy zpátky? A jestli jo, co pak? Garth měl nejspíš nějakou holku. Proč by taky neměl? Nikdy jsem se ho na to nezeptala, protože jsem nechtěla znát odpověď.

Nejvíc mě ale tížil otazník nad tou osobou, kterou Ada s Elim označovali jako zdroj – svůj kontakt v Gileádu. Kdy a kde se objeví? Jak mi vstoupí do života?

Co když vůbec neexistuje? Kdyby totiž neexistoval, byla bych totálně nahraná, zkejsla bych tady v Gileádu – kdo by mě jinak dostal zase ven?

303

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 56

Jade byla strašlivě nepořádná. Nechávala svoje věci válet ve společném pokoji –

ponožky, pásek od uniformy čekatelky ve zkušební době, někdy dokonce i boty.

Občas po sobě ani nespláchla. Chomáče jejích vlasů poletovaly po zemi v koupelně, v umyvadle po ní zůstávaly plivance zubní pasty. Sprchovala se mimo vy-mezenou dobu, dokud jsem jí několikrát přísně neřekla, že se to nesmí. Já vím, že jsou to maličkosti, ale na malém prostoru se dovedou nasčítat.

A pak tu bylo to její tetování na levém předloktí. Měla tam do kříže GOD

a LOVE, Bůh a láska. Říkala nám, že si tím nechala stvrdit obrácení na pravou víru, ale já o tom pochybovala, protože jednou jí uklouzlo, že Bůh je jenom „takovej imaginární kámoš“.

„Bůh je skutečný přítel, a ne imaginární!“ okřikla ji Beka. Tolik hněvu jsem v jejím hlase snad ještě neslyšela.

„Sorry, jestli jsem se nějak dotkla tý vaší kultury,“ omlouvala se Jade, čímž to samozřejmě v Bečiných očích moc nenapravila: prohlásit, že Bůh je naše kul-tura, bylo ještě horší než prohlásit, že je imaginární kámoš. Došlo nám, že nás považuje za hloupá a pověrčivá stvoření.

„Měla by sis to tetování nechat odstranit,“ naléhala na ni Beka. „Je to rouhání.“

„No jo pořád, asi máš pravdu. Teda, ano, teto Immortello, děkuju, žes mě na to upozornila. Stejně to pekelně svědí.“

„Pekelná je jiná bolest,“ opravila ji znovu Beka. „Pomodlím se za tvoje vy-koupení.“

* * *

304

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Když byla Jade u sebe v pokoji, ozývalo se shora často bouchání a tlumené he-kání. Modlili se snad tam u nich tímhle způsobem? Nakonec jsem se jí musela zeptat, co to tam provádí.

„Posiluju. To je něco jako cvičení. Aby měl člověk sílu.“

„Tělesná síla je zapotřebí pro muže,“ kázala jí zase Beka. „A síla mysli. Žena je silná charakterem, duchem. I když trochu pohybu si dopřát smíme, třeba procházkou, což se doporučuje hlavně v plodném věku.“

„Proč si myslíš, že potřebuješ posilovat tělo?“ zajímala jsem se. Její pohanská přesvědčení ve mně vzbuzovala čím dál větší zvědavost.

„No třeba kdyby se na mě vrhnul ňákej chlápek, ne? Tak musíš vědět, jak mu správně vrazit prsty do očí, kopnout ho do koulí, vyřadit ho z provozu jednou dobře mířenou. Klidně vám to ukážu. Hele, takhle zatneš pěst – ale palec musíš dát přes prsty – a pak musíš všechno pořádně zpevnit v přímce. A lup ho rovnou na srdce.“ Zasadila ránu do pohovky.

Beka zalapala po dechu a musela se posadit. „Žena přece muže bít nemůže,“ zaprotestovala. „Vůbec nikoho, jen když to vyžaduje zákon, jako třeba při cupování.“

„No, to si teda pěkně zařídili!“ ušklíbla se Jade. „A vy je jako máte nechat, aby si s váma dělali, co se jim zlíbí, jo?“

„Nemáme je uvádět v pokušení,“ opravila ji Beka. „Protože pak si za následky můžeme částečně samy.“

Jade si nás změřila. „Takže tady se ještě svaluje vina na oběť, jo? To jako fakt?“

„Prosím?“ nechápala Beka.

„To je fuk. Vy mi tu prostě říkáte, že jsme odepsaný tak jako tak,“ rozčilovala se Jade. „Že jsme v prdeli na každej pád.“ Mlčky jsme na ni civěly: žádná odpověď taky odpověď, jak říkávala teta Lisa.

„Oukej,“ odfrkla. „Ale já si budu posilovat podle svýho.“

Čtyři dny po jejím příchodu si mě s Bekou zavolala k sobě do pracovny teta Lydie. „Jakpak si vede naše nová perla?“ zajímala se. Když jsem se neměla k odpovědi, pobídla mě: „No tak, ven s tím!“

„Neumí se chovat,“ řekla jsem.

Teta Lydie se usmála jako vrásčitá řepa. „Nezapomínejte, že v Kanadě mají jiná měřítka a bude jí chvíli trvat, než se přizpůsobí. U přírůstků z ciziny to tak bývá. A vaším úkolem teď zkrátka je vštípit jí naše vychování.“

305

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„My se snažíme, teto Lydie,“ přidala se Beka. „Ale ona je tak –“

„Tvrdohlavá,“ doplnila teta Lydie. „To mě neudivuje. Časem se poddá. Dě-

lejte, co je ve vašich silách. Můžete jít.“ Opouštěly jsme její pracovnu bokem, tak jako vždycky, protože by se neslušelo otočit se k tetě Lydii zády.

Na stole v knihovně sv. Hildegardy mi dál přistávaly složky se zločiny. Nedoká-

zala jsem se rozhodnout, co si s nimi počít: jeden den jsem si říkala, jak blažená bych byla jako plnohodnotná teta – kdybych znala všechna ta pečlivě strážená tajemství, měla všechnu tu skrytou moc a mohla přistupovat k nenápadným odvetám. Další den se mě zmocnila obava o mou duši – protože jsem věřila, že ji mám – a jak pokřivená a zkažená bych byla, kdybych tak měla jednat. Že by mi to bláto v hlavě vysychalo? Měnilo se v tvrdou, chladnou, nelítostnou hroudu?

Pozbývala jsem snad svou ženskou povahu, starostlivou a poddajnou, a stávala jsem se nedokonalou kopií mužů, plných bezohlednosti a ostrých hran? To jsem nechtěla, ale jak jsem se toho mohla vyvarovat, když jsem měla usilovat o postavení tety?

Pak mi ale vlídná Prozřetelnost, za jejíž směřování jsem znovu vzdávala díky, přihrála něco, co naprosto změnilo můj pohled na mou roli ve vesmíru.

Ačkoliv jsem získala přístup k Bibli a tolika nebezpečným informacím a zlým skutkům Gileádu, Genealogický archiv rodových linií dál zůstával za zamčenými dveřmi. Ty z nás, jimž bylo dáno do něj vstoupit, vyprávěly, že místnost obsa-huje bezpočet regálů s pořadači, seřazenými pouze podle mužů a jejich hodnosti: ekonovrstva, strážci, andělé, oči, velitelé. V rámci těchto kategorií se rodové linie hledaly podle místa a pak příjmení. Ženy byly ve složkách mužů. Tety svoje vlastní složky nepotřebovaly: jejich původ se nezaznamenával, protože nebudou mít děti. I to mě vskrytu trápilo: já děti měla ráda a vždycky jsem je mít chtěla, jenom jsem nedokázala přijmout to, co jim předcházelo a pojilo se s nimi.

Všechny čekatelky prošly krátkým školením o existenci a účelu archivu. Obsahoval údaje o předchozím životě služebnic a o jejich dětech, respektive kdo byl jejich otcem: nejen tím oficiálně uznávaným, ale i tím nezákonným, protože spousta žen – jak mezi manželkami, tak mezi služebnicemi – se snažila otěhotnět za každou cenu. Evidovaly se všechny případy i způsoby: při tolika 306

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

sňatcích starších mužů s mladinkými nevěstami si Gileád nemohl dovolit riskantní a hříšné svazky a pohlavní spojení mezi otci a dcerami, k němuž by jistě docházelo, kdyby původ nikdo nesledoval.

Jenomže archiv se zpřístupňoval až po návratu z perlové misie. Nemohla jsem se dočkat, až dohledám svou vlastní matku – ne Tabitu, ale tu, z níž udělali slu-

žebnici. V těch tajných spisech se mi podaří najít, kdo to je nebo byla – žije ještě vůbec? Věděla jsem, že bych si tak zahrávala s ohněm – co když budu nepříjemně překvapená –, ale stejně jsem to potřebovala zkusit. Možná najdu i otce, ale protože nešlo o velitele, byla pravděpodobnost mnohem menší. Pokud zjistím, kdo mě přivedl na svět, zaplním tu počáteční prázdnotu nějakým příběhem. Získám tak alespoň minulost před tou svou starou minulostí, ačkoliv poznatky o mé ne-známé matce mi samy o sobě neposkytnou budoucnost.

Jednou ráno jsem ale na stole objevila i složku z archivu. K přední straně kdosi připnul lísteček a na něj napsal: Rodová linie Ágnes Jemímy. Se zatajeným dechem jsem ji otevřela. Uvnitř byly genealogické údaje velitele Kylea. Včetně Pauly a jejich syna Marka. Ale beze mě, protože jsem s velitelem nebyla pokrevně spřízněná, neuvedly mě tedy jako Markovu sestru. Nicméně skrze velitele Kylea jsem dohledala skutečné jméno chudinky Crystal – neboli Kyleovy, která zemřela, aby mohl žít Marek. Napadlo mě, jestli mu o ní vůbec někdy řeknou.

Sotva, pokud nebudou muset, odpověděla jsem sama sobě.

Nakonec jsem se propracovala k vlastní linii. Nebyla tam, kde být měla –

v pořadači velitele Kylea ve spojení s jeho první manželkou Tabitou. Někdo ji zasunul úplně dospod ve zvláštní složce.

A v ní byla fotografie mojí matky. Dva záběry, jak jsem je vídala na plakátech s hledanými služebnicemi: zepředu a z profilu. Měla blond vlasy, stažené, byla mladá. Dívala se mi zpříma do očí – co se mi asi snažila sdělit? Neusmívala se, ale proč by taky měla? Fotit ji musely tety, nebo dokonce příslušníci Očí.

Jméno pod ní někdo začmáral sytě modrou tuší. Pak ale přibyla poznámka: Matka Ágnes Jemímy, nyní tety Viktorie. Uprchla do Kanady. V současnosti pracuje pro teroristickou zpravodajskou službu Mayday. Dva pokusy o odstranění (selhaly).

Lokalizace neúspěšná.

A pod ní stálo: Biologický otec, jenomže ani jeho jméno se nedalo přečíst. Fotografie chyběla. V poznámce se uvádělo: V současnosti v Kanadě. Údajně pracuje pro Mayday. Lokalizace neúspěšná.

Podobala jsem se jí? Ráda bych si to myslela.

307

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Pamatovala jsem se na ni? Pokoušela jsem se rozpomenout. Věděla jsem, že by to mělo jít, jenomže minulost byla příliš temná.

Paměť je tak krutá. Nedokážeme z ní vyvolat, co jsme zapomněli. Zapomněli s přispěním druhých. Co jsme zapomenout museli, abychom mohli předstírat, že tu žijeme normálně.

Promiň, zašeptala jsem. Nedokážu si tě vybavit. Ještě ne.

Položila jsem dlaň na matčin obrázek. Hřál mě? Přála jsem si to. Namlou-vala jsem si, že láska a vřelost mohou vyzařovat i z fotografie – byť nepůsobila příliš lichotivě, ale to nevadilo. Snažila jsem se přesvědčit sebe samu, že z ní ke mně proudí mateřská láska. Vím, že to byla dětinská představa, jenom jako. Ale i tak mi poskytla útěchu.

Otočila jsem stránku: a našla další dokument. Moje matka měla ještě jedno dítě.

Holčičku, kterou s sebou ještě v kojeneckém věku unesla do Kanady. Jmenovala se Nikol. A vedle ní byla fotka.

Nikolky.

Nikolky, k níž jsme se v Rezidenci Ardua modlily při nejrůznějších příležitos-tech. Nikolky, jejíž rozzářená andělská tvářička se tak často objevovala v gileádské televizi jako symbol veškerých křivd, kterých se na nás dopouštělo mezinárodní společenství. Nikolky, z níž se tady stala v podstatě modla nebo mučednice, kaž-

dopádně tu byla za svatou – a tahle Nikolka je moje sestra.

Pod posledním odstavcem připsala rozechvělá ruka modrou tuší: Přísně tajné.

Nikolka je tady v Gileádu.

Nemohla jsem tomu uvěřit.

Zaplavil mě pocit vděčnosti – mám sestřičku! A zároveň mě sevřela i úzkost: pokud je Nikolka tady v Gileádu, proč to nikdo neví? Všichni by se tu přece ohromně radovali a oslavovali by její návrat! Proč jsem se to tajemství dozvěděla já? Připadala jsem si zapletená do neviditelných sítí. Je snad moje sestra v nebezpečí? Kdo další ví o její přítomnosti a jak s ní naloží?

V tu dobu už jsem tušila, že mi ony složky předkládá teta Lydie. Ale proč to dělá? A jakou reakci ode mě očekává? Moje matka je naživu, a zároveň odsouzená k smrti. Je tu postavená mimo zákon, ba co hůř, považuje se za teroristku.

Kolik z ní je ve mně? Jsem i já poskvrněná, dědičně zatížená? Chce se mi sdě-

lit právě tohle? Gileád se pokusil mou matku odpadlici zabít, ale nepodařilo se 308

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

mu to. Mám se z toho radovat, nebo toho litovat? Komu mám projevit a zachovat věrnost?

A pak jsem bezděčně udělala nebezpečnou věc. Přesvědčila jsem se, že se nikdo nedívá, vytáhla jsem ty dvě stránky s nalepenými fotografiemi z archivního dokumentu, několikrát jsem je přeložila a zastrčila si je do rukávu. Nějak jsem se s nimi nedokázala rozloučit. Byla to pošetilá svéhlavost, ale ne první ani poslední, kterou jsem v životě provedla.

309

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

57

Byla středa, den žalu. Sotva jsem do sebe nacpala další hnusnou snídani, dostala jsem zprávu, že se mám okamžitě dostavit do pracovny tety Lydie. „Co to znamená?“ zeptala jsem se tety Viktorie.

„Nikdo nikdy neví, co se tetě Lydii honí hlavou,“ opáčila.

„Udělala jsem něco špatně?“ Protože tady toho bylo ke zvorání víc než dost.

„Ne nutně. Třeba jsi udělala něco dobře,“ uklidňovala mě.

Teta Lydie už na mě čekala. Dveře pracovny měla dokořán a z nich se ozvalo, abych šla dál, ještě dřív, než jsem vůbec stihla zaklepat. „Zavři za sebou a po-saď se,“ nařídila mi.

Posadila jsem se. Chvíli si mě jenom prohlížela. Já si zase prohlížela ji. A i když jsem věděla, že je něco jako mocná a děsivá stará včelí královna Arduy, nenahá-

něla mi kupodivu vůbec strach. Snažila jsem se nezírat na tu velikánskou bra-davici na bradě. Napadlo mě, proč se jí už dávno nezbavila.

„Tak jak se ti u nás líbí, Jade?“ otázala se. „Už sis trošku zvykla?“

Měla jsem říct, že jo nebo jako že v poho nebo něco na ten způsob, jak mě všichni učili. Ale místo toho ze mě vylítlo: „Moc ne.“

Usmála se, až bylo vidět, jak jí žloutnou zuby. „Spousta z vás toho nejdřív lituje,“ připustila. „Chtěla by ses vrátit?“

„A jak asi?“ vybafla jsem. „Jsem snad pták?“

„Doporučovala bych ti, aby sis na veřejnosti takovou prostořekost odpustila.

Nemusela by se ti vyplatit. Nechceš mi něco ukázat?“

Tím mě dostala. „A co jako?“ nechápala jsem. „Já si s sebou nic…“

„Třeba něco na ruce? Pod rukávem?“

310

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Jo tohle,“ vydechla jsem. Vyhrnula jsem si rukáv: kříž z GOD a LOVE nevypadal ani trochu vábně.

Zadívala se na něj. „Děkuju, že jsi udělala, co jsem po tobě chtěla.“

Takže to tetování si vyžádala ona? „Vy jste ten zdroj?“

„Ten co?“

Že bych to přece jen zvorala? „No přece, víte co, ne –“

„Neuškodilo by ti myslet dřív, než otevřeš pusu,“ uťala mě. „Protože by sis takovou poznámku rozmyslela. A teď dávej pozor. Jsi Nikolka, jak už ti řekli v Kanadě.“

„Jo, ale radši bych teda nebyla,“ kvákla jsem. „Nejsem z toho nijak nadšená.“

„To ti i věřím,“ připustila. „Spousta z nás by radši nebyla tím, čím jsme. Jenom-

že tady si nemůžeme zrovna moc vybírat. Jsi připravená pomáhat svým přáte-lům v Kanadě, nebo ne?“

„A co mám udělat?“

„Pojď sem a polož ruku na stůl,“ nařídila mi. „Tohle bolet nebude.“

Vzala žiletku a lehounce mi tetování nařízla, na spodku O. Pak tam pomocí lupy a pidipinzety něco miniaturního zašoupla. S tou bolestí se teda sekla.

„Do Boha by se nikdo neodvážil nakouknout. Teď je z tebe poštovní holub a stačí ti dát křídla a vypustit tě. Bude to těžší než dřív, ale zvládneme to.

Jo, a o tomhle nikomu ani muk, než dostaneš povolení. Mluviti stříbro, mlčeti zlato. A s čím kdo zachází, s tím taky schází. Rozumíš?“

„Ano,“ kývla jsem. Měla jsem v předloktí smrtonosnou zbraň.

„Ano, teto Lydie. Tady nesmíš zapomínat na způsoby. Nikdy. Mohla by sis svou lehkovážností hodně zavařit. Teta Vidala už se přímo třese, aby ti dala za vyučenou.“

311

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 58

Dva dny poté, co jsem si přečetla svou složku z archivu rodových linií, si mě k sobě do pracovny nechala ráno zavolat teta Lydie. Beka se měla taky dostavit, a tak jsme tam šly spolu. Myslely jsme, že se nás znovu zeptá, jak si vede Jade, jestli je s námi spokojená, jestli je připravená na zkoušku gramotnosti, jestli je pevná ve víře. Beka prohlásila, že ji požádá, aby Jade přesunula jinam, protože jsme ji nedokázaly naučit vůbec nic. Prostě nás neposlouchala.

Jenomže když jsme vešly, Jade už v pracovně tety Lydie seděla. Usmála se na nás, jako by ji něco tížilo.

Teta Lydie nás pozvala dál, pak se osobně přesvědčila, že na chodbě nikdo není, a zavřela dveře. „Děkuju, že jste přišly,“ přivítala nás. „Posaďte se.“ Sedly jsme si vedle Jade, jedna zleva a druhá zprava. Teta Lydie se taky usadila, ale musela se přitom podepřít rukama o stůl. Lehce se jí chvěly. Už stárne, napadlo mě. Ale ta myšlenka mi vzápětí připadla nepřípustná: teta Lydie je přece věčná.

„Chci s vámi probrat něco, co zásadně ovlivní budoucnost Gileádu,“ oznámila nám. „A vy v tom sehrajete klíčovou roli. Máte na to dost odvahy? Jste připravené?“

„Ano, teto Lydie,“ řekla jsem a Beka opakovala moje slova. Čekatelkám se vždycky říkalo, že sehrají klíčovou roli a že se od nich vyžaduje odvaha. Většinou to znamenalo, že se budou muset něčeho vzdát, jako třeba odpočinku nebo jídla.

„Dobře. Vezmu to stručně. Zaprvé bych ti chtěla říct, teto Immortello, co tyhle dvě už vědí. Nikolka je v Gileádu.“

To mě zmátlo: proč by se teta Lydie měla o tak důležitou informaci podělit zrovna s Jade? Ta přece vůbec nemůže tušit, jak by na nás všechny návrat takové ikony zapůsobil.

312

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Vážně? Budiž chvála, teto Lydie!“ zaradovala se Beka. „To je tak skvělá zpráva!

Tady? V Gileádu? Ale proč už jsme se to nedozvěděly všechny? Vlastně všichni?

To je jako zázrak!“

„Ovládej se, prosím. A pak bych ráda dodala, že Nikolka je sestra tety Viktorie.“

„No ty vole!“ vyhrkla Jade. „Tomu nevěřím!“

„To jsem neslyšela, Jade,“ napomenula ji teta Lydie. „Sebeúcta, sebevědomí, sebeovládání.“

„Pardon,“ zamumlala Jade.

„Ágnes! Tedy, teto Viktorie!“ blekotala Beka. „Ty máš sestřičku! To je přece nádhera! ! A ještě k tomu Nikolku! Tolik štěstí najednou – Nikolka je tak sladká!“

Obrázek Nikolky pochopitelně visel i v pracovně tety Lydie: byla opravdu rozkošná, ale to jsou všechny děti. „Smím tě obejmout?“ dovolila se mě Beka.

Upřímně se snažila přetavit tu zprávu ve vlastní radost. Muselo ji bolet, že já mám najednou skutečnou příbuznou, zatímco ona zůstává bez rodiny: dokonce i jejího takzvaného otce právě zlikvidovala ostudná poprava.

„No tak, teto Immortello,“ krotila ji teta Lydie. „Ta sladká Nikolka nám už za tu dobu dost vyrostla.“

„Jistě, teto Lydie,“ omlouvala se Beka. Posadila se a složila ruce do klína.

„Ale jestli je tady, v Gileádu, teto Lydie, tak kde přesně?“ chtěla jsem vědět.

Jade se zasmála. Nebo spíš uchechtla.

„Je v Ardue,“ informovala nás teta Lydie a podle úsměvu se dobře bavila. Jako by šlo o hru a nechávala nás hádat. Viděla, jak nás zmátla. Tady v rezidenci jsme se přece všechny znaly – tak kde je Nikolka?

„Přímo tady,“ mávla rukou k Jade. „Sedí vedle tebe.“

„To snad ne!“ vyhrkla jsem. Nikolka je Jade? Takže Jade je moje sestra?

Beka na ni zírala s otevřenou pusou. „To ne,“ vydechla žalostně.

„Sorry, že nejsem až tak sladká,“ prohlásila Jade. „Snažila jsem se, fakt, ale zrovna tohle mi nejde.“ Nejspíš to myslela jako vtip, aby odlehčila atmosféru.

„Já to – já to tak nemyslela…“ řekla jsem honem. „Já jenom, že… že nevypadáš jako Nikolka.“

„Jako Nikolka ne,“ potvrdila teta Lydie. „Ale tobě se podobá.“ Což byla zčásti pravda. Očima asi ano, ale nosem ne. Podívala jsem se na její ruce, pro jednou v klíně. Napadlo mě, že ji poprosím, jestli by nenatáhla prsty, abych je mohla porovnat, ale nechtěla jsem ji urazit. Nerada bych v ní vyvolala dojem, že vyža-duju příliš důkazů naší příbuznosti, jinak ji nepřijmu.

313

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Jsem moc ráda, že mám sestru,“ pravila jsem zdvořile ve snaze překonat šok. Tahle nevycválaná holka měla stejnou matku jako já. Musím se s tím nějak vyrovnat.

„Vy máte štěstí,“ hlesla Beka smutně.

„A ty jsi přece jako moje sestra, takže Jade je taky tvoje sestra.“ Nechtěla jsem, aby se Beka cítila odstrčená.

„Smím tě obejmout?“ zeptala se Beka Jade, nebo spíš Nikol, jak bych jí už teď měla říkat.

„Jo, asi jo,“ uvolila se Nikol. A nechala se od Beky lehce sevřít v náručí. Pak jsem ji zlehka objala i já. „Díky,“ opáčila.

„I já děkuju, teto Immortello a Viktorie,“ pokračovala teta Lydie. „Prokazu-jete obdivuhodnou vstřícnost a přívětivost. Ale teď bych potřebovala, abyste se plně soustředily.“

Obrátily jsme se k ní. „Nikol tu s námi dlouho nezůstane,“ informovala nás.

„Co nevidět opustí Arduu a vrátí se zpátky do Kanady. Ponese s sebou důležitou zprávu. A já chci, abyste jí obě pomohly.“

Znovu mě zaskočila. Proč ji pouští zpátky? Žádná z konvertitek se nikdy ne-vrátila – to by se považovalo za velezradu –, a pokud je tahle osoba skutečně Nikolka, byla by to desetinásobná velezrada.

„Ale, teto Lydie,“ namítla jsem nahlas. „To je přece v rozporu se zákonem a taky s Boží vůlí, jak ji hlásají velitelé.“

„To jistě, teto Viktorie. Ale když jsem vám oběma, tobě i tetě Immortelle, dala nahlédnout do tolika utajovaných složek, nenabyly jste snad dojmu, že v Gileá-

du vládne neúnosnou měrou zavrženíhodná zkaženost?“

„Ano, teto Lydie, ale přece…“ Netušila jsem, jestli Beka četla tytéž složky o zločinech. Obě jsme dodržely požadavek přísného utajení, ale co víc, obě jsme chtěly ušetřit tu druhou.

„Myšlenka Gileádu byla zpočátku čistá a ušlechtilá, na tom se všichni shodneme,“ pokračovala. „Ale podkopali ji sobci a pokrytci posedlí mocí, jak se v dě-

jinách lidstva stalo už tolikrát. Určitě si to přejete napravit.“

„Ano,“ přikývla Beka. „Přejeme si to.“

„Nezapomínejte ani na svou přísahu. Zavázaly jste se pomáhat všem ženám.

A já věřím, že upřímně.“

„Ano, teto Lydie,“ souhlasila jsem. „Upřímně.“

„A tohle jim pomůže. Nechci vás pochopitelně nutit k ničemu proti vaší vůli, ale jedno si musíme vyjasnit předem. Teď, když jsem vám prozradila tohle 314

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

tajemství – totiž že Nikolka je tady a v dohlednu mi poslouží jako kurýr –, se každá minuta, kterou opominete nahlásit tuhle utajovanou skutečnost Očím, počítá za zradu. A i když mě udáte, možná vás ani pak nemine trest, nebo dokonce likvidace za to, že jste s udáním váhaly, byť na okamžik. Nemusím snad dodávat, že mě samotnou popraví a z Nikol v nejlepším případě udělají papouška v kleci. Když se nepodřídí, čeká i ji smrt, to dovedou zařídit. A oni váhat nebudou: jak jste se mohly přesvědčit ve spisech.“

„To vůči nim není fér,“ ozvala se Nikol. „Nemůžete je přece takhle citově vydírat!“

„Cením si tvých postojů, Nikol,“ pravila teta Lydie, „bohužel tady tvoje nezralá představa o slušnosti a spravedlnosti neplatí. Nech si svoje pocity pro sebe, a jestli chceš ještě někdy vidět Kanadu, pak bys to měla považovat za rozkaz.“

„A vaše rozhodnutí je samozřejmě na vás,“ zdůraznila nám dvěma. „Já vás tu teď chvíli nechám o samotě a vezmu Nikol s sebou. Dáme tvojí sestře a její kamarádce pět minut na rozmyšlenou. Až se vrátíme, budu po vás chtít jasné ano, nebo ne. Další podrobnosti k případné misi se dozvíte zavčasu. Pojď, Nikol,“

zavelela, vzala ji pod paží a vyvedla ji ven z místnosti.

Beka na mě zírala vyděšenýma očima, asi stejně jako já na ni. „Musíme to udělat,“ hlesla. „Nemůžeme je nechat umřít. Nikol je tvoje sestra a teta Lydie…“

„Udělat co?“ přerušila jsem ji. „Přece ani nevíme, co po nás chce.“

„Chce po nás poslušnost a oddanost,“ řekla Beka. „Nezapomeň, že nás zachránila – obě! Dlužíme jí to.“

Beka z pracovny tety Lydie zamířila do knihovny na denní směnu a já se s Nikol vracela na pokoj.

„Když jsme teď sestry, můžeš mi říkat Ágnes, pokud spolu budeme samy,“

nabídla jsem jí.

„Oukej, pokusím se.“

„Vlastně bych ti ráda něco ukázala,“ otočila jsem se k ní dole ve společném pokoji. „Hned jsem zpátky.“ Vyběhla jsem nahoru a sáhla pod matraci, kam jsem si schovala ty dvě stránky z archivu rodových linií. Vrátila jsem se dolů, rozložila jsem je a pečlivě uhladila. Položila jsem je na stůl a Nikol – úplně stejně jako já – neodolala a položila ruku na obrázek naší matky.

315

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„To je úžasný,“ vydechla. Stáhla ruku a znovu si fotografii prohlížela. „Myslíš, že jsem jí podobná?“

„Přesně tohle jsem chtěla vědět taky.“

„Pamatuješ si na ni vůbec? Já na to byla asi moc malá.“

„Nevím,“ přiznala jsem. „Někdy si říkám, že ano. Něco málo. Možná jinačí dům? Že jsem někam jela? Ale třeba si to jen namlouvám.“

„A co naši tátové?“ zajímala se. „Proč vůbec začernili jejich jména?“

„Možná se nás snažili nějak chránit,“ uvažovala jsem.

„Dík, žes mi ty fotky ukázala! Ale asi bys je tu neměla schovávat. Co když tě s nima chytnou?“

„Já vím. Chtěla jsem je vrátit, jenže tu složku jsem tam už nenašla.“

Nakonec jsme se rozhodly obě stránky roztrhat a spláchnout do záchodu.

Teta Lydie nám řekla, že se máme na nadcházející misi duševně připravit. Ale jinak že na sobě nesmíme nechat nic znát a hlavně nesmíme přivolávat pozornost k Nikol ani jakkoliv vzbudit podezření. To nám dalo zabrat, protože jsme se samozřejmě trochu bály: alespoň mě jímala hrůza: co když na Nikol přijdou –

odneseme to my s Bekou?

Měly jsme totiž spolu záhy vyrazit na svou perlovou misii. Vydáme se na ni vůbec, nebo pro nás teta Lydie chystá nějakou jinou výpravu? Nezbývalo nám než čekat, co se z toho vyklube. Beka si nastudovala průvodce a příručku pro misionářky v Kanadě, jakou tam mají měnu, zvyky a způsoby nakupování, včetně kreditních karet. Byla mnohem připravenější než já.

Týden před vzdáním díků za návrat další misie si nás teta Lydie zavolala do pracovny znovu. „Takže to proběhne následovně,“ prohlásila. „Zařídila jsem pro Nikol pobyt v rekreačním středisku na venkově. Doklady jsou na ni, ale místo ní pojedeš ty, teto Immortello. A ona zase odcestuje místo tebe na perlovou misii do Kanady.“

„Takže já se na misii nevydám?“ zeptala se Beka zdrceně.

„Pojedeš později,“ slíbila jí teta Lydie.

Ale já měla podezření, že je to lež, už tehdy.

316

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXI

Jako o život

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 59

Myslela jsem si, jak jsem to všechno skvěle nenaplánovala, jenomže člověk i myš se často i s přemoudrým plánem zklamou a všeho zlého do třetice. Píšu ve spě-

chu na závěr vyčerpávajícího dne. Moje pracovna od rána frmolem připomí-

nala spíš Hlavní nádraží – než onu velkolepou budovu proměnila v trosky válka o Man hattan.

Jako první se přihnala teta Vidala, a to hned po snídani. Vidala a ovesná kaše v žaludku jsou dost nestravitelná kombinace a já si slíbila, že je co nejdřív spláchnu mátovým čajem.

„Teto Lydie, jdu za tebou v záležitosti, která vyžaduje tvou okamžitou pozornost,“ vybafla na mě.

V duchu jsem si povzdychla: „Samozřejmě, teto Vidalo. Posaď se.“

„Nebudu tě dlouho zdržovat,“ předeslala a usadila se, aby právě to udělala.

„Jsem tu kvůli tetě Viktorii.“

„Ano? Mají se s tetou Immortellou brzy vypravit na perlovou misii do Kanady.“

„Přesně to bych s tebou chtěla probrat. Vážně si myslíš, že ji zvládnou? V jejich věku jsme ještě čekatelku na misii nevyslaly. Zkušenosti se světem mimo ten náš sice neměla žádná, ale u většiny se dalo spolehnout alespoň na pevnost charakteru, kterou u těch dvou postrádám. Nerada bych jim křivdila, ale připadají mi, ehm, tvárnější, než by bylo záhodno. Podle mě by mohly snadno podlehnout hmotným lákadlům, kterých je v Kanadě víc než dost. A obá-

vám se, že zejména teta Viktorie by mohla zběhnout. Zabývala se pochybnou četbou.“

„Nechceš doufám označit Bibli za pochybnou četbu,“ pohoršila jsem se.

319

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„No dovol! Mluvím o její vlastní složce z archivu rodových linií. Bůhví, co jí nasadí do hlavy!“

„Ale ona přece nemá do archivu rodových linií přístup,“ namítla jsem.

„No právě. Někdo jí ten dokument musel obstarat. Náhodou jsem ho totiž viděla na jejím stole.“

„Kdo by se opovážil bez mého svolení!“ rozčílila jsem se. „Na to si tedy po-svítím: takovou nekázeň tady trpět nebudu. Ale jinak jsem si naprosto jistá, že teta Viktorie je už vůči nebezpečným myšlenkám dostatečně odolná. Dejme tomu, že se ti zdá ještě mladá, ale mně právě proto její vyzrálost a uvědomělost přijde obdivuhodná.“

„Pouhá fasáda,“ ušklíbla se Vidala. „Na jejím bohosloví bych rozhodně nestavěla.

A modlitby pojímá dost absurdně. Už jako dítě byla lehkovážná a při plnění školních povinností vzpurná, hlavně pokud šlo o ruční práce. Navíc její matka byla…“

„To já samozřejmě vím,“ skočila jsem jí do řeči. „Totéž se dá říct o některých našich předních manželkách mladšího věku – biologicky jich ze služebnic po-chází spousta. Nicméně takovou degeneraci lze sotva považovat za dědičnou.

Její adoptivní matka byla přímo zosobněním charakternosti a při výchově jí šla vzorem i tím, jak trpělivě snášela svoje utrpení.“

„V případě Tabity s tebou naprosto souhlasím,“ nedala se Vidala. „Ale jak víme, vzpurnost její vlastní matky přímo bila do očí. Nejenže se zpronevěřila svojí povinnosti, opustila přidělenou domácnost a postavila se těm, kdo z moci Boží stáli nad ní, ale byla i hlavní strůjkyní únosu Nikolky z Gileádu.“

„To je stará historie, Vidalo,“ opáčila jsem. „Naším úkolem je vykupovat, ne zatracovat na základě naprosto nepodstatných důvodů.“

„Pokud jde o Viktorii, dejme tomu – ale její matka by zasloužila rozsekat na dvanáct dílů.“

„Nepochybně.“

„Kromě její proradnosti bych ti ráda připomněla zvěsti, že pracuje pro rozvědku Mayday v Kanadě. Znějí velmi věrohodně. Takže ve velezradách vesele pokračuje.“

„S některou jsme to prohrály, s některou vyhrály.“

„Dost zvláštní formulace, nemyslíš?“ odtušila Vidala. „Tohle není sport.“

„Jsem ráda, že ses se mnou podělila o svoje postřehy stran přijatelnosti vyjadřování,“ odtušila jsem. „Ale nehaň dne před večerem, což se týká i Viktorie. Já jsem si jistá, že svou perlovou misii splní navýsost uspokojivě.“

320

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„To se ještě uvidí,“ ušklíbla se teta Vidala. „Ale jestli zběhne, laskavě si vzpomeň, že jsem tě varovala.“

Jako další přifuněla teta Helena a sotva popadala dech, jak se chvatně belhala knihovnou. Propadlé klenby ji trápí čím dál víc.

„Teto Lydie,“ zasupěla. „Měla bys asi vědět, že teta Viktorie bez povolení četla svou vlastní složku z archivu rodových linií. Podle mě je to s ohledem na její bio logickou matku dost neblahá okolnost.“

„Právě mě o tom informovala teta Vidala,“ oznámila jsem jí. „Sdílí tvoje pochybnosti o síle jejího charakteru. Nicméně tetě Viktorii se dostalo nejlepší vý-

chovy a vzdělání na naší přední vidale. Zastáváš snad teorii, že přirozenost převáží nad působením prostředí? V tom případě bychom všichni museli donekonečna pykat za Adamův hřích a ani naše nejúzkostlivější snahy by ho nedokázaly od-

činit – celá koncepce Gileádu by byla předem ztracená.“

„To jistě ne! To jsem vůbec naznačit nechtěla,“ bránila se teta Helena polekaně.

„A ty jsi osobně četla záznam Ágnes Jemímy v rodových liniích?“

„Ano, před mnoha lety. Tenkrát k nim měly přístup jenom tety zakladatelky.“

„Takže jsme se rozhodly správně. Kdyby se tehdy povědomí o tom, že Nikolka je nevlastní sestra tety Viktorie, všeobecně rozšířilo, mělo by to určitě nežádoucí vliv na její vývoj v dětství. A podle mě by ji někteří méně zásadoví jedinci v Gi-leádu neváhali zneužít jako páku při vyjednávání o návratu Nikolky, kdyby si byli vědomi jejich spřízněnosti.“

„Na to jsem nepomyslela,“ přiznala teta Helena. „To máš samozřejmě pravdu.“

„Mohlo by tě zajímat,“ pokračovala jsem, „že Mayday o jejich příbuznosti ví.

Mají Nikolku už nějakou dobu na dosah. Obáváme se, že by se mohli pokusit svést ji znovu dohromady s její zvrhlou matkou, protože její adoptivní rodiče přišli nenadále o život. Při explozi,“ dodala jsem.

Teta Helena proplétala prsty připomínající pařátky. „Mayday je bezohledná chátra, klidně by ji svěřili do péče tak amorálním zločincům, jako je její matka, nebo by tu nevinnou mladou bytost neváhali obětovat.“

„Nikolka je prozatím v bezpečí,“ upokojila jsem ji.

„Budiž chvála,“ oddychla si teta Helena.

321

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ačkoliv si zatím není vědoma toho, že je Nikolka,“ doplnila jsem. „Ale my doufáme, že ji brzy budeme moci přivítat tady a že v Gileádu zaujme místo, které jí přísluší. A ta možnost se teď naskytla.“

„To je ovšem nadmíru potěšující. Ale pokud by se k nám skutečně připojila, mu-síme postupovat při odhalení její totožnosti velmi obezřetně,“ uvažovala. „Musíme jí to sdělit šetrně. Taková odhalení dokážou zranitelnou duši ještě víc rozhárat.“

„Přesně tak. Ale mezitím bych tě ráda požádala, abys střežila kroky tety Vidaly. Obávám se, že tu složku z archivu dala tetě Viktorii do rukou právě ona, ačkoliv mi uniká smysl jejích záměrů. Možná se snaží tetu Viktorii rozjitřit zprá-

vou o jejím pochybném původu a donutit ji takovým rozrušením k nepředlo-

ženým krokům.“

„Vidala ji nikdy neměla ráda,“ prozradila mi teta Helena. „Ani ve škole ne.“

A se svěřeným úkolem spokojeně odkulhala.

Když jsem si pak pozdě odpoledne konečně našla čas na šálek máty ve Schlafly, přiběhla do kavárny teta Elizabeth. „Teto Lydie!“ zaúpěla. „Do Arduy vnikli an-dělé a Oči! Hotová invaze! Tys jim k tomu dala povolení?“

„Upokoj se,“ vymáčkla jsem ze sebe. Ale srdce se mi rozbušilo jako o život.

„Kam přesně vnikli?“

„Do tiskárny. Zabavili všechny brožurky pro perlovou misii. Teta Wendy protestovala a bohužel ti musím sdělit, že ji zatkli. Dokonce na ni neváhali vztáhnout ruku!“ Otřásla se.

„Taková nestoudnost!“ vyskočila jsem. „Okamžitě si vyžádám schůzku s velitelem Juddem.“

Spěšně jsem zamířila k sobě do pracovny, abych využila horkou linku, ale nebylo třeba: velitel Judd už tam na mě čekal. Nejspíš jednoduše vpadl dovnitř pod záminkou výjimečné situace. Tolik k domluvě o posvátnosti hranic mezi našimi sférami. „Teto Lydie! Měl jsem pocit, že by bylo záhodno, abych vám naši akci vysvětlil osobně,“ předeslal bez úsměvu.

„Jistě jste k ní měl ty nejlepší důvody,“ souhlasila jsem, byť s lehce chladnějším podtónem. „Oči i andělé bezprecedentně překročili hranice slušnosti, o zvyklos-tech a zákonu ani nemluvě.“

„A to všechno v zájmu zachování vaší dobré pověsti, teto Lydie. Smím se posadit?“ Pokynula jsem k židli. Sedli jsme si.

322

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Po mnoha slepých uličkách jsme totiž došli k závěru, že ony mikrotečky, o nichž jsem vás informoval, musely putovat mezi Mayday a tím neznámým kontaktem tady v Rezidenci Ardua prostřednictvím brožurek šířených perlovou misií, nejspíš aniž o tom misionářky měly ponětí.“ Odmlčel se a sledoval, jak na mě zpráva zapůsobí.

„To je neuvěřitelné!“ konstatovala jsem. „Takový cynismus!“ V duchu jsem se divila, proč jim to trvalo tak dlouho. Jenomže mikrotečky jsou věru titěrná věcička a kdo by podezíral náš atraktivní a pravověrný náborový materiál? Dovedla jsem si představit, kolik času strávili jeho hoši zkoumáním bot a především spodního prádla. „Máte důkazy?“ optala jsem se. „A pokud ano, kdo byl oním pověstným shnilým jablkem?“

„Porozhlédli jsme se ve vaší tiskárně a odvedli si s sebou tetu Wendy, abychom jí položili pár otázek. Připadalo nám to jako nejpřímější cesta k pravdě.“

„Prsty tety Wendy bych v tom rozhodně nehledala,“ namítla jsem. „Taková rafinovanost přesahuje její možnosti. Má mozek akvarijní rybky. Měl byste ji okamžitě propustit.“

„K tomu jsme už taky dospěli. Zotaví se ze šoku na klinice Klid léčí,“ informoval mě.

Trošku se mi ulevilo. Snažím se obejít bez bolesti, ale někdy to zkrátka bez bolesti nejde. Teta Wendy je blahoslaveně chudá duchem, užitečná, leč naprosto neškodná. „A co jste objevili?“ zajímala jsem se. „Našly se na nově vytištěných brožurách další mikrotečky, nebo jak jim říkáte?“

„Ne, ačkoliv při ohledání zbylých brožur po návratu posledních misioná-

řek z Kanady jsme přišli na pár mikrosnímků s mapami a dalšími daty, nejspíš od Mayday. Zrádce mezi námi zřejmě pochopil, že po vyřazení onoho ‚sekáče‘

z provozu se daný kanál uzavřel a zdobit další brožurky utajovanými informa-cemi z Gileádu nemá cenu.“

„Už dlouho mám pochybnosti o tetě Vidale,“ podotkla jsem. „I když teta Helena a teta Elizabeth mají do tiskárny rovněž přístup a já sama jsem nové bro-

žurky předávala do rukou odcházejících misionářek vždycky osobně, takže podezření by mělo padnout i na mě.“

Tomu se velitel Judd pousmál. „Teto Lydie, nepřestávám obdivovat váš smysl pro humor, a že vás neopouští ani v takových okamžicích. Do tiskárny měla přístup spousta osob – několik tet se tam zaškolovalo. Ale u těch se žádná souvislost s tím nekalým podnikem neprokázala a tentokrát si s nastrčeným 323

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

pachatelem rozhodně nevystačíme. Nemůžeme si dovolit nechat viníka na svobodě.“

„Takže jsme tam, kde jsme byli?“

„Bohužel. Bohužel pro mě, a tím pádem i pro vás, teto Lydie. Moje renomé v Radě doznalo zásadního poklesu: sliboval jsem jim výsledky. Otáčejí se ke mně zády, zdraví mě jen úsečně. Obávám se, že čistka je na spadnutí: oba dva nás obviní z liknavosti hraničící se zradou za to, že jsme Mayday dovolili dělat si z nás blázny a paktovat se nám přímo před nosem tady v Ardue.“

„To je vskutku prekérní situace,“ připustila jsem.

„Ale ne neřešitelná,“ opáčil. „Můžeme se vykoupit tím, že neprodleně vyru-kujeme s Nikolkou a představíme ji na veřejnosti. V televizi, na plakátech, vě-

nujeme jí nějakou velkolepou manifestaci.“

„To by nám bezesporu vytrhlo trn z paty.“

„A ještě působivější by bylo, kdybych mohl rovnou oznámit naše zasnoubení a sňatek by se pak odvysílal. Nám oběma bych tak zajistil nedotknutelnost.“

„Brilantní plán jako obvykle,“ zalichotila jsem mu. „Jenomže jste jaksi ženat.“

„Doufám, že ve zdraví mojí manželky došlo rovněž k jistým změnám?“ otá-

zal se a vyčítavě zvedl obočí.

„K lepšímu,“ oznámila jsem mu, „ale stále ještě na tom není nijak valně.“ Jak ho vůbec může napadnout řešit to tak prvoplánovým způsobem, jako je jed na krysy? Dokonce i v malém množství se dá snadno odhalit. Jakkoliv mi Šúnemit nebyla coby školačka sympatická, přece jen bych ji nerada viděla vstupovat do komnaty nebohých Modrovousových chotí. A opravdu se zotavuje, ovšem děs z návratu do náruče milujícího manžela uzdravování jaksi brzdí. „Obávám se, že by mohlo dojít k recidivě.“

Povzdychl si. „Pomodlím se, aby její trápení brzy skončilo.“

„Vaše modlitby budou jistě brzy vyslyšeny.“ Mlčky jsme na sebe zírali přes stůl.

„Jak brzy?“ nedokázal odolat otázce.

„Dostatečně brzy,“ ubezpečila jsem ho.

324

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXII

DOBŘE MÍŘENÁ

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 60

Dva dny před tím, než jsme s Bekou měly dostat náhrdelníky pro perlovou misii, k nám během večerních modliteb na pokoji nečekaně zavítala teta Lydie.

Otevřela jí Beka.

„Jé, teto Lydie,“ hlesla trochu vyděšeně. „Budiž chvála.“

„Pusť mě laskavě dovnitř a zavři za mnou dveře,“ zašeptala teta Lydie. „Po-spíchám. Kde je Nikol?“

„Nahoře, teto Lydie,“ přiznala jsem. Zatímco jsme se s Bekou modlily, Nikol většinou opouštěla společnou místnost a šla si nahoru zaposilovat, jak tomu říkala.

„Tak ji prosím zavolej. Nějak se nám to hatí,“ nařídila mi. Dýchala rychleji než obvykle.

„Je vám dobře, teto Lydie?“ zeptala se Beka úzkostlivě. „Nechtěla byste skleničku vody?“

„Se mnou si nedělej starosti,“ prohlásila.

Nikol seběhla dolů. „Je všechno v pohodě?“

„Krátce, věcně: není,“ spustila teta Lydie. „Dost se nám to zamotalo. Velitel Judd právě podnikl razii v tiskárně a pátrá po zrádcích. Způsobil nervovou újmu tetě Wendy, ale jinak nenašel nic usvědčujícího. Bohužel zjistil, že Jade není Jade, ale že je to Nikolka, a rozhodl se s ní co nejdřív oženit, protože si po-třebuje zvýšit vlastní prestiž. Přeje si, aby svatbu přenášela gileádská televize.“

„No to snad do prdele…“ zaklela Nikol.

„Dávej si pozor na jazyk, prosím,“ napomenula ji teta Lydie.

„Mě teda nikdo nedonutí, abych si ho vzala!“

„Možná by ses divila,“ špitla Beka. Celá zbledla.

327

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„To je hrůza,“ vydechla jsem. Podle informací ve složce velitele Judda se totiž sňatek s ním rovnal rozsudku smrti.

„Co budeme dělat?“

„Ty s Nikol zmizíš hned zítra ráno,“ oznámila nám teta Lydie. „Co nejdřív.

Vládním letadlem to nepůjde, Judd by se o něm dozvěděl a nechal by ho zadr-

žet. Musíte to vzít jinou cestou.“

„Ale my jsme se ještě nestačily připravit,“ bránila jsem se. „Nemáme ani perly, ani šaty, ani peníze do Kanady, ani brožurky, ani batůžky –“

„Já vám to všechno přinesu ještě dneska večer,“ přerušila mě teta Lydie. „Už jsem zařídila propustku pro Nikol vystavenou na tetu Immortellu. Bohužel ne-máme čas změnit termín pro tvůj pobyt v rekreačním středisku,“ obrátila se k Bece. „I když tahle zástěrka by nám stejně dlouho nevydržela.“

„Teta Helena si všimne, že Nikol chybí,“ podotkla jsem. „Počítá nás. A budou se divit, proč je tu Beka – teda teta Immortella.“

„Právě,“ souhlasila teta Lydie. „Proto tě musím požádat o mimořádnou službu, teto Immortello. Dokážeš se tu po jejich odchodu alespoň na osmačtyřicet hodin schovat? Třeba někde v knihovně?“

„Tam není kde,“ uvažovala Beka. „Pro všechny ty knížky.“

„Určitě tě něco napadne,“ povzbudila ji teta Lydie. „Celá naše mise včetně bezpečí tety Viktorie a Nikol závisí na tobě. To je obrovská zodpovědnost – ob-nova Gileádu bude možná ležet jenom v tvých rukou a ty bys přece nechtěla, aby ostatní chytili a pověsili.“

„Ne, teto Lydie,“ šeptla Beka.

„Máš bystrou hlavičku,“ usmála se na ni teta Lydie. „Tak v ní zapátrej.“

„Nakládáte toho na ni strašně moc,“ nechala se slyšet Nikol. „Proč nemůžu jít sama? A teta Immortella s Ágnes – s tetou Viktorií – pak můžou vyrazit podle původního plánu.“

„Nebuď naivní,“ napomenula jsem ji. „To prostě nejde. Zatkli by tě za prvním rohem. Na misii se chodí zásadně ve dvojicích, a i kdyby ses nevydávala za misionářku, v tomhle věku nemůžeš cestovat samotná.“

„Mělo by to vypadat, jako že Nikol přelezla Zeď,“ navrhla Beka. „Pak by nehledali v Ardue. A já se schovám někde v rezidenci.“

„No vidíš, to je skvělý nápad,“ pochválila ji teta Lydie. „Možná by nám Nikol mohla v tom duchu napsat pár řádků. Na téma: Zjistila jsem, že se pro Arduu nehodím. Tomu se u tebe nikdo divit nebude. Pak můžeš dodat, že jsi utekla 328

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

s někým z ekonotřídy – s někým, kdo tu prováděl opravy –, protože ti popletl hlavu, slíbil manželství a rodinu. Snaha zplodit děti se bude považovat za polehčující okolnost.“

„To ani náhodou. Ale klidně.“

„Klidně co?“ odtušila teta Lydie.

„Klidně, teto Lydie,“ opravila se Nikol. „Napíšu ten vzkaz.“

V deset hodin, když se setmělo, se teta Lydie vrátila s naditou černou brašnou.

Beka ji pustila dovnitř. „Budiž chvála, teto Lydie.“

Neobtěžovala se s formálním pozdravem. „Tady máte všechno, co budete potřebovat. Odejdete východní bránou ráno v šest třicet a dál pojedete černým autem. Bude na vás čekat napravo od brány a odveze vás až do Portsmouthu v New Hampshire, kde přesednete na autobus. Tady máte mapu s vyznačenou trasou. Vystoupíte na X. Tam se prokážete heslem Májový den a Červnový úplněk. Tamní kontakt vás vezme do následující destinace. Nikol, jestli zvlád-neš misi úspěšně dokončit, odhalíš vrahy svých adoptivních rodičů, možná se je i podaří obratem postavit před soud. A teď už vám oběma snad můžu prozradit, že pokud dokážete zdolat všechny překážky a dojít až do Kanady, dost možná – což je pořád ještě možná – se i setkáte s matkou. Ona o té možnosti už nějakou dobu ví.“

„Ágnes! Budiž chvála – já bych ti to tolik přála!“ špitla Beka. „Vám oběma,“

dodala.

„Ani nevíte, jak jsem vám vděčná, teto Lydie,“ děkovala jsem jí. „Modlím se za tu možnost už tak dlouho.“

„Říkala jsem, pokud misi úspěšně dokončíte. A to je velká neznámá,“ zdů-

raznila teta Lydie. „Úspěch není ani zdaleka hotová věc. A teď,“ rozhlédla se a ztěžka se usadila na pohovku, „bych si s dovolením dala tu skleničku vody.“

Beka pro ni odběhla.

„Je vám dobře, teto Lydie?“ strachovala jsem se.

„Jen se občas přihlásí věk. Doufám, že i vám jednou stáří ukáže, zač je toho loket. A ještě jedna věc. Teta Vidala mívá ve zvyku procházet se časně zrána v blízkosti mojí sochy. Pokud vás uvidí v misijních šatech – a vy v nich budete –, pokusí se vás zastavit. Musíte jednat rychle, než způsobí povyk.“

„Ale co máme dělat?“ nechápala jsem.

329

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Síly máte dost,“ pravila teta Lydie a významně se zadívala na Nikol. „Síla je dar. A darů by se mělo využívat.“

„To jako že ji mám sejmout?“ vyjevila se Nikol.

„Umíš podat věci velmi přímočaře,“ podotkla teta Lydie.

Po odchodu tety Lydie jsme otevřely tu velkou černou brašnu. Byly v ní dvoje šaty, dva náhrdelníky, dva bílé čepce a dva stříbrné batohy. K tomu štos brožurek a obálka s potravinovými lístky pro Gileád, svazek kanadských bankovek a dvě kreditní karty. Dvě propustky pro bránu a kontrolní stanoviště. A taky dvě jízdenky na autobus.

„No tak já asi napíšu ten vzkaz a jdu si lehnout,“ oznámila Nikol. „Čau ráno.“

Hrála statečnou, a jako že o nic nejde, ale viděla jsem na ní, jak je nervózní.

Jakmile odešla, řekla mi Beka: „Já bych tak strašně ráda šla s tebou.“

„Já bych taky moc a moc chtěla, abys mohla jít s námi. Ale takhle nám po-můžeš. Ochráníš nás. A až tam budeme, najdu už způsob, jak tě dostat ven, slibuju.“

„Nedovedu si představit, že by to šlo,“ zapochybovala Beka. „Každopádně se za tu šanci pomodlím.“

„Teta Lydie řekla osmačtyřicet hodin. Takže jenom dva dny. Jestli se ti po-daří schovat na tak dlouho…“

„Já už vím kde,“ zazářila. „Na střeše. V nádrži na vodu.“

„Tam ne, Beko! Mohla by ses utopit!“

„Neboj, já ji nejdřív vyčerpám. Pustím vodu tady u nás ve vaně.“

„Ale toho si všimnou,“ namítla jsem. „Ve vedlejších vchodech. Když jim ne-poteče voda. Nádrž je společná.“

„Nejdřív ne. Tak brzy ráno se přece nemáme sprchovat ani koupat.“

„Nedělej to!“ varovala jsem ji. „Nebo víš co? Já prostě nepůjdu.“

„Ty nemáš na vybranou. Když tady zůstaneš, co se stane s Nikol? A teta Lydie nepřipustí, aby tě vyslýchali a dostali z tebe, co chystala. Nebo tě bude chtít vyslechnout teta Vidala, a to by taky znamenalo konec.“

„Myslíš, že by mě zabila?“

„Nakonec jo. Nebo někdo z nich. Dělají to tak.“

„Musí přece existovat způsob, jak tě vzít s sebou,“ uvažovala jsem. „Můžeme tě schovat v autě, nebo…“

330

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Misionářky jsou vždycky jenom dvě,“ podotkla Beka. „Hned by nás chytili.

Budu s vámi v duchu.“

„Děkuju, Beko. Pro mě jsi opravdová sestra.“

„Budu na vás myslet jako na ptáčky, zamáváte křídly,“ hlesla. „Nebeské ptactvo roznese ten hlas.“

„A já se za tebe budu modlit,“ ujistila jsem ji. Jenomže mi to připadalo tak málo.

„Já zase za tebe,“ usmála se lehounce. „Nikdy jsem neměla nikoho ráda, jenom tebe.“

„Já tě mám taky moc ráda,“ řekla jsem jí. Objaly jsme se a neubránily slzám.

„Musíš se vyspat,“ vzlykla Beka. „Abys nabrala na zítřek sílu.“

„Ty taky.“

„Já zůstanu vzhůru,“ popotáhla. „Budu nad vámi bdít. Pak odešla k sobě do pokoje a tichounce za sebou zavřela dveře.

331

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

61

Nad ránem jsme se s Nikol vytratily z vchodu C. Mraky na východě se už zbarvily do růžova a zlatava, ptáci cvrlikali a ranní vzduch voněl svěžestí. Nikde nikdo. Mlčky jsme procházely po cestičce podél Rezidence Ardua k soše tety Lydie. Došly jsme právě k ní, když se zpoza rohu sousední budovy vynořila teta Vidala a rázně zamířila k nám.

„Teto Viktorie,“ obořila se na mě. „Jak to, že máš na sobě tyhle šaty? Další vzdání díků je až v neděli!“ Zpytavě se zadívala na Nikol. „A kdo to jde s tebou? To je ta nová! Jade! No co si to vůbec –“ Natáhla ruku, popadla Nikol za náhrdelník a šňůra se přetrhla.

Nicol udělala něco pěstí. Tak rychle, že jsem to sotva stačila zaznamenat, ale zasáhla tetu Vidalu do hrudníku. Teta Vidala se svezla na zem. Celá bledá a se zavřenýma očima.

„To ne –“ vydechla jsem.

„Pomoz mi,“ uťala mě Nikol. Popadla tetu Vidalu za nohy a táhla ji za piedestal. „Držím palce,“ řekla jí. „Tak jdem.“ A zavěsila se do mě.

Na zemi se válel pomeranč. Nikol ho zvedla a strčila do kapsy misijních šatů.

„Je mrtvá?“ zašeptala jsem.

„Co já vím?“ opáčila Nikol. „Pojď, musíme sebou hodit.“

Dorazily jsme k bráně, ukázaly propustky a andělé nás nechali projít. Nikol si zimomřivě držela kabát pod krkem, aby nikdo neviděl, že jí chybí perly. Kousek dál napravo od brány čekalo černé auto, přesně jak teta Lydie slíbila. Řidič ani neotočil hlavu, když jsme nasedly.

„Všechno v pořádku, dámy?“ zeptal se.

333

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Ano, děkujeme,“ odpověděla jsem, ale Nikol si neodpustila poznámku: „My nejsme žádný dámy.“ Dloubla jsem do ní loktem.

„Takhle s ním nemluv,“ zašeptala jsem.

„To není doopravdickej strážce,“ opáčila. „Teta Lydie není padlá na hlavu.“

Vytáhla z kapsy pomeranč a pustila se do loupání. Kůra provoněla auto. „Dáš si?“ nabídla mi. „Půl napůl.“

„Ne, děkuju,“ odsekla jsem. „A ty bys ho taky jíst neměla.“ Byla to přece po-svátná obětina. Jenomže během chvilky v ní celá zmizela.

Ta to pokazí, honilo se mi hlavou. Určitě v někom vzbudí podezření. Kvůli ní nás zatknou.

334

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

62

Mrzelo mě, že jsem tetu Vidalu musela složit, ale nijak moc: kdybych nezasáhla, spustila by kravál a všechno by bylo v háji. Ale i tak mi srdce bušilo. Co když jsem tu ženskou vážně zabila? Každopádně jakmile ji najdou, mrtvou, nebo živou, půjdou nám po krku. Pěkně jsme si zavařily, jak by řekla Ada.

Ágnes naštvaně špulila pusu. To dělaly všechny tety, když chtěly naznačit, že člověk překročil některou z těch jejich mezí. Nejspíš kvůli tomu pomeranči.

Možná jsem si ho neměla brát. Pak mi došlo, že to vážně byla pitomost: psi. Pomeranče přece tak voní. V panice jsem uvažovala, kam dát šlupky.

Levá ruka mě už zase začala svědit. Kolem O. Proč se to tak dlouho hojí?

Když mi tam teta Lydie zastrčila tu mikrotečku, připadalo mi to jako geniální nápad, ale teď už jsem si tím tak jistá nebyla. Jestli je ta zpráva spojená s mým tělem, tak co když se moje tělo do Kanady nedostane? Asi sotva si levačku můžu useknout a poslat poštou.

Auto každou chvíli někdo kontroloval – musely se předkládat propustky a pasy a andělé čuměli dovnitř, jestli jsme to fakticky my –, ale Ágnes mi nakázala, abych to nechala na řidiči, a on mluvil za nás: perlová misie to a to, a něco o ušlech-tilosti poslání a jakou oběť přinášíme. Na jednom stanovišti nám anděl popřál hodně štěstí na misii, ale jinde, dál za městem, si z nás utahovali:

„Doufám, že sem nepřitáhnou další šeredy nebo děvky.“

„Můžeš se vsadit, že jedno z toho to bude.“ A oba se tomu chlámali.

Ágnes mi položila ruku na předloktí. „Vůbec si jich nevšímej,“ nařídila mi.

335

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Když jsme po dálnici vyjeli mimo město, podal nám řidič sendviče s gileádskou náhražkou sejra. „To bude asi snídaně, co?“ pokusila jsem se o konverzaci.

„Překližka s humusem mezi prstama u nohou.“

„Měla bys vzdát díky,“ napomenula mě Ágnes tím svým pámbíčkářským tónem, takže na mě asi byla ještě nakrknutá. Pořád mi nešlo do hlavy, že je moje sestra: připadala mi tak jiná. Ale zatím vlastně nebyl čas nějak nad tím hloubat.

„Jsem ráda, že mám sestru,“ prohlásila jsem na usmířenou.

„Já jsem taky ráda,“ opáčila Ágnes. „A vzdávám díky.“ Ale moc vděčně teda nezněla.

„Já taky vzdávám díky,“ dodala jsem, a tím konverzace hasla. Napadlo mě, že bych se jí mohla zeptat, jak dlouho ještě musíme dodržovat tuhle gileádskou mluvu – jestli s ní nemůžeme seknout a mluvit normálně, když už teď utíkáme.

Jenomže jí se možná normální zdála. Třeba ani jinak mluvit neuměla.

V Portsmouthu v New Hampshire nás řidič vysadil na autobusáku. „Tak hodně štěstí, holky,“ popřál nám. „A udělejte jim z života peklo.“

„Vidíš, že to není doopravdickej strážce,“ podotkla jsem, aby se Ágnes ko-nečně rozpovídala.

„Samozřejmě že ne,“ řekla jen. „Strážce by nikdy nikomu nepřál peklo.“

Nádraží už dost pamatovalo a rozpadalo se, místo záchodků množírna bak-terií a ty jejich stravenky jsme neměly kde směnit za něco, co by si člověk dal.

Pomeranč v žaludku mě přestal tížit. Ágnes nebyla na rozdíl ode mě vybíravá, protože ty sračky, co nám servírovali v Ardue, asi považovala za jídlo, takže si za dva lístky pořídila rádoby koblihu.

Minuty se vlekly a já už byla docela vyklepaná. Čekaly jsme a čekaly, až nakonec autobus přece jen přijel. Pár lidí uvnitř na nás kývalo, jako by zdravili někoho z vojáků. Jedna postarší ekonomanželka přidala: „Bůh vám žehnej.“

Asi po patnácti kilometrech nás čekala další kontrola, ale tamní andělé se k nám chovali děsně zdvořile. Jeden z nich nám dokonce vyseknul poklonu:

„Vážím si vaší statečnosti, takhle se vydat do Sodomy!“ Kdybych nebyla tak vy-děšená, asi bych vyprskla – že někdo může Kanadu považovat za Sodomu, mi přišlo fakt k smíchu, protože mně vždycky připadalo, že tam chcíp pes. Ale tady dělali, jako by to byla jedna velká celostátní orgie.

336

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Ágnes mi stiskla ruku na znamení, že mluvit bude případně ona. V Ardue se totiž perfektně naučila nedat na sobě znát ani ťuk. „Pouze sloužíme Gileádu,“

opáčila tím robotickým hlasem tet a anděl jí to sežral se slovy: „Budiž chvála.“

Cesta byla čím dál hrbolatější. Nejspíš peníze na opravu silnic směřovali tam, kde byl větší provoz: kdo kromě místních by se taky hrnul na sever, když se obchodování s Kanadou prakticky odpískalo?

Busem jelo jenom pár lidí z ekonotřídy. Kdysi to asi byla vyhlídková jízda, samá serpentina kolem pobřeží. Jenomže teď vyhlídku kazila spousta chátrají-

cích motelů, restaurace podél silnice pozavírali, ale humři na vývěsních štítech se dál usmívali jako diví, i když už většinou poztráceli klepeta. Jak se autobus blížil severu, chladla i vlídnost cestujících: dívali se nás nevraživě a já měla pocit, že perlovou misii a vůbec projekt Gileádu tady málokdo podporuje. Nikdo na nás neplival, ale mračili se, jako by k tomu moc nechybělo.

Dumala jsem, jak daleko jsme se mezitím dostaly. Ágnes měla mapu, kam nám teta Lydie vyznačila trasu, ale radši jsem po ní nechtěla, aby ji vytahovala: hledání v mapě by mohlo vypadat podezřele. Autobus se ploužil a já byla čím dál nervóznější: za jak dlouho v rezidenci zjistí, že jsme zmizely? A skočí vůbec někdo na tu načmáranou storku o útěku? Vyhlásí se poplach, nechaj zatarasit cesty, zastavit autobus? Těžko unikneme pozornosti.

Pak řidič najel na jednosměrnou objížďku a ani Ágnes nevěděla, co s rukama.

Tentokrát jsem dloubla já do ní. „Nezapomínej, že musíme působit vyrovnaně.“

Unaveně nebo možná trochu nuceně se na mě usmála a složila ruce do klína: slyšela jsem, jak se co chvíli zhluboka nadechne a pak pomaloulinku vydechuje.

V Ardue se občas naučily i něco k užitku, jako třeba právě sebeovládání. Ta, která nedokáže ovládat sebe sama, neovládne ani své povinnosti. Nevyčerpávej se bo-jem s návaly vzteku, nech se jím dobít. Nadechnout. Vydechnout. Vyhni se. Klička.

Úskok. Odrazit útok.

Já bych to jako doopravdická teta nedávala.

Bylo zhruba pět hodin, když Ágnes oznámila: „Tady vystupujeme.“

„To už je hranice?“ divila jsem se, ale ona řekla, že ještě ne a že tady přesedáme. Popadly jsme bágly a vystoupily z busu. Většina krámů v tomhle měs-tečku měla zabedněnou rozflákanou výlohu a kolem domů se válely střepy, ale benzínka a ubohá sámoška zůstaly v provozu.

337

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Tady to teda vypadá,“ konstatovala jsem zdrchaně.

„Pojď za mnou a nic neříkej,“ nakázala mi Ágnes.

Minimarket nás přivítal smradem nohou a připáleninou z toustů. V regálech nebylo skoro nic, jenom pár pytlíků sušenek a nějaká ta plechovka. Těžko říct s čím, protože nápisy na nich začernili. Ágnes zamířila do rohu s občerstvením, sedla si na barovou stoličku a já to udělala po ní. Za takovým tím typicky červeným barem obsluhoval chlápek středního věku s pupkem, zjevně z ekonotřídy.

V Kanadě by to byla obtloustlá ženská středního věku.

„Přání?“ zeptal se nás. Zjevně na něj naše hábity ani perly neudělaly nejmenší dojem.

„Dvakrát kávu, prosím,“ objednala nám Ágnes.

Nalil nám kafe do hrnků a přistrčil nám je přes barpult. Musel ho tam sušit od rána, protože horší kafe jsem v životě nepila. Dokonce ani v KRYTINÁCH

ne. Nechtěla jsem ho popudit tím, že bych se ofrňovala a nenapila, a tak jsem si do hrnku vysypala další cukr. Chutnalo pak ještě hůř.

„Máme krásný májový den, že?“ nadhodila Ágnes.

„No to ste si asi spletla měsíc, ne?“

„Pravda. Není on už červen?“ opravila se. „Brzy bude úplněk.“

Chlápek hned roztál. „Jestli si potřebujete vodskočit, pak sou to támdlety dveře. Můžete vobě najednou. Vodemknu vám je.“

Prošly jsme jimi. Nebyly to záchodky, ale přistavěná kůlna a v ní sítě na ryby, sekera se zlomeným topůrkem, stoh kyblíků a zadní vrátka. „Kde ste se tak cou-raly?“ zajímal se. „Ten zasranej bus nikdy nepřijede načas. Tady máte něco na sebe a všecko potřebný. A tady baterky. Tydle hadry nacpěte do batohů, já to pak zlikviduju. Počkám venku. Musíme sebou hodit.“

Na převlečení jsme dostaly džíny a trička s dlouhým rukávem, vlněný ponožky a pohorky. K tomu svetr, kulich z flísu a nepromokavou bundu. Když jsem se soukala do trička, rozedřela jsem si trošku to O na předloktí. „Kurva už,“ ulevila jsem si. A pak jsem dodala: „Pardon.“ Řekla bych, že jsem se ještě nikdy ne-převlíkla tak rychle, ale jakmile jsem ze sebe stáhla tu stříbrnou hrůzu a vzala si normální oblečení, připadala jsem si zas o něco víc jako já.

338

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 63

Vzít si na sebe to, co nám připravil převaděč, mi bylo navýsost proti mysli. Už jen spodní prádlo se tak lišilo od těch prostých, robustních kousků nošených v Ardue: připadalo mi kluzké a pokleslé. A k tomu jsme se měly nasoukat do pánských šatů. Cítit na nohou hrubou látku, těsnou, bez spodničky, mě zkrátka znepokojovalo. Natáhnout si na sebe tohle se rovnalo zradě pohlaví a bylo proti Božím zákonům: vloni za to oběsili jednoho muže a pak ho vystavili na Zeď –

za to, že se mu líbilo zkoušet si manželčino spodní prádlo. A ona ho při tom přistihla a udala ho, což byla její povinnost.

„Já si to musím sundat,“ řekla jsem Nikol. „Nemůžu přece chodit v šatech pro muže.“

„To nejsou šaty pro chlapy,“ namítla. „To jsou normálně holčičí džíny. Mají jinej střih. A podívej se na ty stříbrný andělíčky. Ty jsou rozhodně holčičí.“

„Tomu by v Gileádu nikdo nevěřil,“ hádala jsem se. „Zmrskali by mě za to, nebo mi udělali ještě něco horšího.“

„Jenomže my nejdeme do Gileádu. A máme na převlečení dvě minuty. Ten týpek na nás čeká venku. Takže to budeš muset skousnout.“

„Prosím?“ Někdy jsem vůbec nechápala, co mi sestra říká.

Zasmála se tomu. „To znamená, že musíš zatnout zuby. Nějak to zvládnout.“

Míříme tam, kde bude lidem rozumět ona, připomněla jsem si. Na rozdíl ode mě.

* * *

339

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Náš průvodce nás dál vezl pobitým pickupem. Všichni tři jsme se museli ve-jít dopředu. Venku mrholilo.

Poděkovala jsem mu za všechno, co pro nás dělá, ale on jenom zabručel.

„Platěj mě za to. Že strkám krk do oprátky. Už jsem na to moc starej.“

Zatímco jsme se převlékaly, musel se něčeho napít, protože z něj táhl alkohol.

Pamatovala jsem si tenhle pach z dětství. Rosa s Verou občas dopíjely, co zbylo na dně skleniček po večeřích velitele Kylea. Sila málokdy.

Teď, když jsem měla navždy opustit Gileád, zastesklo se mi po Sile, Rose a Veře a po někdejším domově a po Tabitě. Tehdy jsem nebyla sirotek, ale teď jsem si tak připadala. I tetu Lydii jsem svým způsobem považovala za matku, i když přísnou, a ani tu už nikdy neuvidím. Řekla Nikol a mně, že se v Kanadě možná setkáme se svou skutečnou matkou, ale já moc nevěřila, že se toho do-

žijeme. Pokud se něco zvrtne, nikdy ji neuvidím. Prozatím pro mě byla jen tím roztrhaným obrázkem. Zůstávala nepřítomná, prázdným místem v srdci.

Navzdory alkoholu řídil dobře a jel rychle. Cesta se klikatila, a jak mrholilo, klouzalo to. Kilometry ubíhaly. Zpoza mraků vykoukl měsíc a postříbřil černé obrysy stromů. Tu a tam je vystřídaly štíty domů, většinou prázdných, nebo jen spoře osvětlených. Všemožně jsem se snažila potlačit úzkost a obavy, až jsem nakonec usnula.

Zdálo se mi o Bece. Seděla tu se mnou, na předním sedadle vozu. Neviděla jsem ji, ale věděla jsem, že je tady. „Tak jsi s námi přece jen jela,“ řekla jsem jí ve snu. „Jsem tak šťastná, že jsi tu se mnou.“ Neodpověděla mi.

340

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

64

Kolem nás tiše klouzala noc. Ágnes usnula a chlápek za volantem nebyl zrovna hovorná povaha. Nejspíš v nás fakt viděl jen zboží k přepravě, a kdo by mluvil se zbožím, no ne?

Po chvíli jsme zahnuli na úzkou vedlejší silničku. Před námi se zaleskla voda.

Zastavil u mola, asi privátního, kde už na nás v člunu čekala další spojka.

„Vzbuď tu druhou,“ zabručel řidič. „Nic si tu nezapomeňte, loď může hned vyrazit.“

Dloubla jsem Ágnes do žeber a ona se s leknutím probudila.

„Budíček,“ zanotovala jsem.

„Kolik je hodin?“

„Je načase přesednout do člunu.“

„Tak hodně štěstí,“ popřál nám řidič. Ágnes mu zase začala zdlouhavě děkovat, ale on ji uťal. Shodil naše náhradní bágly z korby a zmizel dřív, než jsme došly ke člunu. Posvítila jsem nám na cestu baterkou.

„Zhasněte to,“ houkl na nás ten v člunu tlumeně. Měl kapuci, ale zněl mladě.

„Uvidíte i bez baterky. A nemusíte tak hnát. Posaďte se sem doprostřed.“

„To už je oceán?“ zeptala se Ágnes.

„Ještě zdaleka ne,“ zasmál se. „Tohle je teprve Penobscot, ale k oceánu se dostanete co nevidět.“

Člun byl na elektriku a vyplul docela tiše. Vyrazili jsme středem řeky, na hla-dině se odrážel srpek měsíce.

„Podívej,“ zašeptala Ágnes. „V životě jsem neviděla nic krásnějšího. Jako by za sebou zanechával stopu, viď?“ V tu chvíli jsem si připadala starší než ona. Dostaly 341

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

jsme se na krajíček Gileádu a pravidla se pomalu měnila. Ona mířila do neznáma, kde si s tou spoustou cizích věcí nebude vědět rady, zatímco já se vracela domů.

„Jsme tady na mušce. Co když nás někdo uvidí?“ zeptala jsem se kapuce. „Co když nás nahlásí? Očím?“

„Tady se s nima nikdo nebaví. My si tu na slídily ani udávání nepotrpíme.“

„A vy jste pašerák?“ vyzvídala jsem, protože jsem si vzpomněla, co říkala Ada. Ségra do mě dloubla. Zase jsem šlápla vedle. V Gileádu se nikdo nikoho na nic neptá přímo.

Zasmál se. „Hranice jsou jenom čáry na mapách. Tady se zkrátka zboží i lidi pohybujou sem a tam. Já dělám jenom poslíčka.“

Řeka se postupně rozšiřovala. Zvedala se z ní mlha a rozmazávala břehy.

„Támdle je,“ ukázal do mlíka. Rozpoznala jsem v dálce na vodě tmavý obrys lodi. „Na Nel ie J. B. se teda kdysi pašoval rum. Ale pro vás to bude plavba do ráje.“

342

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXIII

Zeď

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 65

Tetu Vidalu v kómatu objevila na zemi za mou sochou vetchá teta Demeter v doprovodu dvou sedmdesátiletých kolegyň zahradnic. Přivolaná záchranka došla k závěru, že ji ranila mrtvice, což potvrdili i naši lékaři. Arduou se zvěst rychle rozšířila a následovalo smutné vrtění hlavou a příslib modliteb za uzdravení nebohé zakladatelky. V blízkosti se našel přetržený perlový náhrdelník: někdo ho tu musel někdy ztratit, taková škoda. Vydám memorandum, v němž zdůrazním nutnost řádně o tyto svěřené poklady pečovat. Perly nerostou na stromech, ne-chám se slyšet, dokonce ani ty umělé: a stejně tak by se neměly házet sviním.

Ne že by se snad v Ardue nějaké svině vyskytovaly, dodám suše.

Ihned jsem Vidalu navštívila na jednotce intenzivní péče. Ležela na zádech s očima zavřenýma, s trubičkou v nose a kapačkou. „Jak se má naše drahá teta Vidala?“ otázala jsem se ošetřující tety.

„Modlím se za ni,“ ubezpečila mě. U tet v nemocnici si nikdy nedokážu zapamatovat jméno. To už je jejich úděl. „Je v kómatu, což někdy napomůže k uzdravení. Možná bude mít následky v podobě ochrnutí. A problémy s řečí.“

„Pokud se zotaví.“

„Až se zotaví,“ opravila mě s lehkou výčitkou v hlase. „Nechceme se v doslechu pacientek vyjadřovat negativně. Vypadá to, jako by spaly, ale často všechno vnímají.“

Zůstala jsem u Vidaly sedět, dokud ošetřovatelka neodešla. Pak jsem rychle prozkoumala, jakých farmaceutik a pomůcek by se dalo využít. Mám zvýšit dávku anestetik? Pohrát si s hadičkou kapaček? Utnout přísun kyslíku? Nic z toho jsem neudělala. Věřím v úsilí, ale ani s ním se to nesmí přehánět: teta 345

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Vidala se nejspíš chystala na odchod z tohoto světa tak jako tak. Před opuště-

ním jednotky intenzivní péče jsem ještě stopila ampulku morfia, jelikož obezřetnost je kardinální ctností.

Když jsme se o něco později usazovaly k obědu v refektáři, nadhodila teta Helena, že nikde nevidí tetu Viktorii s tetou Immortellou. „Myslím, že se postí,“

opáčila jsem. „Zahlédla jsem je včera ve studovně knihovny při četbě Bible. Připravují se na nadcházející perlovou misii.“

„Chvályhodné,“ přitakala teta Helena a pokračovala v nenápadném sčítání lidu. „A kdepak je naše nová posila, Jade?“

„Třeba jí není dobře. Ženské potíže nebo tak něco.“

„Zajdu se po ní podívat,“ pokračovala. „Co když potřebuje ohřívací láhev?

Vchod C, že ano?“

„To budeš velmi laskavá,“ poděkovala jsem jí. „Ano, a myslím, že má pokoj až nahoře v podkroví.“ Jen jsem doufala, že Nikol zanechala vzkaz o útěku s milovaným dostatečně na ráně.

A vskutku, teta Helena vzápětí přispěchala z návštěvy vchodu C se šokující zprávou: Jade uprchla s milencem. „Nějakým instalatérem jménem Garth,“ dodala a samým vzrušením sotva dechu popadala.

„To je ale nepříjemnost,“ konstatovala jsem. „Budeme muset dvojici najít, náležitě je pokárat a pohnat před oltář, jak se sluší a patří. Tím ostatně Jade jenom potvrdila, jak je neomalená: s takovou by se na úctyhodnou tetu rozhodně nekvalifikovala. Takže se na její čin můžeme dívat i z lepší stránky: co když se jejich spojením rozroste obyvatelstvo Gileádu?“

„Ale kde mohla toho instalatéra vůbec potkat?“ uvažovala teta Elizabeth.

„Vchod A si dneska ráno stěžoval na nedostatek vody na koupání. Třeba si ho zavolaly,“ přemýšlela jsem s ní. „Zjevně to byla láska na první pohled. Mladým lidem dneska stačí tak málo a jednají zbrkle.“

„Ráno se podle pravidel rezidence nemá kdo co koupat,“ zamračila se teta Elizabeth. „Leda by je porušily.“

„To bohužel nemůžeme vyloučit,“ připustila jsem. „Tělo má svoje slabosti.“

„Přesně tak,“ souhlasila Helena. „Ale jak se mohla dostat přes bránu? Nemá přece propustku a bez ní…“

„V jejím věku bývají děvčata tak hbitá,“ pravila jsem. „Třeba přelezla Zeď.“

346

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Dál jsme obědvaly – suché sendviče, k nim trestuhodně znehodnocená raj-ská jablíčka a jako zákusek rozbředlý pudink –, a než jsme ten skrovný pokrm spořádaly, zkazka o nepředloženě uprchnuvší Jade, jejím akrobatickém výkonu v podobě přelezení Zdi a zatvrzelém rozhodnutí naplnit svůj ženský úděl v ná-

ruči podnikavého instalatéra z ekonotřídy se stačila rozšířit po celé jídelně.

347

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXIV

NA NELLIE J. B.

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

66

Přirazili jsme k boku lodi. Nahoře se vynořily tři stíny, krátce probleskla baterka.

Spustil se k nám žebřík a my po něm vylezly.

„Sedněte si na kraj a přehoupněte nohy,“ radil nám hlas. Někdo mě chytil za ruku. A pak už jsme stály na palubě.

„Kapitán Mishimengo,“ představil se nám hlas. „Pojďte se ohřát.“ Loď se s ti-chým hukotem dala do pohybu.

Šly jsme za ním do kajuty. Na oknech byly zatemňovací závěsy a na palubce nejrůznější kontrolky a asi i lodní radar nebo tak něco, ale já neměla čas po-

řádně se porozhlídnout.

„Jsem rád, že jste to zvládly,“ přivítal nás kapitán. Potřásl nám rukou – chyběly mu na ní dva prsty. Odhadla jsem ho tak na šedesát, měl podsaditou postavu, ošlehanou tvář a nakrátko střiženou černou bradku. „Kdyby se vás ná-

hodou někdo ptal, tak mu řeknete tohle: lovíme tu s tímhle škunerem tresky, je na solární pohon a má záložní motor. Plujeme pod vlajkou Libanonu. Dodali jsme zásilku tresek a citronů na zvláštní povolení, což znamená pro šedej trh, a teď se vracíme. Přes den by vás tu neměl nikdo vidět: můj kontakt mi přes Berta, to je ten, co vás vyhodil u mola, vzkázal, že po vás začnou hodně brzo pátrat. Dole v podpalubí se můžete pěkně prospat. Kdyby to tu někdo prohledával, třeba pobřežní stráž nebo tak, nebudou to brát moc důkladně, všechny je známe.“ Zamnul palcem o ukazovák a prostředník, jako že to není zadarmo.

„Nemáte něco k jídlu?“ zeptala jsem se ho. „Za celej den jsme toho moc ne-snědly.“

351

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Prohlásil, že pro něco skočí a že tam máme počkat, a za chvíli donesl hrnky s čajem a pár sendvičů. Se sejrem, ale ne tím gileádským, doopravdickým, ko-zím s pažitkou – ten měla ráda Melanie.

„Děkuju,“ usmála se Ágnes. Já se do něj rovnou zakousla a díky jsem zamumlala až s plnou pusou.

„Nechává tě pozdravovat Ada, a že se brzo uvidíte,“ dodal ještě kapitán Mishimengo.

Polkla jsem. „Jak Adu znáte?“

Zasmál se. „Tady jsme všichni příbuzný. Prostě široko daleko jedna rodina.

Kdysi jsme spolu chodívali lovit vysokou v Novým Skotsku.“

Pak jsme po žebříku slezly do podpalubí, kde jsme měly spát. Kapitán lezl první a rozsvítil. Bylo tu pár mrazáků a beden. Jedna podlouhlá kovová měla po straně dvířka a uvnitř se válely dva spacáky. Vypadaly dost jetě, asi jsme nebyly první, kdo v nich spal. Smrdělo to tam rybinou.

„Dokud bude vzduch čistej, můžete si nechat dvířka otevřený,“ houkl kapitán už na odchodu. „Dobrou noc. Ať vás blechy štípou celou noc.“

„To je hrůza,“ pošeptala jsem Ágnes. „Ta rybina. A nechutný spacáky. Určitě budou zavšivený.“

„Trocha vděčnosti by ti vážně prospěla,“ napomenula mě. „Pojď spát.“

Už zase se mi ozývalo tetování a musela jsem si lehnout na bok, abych se tím křížem z Boha a lásky ničeho nedotýkala. Úplně mi v něm tepalo, až jsem si říkala, jestli nemám otravu krve. To by totiž byla fakt prekérka, protože na palubě rozhodně doktora neměli.

Probudily jsme se ještě za tmy, protože se loď povážlivě rozhoupala. Ágnes vylezla z bedny a po žebříku nahoru, aby se koukla, co se děje. Já se taky chtěla mrknout, ale na vyskakování mi moc nebylo.

Přinesla s sebou zpátky termosku s čajem a dvě vajíčka natvrdo. Vypluli jsme na oceán, kde se zvedly vlny. V životě by si je nepředstavovala tak obří, ale kapitán tvrdil, že to nic není.

„Panebože,“ zaskučela jsem. „Doufám, že větší už nebudou, protože strašně nerada bleju.“

352

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Byla bys tak hodná a nepoužívala Boží jméno ke klení?“ požádala mě.

„Promiň, no, ale jestli můžu něco říct a jestli vůbec nějakej Bůh je, tak aspoň můj život teda pěkně podělal.“

Myslela jsem, že se naštve, ale ona prohlásila: „Nejsi na světě jediná. A nikomu se nežije snadno. Ale možná Bůh tvůj život nepodělal – jak tomu ří-

káš – bezdůvodně.“

„To jsem na ten důvod teda kurva zvědavá.“ Z bolesti v ruce jsem byla dost nabroušená. Neměla jsem se k ní chovat tak sarkasticky a mluvit sprostě.

„Já myslela, že jsi pochopila pravý účel naší mise,“ prohodila. „Spasení Gileá du.

Jeho očištění. Obroda. To je ten důvod.“

„Ty si jako myslíš, že se ta hromada sraček dá nějak očistit nebo obrodit, jo?“

vybafla jsem na ni. „Leda tak ohněm!“

„Proč bys chtěla ublížit tolika lidem?“ zeptala se mě vlídně. „Je to moje země.

Tam jsem vyrůstala. A ničí ji její vůdci. Chci, aby byla lepší.“

„No, jo, jasně, chápu,“ omlouvala jsem se. „Fakt promiň, nemyslela jsem to tak. Jsi moje sestra.“

„Přijímám tvou omluvu a děkuju za pochopení.“

Seděly jsme tam ve tmě a tichu pár minut. Slyšela jsem, jak dýchá, párkrát si i povzdychla.

„Myslíš, že to klapne?“ zeptala jsem se nakonec. „Že se tam dostaneme?“

„To už není v našich rukou,“ opáčila.

353

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 67

Druhý den ráno jsem si o Nikol začala dělat starosti. Tvrdila, že jí nic není, ale měla horečku. Vzpomněla jsem si, jak nás v Ardue učily pečovat o nemocné, a snažila jsem se, aby hodně pila. Na palubě bylo i pár citronů, a tak jsem jejich šťávu přimíchávala do čaje ještě se špetkou soli a trochou cukru. Šplhat po žeb-

říku z naší skrýše a zase zpátky dolů mi připadalo čím dál snazší a musela jsem uznat, že s dlouhou sukní by to šlo hůř.

Mlha ještě zhoustla. Pluli jsme dál v gileádských vodách a kolem poledne nás přijela zkontrolovat pobřežní hlídka. Zavřely jsme s Nikol kovovou bednu zevnitř. Vzala mě za ruku a já ji pevně stiskla a ležely jsme tam jako myšky.

Slyšely jsme kroky a hlasy kolem, ale po chvíli zeslábly a mně srdce zase zvolnilo.

Později to odpoledne se porouchal motor, což jsem zjistila, když jsem vylezla nahoru pro citron. Kapitán Mishimengo se tvářil ustaraně: oblast silně ovliv-

ňoval příliv a odliv a bez pohonu, jak říkal, nás může velmi rychle stáhnout daleko na moře, nebo naopak zahnat do zálivu Fundy, kde bychom mohli ztros-kotat na kanadském pobřeží, a v tom případě by podle jeho slov loď zabavili a posádku zatkli. Prozatím vlny unášely loď na jih: znamenalo to snad, že se vracíme do Gileádu?

Napadlo mě, jestli kapitán už nelituje, že nás vůbec vzal na palubu. Říkal mi, že kdyby loď pronásledovali a zajali a našli nás, obvinili by ho z pašování žen.

Nellie by mu zabavili, a protože on sám je původně z Gileádu a uprchl z Národní domoviny přes kanadskou hranici, činili by si na něj jako na občana nárok, po-stavili by ho před soud jako pašeráka a to by byl jeho konec.

354

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Vystavujeme vás přílišným nebezpečím,“ omlouvala jsem se mu, když jsem to slyšela. „Nemáte snad dohody s pobřežní hlídkou? Ohledně těch pokout-ných dodávek?“

„Popřeli by to, nemám nic písemně,“ posteskl si. „Kdo by se taky chtěl nechat zastřelit za braní úplatků?“

K večeři byly kuřecí sendviče, ale Nikol neměla hlad a chtěla spát.

„Je ti hodně špatně? Můžu ti sáhnout na čelo?“ Celá hořela. „Chtěla bych ti jenom říct, jak jsem ráda, že jsem se s tebou setkala,“ pověděla jsem jí. „Jsem šťastná, že jsi moje sestra.“

„Já taky,“ šeptla. A po minutě dodala: „Myslíš, že se někdy shledáme s mámou?“

„Věřím v to.“

„Myslíš, že se jí budeme líbit?“

„Bude z nás nadšená,“ ujistila jsem ji, aby se jí ulevilo. „A my zase z ní.“

„Když jsi s někým příbuzná, ještě to neznamená, že si toho člověka musíš za-milovat,“ zamumlala.

„Láska vyžaduje disciplínu, jako modlitba,“ namítla jsem. „Chtěla bych se za tebe pomodlit, aby ses brzy zotavila. Vadilo by ti to?“

„Stejně to nebude fungovat. Modlení mi nepomůže.“

„Ale mně ano,“ připomněla jsem jí. A tak mi to odkývala.

„Drahý Bože,“ šeptala jsem, „dej, ať dokážeme přijmout minulost se všemi jejími chybami, dej, ať dojdeme lepší budoucnosti v odpuštění a laskavosti. A dej nám oběma patřičnou vděčnost za to, že máme sestru, dej nám shledat se s matkou a svými otci. Ať s vděčností vzpomínáme na tetu Lydii, odpusť jí její hříchy a chyby, neboť i my doufáme v odpuštění těch svých. Nedej nám zapomenout na lásku a oběť naší sestry Beky, ať už je kdekoliv. Požehnej jim prosím všem.

Amen.“

Když jsem modlitbu dokončila, Nikol už spala.

Pokoušela jsem se taky usnout, ale v bedně se mi špatně dýchalo. Pak jsem uslyšela, jak někdo sestupuje po žebříku. Byl to kapitán Mishimengo. „Je mi to moc líto, ale musíme vás vyložit,“ oznámil mi.

„Teď?“ nechápala jsem. „Ale vždyť je noc.“

„Je mi to vážně moc líto,“ omlouval se mi. „Podařilo se nám motor nahodit, jenže nemá dostatečnej výkon. Teď už jsme v kanadskejch vodách, ale hrozně 355

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

daleko od místa, kam jsme vás měli dopravit. A do přístavu to kvůli odlivu prostě nedáme. Je to moc nebezpečný.“

Vysvětlil mi, že jsme u východního pobřeží zálivu Fundy. A že nám stačí jenom se dostat na břeh a jsme v bezpečí. On že nemůže ohrozit loď ani posádku.

Nikol tvrdě spala: musela jsem s ní zacloumat.

„To jsem já,“ budila jsem ji, „tvoje sestra.“

Kapitán všechno zopakoval i jí. Musíme Nellie J. B. neprodleně opustit .

„To jako máme plavat nebo co?“ vyjevila se Nikol.

„Dostanete nafukovací člun,“ ubezpečil nás. „A dal jsem vědět lidem na po-břeží. Budou na vás čekat.“

„Není jí dobře,“ namítla jsem. „Nemůžeme tu zůstat do zítřka?“

„Ne,“ prohlásil. „Právě začíná odliv – jestli sebou nehodíte, skončíte na otevře-ným moři. Vemte si na sebe to nejteplejší, co máte, a za deset minut ať jste na palubě.“

„To nejteplejší?“ zamumlala Nikol. „Jako bysme byly vybavený na severní pól.“

Vzaly jsme si na sebe všechno, co jsme měly. Boty, flísovou čepici, nepromokavou bundu. Nikol šplhala jako první. Nepůsobila na žebříku příliš jistě a držela se jenom pravou rukou.

Kapitán na nás čekal na palubě s jedním dalším členem posádky. Měli pro nás plovací vesty a termosku. Z levoboku se k nám valila mlžná zeď.

„Děkujeme vám, za všechno, co jste pro nás udělal,“ loučila jsem se s ním.

„Je mi líto, že to nedopadlo podle plánu,“ omlouval se znovu. „Tak šťastnou plavbu.“

„Děkujeme. Šťastnou plavbu i vám.“

„Snažte se vyhnout mlze, jestli to bude možný.“

„Super,“ zahučela Nikol. „Mlha. To nám ještě scházelo!“

„Třeba bude požehnáním,“ zadoufala jsem.

Spustili nás v nafukovacím člunu. Měl solární motor: ovládá se snadno, ukazoval nám kapitán Mishimengo: nahodit, neutrál, dopředu, zpátečka. A k tomu dvě vesla.

„Odraž,“ nařídila mi Nikol.

„Prosím?“

„Prostě odstrč člun od lodi. Ale ne rukama! Tady – veslem!“

Podařilo se mi člun odstrčit, ale ne moc dobře. Nikdy jsem veslo nedržela.

Připadala jsem si tak neohrabaná. „Sbohem, Nellie,“ loučila jsem se znovu. „Bůh ti žehnej!“

356

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Ani se nenamáhej mávat, protože tě stejně neviděj,“ zavrčela Nikol „Jsou rádi, že se nás zbavili, byly jsme pro ně časovaná bomba.“

„Chovali se k nám hezky.“

„Protože za to shrábli pěkný prachy.“

Nellie J. B. se pomalu vzdalovala. V duchu jsem jim ještě jednou popřála šťastnou plavbu.

Cítila jsem, jak se odliv zmocňuje člunu. Miřte k pobřeží pod úhlem, radil nám kapitán: když pojedete přímo, mohly by vlny člun převrátit.

„Podrž mi tu baterku,“ nařídila mi Nikol. Snažila se pravou rukou nahodit motor. Po chvíli opravdu naskočil. „Ten odliv je jako proud řeky.“ Člun se vážně pohyboval velmi rychle. V dálce na pobřeží nalevo od nás se dalo rozeznat pár světel. Byla hrozná zima, taková ta, která pronikne každou vrstvou oblečení a zaleze až do morku kostí.

„Blížíme se tam?“ zeptala jsem se po chvíli. „K pobřeží?“

„Doufám,“ houkla Nikol. „Protože jestli ne, tak jsme za chvíli v Gileádu.“

„To bych vyskočila z člunu,“ prohlásila jsem. Návrat do Gileádu prostě nepři-cházel v úvahu: touhle dobou se už určitě zjistilo, že tam Nikol není a že s žád-ným instalatérem neutekla. Nemohly jsme zradit Beku a všechno, co pro nás udělala. Radši bych umřela.

„Do hajzlu!“ začala nadávat Nikol. „Ten zasranej motor kleknul.“

„To ne!“ vydechla jsem. „Mohla bys…“

„A o co se asi snažím? Proč to kurva…“

„A co se stalo?“ musela jsem křičet. Mlha kolem nás zhoustla a vlny příšerně hučely.

„Asi zkrat nebo co. Možná došla baterka.“

„Myslíš, že to udělali schválně?“ zapochybovala jsem. „Že by si přáli naši smrt?“

„A k čemu by jim to asi tak bylo? Přece nenechaj chcípnout zákazníky. Teď musíme veslovat.“

„Veslovat?“

„Prostě pohánět loď ručně. Popadni to veslo. Já ho můžu držet jenom jednou rukou. Tu levou mám jak kopačák – a hlavně se mě kurva neptej, co je to kopačák!“

„Já za to nemůžu, že tolik věcí neznám,“ ohradila jsem se.

„To se tady teď jako hodláš vybavovat nebo co? Jsme v prdeli a musíme se z ní co nejdřív vyhrabat, takže koukej popadnout to veslo a zaber!“

357

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„No dobře. Takhle?“ Nevěděla jsem, jak ho chytnout. „Už ho držím.“

„Ale musíš ho zacvaknout do tadytoho úchytu. No sem! A držet ho oběma rukama. A teď sleduj, jak to dělám! Když řeknu á, tak ho ponoříš do vody a na dva přitáhneš k sobě,“ křičela Nikol.

„Mně to nejde. Připadám si hrozně neschopná.“

„Přestaň bulet!“ zavrčela. „Teď je přece úplně fuk, jak se cejtíš. Prostě to dělej!

Takže až řeknu dva, přitáhneš ho k sobě! Vidíš to světlo? Už je blíž!“

„To se mi nezdá,“ cvakala jsem zuby. „Jsme strašně daleko. Unáší nás to pryč.“

„Neunáší,“ odsekla. „Ale musíš zabrat. Á dva! No vidíš. Á dva! Á dva! Á dva!“

358

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXV

Prober se

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 68

Teta Vidala otevřela oči. Pusu zatím ne. Myslí jí to ještě? Pamatuje si na Jade převlečenou za misionářku? Vzpomene si na ránu, která ji vyřadila z provozu?

Zmíní se o tom? Pokud bude odpověď na první otázku znít ano, bude odpověď stejná i na tu druhou. Dá si dvě a dvě dohromady – kdo kromě mě by tenhle scénář mohl sepsat a zinscenovat? A jakmile cokoliv z toho naznačí ošetřova-telce, poputuje udání rovnou k Očím: a pak se hodiny zastaví. Musím se pojis-tit. Ale čím a jak?

Po Ardue už se šíří zvěsti, že mrtvice nebyla z vůle Boží, ale zapříčinil ji nějaký šok, nebo dokonce útok. Stopy v půdě naznačují, že ji někdo odtáhl za mou sochu. Z jednotky intenzivní péče tetu Vidalu přeložili na oddělení péče následné a teta Elizabeth s tetou Helenou se střídají u jejího lůžka a čekají na první slova, jelikož jedna podezírá druhou: nedaří se mi s ní zůstat ani chvilku o samotě.

A slova na rozloučenou od prchající milenky se nepřestávají přetřásat. S instalatérem to Nikol vyhmátla skvěle: velice přesvědčivý detail. Jsem na její vynalézavost pyšná a pevně věřím, že jí bude dál oporou. Ne každému je dáno spříst uvěřitelné lži a takové nadání nelze podceňovat.

Přirozeně jsem obdržela spoustu dotazů, jak v dané záležitosti postupovat.

Nemělo by se vyhlásit pátrání? Vyjádřila jsem názor, že na stávajícím místě pobytu toho děvčete vlastně ani tak nezáleží, pokud je jejím cílem vdát se a zplodit potomstvo, nicméně teta Elizabeth mínila, že by se z dotyčného mohl vyklubat podvodník s vilnými úmysly, nebo dokonce agent Mayday, který se infiltroval do prostor Arduy pod záminkou opravy potrubí: v obou případech 361

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

hrozilo, že tu dívenku zneužije a pak opustí, čímž by ji předurčil k životu slu-

žebnice. Takže by se měla vypátrat co nejdříve a ten, kdo ji svedl na scestí, zatknout a vyslechnout.

Kdyby ji byl k útěku přiměl někdo takový, bezpochyby by se přikročilo k navrhovaným opatřením: rozumná děvčata z Gileádu neprchají a muži bez nekalých úmyslů je neunášejí. Musela jsem se tedy podvolit a vzápětí už domy a ulice v okolí pročesával výsadek andělů. Přistoupili k úkolu bez valného nadšení, jelikož pátrání po svedených dívkách sotva odpovídalo jejich představám o hrdin-ství. Netřeba dodávat, že nevyšťárali ani Jade, ani příslušníka Mayday v instalatérských montérkách.

Teta Elizabeth se nechala slyšet, že je jí celá ta milostná zápletka podezřelá.

Souhlasila jsem s ní a přiznala, že jsem stejně zmatená jako ona. Ale co – zeptala jsem se jí – se dá dělat? Vychladlá stopa je vychladlá stopa. Musíme si počkat, jak se věci vyvinou.

Velitel Judd se už tak snadno odmávnout nedal. Zavolal si mě k sobě do pracovny na neodkladnou schůzku. „Přišla jste o Nikolku!“ vmetl mi, jen jsem ve-

šla, a třásl se zlostí i strachy: měl ji na dosah a nechal si ji proklouznout – to mu Rada neodpustí. „Kdo všechno zná její skutečnou totožnost?“

„Kromě nás nikdo,“ ubezpečila jsem ho. „Jen vy a já. A Nikol, pochopitelně –

připadalo mi vhodné se s ní o tuto informaci podělit, abych ji přesvědčila o její vyvolenosti. Jinak zůstala v utajení.“

„A taky se o ní nikdo jiný dozvědět nesmí! Jak jste to mohla připustit? Přivést ji až do Gileádu a pak si ji nechat vyfouknout před nosem… Jak se to odrazí na pověsti Očí, o tetách ani nemluvě?“

Sotva se mi podaří zprostředkovat Ti, nakolik jsem si pohled na Judda v úz-kých vychutnávala. „Učinily jsme veškerá možná opatření,“ bránila jsem nás s ne-utěšeným výrazem. „Buďto skutečně prchla, nebo ji někdo unesl. V tom druhém případě to musel provést někdo ve spolupráci s Mayday.“

Honila jsem čas. Jeden neustále něco honí.

Počítala jsem ubíhající hodiny. Hodiny, minuty, vteřiny. Měla jsem naději, že moje poselstvo zdárně pokračuje v cestě a s ním i rozbuška, která podnítí pád 362

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Gileádu. Přece jsem nefotografovala nejutajovanější záznamy o zločinech zdej-

šího režimu nadarmo.

U odbočky na dávno neužívanou turistickou trasu ve Vermontu se našly dva misijní batohy. A v nich šaty misionářek, pár pomerančových slupek a jeden perlový náhrdelník. Ani dovezení psi nic dalšího nevyčenichali.

Falešná stopa vždycky dobře poslouží.

Když se z oddělení technických služeb pídili po příčinách nedostatku vody, na nějž si stěžovaly tety z vchodů A a B, objevili v nádrži nebohou tetu Immortellu – její tělo ucpalo výpusť. Ta šetrná dušinka si dokonce odložila šaty, aby je ještě mohl někdo použít – našli je v úhledné hromádce na vrchní příčce žeb-

říku. Spodní prádlo si cudně ponechala. Přesně tohle bych od ní čekala. Nemysli si, že mě její skon nerozesmutnil, ale připomínala jsem si, že se obětovala z vlastní vůle.

Nález spustil další lavinu spekulací: začalo se proslýchat, že tetu Immortellu někdo zavraždil, a kdo jiný to mohl udělat než ta nově naverbovaná z Kanady, ta Jade? Spousta tet – včetně těch, které ji při jejím příchodu vítaly s takovou radostí a zadostiučiněním – teď tvrdila, že jim byla od začátku podezřelá.

„To je prostě hrůza. Skandál,“ hořekovala teta Elizabeth. „Všechny nás zostudí!“

„Ututláme to,“ rozhodla jsem. „Vyslovím názor, že teta Immortella šla prostě jen z vlastní iniciativy obhlédnout zdroj vody, aby ušetřila drahocennou mužskou sílu. No a nejspíš uklouzla nebo se jí z té výšky zatočila hlava. Byla to nehoda při obětavém výkonu povinností. Přesně tohle řeknu na důstojném a velebném pohřbu, kterým uctíme její památku.“

„Geniální tah,“ poznamenala teta Helena s lehce podezřívavým nádechem.

„Myslíš, že tomu někdo uvěří?“ zapochybovala teta Elizabeth.

„Uvěří tomu, co bude v zájmu Rezidence Ardua,“ prohlásila jsem rozhodně.

„Protože to bude i v jejich zájmu.“

Jenomže dohadů přibývalo. Branou prošly dvě misionářky – andělé na to přísa-hali – a taky že měly papíry v pořádku. Byla jednou z nich teta Viktorie, která se už tak dlouho neukázala při stolování? A pokud ne, kam se poděla? A pokud ano, proč odešla na misii tak brzy, ještě před vzdáním díků? Teta Immortella ji 363

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

doprovázet nemohla, s kým tedy šla? Nepodílela se snad taky na Jadeině útěku?

Neboť právě tak se o zmizení mluvilo čím dál častěji. Došlo se k závěru, že dopis o instalatérovi měl pravděpodobně jen odvést pozornost a oddálit pronásledování. Jak nevyzpytatelná a rafinovaná mohou děvčata být, šuškaly si tety –

zejména cizačky.

Pak přišla zpráva, že dvě misionářky kdosi zahlédl na autobusovém nádraží v Portsmouthu v New Hampshire. Velitel Judd tam vyslal pátrat další jednotky: ty šejdířky – jak je neváhal nazvat – se musí dopadnout a předvést k výslechu.

A rovnou k němu, aniž by předtím mluvily s kýmkoliv jiným. A kdyby měly náhodou uniknout, zněl rozkaz: střílet s úmyslem usmrtit.

„To je poněkud unáhlené, nemyslíte?“ protestovala jsem. „Jsou nezkušené.

Nejspíš je někdo navedl.“

„Za stávajících okolností nám mrtvá Nikolka poslouží mnohem víc než živá,“

prohlásil. „To snad chápete, teto Lydie.“

„Omlouvám se za svou nedovtipnost,“ pravila jsem. „Věřila jsem, že je skutečná – tedy že její touha přidat se k nám je skutečná. V takovém případě by spojení s vámi bylo bravurním kouskem.“

„Zato teď už s jistotou víme, že nám ji sem záměrně nastrčili – pod falešnou záminkou. A kdyby zůstala naživu, mohla by zapříčinit pád nás obou. Dovedete si jistě představit, jak by se na nás podepsalo, kdyby se jí zmocnil někdo jiný a donutil ji promluvit? Ztratil bych veškerou důvěryhodnost. Noc dlouhých nožů se nebude týkat jenom mě: s vaší vládou nad Arduou bude utrum a – upřímně řečeno – s vámi taky.“

Má mě rád, nemá mě rád: měním se pro něj v pouhý nástroj – použít a zaho-dit. Jenomže tuhle hru nehraje sám.

„Svatá pravda,“ připustila jsem. „I v naší zemi se bohužel najdou posedlí od-vetou. Nevěří tomu, že jste vždycky jednal v jejím nejlepším zájmu, zejména při tom vašem oddělování zrna od plev. Ovšem tentokrát jste se jako vždycky rozhodl navýsost moudře.“

Chvála mu na tváři vyloudila úsměv, byť trochu upjatý. A mně hlavou znovu probleskla vzpomínka, tak častá. Stojím v hnědém rubáši z pytloviny, zvedám zbraň, mířím, střílím. Je tam kulka, není?

Je tam.

* * *

364

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Vypravila jsem se na další návštěvu tety Vidaly. Strážila ji teta Elizabeth a krá-

tila si dlouhou chvíli pletením další čepičky pro předčasně narozené – jsou teď v módě. Já se naštěstí nikdy plést nenaučila.

Vidala tam ležela se zavřenýma očima. Dýchala pravidelně: smůla.

„Už promluvila?“ zajímala jsem se.

„Ani slovíčko, tedy v mojí přítomnosti.“

„Vážím si tvojí péče. Určitě je vyčerpávající. Na chvíli tě vystřídám. Zaskoč si na čaj.“ Teta Elizabeth si mě podezřívavě změřila, ale pak odešla.

Jakmile zmizela, naklonila jsem se nad Vidalu a houkla jí do ucha: „Prober se!“

Otevřela oči. Zabodla je do mě. A pak zcela zřetelně zašeptala: „Bylas to ty, Lydie. A budeš za to viset.“ Zírala na mě pomstychtivě i vítězoslavně zároveň: konečně na mě má něco, z čeho se nevykroutím, a moje místo je na dosah.

„Jsi unavená,“ podotkla jsem. „Radši spi.“ Zase zavřela oči.

Zašátrala jsem v kapse po ampulce morfia, kterou jsem si přinesla, když dovnitř znovu nakráčela Elizabeth. „Zapomněla jsem si tu pletení,“ omlouvala se.

„Vidala promluvila. Když jsi tu nebyla.“

„Co říkala?“

„Nejspíš u ní došlo k poškození mozku. Tvrdila, žes na ni zaútočila ty. Protože ses spolčila s Mayday.“

„Ale tomu přece nemůže nikdo věřit,“ vyhrkla Elizabeth a zbledla. „Jestli na ni někdo zaútočil, pak určitě ta nová, ta Jade!“

„Čemu kdo uvěří, se těžko předvídá,“ namítla jsem. „Některým může na opak tvoje udání přijít vhod. Ne všem velitelům se zamlouvala potupná Groveova smrt. Zaslechla jsem, že na tebe není spoleh – když jsi neváhala obvinit zubaře, kdo přijde na řadu příště? –, a proto by možná přivítali, kdyby Vidala svědčila proti tobě. Obětní beránek se lidem vždycky hodí.“

Klesla na židli. „Co budu dělat?“ zašeptala.

„Dostaly jsme se do úzkých už dřív, Elizabeth,“ konejšila jsem ji. „Pamatuješ na vděčnost? Z ní jsme vyšly obě. A po ní jsme dělaly, co bylo třeba.“

„Ještě že mi dovedeš tak dodat odvahu, Lydie.“

„Taky ti bylo Vidaly vždycky tak líto kvůli těm alergiím?“ nadhodila jsem.

„Doufám, že ve spánku neprodělá astmatický záchvat. A teď už musím běžet, mám schůzku. Nechám ji v tvojí péči. Možná by potřebovala pořádně naklepat polštářek.“

365

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Dvě mouchy jednou ranou: a pěkně čistě a prakticky, pokud to klapne. Navíc takovým rozruchem získám víc prostoru k manévrování. Byť ne pro sebe, protože já sotva vyváznu bez újmy po všech těch odhaleních, s nimiž se Nikol objeví v televizních zprávách v Kanadě a s ní i zásilka důkazů, kterou mi tam doručí.

Hodiny tikají, minuty ubíhají. A já čekám. Čekám.

Jen leťte s mým poselstvím, holubice moje, mávejte stříbrnými křídly andělů zkázy. Snad už stačí jen bezpečně přistát.

366

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXVI

PŘISTÁNÍ

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369A 69

Nevím, kolik času jsme v tom nafukovacím člunu strávily. Přišlo mi to jako hodiny. Mrzí mě, že to nedokážu upřesnit.

Obklopovala nás mlha. Ve vysokých vlnách nás hned zmáčela vodní tříšť.

Myslela jsem, že snad umřu zimou. Odliv nás unášel na širé moře. Byla jsem k smrti vyděšená. Že se člun převrhne, nebo ho naplavená voda stáhne pod hla-dinu a my klesneme ke dnu. Poselství tety Lydie se ztratí a všechny oběti přijdou vniveč.

Dobrotivý Bože, modlila jsem se tiše. Zachraň nás, prosím, pomoz nám bezpečně přistát. A jestli si žádáš něčí život, vezmi si jen ten můj.

Veslovaly jsme a veslovaly. Každá jedním veslem. Nikdy předtím jsem v lodi neseděla a vůbec jsem to neuměla. Připadala jsem si strašně zesláblá a unavená a do rukou se mi bolestí zahryzávaly křeče.

„Už nemůžu!“ křičela jsem.

„Vesluj dál!“ ječela Nikol. „Jsme v pohodě!“

Slyšela jsem burácení vln na pobřeží čím dál zřetelněji, ale ve tmě jsem neviděla vůbec nic. Pak se nám obrovská vlna převalila přímo do člunu a Nikol za-

řvala: „Zaber! Zaber, co to dá!“

Něco zakřupalo, asi oblázky, další mohutná vlna člun převrátila do strany a vyhodila nás na břeh. Zvedla jsem se ve vodě na kolena, pak mě překotila další vlna, a když jsem se znovu vydrápala na nohy, natáhla se ke mně z temnoty ruka a Nikol mě vyvlekla přes balvany z vody. A pak už jsme byly mimo dosah moře. Třásla jsem se, zuby mi cvakaly, necítila jsem ruce ani nohy. Nikol mě objala.

369

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

„Dokázaly jsme to! Dokázaly!“ jásala. „Fakt už jsem nevěřila, že to přežijem!

Jenom sakra doufám, že jsme na správným pobřeží!“ Smála se, ale taky sotva popadala dech.

A já v duchu z celého srdce děkovala Bohu.

370

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Přepis svědecké výpovědi 369B

70

Bylo to teda o fous. Málem jsme tam zařvaly. Odliv nás moh klidně strhnout až někam do Jižní Ameriky, ale spíš by si nás vylovili v Gileádu a šoupli nás na Zeď. Jsem na Ágnes tak hrdá – ta noc z nás vážně udělala sestry. Makala, i když už neměla z čeho brát. Já sama bych totiž ten člun nezvládla ani náhodou.

Cesta přes skaliska byla taky dost zrádná. Po těch řasách to děsně klouzalo.

Neviděla jsem ve tmě na krok. Ágnes se naštěstí držela těsně vedle mě, protože v tu dobu už jsem skoro blouznila. Levačku jako bych snad ani neměla – ztratila jsem v ní cit a visela mi po boku spíš jako kus svetru než část těla.

Lezly jsme přes balvany a čvachtaly v loužích vody, každou chvíli nám to sjelo nebo se nám smekla noha. Nevěděla jsem, kam jdeme, ale do kopce se rovnalo pryč z dosahu vln. Usínala jsem za chůze, protože jsem vážně mlela z posledního. Honilo se mi hlavou, že jsme to zvládly až sem, a teď to tu se mnou někde sekne, praštím se do hlavy a bude po mně. Beka říkala: Už je to jenom kousíček.

Nepamatovala jsem si, že by s námi seděla v člunu, ale doprovázela nás po břehu, jenom schovaná ve tmě. Zvedněte hlavu, jděte za světly, nabádala nás.

Z útesu nad námi někdo zakřičel. Opravdu se tam komíhalo pár světel a ozvalo se: „Támhle jsou!“ A pak ještě: „Támhle!“ Ale já neměla sílu odpovědět. Kamenů ubylo, objevil se písek a záře zamířila napravo k nám dolů.

A jednu z baterek držela Ada. „Tys to dala!“ přivítala mě a já hekla: „Jo jo,“

a pak jsem se svezla na zem. Někdo mě zvedl a nesl. Byl to Garth. „No vidíš, co jsem ti říkal? Že to bude záhul, ale že na to máš!“ Jen jsem se blaženě ušklíbla.

Nahoře na útesu blikaly blesky a čekali tam lidi od televize s kamerou a ně-

kdo po mně chtěl, abych se usmála. A pak se mi zatmělo před očima.

371

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

* * *

Přepravili nás vrtulníkem na Campobello na záchytnou lékařskou stanici pro uprchlíky a nacpali do mě antibiotika, takže než jsem se probrala, ruka mi trochu splaskla a už nebyla tak podebraná.

U postele seděla Ágnes. Měla na sobě džíny a mikinu s nápisem BĚH O ŽIVOT. POMOC V BOJI PROTI RAKOVINĚ. Přišlo mi to v naší situaci jako vtipná hláška, protože ji přesně vystihovala. My taky běžely jako o život. Držela mě za ruku. A vedle ní stáli Ada, Eli a Garth. Všichni se šíleně křenili.

A ségra mi řekla: „Je to zázrak. Zachránilas nás.“

„Jsme na tebe vážně hrdý,“ přidal se Eli. „Jen se omlouvám za ten nafukovací člun – měli vás dopravit až do přístavu.“

„Jste všude ve zprávách,“ informovala mě Ada. „‚Sestry se postavily molo-chovi.‘ ‚Nikolka uprchla ze spárů Gileádu.‘“

„I ta tvoje zásilka,“ doplnil Eli. „Zpravodajství se točí kolem těch dokumentů.

Tohle je smete. Máme na potentáty Gileádu víc svinstva, než jsme vůbec kdy doufali. Média vypouští do éteru jednu utajovanou hrůzu za druhou, brzo za-

čnou padat hlavy. Náš zdroj v Gileádu prokázal neocenitelnou službu.“

„A Gileád už padnul?“ chtěla jsem vědět. Bylo mi blaze, ale všechno na mě působilo tak neskutečně, jako bych se toho ani neúčastnila. Jak jsme vůbec do-kázaly tolik riskovat? Díky čemu jsme to vlastně zvládly?

„Ještě ne,“ brzdil mě Eli. „Ale tohle je začátek konce.“

„Gileádská televize tvrdí, že to je podfuk,“ odfrknul Garth. „Intriky Mayday.“

„To určitě,“ uchechtla se Ada. „Ale dalo se to čekat.“

„Kde je Beka?“ zeptala jsem se. Zase se mi zamotala hlava, a tak jsem za-vřela oči.

„Beka tu není,“ řekla vlídně Ágnes. „Přece s námi nešla. Pamatuješ?“

„Ale šla. Byla s námi na pobřeží,“ zašeptala jsem. „Mluvila se mnou.“

Asi jsem zase nějakou dobu prospala. A pak jsem slyšela další hlas: „Má pořád ještě horečku?“

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Pšt,“ uklidňovala mě ségra. „Všechno je v pořádku. Přišla za námi maminka.

Moc se o tebe bála. Podívej, je tady, vedle tebe.“

372

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

Otevřela jsem oči. Zabodlo se mi do nich světlo, ale rozeznala jsem v něm nějakou paní. Brečela, ale štěstím. Vypadala skoro jako na fotce ze složky, jenom byla starší.

Něco mi říkalo, že to je ona, a tak jsem k ní natáhla obě ruce, tu zdravou i tu pochroumanou, a naše máma se sklonila nad postel a objaly jsme se jednou rukou, protože ona tou druhou svírala Ágnes, a mumlala: „Holčičky moje.“

Byla to ta správná vůně, pach smečky. Ozvěna něčeho, co jste předtím neslyšeli.

Potom se usmála a řekla: „Nemůžeš se na mě pamatovat. Bylas tak maličká.

Obě.“

„Nepamatuju,“ přiznala jsem. „Ale to nevadí.“

„Já taky ne, ale něco se mi vybaví,“ dodala ségra.

Pak jsem zase usnula.

373

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

XXVII

Sbohem

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Rukopis z Rezidence Ardua 71

Naše soužití se blíží ke konci. Možná budeš tyto stránky považovat za křehkou pokladnici, kterou lze otevřít jen s největší opatrností. Možná je roztrháš, spá-

líš: to se slovům občas stává.

Možná se k nim dostaneš v rámci studia historie, a v tom případě doufám, že Ti budu k užitku: že mě vykreslíš bez příkras, sepíšeš můj životopis se vším všudy, věrně zachytíš mou dobu, přidáš patřičné poznámky pod čarou: divila bych se, kdybych v Tvých očích unikla obvinění, že jsem zastávala špatnou víru. Vlastně ne, nedivila: budu mrtvá a mrtví se už nediví vůbec ni-

čemu.

Představuju si Tě jako mladou ženu, bystrou, ctižádostivou. Se snahou vydobýt si postavení v potemnělých hlubinách akademického světa, bude-li v Tvé době ještě existovat. Vidím Tě nad pracovním stolem, jak si zastrkáváš pramen vlasů za ucho, lak na nehtech se Ti pomalu odlupuje – protože lak na nehty se vrátí, tak jako vždycky. Krabatíš lehce čelo, ze zvyku, jenž se s věkem prohloubí.

A já se vznáším nad Tebou, nahlížím Ti přes rameno: Tvá múza, neviditelná inspirace, která Tě pohání dál.

Budeš se mořit s mým rukopisem, pročítat ho zas a znovu, hledat hnidy, s okouzleným, leč zároveň otráveným odporem, jaký si životopisci tak často vy-budují k předmětu svého studia. Jak jen jsem se mohla chovat tak strašlivě, tak krutě a hloupě, budeš se ptát. Ty sama by ses k něčemu takovému nikdy nesní-

žila! Jenomže Ty sama k tomu nejspíš ani nikdy nebudeš nucena.

* * *

377

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

A tak se blížíme k mému konci. Je pozdě: příliš pozdě na to, aby Gileád zabrá-

nil nadcházející zkáze. Mrzí mě, že se jí nedožiju – že neuvidím, jak vzplane, jak se zřítí. I pro mě je pozdě podniknout cokoliv dalšího. A je pozdě večer, obloha potemněla, ač zůstala jasná, jak jsem si stihla všimnout cestou sem. Vyšel úplněk a zalil všechno svou neurčitou mrtvolnou září. Minula jsem trojici Očí, všichni mi zasalutovali. Měsíční svit proměnil jejich tváře v lebky a jim se ta moje musela jevit zrovna tak.

Oči přijdou pozdě. Moje poselstvo už odletělo. Až nebude zbytí – což nastane velmi brzy –, udělám se sebou krátký proces. Morfium do žíly postačí – bude to tak lepší: kdybych zůstala naživu, vyzvracela bych až příliš pravdy. Mučení je jako tanec: jsem na něj příliš stará. Ať se ve statečnosti procvičí mladší. Ostatně v tom asi nebudou mít na vybranou, protože postrádají moje výsady.

Teď už ale opravdu musím s naším povídáním končit. Sbohem, moje čte-nářko. Nebo snad čtenáři? Nesmýšlej o mně špatně, nebo alespoň ne hůř, než o sobě smýšlím já sama.

Za okamžik zastrčím tyhle stránky do kardinála Newmana a jeho obhajobu do knihovny. V mém konci je můj počátek, jak kdysi kdosi prohlásil. Kdo to byl?

Marie Stuartovna, pokud historie nelže. Bylo to její motto, s fénixem povstáva-jícím z popela, vyšité do tapiserie. Jak skvěle dovedou ženy vyšívat.

Kročeje se blíží, jedna těžká bota za druhou. Než se znovu nadechnu, ozve se zaklepání.

378

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Třinácté sympozium

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Třinácté sympozium

HISTORICKÉ POZNÁMKY:

Částečný přepis přednášek 13. sympozia badatelů v oboru dějin Gileádu, pořádaného v rámci konference Mezinárodní historické společnosti, Passamaquoddy, Maine, 29.–30. června 2197.

PŘEDSEDAJÍCÍ: profesorka Maryann Srpek Měsíce, prezidentka MHS, Anishinaabská univerzita, Cobalt, Ontario.

HLAVNÍ PŘEDNÁŠEJÍCÍ: profesor James Darcy Pieixoto, ředitel Archivu dvacátého a jednadvacátého století, Cambridgeská univerzita, Anglie SRPEK MĚSÍCE: Nejprve bych ráda předeslala, že naše setkání se koná na tra-dičním území Penobskotů, a při této příležitosti bych chtěla poděkovat jejich staršinům a předkům, že nám umožnili sejít se právě tady. Dovolte mi rovněž vyzdvihnout, že právě toto místo – Passamaquoddy, dříve Bangor – bývalo nejen klíčovým uzlem pro uprchlíky z Gileádu, ale rovněž i jedním z nejvýznamněj-

ších center Podzemní železnice v dobách před zrušením otroctví, dnes už před více než třemi sty lety. Jak se říká, dějiny se neopakují, ale rýmují.

A nyní už je mi ctí přivítat vás všechny na třináctém sympoziu badatelů v oboru dějin Gileádu! Zároveň musím ocenit, jak se naše řady rozrostly, jistě ne náhodou. Je totiž třeba neustále si připomínat chybné kroky na křižovatkách minulosti, abychom se jich v budoucnosti mohli vyvarovat.

Ještě než předám slovo, doplním něco málo k organizaci: pro ty, kdo by si rádi zarybařili v penobskotských vodách, jsme připravili dvě plavby po řece.

381

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

Nezapomeňte si opalovací krém a repelent. Podrobnosti k těmto výpravám stejně jako k procházce po stopách gileádské architektury najdete ve svých složkách.

Program jsme obohatili ještě o pásmo gileádských chvalozpěvů v kostele sv. Judy v podání tří zdejších školních sborů, k nimž se pochopitelně můžete připojit.

Zítra nás čeká rekonstrukce tehdejšího způsobu života v dobových kostýmech, pokud jste přijeli vybavení i v tomto ohledu. Nenechte se prosím unést, jak se některým stalo při desátém sympoziu.

A teď už s potěšením zvu k řečnickému pultu odborníka, kterého všichni velmi dobře známe jak z jeho publikovaných prací, tak i z televizních obrazovek díky nedávnému poutavému dokumentárnímu cyklu Uvnitř Gileádu: Každodenní život v puritánské teokracii. Jeho popisy příslušných předmětů z muzejních sbírek celého světa, zejména ručně tkaných textilií, byly vskutku okouzlující. Přivítejte prosím profesora Pieixota.

PIEIXOTO: Děkuji paní profesorce, nebo snad lépe řečeno naší paní prezidentce.

Myslím, že vám tu mohu za všechny poblahopřát k vašemu povýšení, které by v Gileádu rozhodně nepřicházelo v úvahu. ( Potlesk. ) A pevně doufám, že dnes, kdy se ženy s tak hrozivou pohotovostí chápou vůdčích pozic, na mě nebudete příliš přísná. Vzal jsem si k srdci vaše poznámky o mých vtípcích na dvanáctém sympoziu – připouštím, že pár z nich neodpovídalo nejlepšímu vkusu – a pokusím se tentokrát nikoho neurazit. ( Vlažný potlesk. ) S velkým zadostiučiněním kvituji dnešní hojnou účast. Kdo by si byl pomyslel, že studium dějin Gileádu – po tolik desetiletí tak zanedbávané – se znena-dání začne těšit takovému zájmu široké veřejnosti? Kdo se v těchto potemně-

lých a zapadlých koutech akademického světa šťárá už dlouho, není na oslňující světla ramp zvyklý. ( Smích. )

Všichni si vzpomenete, s jakým vzrušením se před několika lety pojil objev krabice z výstroje americké armády, obsahující soubor kazet se svědectvím, které připisujeme gileádské služebnici jménem „Fredova“. K nálezu došlo právě tady, v Passamaquoddy, za falešnou stěnou. Naše šetření a nesmělé závěry jsem vám předestřel při minulém sympoziu a od té doby se staly základem vskutku úctyhodného počtu přednášek a vědeckých prací mých kolegů.

Ty, kdo pochybovali o autentičnosti dotyčného materiálu a jeho dataci, mo-hu s konečnou platností ubezpečit, že naše prvotní dohady potvrdilo několik 382

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

nezávislých studií, přesto bych tuto informaci rád blíže specifikoval. V důsledku povážlivě nedostatečné životnosti uchovávaných dat – k níž se připojila sabotáž mnoha serverových farem a knihoven ze strany agentů Gileádu, kteří se snažili zničit záznamy, pokud byly v rozporu s jejich propagandou, a rovněž populistické vzpoury proti represivnímu internetovému sledování v mnoha zemích – pohltila množství dobových informací digitální černá díra jednadvacátého století, a proto se spoustu materiálů z gileádského režimu nepodařilo přesně časově zařadit.

Je tedy třeba počítat s odchylkou zhruba deseti až třiceti let. V tomto rozsahu jsme si však jisti, jak už jen historici bývají. ( Smích.) Od objevení těchto zásadních nahrávek se podařilo nalézt ještě dva pozoruhodné dokumenty, které – jsou-li autentické – podstatným způsobem přispějí k pochopení tohoto dávného období naší společné historie.

Zaprvé se jedná o rukopis z Rezidence Ardua. Soubor těchto ručně psaných stránek se ukrýval v útrobách díla Apologia pro vita sua od kardinála Newmana vydaného v devatenáctém století. Tento výtisk pak na veřejné aukci vydražil J. Grimsby Dodge, tehdy bytem v Cambridge, Massachusetts. Rukopis pak zdě-

dil jeho synovec a prodal jej do antikvariátu, jehož majitel rozpoznal význam této písemnosti a upozornil nás na její existenci.

Jak vidíte na promítané první stránce, rukopis je čitelný pro ty, kdo jsou obeznámeni s tehdejším krasopisem: samotné listy autorka ořezala tak, aby se ve-

šly do dutiny v kardinálově knize. Uhlíková metoda nevyloučila pozdní období Gileádu a tuš používaná na první stránky odpovídá tehdejší běžné tuši, černé, ačkoliv po několika stránkách přechází pisatelka na modrou. Gileádské ženy a dívky psát nesměly, s výjimkou tet, ale kreslení se ve školách pro dcery z elit-ních rodin vyučovalo, takže tuš dostupná byla.

Pisatelka sebe samu označuje za „tetu Lydii“. Osoba téhož jména figuruje rovněž ve zmíněných nahrávkách objevených v armádní bedně, dlužno připomenout, že nikterak lichotivě. Z interních materiálů vyplývá, že se zřejmě jedná o tutéž „tetu Lydii“, která podle archeologů dominovala rozměrnému sousoší pramalé umělecké hodnoty, nalezenému v opuštěné drůbežárně sedmdesát let po zhroucení Gileádu. Této ústřední postavě kdosi urazil nos a jedné soše dokonce hlavu, jak vidíte na dalším snímku – pravděpodobně se jedná o čin vandalů.

Omlouvám se za nekvalitní nasvícení. Obrazovou dokumentaci jsem pořizoval sám a nepočítám se k nejlepším fotografům světa. Rozpočet bohužel nevydal na přizvání profesionála. ( Smích. )

383

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

O jisté „Lydii“ se zmiňují i hlášení tajných agentů Mayday, kteří ji označují za nemilosrdnou a rafinovanou. Nepodařilo se nám ji nalézt v nepočetných dochovaných televizních záznamech z oné doby, byť při průzkumu trosek dívčí školy vybombardované během pádu režimu byl objeven rámeček s ženskou foto grafií, na jejímž rubu stálo rukou napsáno „Teta Lydie“.

Mnohé nasvědčuje tomu, že jde právě o „tetu Lydii“, jíž vděčíme za rukopis z Rezidence Ardua. Přesto bych nerad přistupoval k ukvapeným závěrům. Co kdyby dané svědectví bylo přece jen falzifikátem: ne dnešním neohrabaným pokusem o padělek – laboratorní datace papíru a tuše by takové diletantství snadno odhalila –, nýbrž mystifikací uvnitř Gileádu, respektive v rámci samotné Rezidence Ardua?

Mám tím na mysli záměr vykonstruovat křivé obvinění proti domnělé pisa-telce, podobně jako se to stalo například pomocí dopisů Marie Stuartovny, jejichž zneužití zapříčinilo její smrt. Není snad autorkou jedna z předpokládaných sokyň „tety Lydie“, líčených v rukopise – například teta Elizabeth nebo teta Vidala –, jimž byla Lydiina moc proti mysli, toužily po jejím postavení, znaly její písmo i způsob vyjadřování: nerozhodla se snad některá z nich sepsat usvědču-jící dokument v naději, že ho objeví Oči?

Čistě teoreticky by to možné bylo. Ale celkově se spíše přikláním k názoru, že je rukopis autentický. Každopádně zůstává faktem, že někdo z Rezidence Ardua poskytl klíčovou mikrotečku dvěma nevlastním sestrám, na jejichž útěk z Gi-leádu se zaměříme vzápětí. Ony samy tvrdí, že jej dostaly právě od tety Lydie: proč je nevzít za slovo?

Pokud ovšem není i jejich výpověď stran „tety Lydie“ smyšlená, a to za účelem odvést pozornost a ochránit identitu skutečného dvojitého agenta hnutí pro případ, že by se v Mayday našel zrádce. Ani tuto možnost nelze zcela vylou-

čit. V naší profesi se otevřením jedněch dvířek k záhadě často zakryjí dvířka jiná.Tím se dostáváme ke dvojici dokumentů, o jejichž pravosti téměř není pochyb.

Jedná se o přepisy výpovědí dvou mladých svědkyň, nevlastních sester, kteroužto skutečnost zjistily podle svých vlastních slov z Genealogického archivu rodových linií, spravovaného tetami. První z nich označuje samu sebe za „Ágnes Jemímu“

a tvrdí, že vyrůstala v Gileádu. Druhá, pravděpodobně o osm či devět let mladší, o sobě tvrdí, že je „Nikol“. Ve svém svědectví líčí, jak se od dvou agentů Mayday dozvěděla, že ji matka ještě jako nemluvně propašovala z Gileádu.

384

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

„Nikol“ se může co do věku i zkušeností zdát nedostatečně vyspělá na to, aby ji pověřili nebezpečnou misí, kterou sestry podle všeho velmi úspěšně splnily, případy mladistvých činných v rámci odboje či špionážních operací se však vyskytují napříč stoletími. Někteří historikové dokonce tvrdí, že mládí je pro podobné eskapády obzvláště vhodné, protože mládež je idealistická, dosud se u ní nestačilo vyvinout povědomí o vlastní smrtelnosti a trpí až přehnanou touhou po spravedlnosti.

Popisovaná mise údajně pomohla zapříčinit konečný pád Gileádu, jelikož materiál, který z něj mladší sestra vynesla v podobě mikrotečky implantované do zjizveného tetování – což je tedy velmi neotřelá přenosová metoda ( smích) –, obsahoval značné množství diskreditujících osobních informací, které tamní vysocí důstojníci utajovali před veřejností a byli by si je i nadále raději nechali pro sebe. Pozoruhodné jsou zejména četné intriky, pomocí nichž se velitelé snažili odstranit jeden druhého.

Únik těchto informací spustil takzvanou Baalskou čistku, která značně zúžila řady nejvyššího velení a elity, oslabila režim a podnítila vojenský puč a lidové povstání. Občanské nepokoje a následný chaos otevřely cestu soustavným sabotá-

žím, koordinovaným odbojovým hnutím Mayday, a několika úspěšným útokům z jistých oblastí bývalých Spojených států, jako například z pahorkatiny někdejší Missouri, z okolí Chicaga a Detroitu, z Utahu – kde po masakru mormonů panoval ke gileádskému zřízení obzvlášť silný odpor–, z Texaské republiky, Aljašky a většiny území Západního pobřeží. Ale to už je jiný příběh – na jehož sestavení pracují krůček po krůčku vojenští historikové.

Já bych se rád zaměřil na vlastní výpovědi svědkyň, které s největší pravděpodobností nahráli a přepsali příslušníci Mayday. Tyto dokumenty se dochovaly v knihovně Innuské univerzity ve Sheshatshiu v Labradoru. Pozornosti unikaly tak dlouho snad kvůli poměrně zavádějícímu označení „Letopisy Nellie J. B. : Dvě dobrodružství“. Každý, kdo by o takový název zavadil pohledem, by za ním jistě hledal lodní deník škuneru pašeráků rumu, neboť Nel ie J. B. se na počátku dvacátého století proslavila právě touto funkcí.

Skutečný obsah spisu vyšel najevo, až když do něj při pátrání po tématu pro doktorskou práci náhodou nahlédla jedna naše studentka. Mia Smithová mi materiál následně předložila k posouzení a u mě se její objev pochopitelně setkal 385

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

s nadšením, neboť vyprávění očitých svědků z Gileádu, už tak vzácná, nachá-

zíme dnes jen výjimečně – zejména v případě žen a dívek. Vzhledem k vynucené negramotnosti mohly své zážitky zřídkakdy zaznamenat.

Nicméně my historikové jsme se naučili zpochybňovat své prvotní domněnky.

Nebyla snad i tato výpověď s dvojitým ostřím rafinovaným padělkem? Proto se skupina našich doktorandů vypravila po téže trase, kterou popisují údajné svědkyně – nejprve v mapách, vnitrozemských i námořních, a pak i osobně v naději, že narazí na další dochované stopy. Jistě si dovedete představit, jak frustrující pro naši práci je, když zkoumané texty postrádají dataci. Proto doufám, že pokud se sami stanete součástí podobné eskapády, vyjdete budoucím historikům vstříc a připojíte ke svým záznamům měsíc a rok. ( Smích. ) Po několika slepých uličkách a noci strávené ve společnosti krys v rozpadlé konzervárně na humry v New Hampshire se týmu podařilo vypátrat a vyzpoví-

dat postarší pamětnici právě tady v Passamaquoddy. Dozvěděli se od ní, že její pradědeček vyprávěl o tom, jak dopravoval lidi – většinou ženy – do Kanady rybářským člunem. Dokonce nám darovala mapu oblasti, kterou po sobě pradědeček zanechal, se slovy, že se ty staré krámy chystala vyhodit, aby se s nimi nemusel nikdo mordovat po její smrti.

Zde vidíte jeho mapu na projektoru.

Laserovým ukazovátkem projíždím nejpravděpodobnější trasu, kterou putovaly naše běženkyně: autem do těchto míst, následně pak autobusem do tohoto bodu a odtud pickupem až sem, kde přesedly na motorový člun a z něj potom na palubu Nellie J. B. , která je vysadila poblíž této pláže u Harbourville v No-vém Skotsku. Nakonec je nejspíš letecky dopravili do záchytné lékařské stanice pro uprchlíky na ostrově Campobello v Novém Brunšviku.

Náš tým studentů se proto na ostrov rovněž vydal a navštívil tam letní sídlo postavené v devatenáctém století rodinou Franklina D. Roosevelta, které přechodně sloužilo jako zmíněné uprchlické středisko. Gileád se snažil zpřetrhat ja-kékoliv spojení s touto budovou a vyhodil do povětří zvýšenou cestu ze své strany pevniny, aby se k němu ti, kdo prahli po demokratičtějším uspořádání, nemohli dostat suchou nohou. Svého času zažil dům leccos, ale od té doby prodělal re-konstrukci a funguje jako muzeum: bohužel většina původního zařízení zmizela.

Ony dvě mladé dámy tu pravděpodobně strávily přinejmenším týden, neboť z jejich výpovědí vyplývá, že potřebovaly lékařskou péči kvůli podchlazení a vy-

čerpání a v případě mladší sestry rovněž otravě krve následkem infikovaného 386

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

S V Ě D E C T V Í

tetování. A naše iniciativní skupina našla při obhlídce budovy několik pozoruhodných písmen vyřezaných do dřevěného parapetu v patře.

Jak vidíte na následujícím slajdu, překryla je sice barva, ale zůstaly viditelné.

Tady to vyřezané N by mohlo značit „Nikol“, od něj pak vede stále patrný tah vzhůru k A a G: snad pro „Adu“ a „Gartha“? Přičemž A by mohlo označovat i „Ágnes“. Nebo bychom si k ní mohli přiřadit toto V – jako „Viktorie“? – o něco níž. No a další písmena, totiž TL, máme zde a my bychom si je rádi vykládali jako památku na „tetu Lydii“ z jejich svědectví.

Kdo byl matkou oněch nevlastních sester? Víme o uprchlé služebnici, která se na několik let aktivně zapojila do práce v terénu pro Mayday. Podařilo se jí přežít alespoň dva pokusy o vraždu, po nichž byla pod trojnásobnou ochranou činná v jejich zpravodajské jednotce poblíž Barrie v Ontariu, která se vydávala za farmu vyrábějící konopné bioprodukty. Dosud jsme nevyloučili možnost, že se jedná o tutéž osobu, jíž vděčíme za nahrávky takzvaného „Příběhu služebnice“ – nalezené v oné krabici z výstroje americké armády –, kde se mluvčí zmiňuje o dvou dětech. Unáhlené závěry by nás ovšem mohly svést na falešnou stopu, proto ponecháme na dalších badatelích, aby tuto okolnost prozkoumali důkladněji.

Pro zájemce – prozatím pouze pro účastníky sympozia, ačkoliv doufáme, že se nám v případě finanční pomoci podaří rozšířit je i mezi širší okruh čtenářů –

jsme s kolegou, profesorem Knotlym Wadem, tuto trojici materiálů rozmnožili a chronologicky uspořádali, aby vám jejich vyprávění dávalo smysl jako celek.

Z vypravěče totiž můžete vydělit historika, ale z historika vypravěče nevydělíte!

( Smích, potlesk.) Jednotlivé části jsme očíslovali, abychom usnadnili hledání a od-kazy: není snad třeba dodávat, že originály takové číslování neobsahují. O složky s okopírovanými podklady můžete požádat na recepci: vezměte si prosím každý pouze jednu, vzhledem k našim omezeným zdrojům.

Tímto vám přeji záživnou cestu do minulosti, a až tam budete, můžete podumat nad skrytým významem značek na okenním parapetu. Já osobně se omezím na poukázání, že jejich shoda s počátečními písmeny několika klíčových postav v našich záznamech se přinejmenším velmi nabízí.

Na závěr bych se s vámi chtěl podělit ještě o jeden fascinující dílek celé skládanky.

Totiž o několik záběrů sochy z parku Boston Common. Podle toho, co víme o jejím původu, prokazatelně nepochází z gileádského období: jméno jejího autora 387

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

M A R G A R E T A T W O O D O V Á

odkazuje na umělce, který tvořil v Montrealu několik desítek let po pádu Gi-leádu a samotná socha musela být přemístěna do stávající lokality až po opad-nutí postgileádského chaosu a období restaurace Spojených států amerických.

Nicméně mnohé nasvědčuje tomu, že nápis na soše se vztahuje k ústředním postavám našich materiálů. Což by potvrzovalo, že se našim dvěma mladým hrdinkám podařilo nejen zaznamenat svůj příběh, ale i shledat se s matkou a obě-

ma otci, počít děti a dočkat se vnoučat.

Já sám beru tento nápis jako přesvědčivý důkaz autentičnosti jejich záznamů.

Kolektivní paměť bývá děravá a nespolehlivá a spousta minulosti se navždy utopí v oceánu času: ale tu a tam se vody rozestoupí a umožní nám zahlédnout odlesk pokladu ukrytého na dně, byť jen na okamžik. Ačkoliv historie oplývá nuan-cemi a my historikové nemůžeme nikdy doufat v jednomyslnou shodu, věřím, že alespoň v tomto případě se přikloníte k mému názoru.

Jak vidíte, socha zobrazuje mladou ženu v šatech perlové misie: všimněte si typického čepce, šňůry perel a batohu. V ruce drží kytičku z drobného kvítí, které jsme při konzultaci s etnobotanikem identifikovali jako pomněnky. Na pravém rameni jí sedí dva ptáci, podle všeho holubice nebo hrdličky.

A zde je zmíněný nápis. Na jednotlivých slovech se podepsal čas a ze snímku je obtížné některá písmena rozluštit, proto jsem si je dovolil přepsat. A tímto vý-

mluvným posledním dokumentem se s vámi loučím.

NA VĚČNOU PAMÁTKU

BEK Y, TETY IMMORTELLY

TENTO POMNÍK NECHALY POSTAVIT JEJÍ SESTRY

ÁGNES A NIKOL,

JEJICH MATKA A OTCOVÉ,

DĚTI A VNOUČATA,

ABY JÍM ZÁROVEŇ UCTILI

NEOCENITELNÉ SLUŽBY T. L.

NEBESKÉ PTACTVO ROZNESE TEN HLAS,

ŽE SILNÁ JAKO SMRT JE LÁSKA.

388

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Poděkování

Svědectví vznikala na mnoha místech: psala jsem je v panoramatickém vlaku odstaveném na vedlejší koleji kvůli sesuvu půdy, na několika lodích, ve spoustě hotelových pokojů, uprostřed lesa, v centru města, na lavičkách v parcích a po kavárnách, na příslovečné papírové ubrousky, do zápisníků a na laptopu. Sesuv půdy jsem nijak ovlivnit nemohla, stejně jako pár dalších okolností na místech činu. Jiné nesnáze jsem si způsobila sama.

Ale než jsem slova svěřila stránkám, rodila se Svědectví částečně v hlavách čtenářů knihy předchozí, Příběhu služebnice, kteří se mě nepřestávali ptát, co se stalo pak. Pětatřicet let je dost dlouhá doba na promýšlení případných odpovědí a ty se postupně měnily tak, jak se měnila naše společnost a jak se z možností stávala skutečnost. Občané mnoha zemí, včetně Spojených států, se totiž dnes ocitají pod daleko větším tlakem než před třemi desítkami let.

Snad nejčastější otázka k Příběhu služebnice zněla: Jak došlo k pádu Gileá du?

A já se ve Svědectvích pokusila odpovědět právě na ni. Totalitní režimy se mohou rozložit zevnitř – protože nedovedou splnit sliby, díky nimž se dostaly k moci –

nebo podlehnout útoku zvenčí, nebo se obě eventuality spojí. Na zničení totality neexistuje spolehlivý návod, jelikož máloco v dějinách se odehrává neodvratně.

Moje poděkování tedy patří především čtenářům Příběhu služebnice, jejichž zá-

jem a zvědavost mě tak inspirovaly. A samozřejmě i všem ze společností MGM

a Hulu, díky nimž román ožil na televizních obrazovkách a získal tolik ocenění: produkci působivého a skvěle natočeného seriálu výborně zvládli Steve Stark, 389

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Warren Littlefield a Daniel Wilson. Scenárista Bruce Miller dal dohromady vynikající autorský tým a režiséři k jednotlivým epizodám přistupovali s citem a měli k dispozici herce, pro něž práce na seriálu skutečně něco znamenala: Elizabeth Mossovou, Ann Dowdovou, Samiru Wileyovou, Josepha Fiennese, Yvonnu Strahovski, Alexis Bledelovou, Amandu Brugelovou, Maxe Minghella a spoustu dalších. Děkuju jim všem i za to, že se drželi základního principu románu: totiž že se v příběhu nesmí objevit nic, co by se už v dějinách lidstva nestalo.

Každá vydaná kniha je výsledkem společného úsilí, a proto bych chtěla podě-

kovat rozmanité smečce redaktorů a prvních čtenářů na obou stranách Atlantiku, kteří tomuto myšlenkovému experimentu v tolika ohledech pomohli: od nadše-ného přijetí přes pochybnosti až po žádosti, abych se do tématu ponořila hloub.

Patřily sem: Becky Hardieová ze značky Chatto v rámci nakladatelství Penguin Random House ve Spojeném království, Louise Dennysová a Martha Kanya-

-Forstnerová z kanadské pobočky PRH a Nan Taleseová a LuAnn Waltherová z PRH ve Spojených státech. Čítala i naši nemilosrdnou Jess Atwoodovou Gib-sonovou a Heather Sangsterovou ze Strong Finish, ďábelskou redaktorku, která objeví jakoukoliv nesrovnalost v samém zárodku. Děkuji i korektorům a produkčnímu týmu v čele s Lydií Buechlerovou a Lorraine Hylandovou v americké a Kimberlee Hesasovou v kanadské pobočce PRH.

Díky i Toddovi Doughtymu a Suzanne Herzové z PRH ve Spojených státech, Jaredu Blandovi z kanadské pobočky PRH a Fran Owenové, Mari Yamazakiové a Chloe Healyové z pobočky Penguin Random House ve Spojeném království.

Rovněž mým agentkám Phoebe Larmoreové a Vivienne Schusterové, oběma na zasloužilém odpočinku, Karolině Suttonové a Caitlin Leydonové, Claire No-zieresové, Sophie Bakerové a Jodi Fabbriové z agentury Curtis Brown; Alexovi Fanemu, Davidu Sabelovi a celému týmu z Fane Productions, stejně jako Ronu Bernsteinovi z ICM.

Pokud jde o zvláštní služby, děkuji Scottu Griffinovi za rady pro pasáž, která se odehrává na moři; Oberonu Zell-Ravenheartovi a Kirsten Johnsenové za po-střehy duchovní; Mie Smithové jsem za dražbu ve prospěch charitativní organizace Freedom from Torture poděkovala zmínkou jména v románu a spoustu inspirace jsem načerpala i z dlouholetého přátelství s několika členy francouzského, pol-ského a nizozemského odboje za druhé světové války. Postavu Ady jsem pojmenovala po své nevlastní tetě Adě Bowerové Atwoodové Brannenové, která působila jako jedna z prvních loveckých a rybářských průvodkyň v Novém Skotsku.

390

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

A co bych si počala bez těch, kdo mi pomáhají na přesunech časem a světem a připomínají mi, co je za den? Počítá se k nim i Lucia Cinoová z O. W. Toad Li-mited a Penny Kavanaughová, autor a správce mých webových stránek V. J. Bauer, Ruth Atwoodová a Ralph Siferd, Evelyn Heskinová, Mike Stoyan a Sheldon Shoib, Donald Bennett, Bob Clark a Dave Cole.

Díky Coleen Quinnové občas odložím pero a vydám se na cesty, velkou oporou jsou mi i Xiaolan Zhaoová a Vicky Dongová, Matthew Gibson mi udržuje věci v pořádku a Terry Carman a firma Shock Doctors mi umožňuje na všechno si posvítit.

Mým věčným průvodcem životem a partnerem v tolika podivuhodných a úžas-ných dobrodružstvích zůstává i po téměř padesáti společných letech Graeme Gibson.

391

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Poznámka překladatelky

Návaznost na Příběh služebnice vyžadovala přejímání zavedených překladatelských řešení Veroniky Láskové. Kromě nich jsem v díle použila citace z následujících děl: Život a osud od Vasilije Grossmana v překladu Milana Horáka, Atuánské hrobky od Ursuly K. Le Guinové v překladu Petra Kotrleho, báseň Nezvolená cesta od Roberta Frosta v překladu Hany Žantovské, Darebné verše Roberta Burnse v překladu Jiřího Valji a Miltonův Ztracený ráj v překladu Josefa Jungmanna.

Biblické citace pocházejí z ekumenického vydání z roku 1985.

I já bych ráda připojila své díky, a to Martinu Svobodovi za pečlivou, citli-vou a nápaditou redakci.

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

OBSAH

I. Socha 9

II. VZÁCNÁ KVĚTINA 13

III. Chvalozpěv 33

IV. SEKÁČ 41

V. Dodávka 63

VI. ŠESTOU SMŮLA NEMINE 75

VII. Stadion 107

VIII. CARNARVON 117

IX. Na vděčnost 131

X. JARNÍ ZELENÁ 147

XI. Pytlovina 163

XII. KRYTINY VŠEHO DRUHU 177

XIII. Zahradní nůžky 197

XIV. REZIDENCE ARDUA 207

XV. O lišce a kočce 233

XVI. PERLOVÁ MISIE 241

XVII. Zoubky jako z partesu 259

XVIII. STUDOVNA 267

XIX. Pracovna 289

XX. RODOVÉ LINIE 297

XXI. Jako o život 317

XXII. DOBŘE MÍŘENÁ 325

XXIII. Zeď 343

XXIV. NA NELLIE J. B. 349

XXV. Prober se 359

XXVI. PŘISTÁNÍ 367

XXVII. Sbohem 375

Třinácté sympozium 379

Poděkování 389

P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Prodáno 04.06.2020 na www.alza.cz zákazníkovi irusenka123@seznam.cz

MARGARET ATWOODOVÁ

Svědectví

Z anglického originálu The Testaments, vydaného nakladatelstvím Chatto & Windus v Londýně roku 2019,

přeložila Kateřina Klabanová

Obálku s použitím ilustrace Nomy Bara

navrhla Suzanne Deanová

Pro české vydání graficky upravil Libor Batrla Odpovědný redaktor Martin Šust

Jazykový redaktor Martin Svoboda

Jazyková korektura Hana Janišová

Technický redaktor Milan Dorazil

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu v roce 2020 vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 4350. publikaci,

115. svazek edice Fantastika

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3156-7 (váz.)

ISBN 978-80-257-3247-2 (e-kniha)

Knihy nakladatelství Argo distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz P r o d á n o 0 4 . 0 6 . 2 0 2 0 n a w w w . a l z a . c z z á k a z n í k o v i i r u s e n k a 1 2 3 @ s e z n a m . c z , č í s l o o b j e d n á v k y 1 0 6 0 9 9 9 7 8 0 , U I D : 0 9 0 b d 9 6 4 - 9 2 3 d - 3 f c 0 - 3 9 8 e - 9 6 7 e f 2 a 1 9 f 2 6

Document Outline

- Obálka

- Titulní strana

- Copyright

- I. Socha

- II. Vzácná květina

- III. Chvalozpěv

- IV. Sekáč

- V. Dodávka

- VI. Šestou smůla nemine

- VII. Stadion

- VIII. Carnarvon

- IX. Na vděčnost

- X. Jarní zelená

- XI. Pytlovina

- XII. Krytiny všeho druhu

- XIII. Zahradní nůžky

- XIV. Rezidence Ardua

- XV. O lišce a kočce

- XVI. Perlová misie

- XVII. Zoubky jako z partesu

- XVIII. Studovna

- XIX. Pracovna

- XX. Rodové linie

- XXI. Jako o život

- XXII. Dobře mířená

- XXIII. Zeď

- XXIV. Na Nellie J. B.

- XXV. Prober se

- XXVI. Přistání

- XXVII. Sbohem

- Třinácté sympozium

- Poděkování

- Poznámka překladatelky

- Obsah

- Tiráž

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Copyright

I. Socha

II. Vzácná květina

III. Chvalozpěv

IV. Sekáč

V. Dodávka

VI. Šestou smůla nemine

VII. Stadion

VIII. Carnarvon

IX. Na vděčnost

X. Jarní zelená

XI. Pytlovina

XII. Krytiny všeho druhu

XIII. Zahradní nůžky

XIV. Rezidence Ardua

XV. O lišce a kočce

XVI. Perlová misie

XVII. Zoubky jako z partesu

XVIII. Studovna

XIX. Pracovna

XX. Rodové linie

XXI. Jako o život

XXII. Dobře mířená

XXIII. Zeď

XXIV. Na Nellie J. B.

XXV. Prober se

XXVI. Přistání

XXVII. Sbohem

Třinácté sympozium

Poděkování

Poznámka překladatelky

Obsah

Tiráž