2021: Pražská odysea

Armad K. Paul

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2009

2021: Pražská odysea

aneb

smrt chudákům

Armad K. Paul

www.estrella.cz

2004

Olin

Těžce dosedl na kufr, který za sebou vláčel. Rozhlédl se po nevelké letištní hale vyhrazené transatlantickým letům a plnými doušky nasával atmosféru - i ta čeština se za těch čtrnáct let, co tu nebyl, změnila. Hemžilo se to ruskými výrazy ještě více než předtím a Olin si znovu uvědomil, jak se časy mění. Kolem něho právě prošly dvě mladé letušky ČA v ultrakrátkých sukních. Součástí uniformy byla i zcela obnažená hruď. Ňadra krášlilo tetování se znakem zaměstnávajících aerolinek a bradavky se skvěly vkusným piercingem. Děvčatům rozhodně nehrozilo, že zmrznou. Hala sice byla špatně klimatizovaná ale venku na ně čekalo padesátistupňové vedro - tak typické pro začátek května v těchto zeměpisných polohách. Olin se přistihl, že na dívky hloupě civí. Přestože nebyly rozhodně jediné takto v hale oblečené, a něco podobného již dříve viděl, nemohl si stále přivyknout - Amerika byla přece jen konzervativnější. Jsi holt v Evropě a píše se rok 2021 - musíš se trochu uvolnit, ty moulo, vynadal si v duchu. Přinutil se odvrátit zrak, ale ne předtím, než mu jedna z dívek pohled krátce opětovala. Nebyla v něm žádná zloba ani kuriozita, maximálně trocha pobavenosti. Co bys taky chtěl, pomyslel si, nejsi nejmladší, máš nadváhu - cyber-sexuál rozhodně vypadá jinak… No a majetně taky zrovna nepůsobíš!

Vyšel z letištní haly, právě když obrovský, rezavý a oprýskaný Boeing-Airbus 949X vzlétal z té nejvzdálenější dráhy. Hluk byl přesto ohlušující. Letadlo pobralo bezmála 1200 pasažérů a jeho odbavení na menších letištích trvalo někdy i 48 hodin. Bezpilotní low-fair linka létala třikrát za měsíc mezi Barcelonou a Kyjevem a letoun byl plný ukrajinských dělníků pracujících na španělských skleníkových plantážích a vracejících se na několik dnů domů. Pro některé z nich byla domovem Praha, a proto zde měl letoun mezipřistání. Laciné bezpilotní lety, kde nízké náklady byly prioritou, stále skýtaly určitá nebezpečí. Při obrovském neštěstí v Riu před několika lety se subsonický Boeing střetl s nízko a příliš rychle letícím Zeppelinem společnosti Varig-United. Zahynulo přes 3000 lidí jenom na palubách obou strojů . Dalších 1700 uhořelo ve favele (chudinská čtvrť) Vila Canoas, na kterou se trosky zřítily. Uvažovalo se poté o letounech s maximem 900 pasažérů, ale ekonomie si žádala jinak, a zvláště euroasijští přepravci prahli po letounech s kapacitou nad tisíc pasažérů.

Skupina taxikářů před letištní halou bez výjimky mluvila českou ruštinou a rovněž bez výjimky kouřila nikotinové cigarety. Bezpečnostní služba, která by vás ve Státech byla schopna pokutovat za daleko menší prohřešek, to zde okázale ignorovala. Kývl na jednoho z mužů, který se opíral o svůj mohutný, bionaftu požírající GM-VAZ. Chlapík se odlepil od nárazníku vozu a ochotně se chopil jeho kufru. Olin byl poněkud znepokojen faktem, že obrovský holograf na dveřích taxíku, na kterém měla být identifikace vozidla a taxikářova podobizna, zobrazoval muže, jenž vypadal nejen starší, ale i nějakých padesát o liber těžší, než ten, který mu nyní nakládal zavazadlo do kufru. Pokrčil v duchu rameny a dosedl na měkké zadní sedadlo. Nad hlavou měl zastaralý plasmový display, kde právě statný, vyvinutý mladík v tradiční rubášce a bez kalhot “uspokojoval” pohlednou černou ženu, oblečenou v kompletu z tyrkysově modré kůže s dírou v oblasti rozkroku. Modrá byla i víčka jejích očí, v nose měla obrovský zlatý kruh a byla nesmírně hlučná. Olin usoudil, že se patrně jedná o starší barrandovskou produkci, dnes již prakticky neprodejnou. Představení vypnul a zadal taxikáři adresu v Řitce, kam směřovala jeho cesta. Zkontroloval svůj zbrusu nový Texas-Nokia komunikátor - od svého odletu ze San Franc-Jose, před dvěma dny, žádné důležité zprávy neměl. Olin ani žádné neočekával.

Jetlag se po desetihodinovém letu přes osm časových pásem začínal pomalu projevovat a z polospánku Olina probudil až dotaz taxikáře: “Vy Amerikan?” Prvně se na taxikáře pořádně podíval. Byl to pohledný člověk, typ, který v určitém věku dosáhne stadia, kdy po dalších třicet let prostě nestárne a kterým Olin vždycky tak trochu záviděl. Taxikáři mohlo být něco přes třicet, zrovna tak jako něco přes padesát. Měl delší tmavé vlnité vlasy a příjemný, usměvavý obličej orámovaný krátkým řídkým plnovousem, který Olinovi někoho silně připomínal, ale nedokázal jej vzhledem k únavě zařadit. “Da, ja Amerikan,” dovolil si zažertovat. Uvědomil si, že v taxíku řízeném člověkem neseděl již pěkných pár let. Byl to také jeden z důvodů, proč si nezvolil jedno z plně-automatických vozidel, která před letištní halou stála rovněž. Taxikář se očividně potřeboval před cizincem vymluvit - pasažéři z Ameriky byli dnes vzácní. I pro někoho, kdo jezdil letiště. Olin byl nucen vyslechnout životní storry o skromném dětství stráveném v ukrajinské čtvrti Plzně, o dokončených studiích, honosném titulu a nemožnosti nalézt uplatnění v oboru. Taxík je psán na muže, který je již tři roky po smrti. Licence, kterou je dnes prakticky nemožné získat, je udržována při životě pouze tím, že Bogdan, jak se taxikář představil, průběžně podplácí příslušného oficiála na magistrátu částkou, která převyšuje čtvrtinu jeho hrubého výdělku. Celá historie byla poměrně nezáživná. Muž byl očividně se svým životem v Praze nespokojen, a jak sám s nadějí v hlase naznačil, udělal by vše pro to, aby se odtud dostal. Jeho nerealistické touhy se upínaly především právě k Americe. Jaká náhoda, pomyslel si pobaveně Olin, on si snad myslí že ho dostanu do Států. Když zrovna nemluvil, díval se občas Bogdan sám na sebe do zpětného zrcátka, a k Olinově údivu, si krásně německy prozpěvoval. Olin byl přesto upřímně, rád když konečně dosáhli cíle. Za použití svého komunikátoru převedl příslušný počet euro-rublů na účet, který mu taxikář zadal, rozloučil se a vystoupil z vozu.

Vila, která se před ním rozprostírala, byla rozhodně impozantní, ale na to, že patřila Pierreu Antonoviči Dolgorukému, to nebylo “nic moc”, jak usoudil Olin. Na obyčejně vypadající vrátnici se identifikoval dívce s asijskými rysy, která ho po krátkém telefonátu někam do budovy ledabylým mávnutím pustila dál. Zdání klame, pomyslel si Olin, když se ubíral po perfektním trávníku od vrátnice směrem k hale. Přibližně pět metrů nad hlavou se mu vznášel obranný dron nejmodernějšího designu. Bylo to zařízení vyrobené z těch nejexotičtějších materiálů a doslova nabité technologií. Podobné půlmetrové vose, zařízení zuřivě mávalo křídly ze speciálního nanoplastu a nepřetržitě natáčelo “hlavu” do všech stran. Olin si byl dobře vědom , že dron stačí nejen snímat jeho pohyb, ale zároveň ho i rentgenovat (s nebezpečnou mírou radiace) a záznam posílat do vily, kde si jej někdo pozorně prohlíží. V případě, že by Olin projevil jakoukoliv formu agrese, byl ho dron schopen automaticky zlikvidovat nejméně pěti způsoby, z nichž jeden spočíval v jakési formě necelou sekundu trvajícího odpaření, po kterém by z Olina zůstaly pouze zbytky velkých kostí. Totéž byl schopen předvést i proti třiceti útočníkům zároveň. Mohl rovněž současně zlikvidovat dva tanky a například bojové vznášedlo nebo helikoptéra proti němu neměly šanci. Až potud si byl Olin jist a bál se pomyslet, co dalšího může obsahovat zařízení, které vlastní Dolgorukoj. Nevýhodou těchto zázraků byla jejich astronomická cena. Kolem dvanácti milionů euro-rublů za kus nebo, jak někde slyšel, sedm vesnic na východ od Uralu. Vzhledem k tomu, že zařízení bylo radioaktivní a celé se silně zahřívalo, nevydržel dron ve vzduchu více než tři hodiny, poté musel alespoň na hodinu do supercooleru, aby se ochladil a byl střídán zařízením dalším. Pro spolehlivou, nepřetržitou službu bylo nutno točit drony tři a ideální bylo mít jeden v záloze. Celý špás se zkrátka prodražil… Zajímavé rovněž bylo, že vila byla, alespoň zvenku, naprosto čistá a vzduch kolem ní se mírně vlnil. Stavbu nebylo možno pouhým okem řádně zaostřit. Tohle sice nebylo tak drahé jako četa radioaktivních dronů, ale aplikace nanorobotů přímo do omítky domu bylo stále mnohem víc peněz, než Olin vydělal za dvacet let. Rozhodně si to nemohl dovolit každý.

U dveří haly byl uvítán největším člověkem, jakého kdy viděl mimo palubovku profesionálního basketbalového hřiště. Obr měl rovné černé vlasy a dokonale zelenou pleť. Byl nahý do půli těla a bos. Jediné, co měl na sobě, byly záměrně špinavé a otrhané bílé kalhoty, které mu sahaly pod kolena a obnažovaly pár svalnatých lýtek. Vycenil na Olina dvě řady železných zubů a pokynul mu dovnitř. Hala domu se slohem ani okázalostí nelišila od toho, co bylo dnes v bohatých rezidencích běžné - sloh kyjevské Rusy v kombinaci s hustými okázalými koberci na podlaze. Olin se bez valného zájmu rozhlížel a poněkud se ulekl, když za sebou uslyšel: “Zdravstvujtě, Olin!”

Muž, který pozdrav pronesl a o kterém Olin věděl, že je Dolgorukého pravou rukou, se jmenoval Juan Ismailovič Borsakovskij a měl oficiální titul guvernéra opričniny české. Jednalo se o nesmírně inteligentního člověka, který dokázal jednat rychle a bez skrupulí. Byl prakticky neomezeným vládcem veškerého území, jež patřilo do impéria Dolgorukých a leželo na západ od Uralu. Rodina Borsakovskijch měla ještě před několika lety stejné postavení jako Dolgorucí a patřila jim nemalá část blízkého ruského severu, včetně města Murmansk. V klanové válce s dnes již neexistujícím rodem Tadičů, při které došlo i na taktické nukleární zbraně, byl nakonec strýc Juana Ismailoviče, Roskop, nucen ve svém bunkru se vzdát. Zbytku rodiny se podařilo uprchnout z větší části do Novoj Pariže a části menší, ve které byli i rodiče Juana Ismailoviče, do menšího lázeňského města na západě Čech se jménem tak exotickým, že jej Olin ani nedokázal vyslovit, ale které se snad kdysi jmenovalo Karlovy Vary. Část města dodnes patřila Borsakovským.

Vítězný Dragomir Tadič byl útěkem větší části rodiny tak rozlícen, že poručil Roskopa stáhnout živa z kůže za živa. Tu potom vycpali slámou a vystavili uprostřed Murmanska na Leninově prospeku, nedaleko bývalého hotelu Arktika. Dle legendy nezemřel Roskop dříve, než měl možnost spatřit svého příšerného dvojníka. Smůla Juana Ismailoviče neskončila ani potom. Velkou část jejich majetku ve Varech postupně získala rodina, pro kterou nyní pracoval. Vůči rodině Borsakovskijch se však Dolgorucí, kromě popravy odbojného bratrance, zachovali velice benevolentně. Navíc, a to bylo pro Juana Ismailoviče obzvláště důležité, byli na válečné noze s Tadiči. Byl to důvod, proč přijal nabídku, kterou mu tehdy učinil otec Pierrea Antonoviče Dolgorukého, a stal se jeho bojarem. Svojí inteligencí a schopností dosáhl za vlády jeho syna pozice druhého nejmocnějšího muže impéria carské rodiny Dolgorukých. To, že rod Tadičů dnes již neexistoval, byla z velké části jeho práce.

Tyto informace získal Olin před svým odletem ze San Franc-Jose od své současné zaměstnavatelky a dávné přítelkyně Sandry Danielle, jež byla pobočnicí a vzdálenou příbuznou jedné z nejmajetnějších žen Spojených států, Moniky Allison. Monika byla dědičkou podílu v obrovské říši Bell - Warner - Allison - Waterhouse. Tradovalo se, že jeden z prapředků Moniky vydělal první rodinné jmění v oboru křemíkových počítadel.

“Něco bych pro tebe měla,” ozvalo se z komunikátoru jednoho podzimního dne krátce před půlnocí. “Tentokrát je to větší akce. Zahojíš se Olie a navíc se podíváš po dlouhé době do Čech. Nebudu ti to teď vysvětlovat,” pokračovala svojí angličtinou protkanou čínskými a latino frázemi, ” sejdeme se pozítří a dojednáme detaily. Mimochodem, chce tě vidět i Monika, sejdeme se v sídle… neptej se proč, sama nevím… papa - ještě ti zítra brnknu…”

Olin si nalil decku Remi-Martini - takže meeting u Moniky Allison a dobře zaplacený výlet do Čech. Not bad! Tohle si definitivně zasloužilo skleničku! Zajímavé na celé věci bylo i to, že ho Monika chtěla vidět osobně. Olin ji spatřil na vlastní oči pouze jednou na večírku, který kdysi pořádala Sandra. Nikdy s ní však nemluvil a byl nesmírně zvědav. Olinova finanční situace zdaleka nebyla katastrofální, ale peníze jsou třeba neustále. Naposledy byl v Čechách před čtrnácti lety na svatební cestě se svojí ex. Od té doby nebyla možnost ani důvod. Létání přes Atlantik na východ bylo v dnešní době drahé a komplikované. V posledních patnácti- dvaceti letech se Spojené státy a státy Nové Evropy vzájemně politicky ani ekonomicky příliš nestýkaly. Začalo to vlastně legendárním dnem 911, který předcházel konfliktům, jež změnily mapu i chod planety. Velký podíl na snížení cestovního provozu mezi kontinenty měl rovněž stoupající počet sebevrahů, pro které bylo ze spirituálního hlediska nesmírně atraktivní, když se mohli vydat na “dlouhou pouť” s tisícem dalších lidí na palubě letadla.

Angel Island, ostrov ležící v Sanfanciské zátoce patřil před nějakými patnácti lety armádě USA. Poté byl od vlády koupen za babku Harlanem B. Allisonem - dědečkem Moniky. Harlan se pustil do přestavby a modifikace celého ostrova v rozsahu, za který by se nemuseli stydět ani dnešní ruští carové. Za použití nesmírných prostředků byl navezením zeminy plošně ztrojnásoben. Přistavěna byla dráha, ze které mohla startovat a přistávat současně dvě letadla největšího typu. Dráha se ostrova dotýkala na východě a z leteckého pohledu vypadal celý ostrov jako písmeno “P”. Angel Island původně neměl pevnou přístupovou cestu k pevnině. Tento problém byl vyřešen bezmála tři míle dlouhým, neširokým mostem, který se pnul takřka sto dvacet metrů nad hladinou zátoky. Jeho dvě krajní části, každá dlouhá přes dvě sta metrů, byly padací. Obrovské hydro-pneumatické zařízení bylo schopno zvednout oba díly mostu během necelých tří sekund a potencionální útočník se tak mohl ocitnout v momentě odříznut jak od pevniny, tak od ostrova. Dle záznamů došlo v průběhu stavby letiště k neštěstí, kdy se konvoj obřích nákladních automobilů přivážejících zeminu a kamení na stavbu letiště ocitl na padacím mostě právě ve chvíli, kdy bylo zařízení testováno. Od té doby se v celém San Franc-Jose žertem traduje, že první, kdo přistál na letišti Harlana Allisona, nebylo žádné letadlo, ale osm obřích náklaďáků Caterpilar-MAC, které most mrštil, způsobem středověkého katapultu, do vzdálenosti téměř dvou mil.

Olin projel posledním bezpečnostním bodem, který byl opět hlídán dvěma obrannými drony a navíc skupinou mužů oblečených jako jihoameričtí bojovníci za svobodu někdy z konce minulého století. Kamuflované kalhoty, barety, mohutné boty do půl lýtek a umaštěné nátělníky. Někteří z nich byli obtočeni pásy předpotopní munice a v ruce svírali stejně dobovou zbraň. Flinty mohly být funkční, ale Olin věděl, že jde jen o divadlo pro Moničiny bohaté přátele. O bezpečnost se staraly drony, vyráběné firmou Atrix v brazilském Belo Horizonte, jež byla rovněž součástí konglomerátu Bell - Warner - Allison - Waterhouse. Olin odbočil z obranného perimetru na příjezdovou cestu k domu vysypanou modrým lávovým sklem. Před ním se rozléhal dům, o kterém se toho za ty roky napsalo a odvysílalo až příliš. Zblízka jej na vlastní oči viděl jen málokdo. Harlan B. Allison se z naprosto neznámého důvodu nechal inspirovat stavbou, jež prý kdysi stála v balkánské Bukurešti a kterou nechal vystavět jakýsi diktátor, na jehož jméno si Olin přesně nevzpomínal, které ale znělo jako Čučesku. To, že Harlan Allison nechal postavit takřka přesnou kopii včetně všech rozměrů neklamně svědčilo o velikášství a šílenství, jež se o něho na stará kolena pokoušelo. Nedlouho před svou smrtí si nechal na západním výběžku Angel Islandu postavit sochu Svobody, tentokrát zvětšeninu, s tím rozdílem, že její tvář patřila starému Harlanovi včetně úzkého knírku. Nechutné monstrum nechal sešrotovat až Moničin otec, Travis Allison, a na jeho místě postavil o málo vkusnější maják s bílo-červenými pruhy. Genialita se snoubila s pomateností v rodě Allisonů již několik generací a nevyhnula se ani Monice.

Na parkovišti sousedícím s parkem vystoupil z vozu a v doprovodu drobného, černého majordoma ve fraku vstoupil hlavním vchodem do sídla. V předsíni připomínající svými rozměry nádražní halu bylo rušno. Sloh interiéru byl v souladu s vnějškem budovy - styl, o kterém věděl, že se jmenuje novorenesanční. Černý muž ho vyzval, aby se posadil na pohovku, nic mu nenabídl a upozornil ho, že seňora Danielle si pro něho v momentě přijde. Zatím se mohl Olin bavit pozorováním šumu v hale. Patrně se jednalo o nějaký větší úklid, všude bylo vidět čisticí roboty a Olin dokonce spatřil i několik lidských členů služebnictva. Allisonové chtěli v rezidenci pokud možno co nejméně lidí a v celé obrovské stavbě nežilo více jak osmdesát lidských bytostí vázaných s Allisony přísahou věrnosti. Z toho, že některé z nich teď Olin mohl na vlastní oči spatřit, bylo jasné, že je řádně prověřen a že se mu důvěřuje. Před návštěvou, která neměla absolutní důvěru, by se lidské služebnictvo takto neproducírovalo. Olin si se zájmem prohlížel dvouhlavého draka, který se líně povaloval u obrovského krbu. Naklonovaný ještěr byl přibližně velikosti koně a na pevnině by byla jeho existence nelegální.

To se ale již otevřely jedny ze dveří a vešla Sandra ve stříbrném kostýmu a s platinovým účesem. Na tváři měla poněkud znepokojený výraz. “Koukám, že jsi zase přibral, Olie,” uvítala ho. “Pojď za mnou, a hlavně se ničemu nediv.” Místo, do kterého je vyvezl výtah, se zdánlivě nalézalo ve středu některého z evropských měst - patrně Vídně, jak hádal Olin, někde na přelomu osmnáctého a devatenáctého století. Nad jeho hlavou se po modrém nebi honily bílé obláčky. Obloha měla odstín modře, která nebyla na zeměkouli k vidění již tucet let. Dle všeho právě probíhala nedělní promenáda. Kolem se ruku v ruce špacírovaly a žvatlaly dobře oblečené páry v dobových kostýmech a nedaleko právě po dlažbě pomalu projížděl kočár, ze kterého, zdánlivě Olinovým směrem, kynula krásná žena v bílé paruce a s hlubokým dekoltem. Jednalo se samozřejmě o iluzi, která se mohla v momentě změnit na starověký Řím, Taškent po nukleárním zásahu anebo tisíc dalších - dle přání a rozmaru Moniky Allison. Žena kynoucí z kočáru měla její tvář. Sama Monika seděla na pohovce nedaleko Olina, upírala oči nepřítomně do dálky a vydávala steny jako při špatně kontrolovaném orgasmu. Přítomen byl rovněž starší muž v perfektním retro-kostýmu amerického businessmana konce dvacátého století. Měl ušlechtile řezanou tvář a jeho šedivé vlasy byly husté a vlnité. Byl Moničiným tajemníkem v oboru finančních záležitostí a jmenoval se Blake Carrington. Sandra si s ním vyměnila pohled a nenápadně kývla Moničiným směrem, Carrington s náznakem znechuceného úsměvu jen lehce zavrtěl hlavou. Sandra pokrčila rameny a něžně dloubla Olina pod žebra. “Posaď se,” ukázala mu na místo naproti tajemníkovi. Sama se posadila čelem k Monice, která byla očividně ve svém vlastním světě.

Olin věděl, že Monika toho má přes své mládí již hodně za sebou. Svůj nedlouhý život si zpestřovala pěstováním celé řady zlozvyků včetně hojného užívání těch nejdražších a nejintrikovanějších opiátů. Za to, že byla ještě naživu, vděčila kvalitním genům rodu Allisonů a týmu domácích lékařů. O chod říše se starali hlavně Sandra s Carringtonem. Ti veleli desetitisícové hordě právníků a několika obrovským exekutivním skupinám, což byl vlastně novodobý výraz pro soukromou armádu. Na tom nebylo nic divného, všemocní tohoto světa přenechávali chod svých majetků správcům a tajemníkům a pokud vůbec zasahovali, činili pouze ta nejdůležitější rozhodnutí, případně rozhodnutí, o kterých si mysleli, že důležitá jsou. Moničiným posledním, veřejnosti známým “koníčkem” bylo fyzické prožívání milostných příběhů s avatary slavných, zesnulých hvězd showbusinessového nebe. Pro tyto účely měla Monika za levým uchem konektor k nanocomputeru, který byl schopen vyvolávat vjemy přímo v jejím mozku. Pocit se ještě nechal umocnit doprovodnou halucinogenní drogou. Takto “vybavena” měla Monika takřka dokonalý pocit přímého sexuálního kontaktu. Do jaké míry věděla o okolním světě záviselo na množství doprovodné drogy, a Olin si proto nedovolil civět na ni příliš dlouho. Sám již něco podobného vyzkoušel, ale v mnohem primitivnější a levnější podobě. Nano zařízení, jako měla Monika, sice již pár let existovalo, bylo však stále neuvěřitelně drahé. DreamVision - skupina, jejíž část rovněž patřila do říše Allisonů, stále držela exklusivní patent a byla velmi profitabilní. To, co má za uchem ta holka, se jistě zatím koupit nedá, pomyslel si Olin a vzpomněl si na rozhovor se Sandrou, která mu svěřila, že krásná Monika, ve vzácných chvílích střízlivosti, je inteligentní, moudrá a ví toho o firmě, jak sama Monika staromódně nazývala svoji říši, překvapivě hodně. Olin si potřásl rukou s Carringtonem a posadil se.

Z paláce přes ulici, v jejímž středu skupinka seděla, se vynořil lokaj s podnosem, na kterém byla konvice s kávou a občerstvení. S úsměvem se proplétal promenujícím davem směrem k nim, přičemž, k Olinovu pobavení, uklouzl na kobylinci, který tam zanechala projíždějící drožka. Neupadl však a svůj křehký náklad zachránil. Zakrátko stál před nimi a s úsměvem naléval kávu. Poté je opustil. Nevydal se zpět do paláce, ale směrem k místu, které vypadalo jako zahradní restaurace.

“Pokud ti to nevadí, nebudeme ztrácet tvůj, nepochybně drahocenný, čas a přejdeme rovnou k věci,” prohlásil Carrington s náznakem výsměšného sarkasmu.

“To vítám, času nazbyt skutečně nemám,” souhlasil s úsměvem Olin, který neměl poslední dva měsíce do čeho píchnout.

“Opravdu nevím, proč s tebou seňora Allison chtěla mluvit, ale očividně na tom nyní příliš nezáleží,” pokračoval Carrington a vrhl opětovný, znechucený pohled na Moniku, která znovu začala sténat. “Máš doporučení tady od seňory Danielle a doufám, že naši důvěru nezklameš. Tvůj úkol není těžký. Odcestuješ do Čech, do města, které se jmenuje Praha. Na zpáteční cestě vás tě doprovázet klon známého zpěváka a showmana Karla Gotta”.

“Nemáš se čeho bát,” vložila se Sandra, když viděla, jak se Olin znepokojeně zavrtěl, “vše je zařízeno a pokud to nějak nezvoráš, nemůže se nic stát. Hmm…, pomyslel si Olin při pohledu do ulice, kde se zrovna splašilo spřežení a vozka koně laskavě uklidňoval…a když ano, tak strávím příštích dvacet v Lewenvorthské káznici coby “host” státu.

Klonování bylo dovedeno k dokonalosti již před několika lety. Vypěstovat něčího dvojníka za použití DNA originálu nebylo příliš obtížné. Rozdíly v kvalitě a ceně zde přesto však byly a nejlepší klony byly doposud produkovány v niponském Kobe. Klonování jako takové bylo již pěknou řádku let silně omezováno. Na restrikcích se dohodly světové vlády, lépe řečeno - to, co z nich zbylo: Všemocní majitelé společností, jakou byla např. Bell - Warner - Allison - Waterhouse, ruští neocarové a východní šogunové. Nesměl existovat klon člověka, který ještě žil (Karel Gott trávil podzim svého života na pláži německé Rujany). Důvod byl nasnadě - poslední, co přelidněná planeta potřebovala, byl každý druhý movitější hombre v pěti vydáních. Byla to jedna z mála dohod, které se dodržovaly, přestože se samozřejmě nevztahovala na všemocné tohoto světa, kteří si drželi klony na náhradní orgány. Pokusy o porušování a obcházení smlouvy byly zpočátku četné, ale po sestřelení ilegální orbitální líhně “Mamma” před několika lety si každý dával lepší pozor. Samozřejmě existovala místa, kde se “na černo” klonovalo dále. Jedním z nich bylo právě Kobe, kde místní šogunát zdárně a výnosně předstíral, že o ničem neví; dalším známým místem byl Island, kde se klony tajně produkovaly coby přidružená výroba nejrůznější nanotechnologie v továrně, která patřila společně několika ruským carům včetně Dolgorukého. Méně kvalitní pak bylo klonování v America Sud a v Africe, kde se mobilní laboratoře dokázaly dle potřeby hbitě přesunout před zákonem na jinou lokaci, ale neměly potřebnou úroveň ani vybavení pro skutečně prvotřídní produkt. USA byly, mimo jiné z náboženských důvodů, jedny z nejstriktnějších v dodržování smlouvy. Na území samotném se nic neprodukovalo a propašovat sem klon nebylo zcela bez problémů ani pro někoho jako byla Monika Allison.

“Jak si celou akci vlastně představujete?” otázal se Olin. “Pokud smím hádat, tak mě vaše letadlo dopraví do Prahy. Tam prověřím klon, předám chip s platbou a vaše letadlo mě opět dopraví zpět.”

“V podstatě správně,” usmál se Carrington, “s tím rozdílem, že do Prahy nepoletíš naším letadlem, ale normální linkou.”

Lakomej parchante, pomyslel si Olin znechuceně. Cestování pravidelnou linkou bylo, vzhledem k bezpečnostním předpisům, pravým utrpením.

“Budeš muset zajistit, že dostáváme skutečně klon, který byl objednán. Není na tom nic těžkého, pouze zkontroluješ Gottovy parametry. Nějaké zkušenosti již máš,” připojila se opět Sandra. “Ostatně, existuje zde jistá vzájemná důvěra a my nepočítáme se žádnými problémy.”

“Mohu se zeptat, proč jedu právě pro Gotta? Našla snad seňora Allison zalíbení v…”

“Nic ti do toho není. Zaplaceno dostaneš, tak se hloupě neptej. Vyrážíš během týdne,” přerušil Olina Carrington, “seňora Danielle bude mít dost času tě seznámit s detaily. Pouze tě musím varovat ohledně přísného utajení celé akce. Gott a jeho DNA je považován Čechy za národní poklad a vyzrazení by mělo za následek nepříjemný konflikt mezi Bell - Warner - Allison - Waterhouse a carem Dolgorukým, pod jehož vliv Čechy spadají. To, že nám klon sám prodává neznamená, že chce aby všichni poddaní v jeho opričnině věděli, že obchoduje s jejich národním pokladem. Pokud to praskne, tak tě neznáme a jsi zcela v rukou Dolgorukého lidí. Jak s tebou naloží aby celou věc ututlai si dokážeš představit - nebo možná nedokážeš ale nic příjemného to nebude. Nyní mě musíte omluvit, mám na práci i jiné věci.”

Moničino sténání se opět stupňovalo a zdálo se, že klimax již nemůže být daleko. Olin se chtěl ještě Carringtona zeptat, proč byl pro tuto práci vybrán právě on, ale dopředu věděl, že ten by mu nic pozitivního nesdělil. Patrně by prohlásil, že sám neví - že byl doporučen Sandrou a patrně by přidal i výhrůžku pro případ, kdyby snad Olin pojal úmysl nějak se obohatit na úkor Allisonů. To rozhodně nepotřeboval slyšet, dobře věděl, že lidé, kteří si zahrávají s všemocnými, neujdou pomalé a nepěkné smrti.

Vídeňská ulice byla nyní setmělá a opuštěná. Jediné zvuky, které zde bylo slyšet, se linuly z hostince, odkud se právě vycházel mladík, který je předtím obsluhoval. Byl očividně opilý a před sebou za boky tlačil rozjařenou ženu s velkým poprsím, která na tom nebyla o mnoho lépe. Mladík ji entuziasticky ohmatával a oba se hlasitě smáli.

Monika konečně naposledy vykřikla a doširoka otevřela své krásné oči. Rozhlédla se kolem sebe, spočinula zrakem na Olinovi a jako by se nic nestalo pronesla vyrovnaně sametovým hlasem: “Jsem ráda, že jsi přišel. Sandra mi o tobě již vyprávěla. Chtěla jsem tě pouze vidět na vlastní oči a nutno přiznat, že jsem poněkud zklamána. Velice nám záleží, abys klon Karla Gotta dopravil zdárně sem k nám. Je neuvěřitelně sexy,” dokončila zasněně. “Vynasnažím se,” zmohl se na chabou odezvu a dlouze políbil Monice ruku. Ta se usmála, něžně ruku vyprostila a s úsměvem pokynula Sandře. Olinovi bylo jasné, že audience je u konce - Sandra ho vyprovodí, v následujících několika dnech mu objasní detaily celého podniku a potom vzhůru do Prahy.

Borsakovskij byl muž menší postavy ve velice tradičním obleku z purpurového hedvábí. Měl vyholenou lebku a na nose modré, poloprůhledné okuláry. Na jeho tváři byl pobavený výraz a zdálo se, že hosta rád vidí.

“Jsem Juan Ismailovič Borsakovskij a tohle je Hulk,” pravil Borsakovskij a ukázal rukou na obrovitého zeleného muže, který Olina neslyšně následoval do pokoje. “Hulk je pečovatelem a osobním strážcem klonu Karla Gotta, typ Mark VI. Zodpovídá za jeho stav a bezpečnost.”

“Potěšení je zcela na mojí straně. Já jsem Olin Vondráček,” prohlásil rovněž s úsměvem Olin, kterého těšila vyhlídka pořádné sprchy, dobrého jídla a odpočinku. Těch se mu jistě, po nekonečném trmácení komerčním letadlem, ve vile dostane. Oba muži si vyměnili zdvořilosti, Borsakovskij projevil zájem o zdraví Moniky i Sandry a zeptal se Olina na průběh letu. Olin poděkoval a odpověděl. Lhal přitom, když tvrdil, že let byl příjemný a pochválil krásu vily i okolí.

“Jsem dobře informován, jak vypadají pravidelné lety,” zasmál se Borsakovskij. “Nebudeme nic lámat přes koleno. Vy se teď dáte dohromady, něco sníte a trochu si odpočinete. Hulk vás doprovodí do vašeho pokoje a asi tak za… čtyři hodinky se sejdeme při večeři.”

“Rozkaz,” s úsměvem souhlasil Olin.

“Vy, jako Američan, toho patrně o nejnovějších klonech příliš nevíte, Oline, že?” otázal se Borsakovskij po výborné večeři, jejíž součástí byla želví polévka a pravý hovězí stroganoff.

“Není to žádná sláva,” odpověděl s pokrčením ramen a připomněl si starou pravdu, že z nějakého záhadného důvodu považují všichni Evropané Američany za úplné pitomce.

“Tak jsem to ale vůbec nemyslel,” se smíchem pronesl Borsakovskij, který jako by mu četl myšlenky. “Pouze se domnívám, že při zákonech existujících v USA přece jenom nepřijdete s nejnovějšími klony do styku každý den. Samozřejmě, mohu se mýlit.”

“Klony skutečně nepotkáváme každý den. Starší modely ale někdy bývají i ve složkách exekutivních skupin. Všemocní mívají doma to nejlepší, ale naše veřejnost do styku s klony prakticky nepřijde - zákony,” připustil Olin.

“Ach vy puritáni! To vás nikdy nepustilo a teď, když je vaším prezidentem ten úzkoprsý Čeng Lee, tak se to ještě prohloubí. Poslyšte, kolikátým on je vlastně prezidentem Západních států čínského původu?”

“Domnívám se, že teprve druhým,” odpověděl Olin, který se o amerických prezidentech nechtěl bavit, a proto raději přešel do ofenzívy: “Raději mi prosím Juane Ismailoviči ve stručnosti objasněte situaci v Čechách. Před lety jsem zde sice byl a samozřejmě vím, že celé území je opričninou (území náležící carovi) Pierrea Antonoviče Dolgorukého, ale některé věci mi přece jen nejdou do hlavy. Například fakt, že zde ještě mají prezidenta….”

“Dokonce i Senát,” přisvědčil jeho společník. “Víte - na území bývalého Rumunska a Bulharska, které patří do vlivu Menšikovových, si na tohle již nehrají, carovi bojaři jsou zákonem, ale zde v Čechách ponechal Pierre Antonovič strukturu, na kterou jsou lidé zvyklí. On je benevolentní a dohromady nic ho to nestojí. Lidé mají pocit, že o něčem rozhodují a jsou spokojenější. Skutečnost je taková, že o tom, co se děje na území na západ od Uralu až po Novoj Pariž rozhoduji já v čele dumy několika bojarů - Pierre Antonovič se zajímá v poslední době jen velice okrajově. Staví si ve Vladivostoku nad zátokou Zolotoj rog novou rezidenci a musel čelit nevoli ostatních carů a moskevských bojarů, když si na vlastní pěst, aniž by žádal dumu o souhlas, přenesl z Moskvy část Kremlu a umístil ji do lesoparku, který si vedle sídla zřídil.”

Ještě, že si tam nevzal třeba celé Hradčany, pomyslel si trpce Olin a chmurně naslouchal Borsakovského monologu. Ten při tom pil z koňakové sklenky ledovou pepřenou vodku. Juan Ismailovič očividně trpěl osamělostí mocných a byl rád, když padnul na někoho, s kým si mohl nezávazně poklábosit. A že měl o čem! Olin se při výborném francouzském šampaňském dozvěděl víc než chtěl vědět. Borsakovskij vyprávěl, jak byl současný český prezident - DrSc. Grebníček III. zvolen bojary pouze na základě své vzdálené podoby s dávno zesnulým komunistickým prezidentem, který se jmenoval Klement Gottwald. Něco podobného znal Olin i ze Států - panovala zde v současné době silná nostalgie a stesk po věcech dávno minulých a v popředí zájmu byly osobnosti, věci a styl dvacátého století. Proto ho také Monika Allison vyslala pro klon nejslavnějšího a nejlépe vypadajícího českého zpěváka dvacátého století, a proto se po Praze proháněli mladíci na drahých historických replikách červených motocyklů Jawa - v dlouhých kabátech, kuklách a brýlích, nazývaje jeden druhého “soudruhem”. Vrcholem recese bylo promluvit k ostatním a použít k tomu balkon některého z pražských domů - čím větší skupina pod pavlačí a čím delší a hlasitější projev, tím větší recese. Chápal to málokdo - někteří dokonce tvrdili, že předlohou je historický projev dávno zesnulého prezidenta Klemneta Gottwalda. Borsakovskij naproti tomu hádal, že to je jakási mutace pavlačové scény Romea a Julie, milenců z Verony. Faktem bylo, že doktor Grebníček byl Gottwaldovi podobný a národ jej ve “veřejných volbách”, které následovaly po vyjádření dumy, zvolil hned v prvním kole. Takto probíhaly volby v Čechách již pěkných pár let a Borsakovskij se mu svěřil, že Grebníčkův předchůdce byl dokonce zvolen způsobem, kdy Juan Ismailovič a Hulk, který se k nim zatím připojil, vytáhli jeho jméno prostě z klobouku. Nevelký nukleární konflikt na čínské hranici tehdy zabránil většině bojarů zúčastnit se voleb a tak byli Borsakovskij a Hulk nuceni improvizovat.

Prezident republiky stále sídlil na Hradčanech, které však po jednom z výbuchů hněvu Pierrea Antonoviče Dolgorukého poněkud ztratily na lesku. Senát tehdy, v dobách, kdy Dolgorukoj do Prahy ještě občas létal, prohospodařil velkou část svého rozpočtu a předložil, tehdy ještě mladému, horkokrevnému Dolgorukému, nemalý účet k proplacení. Ten v návalu vzteku strašlivě senátorům i prezidentovi vynadal, dva největší provinilce nechal vykastrovat, zbytek nazval šašky a nechal na třetím nádvoří postavit zábavní park s tím, že když jsou komedianti, tak by jim to mohlo dobře vynášet. Rok potom chodil osobně kontrolovat chod a finance parku a pokud zjistil, že něco neklape, odevzdával zodpovědný chudák senátor nebo poslankyně vládní odznak a stěhovali se ze státního penthausu šupem na Sídliště. Z parku zůstalo pouze, dodnes funkční, obrovské ruské kolo. To mírně převyšovalo velkou věž Svatovítské katedrály a patřilo neodmyslitelně k poněkud nesourodému panoramatu současné Prahy.

Olin ve svém nitru pociťoval zbytky patriotismu k dávné vlasti svých rodičů. Následkem Borsakovského vyprávění, únavy a alkoholu jej jímala mírná deprese. Vymluvil se na jetlag a ohlásil, že jde spát.

“To je v pořádku,” souhlasil Borsakovskij, “zítra vám představíme Karla Gotta. Dobře se vyspěte.” “Ještě něco Oline,” zastavil jej hostitel a opět jako by mu četl myšlenky. “Jako patriota vás možná potěší, že na části tohoto pozemku stál ještě před několika lety dům patřící jedné z posledních skutečných hvězd českého populárního nebe, které se nezrodily v hyperpořadu “Opričnina hledá SuperStar”. Měla vaše příjmení - jmenovala se Helena Vondráčková.”

Olin, který o ní nikdy neslyšel, prohlásil, že ho to z hloubi srdce těší a odebral se konečně na lože.

Druhý den, po vydatné snídani, se vydali s Borsakovskijm a Hulkem v golfových vozících do nedaleké haly, kde probíhalo “koordinované urychlování” fyzického a hlavně psychického vývoje klonu Karla Gotta Mark VI. Celý proces byl poměrně komplikovaný a vyžadoval převážnou část Hulkova času - ten nikdy nepečoval o více než jeden klon. Ty se sice rodily v takřka definitivní fyzické podobě dané zakázkou, ale jejich mentalita byla na úrovni novorozeněte. Ke slovu přicházel urychlený vývoj, v němž sehrávala hlavní roli zařízení velmi podobná Moničinu nanocomputeru, komunikující přímo s mozkem. Hulk byl pečovatelem a trenérem klonů pěstovaných Dolgorukého skupinou na Islandu, které byly následně distribuovány přes Prahu. Jeho úkolem byla administrace nanoprogramů a drog v pořadí a dávkách umožňujících ten nejrychlejší růst, aniž by došlo k poškození. Typickou dobou vývoje bylo devět měsíců. Pokusy s rapidnějším urychlováním měly často za následek totální mentální kolaps a to bylo, vzhledem k ceně produktu, důvodem k dodržování vyzkoušených procesů a k šetrnému zacházení. Ani dokonale urychlený klon však nikdy zcela nedosáhl duševní úrovně předlohy, pokud předlohou nebyl mentálně slabší jedinec. Hulkovou povinností byl nejen dohled na dávkování drog a aplikace nanoprogramů, ale rovněž péče o fyzický stav. Byla zde otázka koordinace pohybů a schopnosti plnit účely, pro které byl klon pěstován. Hulk měl pro svoji práci k dispozici halu, kde se kromě obytných místností nalézalo i rozsáhlé sportoviště s atletickou dráhou a bazénem. Do programu patřily vycházky do přírody i do města.. V těchto případech sloužil Hulk jako zdatný bodyguard.

Pracoval pro Borsakovského již řadu let a kdysi se jmenoval Vasilij. Vyznamenal se před lety coby mladý důstojník exekutivní skupiny, která se podílela na likvidaci kanibalismu v okolí Charkova. Dolgorukého síly zde byly nuceny zakročit proti skupině ozbrojeného odboje, která vážně poškozovala rovnováhu celé oblasti. Následkem oboustranného použití speciálních chemických zbraní bylo znehodnocení úrody, celé produkce masa z naklonovaného dobytka a veškerých ostatních zásob. Oblast o několika tisících čtverečných kilometrech se ocitla rázem bez potravin a obyvatelé se uchýlili ke konzumaci lidského masa. Během několika týdnů zmizel bezpočet lidí. Hulk sem byl vyslán jako velící důstojník brigády specialistů pro boj s terorismem. Úkolem skupiny bylo řešení složitějších situací, které vyvstaly při zásobování obyvatelstva, a v případě možnosti, dopadení vůdců odboje. Hulk byl při jedné z akcí povstalci zajat a pouze díky své obrovské fyzické zdatnosti a pohotovosti doslova utekl z roštu. Podařilo se mu proniknout zpět ke svým a označit místo, kde se vedení odboje skrývalo. Bylo z velké části jeho zásluhou, že lidé odpovědní za katastrofu neunikli spravedlivému trestu pomalým upálením. Dolgorukoj byl o jeho případu informován a Hulk byl přizván k audienci. Jako ocenění jeho služeb ho Dolgorukoj přidělil k Borsakovského družině. Hulk, již takhle po fyzické stránce nesmírně zdatný, prodělal velice nákladnou augmentaci. Ta spočívala v umělém zesílení kloubů, svalů, úponů, kostí, a dokonce i některých vnitřních orgánů. Bylo rovněž vyhověno jeho poněkud zvláštnímu přání jmenovat a podobat se jakémusi prastarému comics charakteru, o němž se Hulk dozvěděl z plesnivých papírových sešitů, které kdysi objevil v truhle po své prababičce ze Sankt Petersburku. Borsakovskij v něm ocenil nejen kvality fyzické, ale i bystrý mozek - pod vedením odborníků z Islandu se Hulk vypracoval na skvělého pečovatele. Sloužil v Praze již sedmým rokem, jeho rukama prošlo nemálo klonů a požíval velké důvěry Juana Ismailoviče.

Nyní řídil golfový vozík a vedl Olina a Borsakovského, kteří ho následovali ve druhém, k nedaleké hale. Byl krásný, slunný, jarní den a Olin si povšiml zahradnického robota, který právě vyměňoval pruh povadlého trávníku. Nebyl to klon, to by bylo zbytečně nákladné, ale robot vyveden v takřka dokonalé podobě nahé, ztepilé dívky. Borsakovskij vychutnával pěkný den a Olina si nevšímal. “To je stejně zajímavé ty Moničiny záliby. Člověk tomu vůbec nerozumí - zestárlí umělci. Jí prostě vzrušuje sex s mladší verzí existujícího člověka…”

“Nedomníváte se, že pohled na tohle může vystavit Gotta nepřiměřenému stresu, Juane Ismailoviči?” přerušil Borsakovského monolog Olin. Ten pokrčil rameny. “Na to se musíte zeptat Hulka. Jsme již v závěrečné fázi urychlení a domnívám se, že klon by měl něco podobného zvládnout bez problémů.”

Tak to je na tom lépe než já, pomyslel si Olin při pohledu na robozahradnici, která, v hlubokém předklonu, zády k nim, ryla v zemi. Ne, že by vyhledával sex s roboty, jako někteří, ale citelně si uvědomoval, že už je hezkých pár dnů slušně nadrženej. Ještě že mne před odletem čeká několik volných dnů v Praze. To by v tom byl čert, abych si zase jednou neužil s děvou z českých luhů a hájů!

V koženém křesle se rozvaloval muž, který kromě černého motýlku pod krkem, neměl na sobě vůbec nic. Nepřetržitě luskal prsty jedné ruky, druhou měl položenou v klíně a snivě pozoroval na holografické obrazovce jakési talkshow (dnešní téma Zoofilie? Proč ne!) a s úsměvem si tiše prozpěvoval. Měl delší tmavé vlasy a mírnou erekci.

“Tak tohle je Karel Gott Mark VI, Oline,” představil klon Borsakovskij, “seznamte se.”

“Srdečně vás vítám na představení ve Slaném! Wie ghetz?” Gott se díval kalnýma, nepřítomnýma očima na Olina.

“Ale no tak, Kájo,” řekl tichým, vyčítavým hlasem Hulk a vrazil mu políček. “Podej přece ruku panu Vondráčkovi.”

“Promiňte, jsem Karel Gott a rád vás poznávám,” prohlásil klon, bez valného zájmu mu podal ruku, kterou se předtím držel za rozkrok a pokračovala v tichém zpěvu a sledování pořadu.

Olin byl upřímně překvapen. Neměl zatím možnost přeměřit Gottovy parametry, ale zevnějšek se na první pohled shodoval s materiály, které mu Sandra dala před odjezdem k prostudování. Tak tohle se jim povedlo. Komu čest tomu čest! pomyslel si. Dobře sice věděl, že současné klony jsou vlastně mentálně slabší lidé, ale určité fyzické rozdíly zde, alespoň pro zkušené oko, stále byly - malíčky u nohou, koutky očí, pocení dlaní. U Gotta si nepovšiml ničeho, i ta dlaň podané ruky byla suchá, snad jen trochu ty koutky, ale - na první pohled skvělá práce. Oskenování parametrů byl detail - přesné tělesné rozměry se u každého člověka průběžně mění a Dolgorukého klonaři by museli svojí práci skutečně zpackat, aby se nevešli do štědrých tolerancí. Monika Allison kladla důraz hlavně na jeden z parametrů Gottovy anatomie a tam, jak předběžně usoudil Olin, tvůrci spíše přidali a klon byl pro svoje poslání u Moniky náležitě “vyzbrojen”. Přesto Karla důkladně prověřil - odbýt práci pro Moniku a Carringtona se mu rozhodně nechtělo, mohlo by to být také to poslední, co kdy odbyl. Parametry seděly dokonale a po krátké demonstraci pohybových a koordinačních schopností vyjádřil Olin jménem Moniky Allison spokojenost s produktem.

“To mi dáte až za týden nebo dva,” poplácal ho otcovsky po rameni Borsakovskij, když mu cestou zpět Olin fyzicky předával chip s platbou. “Jak jste si mohl povšimnout, ta mentalita ještě není úplně taková, jaká by být měla. Hulk mne ale ujišťuje, že to je otázkou pouhých pár dnů. Vy jste zatím naším vítaným hostem a věřím, že vám Praha bude mít co nabídnout! Po tolika letech…”

“Děkuji Juane Ismailoviči, moc se těším,” odpověděl Olin.

“Víte, ono je vlastně trochu škoda, že má Monika tolik naspěch,” vytrhl ho Borsakovskij z uvažování, jak strávit pokud možno co nejprostopášněji těch pár volných dnů.

“Jak to myslíte?”

“No, během několika týdnů bude dokončen vývoj nové generace klonu, který již bude s člověkem naprosto shodný. Samozřejmě, na poli mentality zbývá našim vědcům ještě spousta práce, ale po stránce fyzické jsem již u konce. Karel Gott Mark VII by byl perfektním Karlem Gottem.”

“Obávám se, že se seňora Allison nemůže dočkat stávajícího modelu a další týdny na nový klon a jeho urychlení čekat rozhodně nebude,” zavrtěl Olin pomalu hlavou.

“Já vím, říkám vám to jen tak mimochodem. Je mi jasné, že je Monika netrpělivá,” odpověděl se spikleneckým mrknutím Borsakovskij a jal se opět polemizovat o Moničiných choutkách: “To je stejně zajímavé, ty Moničiny záliby. Člověk tomu skutečně nerozumí - zestárlí umělci. Ji prostě vzrušuje sex s mladší verzí ještě žijícího člověka, celebrity… Jak ale přišla na Gotta? Strávila prý kus mládí v Německu… No ale stejně, kdo by to čekal, že jí úvízne v paměti zrovna Karel Gott a bude ho chtít pod peřinu… Neřeknu Bon Jovi nebo ten Timberlake, ale utrácet jmění za sex z Gottem… kam ten svět spěje?”

Olin byl nucen dát Borsakovskému mlčky za pravdu.

Vendula

Tak je tu zase pondělí, byla Vendulina první myšlenka, když ji v sedm hodin ráno burcovalo zvonění budíku. Jeden den volna v týdnu je přece jenom málo, postěžovala si v duchu a zároveň si pogratulovala k tomu, že kariéru vůbec má a ne ledajakou - být jednou z personálních pracovnic megaspolečnosti Metro-Skanska se rozhodně dalo považovat za štěstí. Mohla si tak dovolit platit nájem v bývalém kostele svatého Václava na Smíchově, který byl před pár lety adaptován na levné bytovky. Vendula zde byla spokojená, garsonka jí stačila a sousedé byli lidé jejího stáří a její společenské úrovně. Rozhodně zde nebyl nikdo, komu by bylo víc jak čtyřicet let a neměl alespoň středoškolské vzdělání - takoví spíš bydleli v obludných pecnech aglomerace Južnogo Goroda. Vendule Ptáčkové v soukromí styk s nevzdělanci rozhodně nescházel.

Vysprchovala se v nové sprše, kterou si nechala zabudovat ze svojí poslední výplaty. Byl to model, který bleskově recykloval část již použité vodu, a jak tvrdil prospekt, redukoval spotřebu v průměru o 34,2%. Uvařila si kávu a zapnula ranní zprávy. Starší plazmová obrazovka zabírala takřka celou stěnu jejího pokoje. S nezájmem si vyslechla předpověď počasí, kde mladý moderátor, jehož tvář neznala, (musel zrovna skončit VŠ) již asi potřetí zbytečně zdůrazňoval, že i dnes se teploty přehoupnou přes 50 °C. Jak by asi mělo bejt ty chytrej, vždyť je květen, pomyslela si pobaveně. Přepnula na jiný kanál a zahlédla reprízu včerejšího pořadu, kde ruská supina TaTu slavila dvacet let působení a sto šedesátou platinovou desku. Zvolila opět zpět na zprávy a vzápětí přijímač znechuceně vypnula, aby nemusela poslouchat o nějakých CIA organizovaných bojůvkách v Jižní Americe. Vendula měla k dispozici nějakých 370 kabelových kanálů. Většina z nich však věnovala 80 procent svého vysílacího času teleshoppingu. Dívala se proto pouze na ty, které nepřetékaly komercí a to ponechávalo pouze nějakých dvacet voleb. Mezi nejoblíbenější samozřejmě patřil kanál ČT1 a TV SENZA, jenž často opakoval nostalgická a nesmírně poučná filmová díla z doby, kdy tehdejší Československo patřilo na samou hospodářskou a kulturní špičku a záviděl mu celý svět. Dále zde byly ruské regionální kanály a několik arabských (s českými titulky). Kdysi se pokoušela sledovat i anglosaské BBC a CNN, ale soustavný příval lží, propagandy a neinformovanosti jí vysílání zcela zošklivil a navíc mu ani příliš nerozuměla. Vendula sice měla státní zkoušku z angličtiny, ale reportáže byly prošpikovány čínskými a latinskými výrazy - jak jim kdysi řekla vyučující profesorka angličtiny: “Američané ztrácejí vlastní řeč.”

Vendula seběhla z pátého, posledního patra kostela do přízemí. Byl to jediný pohyb, který si každodenně dopřávala. Nebyla z těch, kteří vstávají o dvě hodiny dříve, aby se mohli týrat v nějakém fitnessu. Nepotřebovala to. Po předcích disponovala kvalitními geny a byl zde předpoklad, že i po překročení čtyřicítky z ní bude atraktivní ženská, za kterou se chlap otočí. Tehdy zamýšlela i založit rodinu, ale ne dříve. Musí toho ještě tolik prožít a tolik dokázat - má přece kariéru. Vendula chtěla žít naplno a dát tomu veškerou energii, kterou disponuje osmadvacetiletá mladá atraktivní dívka.

Na tramvaj musela čekat celých dvacet minut, metro po loňských záplavách ještě nejezdilo. Poté se jí nechtělo nastoupit hned do té první, zcela narvané soupravy. Nepochybně opět někdo skočil pod kola a zdržel tak provoz. Stávalo se tak několikrát za den a ekonomické ztráty způsobené ztracenými pracovními hodinami, jak spočítal ve své rozsáhlé studii Magistrát města Prahy, byly obrovské. Studii se zatím nepodařilo uspokojivě vysvětlit četnost sebevražd, ke kterým se za posledních patnáct let uchylovalo stále více občanů. Jak už to bývá, nejrůznějších teorií bylo nespočet, ale žádná nepokryla všechny skutečnosti. Vendula se osobně přikláněla ke tvrzení, jež zdůvodňovalo podstatu skutku nedostatkem vzdělání většiny pachatelů a zákonitým společenským neúspěchem. Problém byl v tom, že život si brali jak nevzdělanci, tak středoškoláci a dokonce i někteří absolventi VŠ.

Vendula konečně nastoupila do prázdnější tramvaje. Do práce přijede už takhle pozdě a bude za to tvrdě penalizována. Místo k sezení ve voze nenašla, ale to jí nevadilo. Rozhlédla se kolem, tramvaj byla plná lidí podobného společenského postavení jako měla ona sama. Muži v módních sakách v retro fialové barvě s pestrými motýlky pod krkem většinou četli denní tisk, ať již v ruštině nebo češtině a kontrolovali svoje příruční komunikátory. Ti, kteří seděli, měli většinou rozvinuté svitkové notebooky a po cestě se připravovali na pracovní den.

Souprava dokodrcala na konečnou zastávku na Zličíně, kde se Vendula přesunula do mikrobusu, který odtud pravidelně svážel všechny zaměstnance do ústředí firmy na Rudné. Obrovská budova byla obehnána dvěma bezpečnostními perimetry, mezi kterými leželo kilometrové území nikoho nepřetržitě sledované kamerami a hlídkami se psy. Dnes byla většina hlídek zaměstnána u západního vchodu, kde se shromažďovali kandidáti na dělnické pozice. Vendula již od brány prvního obranného perimetru viděla kordon bezpečáků se psy, jak střeží a dohlíží na zájemce o práci, než na ně dojde řada. Určitě postávají před perimetrem už od půlnoci, pomyslela si znechuceně. Pondělí skutečně nebyl její den, styk s nevzdělanci považovala za jedinou pihu na kráse svojí kariéry. Jako snad každý úspěšný mladý člověk se někdy nemohla ubránit sympatiím s názory některých radikálních skupin, které pod heslem “Smrt chudákům!” hlásaly, že lidi bez vrozené inteligence, kteří tím pádem nedosáhli na patřičné vzdělání, by bylo lépe od plnohodnotné populace izolovat v jakýchsi internačních táborech a rovněž by jim mělo být zabráněno v reprodukci. Rychle tyto negativní myšlenky zaplašila. Vše má svoje, pomyslela si, když ji na zaměstnanecké bráně prověřovala vstupní kontrola. Vendula rutinně přiložila zápěstí s implantovaným chipem ke scaneru a řekla do mikrofonu denní heslo, které obdržela v sobotu před odchodem z práce. Chip na zápěstí byl stejný, jaký používal každý moderní člověk při běžných platbách, s tím rozdílem, že zde byl nainstalován identifikační firmware zaměstnanců Metro-Skanska. Mikrobus přejel území nikoho a dostali se ke druhému kontrolnímu bodu, kde se procedura opakovala. Odtud již bylo vidět exekutivní parkoviště, kde se lesky privátní vozy top managementu a do zorného úhlu se dostal i helipod na střeše šedesátipatrové budovy, kam přilétaly ty nejvýznamnější návštěvy. Ve vrátnici budovy samotné již panovala o poznání uvolněnější atmosféra a postarší, laskavý vrátný jí přátelsky pokynul.

Vendula vyjela to pětačtyřicátého patra, kde se nalézala její kancelář. Nebyla to vlastně kancelář, pouze jedna z buněk do kterých byla obrovská místnost rozdělena a jakou měly všechny Venduliny kolegyně personalistky. Jediná skutečná kancelář se nalézala v rohu místnosti, kde sídlil její nadřízený, zástupce vedoucího personálního oddělení Dr. Oldřich Šebesta. Ten byl také prvním, na kterého Vendula padla v uličce mezi buňkami.

“Jdete pozdě, slečno Vendulo. Stavte se u mě, než začnete s pohovory.”

“Spolehněte se, pane doktore,” odpověděla s úšklebkem Vendula. Šebesta si toho musel povšimnout, ale nijak nereagoval. Nikdo ho zde příliš nerespektoval. Byl to připlešatělý štíhlý pětasedmdesátník a všichni věděli, že se snaží pouze doklepat těch sedm let, která mu zbývají do penze. Pro Vendulu to byl nudný, starý a zbytečný člověk, který to už v životě nikdy nedotáhne tam, kde se lidé budou oslovovat “soudruhu”. To mělo své kořeny v době, kdy Československo patřilo na samou hospodářskou a kulturní špičku, a záviděl mu celý svět. Toto oslovení nikdy zcela nevymizelo, začalo však být před nějakými pěti lety, s nástupem retro stylu, ve vyšších kruzích nesmírně populární. Šebesta u ní soudruhem rozhodně nebyl a na patře ho tak oslovovali jen ti největší podlézáci.

“Posaďte se, slečno,” vyzval ji Šebesta, když se konečně dostavila do jeho kanceláře.

“Děkuji, pane doktore,” nejistě odpověděla Vendula, která dobře věděla, že ji nečeká nic dobrého.

“Jistě dobře víte, že dochvilnost je nesmírně důležitým atributem pro chod společnosti a její časté porušování nelze tolerovat. Nepřerušujte mě prosím. Vím dobře, že vám patrně nejela tramvaj, a věřte, že to nikoho nezajímá,” sdělil jí v kanceláři Šebesta.

“Jak vidím, pane doktore, tak vás to zajímá převelice - jinak bych zde nebyla,” pronesla drze Vendula. Dobře věděla, že Šebesta je příliš měkký na to, aby někoho propustil a rozhodně nemínila před tímto dobráckým dědkem hrbit hřbet. Šebesta na to nijak nereagoval, pouze si zhluboka vydechl a s nezájmem pozoroval oknem helikoptéru, která se připravovala k přistání na střeše budovy.

“Podívejte se,slečno Ptáčková, já chápu, že na mě zrovna netrpíte, a je mi to celkem jedno. Nicméně mám určitou zodpovědnost a zodpovědnost vůči firmě máte i vy. Pokud se váš přístup nezlepší, navrhnu vás k propuštění. Jste z Prahy, a přesto chodíte pozdě. Vezměte si příklad z kolegy Lízala. Bydlí v Berouně a dobře ví, že kdyby každý den do zaměstnání dojížděl, tak bude jeho docházka ještě horší než ta vaše. Zakoupil si obytný přívěs a od pondělka do soboty bydlí v kampu za perimetrem. Firma to dokáže ocenit a na přívěs mu poskytla půjčku.”

To byla pravda. Za perimetrem firmy skutečně rostlo městečko obytných přívěsů, kde přes týden bydleli ti, kteří by jinak museli do práce dojíždět z odlehlých sídlišť Prahy nebo z jiných měst. Vendula o tom dobře věděla, ale rozhodně se mezi ně nehodlala zařadit. Od toho si přece nepronajímá byt na Smíchově, aby musela někde tábořit. Místo pro tábor poskytla firma a firma rovněž dohlížela na to, aby zaměstnanci chodili do práce včas. Hlídky nikoho dovnitř ani ven po 22.00 hod. nepustily a ráno po osmé hodině nesměl být v kempu nikdo - žádní rodinní příslušníci, žádní nemocní, žádná domácí zvířata. Vendula chápala nařízení o zvířatech a firma většinou zaměstnávala pouze svobodné a neprovdané jedince, ale cenila si svého soukromého života a večerka by jí rozhodně nevyhovovala.

“No podívejte se,” dodaj již smířlivěji Šebesta. “Vy se zkrátka polepšíte a dneska odbudeme celou záležitost pouze testem entuziasmu.”

“Ale pane doktore, já jsem ho absolvovala před čtrnácti dny.”

“To vůbec nevadí. Nikde není napsáno, jak často máte testovat, a navíc je to předpis. Každý káraný zaměstnanec musí testovat, to přece sama dobře víte. Připravte se, operátor zde bude za pár minut.”

Vendula si v duchu povzdechla a zároveň se snažila uklidnit a srovnat si myšlenky. Test entuziasmu byl nedílnou součástí práce pro firmu a řadoví zaměstnanci se mu museli alespoň jednou do měsíce podrobovat. Dohled nad tím, že testují všichni, byl částečně i Vendulinou zodpovědností. Testovací zařízení byl vlastně digitální detektor lži. Operátor vám nejdříve položil na několik otázek, které ve vás měly vyvolat emoce, dle nich aparát nastavil a poté se vás ptal na záležitosti související s prací pro firmu. Byla to většinou rutinní záležitost a netrvala více než patnáct minut, ale v případech, kdy šlo o důkladnější prošetření mohl, test trvat s přestávkami i hodiny. Pokud pravidelný měsíční test třikrát po sobě ukázal nedostatečný entuziasmus k práci, pokládala to firma za vnitřní výpověď a zaměstnance okamžitě propustila. Nikdo nevydržel vykazovat potřebný entuziasmus více než tři roky. Poté se musel s firmou rozloučit, kromě těch několika jedinců, kteří postoupili na vyšší posty, kde se pravidelné testování neaplikovalo. Vendule žádné nebezpečí nehrozilo, její entuziasmus a loajalita byly na dobré úrovni a Metro-Skanska mohla být ujištěna, že v ní má věrného zaměstnance - zatím. S operátorem zařízení, mladým psychologem, se znala. Celý test byl odbyt za pár minut a ona se mohla vrátit ke své práci.

Zbytek dne již proběhl bez dalších problémů. Vykonala asi tucet pohovorů s adepty na dělnické profese. Většině uchazečů se přitom nemusela ani podívat do tváře - moderní psychologické metody a vhodně směrované otázky jí dovolovaly během půlhodiny určit, zdali je dotyčný skutečně hoden a dostatečně na výši, aby mohl být pro Metro-Skanska kopáčem. Ti, kteří úspěšně absolvovali pohovor s Vendulou, byli následně prověřeni dalším personalistou, Vendulinou kolegyní, aby se předešlo protekci, jež by mohla pramenit z případné známosti mezi personalistou a uchazečem. Vendula tak činila rovněž a někteří z uchazečů, které zpracovávala, byli rovněž ve druhém kole. Celá věc se jí zdála poněkud paranoidní, nedokázala si představit personalistu nebo personalistku, jež by udržovali jakýkoliv vztah s nevzdělancem - možná před deseti lety, ale dnes… Firma na opatření nicméně trvala a Vendule to zase tolik nevadilo. I přesto se celý proces odehrával velice rychle - na úspěšné kandidáty, kteří absolvovali obě kola pohovorů, čekal již jenom test entuziasmu, ne nepodobný tomu, který prodělala Vendula. Po jeho úspěšném absolvování mohl dělník během několika dnů nastoupit v některém z výkopů. Vendula se střídavě soustřeďovala na svoji práci, střídavě myslela na přítele Srečka a hlavou jí proběhla i myšlenka na toho divného člověka, kterého potkala o víkendu. Zbytek dne proběhl již bez dalších událostí.

Absolutní potrat

Největší pražská retrodiskotéka Absolutní potrat byla dostaveníčkem mladých vzdělaných lidí již dobré tři roky. Její popularita dosáhla hvězd, když ministr Ing. Plas, který podnik vlastnil, angažoval před několika lety moskevskou populární skupinu New Alexandrovci k několika živým vystoupením. Do té doby relativně neznámý podnik v konírnách Valdštejnského paláce se tak vyhoupl na společenské výsluní a Vendula jej s přáteli pravidelně navštěvovala.

Bylo to právě minulou sobotu, když zde potkala toho Američana. Její přítel Srečko Stanišič odjel na svojí červené Jawě na sraz motorkářů a Vendula měla před sebou single víkend, který jako obyčejně hodlala strávit v Absolutním potratu. Celý večer probíhal dle běžného scénáře, kdy Vendula tančila v kroužku s kamarádkami a klábosila s nimi o všem možném. Muselo být již po dvanácté, když před ni barman Bobo postavil drink, který očividně obsahoval množství alkoholu, a který si neobjednala.

“To máš tamhle od toho divnýho patrona, civí na tebe celej večer.”

Vendula se podívala směrem, který Bobo naznačil a na samém rohu baru spatřila přitloustlého usmívajícího se člověka, který na ni po straně, a jak se jí zdálo, poněkud stydlivě mžourá. Rozhodně sem nepatřil. Byl starší než drtivá většina lidí zde a patrně turista - nepasovalo sem ani jeho oblečení.

“Mluví česky, ale místní není,” sdělil jí Bobo. “Můžeš mi věřit, já to poznám.”

“Hmm… A co by jako rád? Snad si ten vopruz nemyslí, že mu dám?” chtěla vědět Vendula.

“Nemám šajn, lásko, ale běž se ho zeptat, stejně se nudíš,” doporučil jí ramenatý Bobo a obšťastnil ji famózním úsměvem, který mu zajišťoval, že málokdy odcházel z práce bez dívčího doprovodu. Vendula pokrčila rameny a jala se o celé záležitosti přemýšlet. Původně šla do Potratu jenom proto aby hodila řeč s kamarádkami, zatančila si s nimi a podívala se co je nového. Teď se ale přistihla, že by si chtěla zatancovat s chlapem, a na to nebyl Potrat rozhodně tím nejvhodnějším místem - všichni ji zde dobře znali a děvčeti Srečka Stanišiče se nikdo neodvážil koupit drink, natož aby ji vyzval na parket. Před několika měsíci zde vykopl oko jednomu studentovi jenom proto, že si dovolil s Vendulou prohodit pár slov, když byl Srečko zrovna na záchodě. Vendula se na svého milence trochu zlobila, ale skutečnost, že chodí s někým, koho se bojí celá Praha, jí nesmírně lichotila a vzrušovala ji. Srečko byl atraktivní, tak, jak někteří srbští muži bývají - ostře řezaná, bledá tvář, lesklé černé vlasy a divoké, nebezpečné oči, při jejichž upřeném pohledu se Vendule podlamovala kolena. Měla ho ráda i přesto, že ji za těch tři čtvrtě roku, co se stýkali, dvakrát celkem bezdůvodně zmlátil a že neměl ani středoškolské vzdělání. O jeho minulosti věděla pouze to, že byl nucen z nějakého důvodu uprchnout ze své vlasti, která spadala pod vliv cara Menšikova, a je v Čechách vlastně exulantem. Nikdy po jeho minulosti příliš nepátrala, důležité bylo, že měl vysokou, dokonalou postavu a sex s ním byl nepřekonatelný. Přestože nebyl vzdělán, zastával skvěle placenou práci - stál v čele početné ochranky, kterou si vydržoval velkostavitel, poslanec a spolumajitel sázkové kanceláře soudruh Haušmann. Vendula viděla Srečka v akci pouze jednou, když s ním ještě jezdila na divoké motorkářské srazy, serval se tehdy s obávaným bijcem a vůdcem motoklubu Randym Hořtičkou a jeho dvěma nohsledy. Celý boj netrval dlouho a skončil tím, že vůdcem motorkářů se stal Srečko, Hořtička namísto Jawy začal sedlat invalidní vozík a publikovat články o motorismu. Dopadl lépe, než jeden z jeho pomocníků, jež skončil na hřbitově. Musel se tenkrát angažovat i soudruh Haušmann, aby se celá věc ututlala. Ten musel Srečka tahat z bryndy často i potom, jako když přišel o oko ten student, ale očividně se mu vyplatilo držet u sebe člověka, kterému se nikdo nedokázal postavit, a který o sobě prohlašoval, že by chtěl dostat do rukou legendárního Zeleného muže. Toho Vendula na vlastní oči ještě nikdy neviděla, ale věděla, že je vykonavatelem pracujícím pro guvernéra, gospodina Borsakovského. Vendula sice Srečka milovala, ale ne natolik, aby občas nezatoužila povyrazit se s někým jiným - však on si jistě na srazu také nic neodepírá. No a teď zde seděl člověk, který očividně neměl o existenci jejího přítele ani potuchu, a který jí koupil drink.

Vendule bylo okamžitě zřejmé, že ten chlap je zcela namol.

“Dddáššš si eště jeden… Mmmoniko?” byla jeho první otázka, když si k němu přisedla v průběhu kulturní vložky. Ta byla vyplněna vystoupením divy Oony, která v kleci nad barem zároveň zpívala a zároveň provozovala sexuální akt s klonovaným oslem.

“Čímpak jsem si to zasloužila? A nejmenuji se Monika.” Vendula by se za normálních okolností ohradila, pokud by jí začal tykat člověk, aniž by jí poskytl nějaký důkaz o svém vzdělání, ale bylo jí jasné, že dotyčný je zcela ožralý a vyčítat mu něco by se minulo účinkem.

“Cha chááá, není Monika, prej… Ta pppodoba, incredible… Dej si eště jeden.” Před Vendulou stál v momentě další drink, přestože se ještě nedotkla prvního, který ji tenhle podezřelý člověk koupil. Začínalo to být zajímavé - dle oděvu tohle individuum nebylo místní. Žádná módní rubáška a ovinovačky z umělého hedvábí, ani v poslední době tak oblíbený pionýrský šátek. Namísto toho měl na sobě obyčejné plandavé kalhoty, které by na sebe moderní člověk v centru města nevzal, a tričko z jakéhosi drahého nanomateriálu, které měnilo každých několik sekund barvu. Nic divokého - chladné barvy a odstíny, tmavší modrá, studená zelená, bordó, písková. A potom ten přízvuk, který prosakoval i z jeho opilé mluvy.

“No a jak se jmenujete vy a kde jste studoval?”

Opilec jako by ji neslyšel a díval se nad hlavu, kde diva Oona předváděla svůj neskutečný hlasový rozsah a dokonalou postavu. Zvíře vykonávalo akt bez valného entuziasmu a ještě stačilo přikusovat řapík celeru, který si někdo vyndal z drinku a od baru mu jej tam hodil.

“Stu…studoval? Já nestudoval… Olin, jsem Olin? Stejně seš Monika,” odpověděl konečně.

Paráda, pomyslela si nejdřív Vendula, nějaký ožralý kopáč po výplatě proklouzl ochrance u vchodu a já tu s ním ztrácím čas. Potom ji však naprosto šokoval. Před Vendulou se hromadily nápoje, které ji Olin objednával, když však po něm Bobo chtěl zaplatit, nepřiložil jako každý normální člověk zápěstí s implantovaným chipem ke sacaneru, ale s jistým úsilím vytáhl z kapsy předpotopní platební kartu. Vendula nemohla uvěřit svým očím a Bobo se tvářil, jako by podobnou věc viděl prvně v životě. V tu chvíli také Vendule došlo, odkud tenhle přitloustlý ožrala vlastně je. Je to Američan - nikdo jiný přece s sebou nevláčí nějakou kartu, když se vše nechá řešit mnohem elegantněji. Američany sice už viděla, ale se žádným se dosud nebavila. Poškozené vztahy mezi Evropou a Amerikou turistickému ruchu vůbec nesvědčily, a navíc neutěšená hospodářská situace, se kterou se potýkala veliká část nevzdělané americké populace to prostě nedovolovala. Vendula si musela zároveň sebekriticky přiznat, že ani ona nebyla nikdy dál než na chorvatské pláži. Ten člověk se jí příliš nezamlouval a rozhodně se nemohl měřit se Srečkem. Mohla by si ale šplhnout na firemním psychologickém školení a poskytnout kolegům náhled do prosté dušičky amerického občana.

Problém byl v tom, že její studijní objekt byl vlivem alkoholu již zcela nemožný. Nechtěl zpočátku ani říct odkud je, ale poté z něho přece jen vypadlo, že je z “Kalifornia” a má tu nějaký “bbbyznys”. Vendula si jen těžko dokázala představit, jak může tento násoska s něčím obchodovat, ale nic konkrétnějšího se již od něho nedozvěděla. Lil do sebe neustále další alkohol, na její otázky již nereagoval a pouze cosi nesrozumitelně mumlal o orálním sexu. Ve finále se pokoušel sáhnout Vendule mezi nohy. Ta se nakonec zvedla a vrátila se ke svým přátelům. Tam chvíli přemýšlela o tom, jestli má požádat některého z členů ochranky, aby tomu hovadu pozměnil vizáž - byla Srečkovým děvčetem a tomu se všichni rádi nějak zavděčí, když se však po chvíli podívala k místu, kde ještě před chvílí Olin seděl, nikdo už tam nebyl. Takže z psychologického rozboru nebude nic, pomyslela si Vendula a spočinula zrakem na dobře formovaném pozadí atraktivního blonďáka, který kolem právě prošel. Příště až zase Srečko odtáhne s tou svojí bandou, vypraví se za zábavou na druhý konec města.

Výlet

Borsakovskij byl vzorným hostitelem a záhy si povšiml, že Olin je v Praze poněkud ztracen. Nedalo se to dost dobře přehlédnout, vracel se každou druhou noc do vily taxíkem, opilý pod obraz. Borsakovského tento alkoholismus u vyslance Sandry Danielle poněkud překvapil, ale zároveň mu tím Olin poněkud přirostl k srdci. Něco ho žere, konstatoval v duchu Borsakovskij, chlastá jako pravý Rus. Po jednom ze svých podroušených návratů našel Olin ve své posteli nádhernou kurtizánu, kterou mu tam nechal připravit Borsakovskij, a s vděčností využil jejích služeb. O tři dny později se situace opakovala s tím rozdílem, že se vrátil z Prahy v naprosto nemožném stavu a při jakémsi nejapném pokusu o soulož beznadějně usnul s hlavou zabořenou mezi jejími stehny.

“Oline, jaké máte na dnešek plány?” zeptal se ho u snídaně Borsakovskij. Snídali jako obyčejně ve třech, on, Hulk, Olin a obsluhovali se ze švédského stolu, který pro ně připravil před úsvitem personál. Nyní byl přítomen pouze jeden kuchtík pro případ, že by si někdo z panstva přál čerstvou omeletku. Po ránu u snídaně se často vedly neformální debaty, které měly na vývoj v zemi tisíckrát větší vliv než televizí přenášené pompézní proslovy ze Španělského sálu Hradu a kuchtík byl proto hluchý. Za plat, jenž dvacetkrát převyšoval průměr v zemi, si nechal při nástupu služby před několika lety propíchnout bubínky. Na stole bylo jídla pro celý regiment - pečivo, vejce, teplá šunka od kosti, kaviár, slanina, ovoce, lupínky… Borsakovskij pil černou kávu a pomalu ujídal crossiant, pořádnou snídani si dopřával pouze Hulk. Olin obyčejně snídal pouze lehce, jeho žaludek po nočních akcích po ránu zpravidla trpěl. Personál v kuchyni čekaly každé ráno po snídani pravé hody.

“Nemám žádné plány, Juane Ismailoviči. Vlastně jsem dneska chtěl zůstat zde a pořádně si odpočinout,” odpověděl Olin.

“No nedivím se, že jste unavený. Takhle chlastat… To se takhle opíjíte i doma, nebo vás tak sebral návrat do Prahy? Neodpovídejte, nic mi do toho není. Co byste ale řekl drobnému výletu? V jedné z Dolgorukého stěžejních firem máme v poslední době problémy a jsme nuceni je řešit. Malý výlet vám udělá dobře a alespoň se podíváte, jak takový moderní podnik v Čechách vypadá a s čím se tady musím často potýkat.”

Olinovi se příliš nechtělo a raději by strávil dnešek ve vile, ale z nějakého důvodu mu bylo hloupé dobře myšlenou nabídku nepřijmout. “Rád vám budu dělat společnost Juane Ismailoviči.”

“Výborně za tři čtvrtě hodiny vyrážíme. Bude na nás čekat helikoptéra. Letíme neohlášeni, chci toho spratka Březovského překvapit.”

Olin Březovského osobně neznal, ale Borsakovskij se o něm při snídani již zmínil - nelichotivě. PhDr. Karel Březovský mladší byl příbuzným jednoho z minstrů, kteří vládli někdy na přelomu tisíciletí, a to mu dopomohlo do ředitelského křesla největší stavební firmy v zemi Metro-Skanska. Dle Borsakovského byl Březovský playboy a budižkničemu, což by na pozici, kterou zastával, vůbec nevadilo, horší bylo, že se hromadily důkazy o jeho prapodivných obchodech. Firmy jako Metro-Skanska neměly již řadu let nic smysluplného na práci, stavěly se nekonečné hladové zdi a opravdový projekt, jako například výstavba nového pecnu v Južnom Gorodu, přicházel pouze zřídka. Metro-Skanska, a několik dalších společností, byla jakousi továrnou zabývající se projekty v oblasti sociálního inženýrství. Dolgorukoj nemínil dávat lidem prostředky k životu zadarmo, dobře věděl, že situaci v zemi bude daleko snáze kontrolovat, když lidé budou mít alespoň čas od času nějakou práci. Metro-Skanska proto zaměstnávala tisíce vyvlastněných vzdělanců, převážně na pozicích personalistů, a ti se starali o to, aby se na dělnických pozicích nikdo příliš dlouho neohřál a pokud možno co nejvíce lidí se v průběhu roku v práci vystřídalo. Dolgorukoj myslel na budoucnost a dobře věděl, že uzemí představuje moc a sílu - dokonce i to, které zrovna nevynáší a stojí ho spoustu peněz. Nebylo to nic nového a věděli to všichni všemocní tohoto světa, každý ale k takovémuto projektu sociálního inženýrství přistupoval poněkud jinak. Dolgorukoj se v podobě nabízeného vzdělání a nastolení pevného řádu snažil držet ve svých opričninách jakýsi pořádek, který se lišil od metod carské rodiny Menšikovových, kteří na svém území nechali propuknout totální chaos. Zbídačení běženci z balkánských opričnin pronikali na území spravované Borsakovskijm a ztěžovali neutěšenou ekonomickou situaci. Byl to pouze další žhavý uhlík planoucí v ohni letitého sporu mezi Dolgorukými a Menšikovovými. Borsakovskij dobře věděl, že Menšikovovi nedělají vůbec nic proto, aby drželi svoji populaci na vlastním území a vůbec se mu nelíbilo, že se o ně musí starat on. Samozřejmě - běženci vždy existovali a existovat budou, ale Borsakovskij tušil, že v poslední době Mešikovovi přímo pobízejí svoje obyvatelstvo, aby přebíhalo do opričnin Dolgorukého a počet nejrůznějších osob převážně balkánského původu se za posledních několik měsíců jenom v Praze zdvojnásobil.

Svůj podíl na tom měl i PhDr. Karel Březovský. Úkolem Borsakovského bylo opričninu spravovat a o všem vědět. Činil tak dokonale a před několika měsíci zjistil, že se Březovský sešel někde v Bělehradě se zástupcem Menšikovových a nedalo mu příliš práce domyslet se, o co zde šlo. Březovský bude na černo zaměstnávat v Metro-Skanska Menšikovovi běžence a ti budou jíst Dolgorukého chleba. Odměna pro Březovského musela být nemalá, když si před nedávnem koupil pozemek. Dolgorukoj před třinácti lety vyvlastnil takřka veškerou půdu. Vlastnictví soukoromého pozemku sice zakázáno nebylo, ale daně spojené s tím spojené zajišťovaly, že kromě Borsakovského vlastnila půdu na území Pierra Antonoviče Dolgorukého pouze hrstka lidí, většinou členů vlády. Jakýkoliv obchod s nemovitostí nebo půdou probíhal mezi těmito zemany a vždy šlo o astronomické částky. Březovský sice pocházel z bohaté rodiny a coby direktor jedné z největších firem na území Čech, která dnes zaměstnávala několik stovek tisíc lidí dostával od Borsakovského skvělý plat, ale koupě pozemku byla přeci jen podezřelá. Je zkrátka vidět, co je to za blbce, říkal si Borasakovskij, ví že po něm jdu, a přesto z něho chce být zeman.

Seděli v mohutné helikoptéře typu, který byl předělán z bojové MI-24 na luxusní létající kancelář. Nad Prahou bylo vidět poměrně dost helikoptér, které většinou patřily Borsakovského správcům nebo členům vlády. Mocní lidé si rychle zvykli na výhody vrtulníků. Před deseti lety to byla nezbytnost - dopravní zácpy v ulicích hlavního města často neponechávaly jinou možnost. Borsakovskij tučnými daněmi ze soukromých dopravních prostředků Prahu kalamit zbavil a město bylo nyní opět průjezdné, ale uživatelé helikoptér se většinou už do aut nevrátili. Navykli vzdušné dopravě a všechny novější budovy disponovaly alespoň jedním helipodem na střeše. Byla to i otázka prestiže - kdo něco doopravdy znamená, létá. Nikdo samozřejmě nedisponoval vyzbrojeným strojem, jaký měl Borsakovskij a nikoho nedoprovázel za letu bojový dron.

“Až přiletíme, uděláte si po podniku menší exkurzi. Není nutné abyste byl od začátku u toho, až budu mluvit s tím blbečkem Březovským. Nemíním tam ostatně trávit celý den, za hodinku hodlám být na cestě zpátky,” sděloval mu po cestě Borsakovskij.

“Jak si přejete, Juane Ismailoviči,” odpověděl znuděně Olin, který litoval, že nedokázal Borsakovského nabídku odmítnout. Let v helikoptéře, i v takto luxusní a odhlučněné, mu nedělal dobře a na nějaký ústav, kde lidé předstírají práci, nebyl vůbec zvědav. Měl raději strávit den ve vile a podívat se na klon Gotta, který již nádherně zpíval, uměl německy a jehož vývoj byl prakticky u konce. Další osobou v helikoptéře, kromě pilota, byl již pouze Hulk, který jako obyčejně nemluvil, díval se netečně před sebe a jedl banán. Celá cesta trvala pouze několik minut - všichni dispečeři vzdušné dopravy věděli, že guvernér je ve vzduchu a vyčistili mu letový koridor. Pilot se spojil s helipodem na střeše budovy Metro-Skanska a ohlásil přistání. Olin si všiml, jak skupina lidí spěšně ručně odklízí z přistávací plochy helikoptéru, která překážela jejich stroji v přistání. Budova firmy byla postavena před deseti lety a měla na svou velikost pouze jediný helipod. Muži na střeše horečně pracovali, nad hlavou jim zlověstně bzučel dron a pilot dokončoval poslední oblet budovy před přistáním. Borsakovskij si povšiml, že menší odklízená helikoptéra má na sobě pompézní erb Březovských, kde holograf rytíře v brnění stál jednou nohou na americké pevnině a druhou někde v Asii. Zcela nesmyslně držel rytíř v ruce retrosymboly poslední doby - srp a kladivo, namísto tradičního českého, vzdělání symbolizujícího, kružítka. Ty už mě dlouho srát nebudeš, ty parchante, říkal si v duchu Borsakovskij, když se konečně podvozek stroje dotkl střechy.

Návštěva nebyla ve finále zdaleka tak nudná, jak se Olin obával. První věc, která jej překvapila, byla, že když vystoupili z helikoptéry, všichni přítomní na střeše padli na tvář včetně pohledného mladého muže, který se v očividném spěchu dostavil na střechu mezi posledními. Olin si při pohledu na nervózního elegána uvědomil, že se jedná o Březovského, jehož guvernérova návštěva musela překvapit. Borsakovskij s Hulkem byli na podobné chování svých podřízených zvyklí, ale Olina klečící lidé přiváděli do rozpaků. Okamžitě po příletu mu byla přidělena dáma z oddělení pro styk s veřejností, která ho měla provést po firmě, zatímco Borsakovskij s Hulkem budou jednat s Březovským. Dáma se celá třásla a bylo na ní vidět, že má před někým, kdo přiletěl s guvernérem, obrovský respekt. Bála se mu podívat do očí a po celou dobu prohlídky ho oslovovala “gospodine”. Byla tak nervózní, že se mu zapomněla představit, a když se jí Olin po nějaké době zeptal, jak se vůbec jmenuje, tak jí vytryskly slzy do očí a plačtivým hlasem mu sdělila, že se jmenuje Bára. Kromě naprosto přehnané úcty, které se mu dostávalo všude, kam jen zavítali, působila firma jako každá jí podobná v Americe - dobře oblečení lidé, hektary kanceláří, fontány s vodou, kopírky, monitory. Olin měl strávit první půlhodinu prohlídkou těch nejzajímavějších pracovišť. Navštívil rovněž výstavu maket projektů, které Metro-Skanska v minulosti postavila. Řada celkem zajímavých staveb, hlavně sportovišť, rovněž stanice metra a nevzhledné makety obřích pecnů Južnogo Goroda. Bára očividně znala o každé stavbě spoustu informací nazpaměť a soustavně zahrnovala Olina mořem čísel a údajů, které ho nezajímaly. Druhou část prohlídky měl strávit coby vzácný host soudružky osobní sekretářky soudruha Březovského - jak se vyjádřila Bára. Kancelář osobní sekretářky se nalézala v šedesátém patře, rychlovýtah se nalézal na druhém konci budovy a museli přejít obrovskou kancelářskou plochu rozdělenou do buněk. Zde pracovali, jak se vyjádřila Bára: “Naše chlouba a naše hybná síla - personalisté a personalistky.” Bylo to právě zde, když do Olina vrazila Monika Allison, která vycházela z výtahu, s někým se loučila a nedívala se na cestu.

Monika to samozřejmě být nemohla, jak si vzápětí uvědomil Olin ale byla jí nesmírně podobná, a navíc začal mít ten nepříjemný pocit, kdy si člověk matně vzpomíná, že už s někým měl tu čest, neví za jakých okolností, ale tuší, že se zrovna nevyznamenal. Dle pohledu, který mu dívka věnovala, usoudil, že jej poznává, ale sám ji zařadit nedokázal.

Vendula byla zmatená, tohle byl ten ožralý Američan z Absolutního potratu, ale co dělal tady? Snad sem nepřišel za ní… Zároveň si uvědomila, že ho doprovází očividně nervózní vedoucí oddělení pro styk s veřejností a to znamenalo, že tenhle Olin, jak si vzpomněla na jeho jméno, bude nějak důležitý.

“Dobrý den,” pronesla poněkud nejistě Vendula.

“Také zdravím,” prohlásil Olin. “Nezlobte se, ale jste nesmírně podobná jedné mojí známé. Vím, že to zní jako to nejhloupější klišé, ale neviděli jsme se někde?”

Vendula si nemohla nepovšimnout, že o Báru se pokoušejí mdloby. Neměla tušení, ale kdyby věděla, že se s ní vybavuje někdo, kdo má něco společného s guvernérem Borsakovským, pokoušely by se mdloby i o ní.

“Absolutní potrat. Jestli vám to něco říká.”

Bára ze sebe vydala vzlyk a rychle se vymluvila na nachlazení, když se po ní Olin znepokojeně otočil.

“Absolutní potrat? Bohužel nevím, co máte na mysli…,” zasmál se Olin.

“Diskotéka, sobota, diva Oona… Stále nic?”

Olinovi počalo svítat, protože v sobotu (i v pátek) někde na diskotéce skončil a bylo možné, že tam potkal i tuto dívku, která vypadala jako skvělý dvojník krásné Moniky Allison. Nevzpomínal si však na okolnosti a proto zariskoval.

“Aha, už vím, kampak jste se mi ztratila?”

Nyní se zasmála zase Vendula: “Opak je pravdou, ztratil jste se vy, Oline.”

“Jak nevychované,” navázal plynule Olin. “Neznám ani vaše jméno. Snad by se to nechalo nějak napravit?”

Bára, která se již očividně nemohla dívat, jak se Vendula vybavuje se známým Borsakovského jako s nějakým přítelem, se odhodlala k nesmělému prohlášení, že na ně soudružka osobní sekretářka soudruha ředitele čeká s kávou. Olin jí věnoval nevraživý pohled a Bára poděšeně couvla. Doteďka jsi mě nudila, ty opice a teď, když se začínají věci vyvíjet, začneš někam pospíchat, pomyslel si Olin.

“Jsem Vendula a nějak by to možná šlo,” připustila Vendula, která instinktivně vytušila, že jakákoliv známost s tímto člověkem by mohla podpořit její kariéru.

“Co třeba zítra večer v tom potratu,” navrhl Olin.

“Tam raději ne, ale co takhle La Cuisine Humane na Malé Straně, pozvete mě na večeři?”

“Dobrá volba, to místo má skvělou reputaci,” lhal bez uzardění Olin, “v kolik?”

“Ve dvacet nula nula.”

“V osm jsem tam,” souhlasil s úsměvem Olin, který si stále nemohl zvyknout na zdejší “armádní” způsob udávání času.

Následujících dvacet minut strávil v opulentně zařízené kanceláři soudružky Bošíkové, osobní sekretářky Březovského. Krásná dáma s korpulentnější, ale přesto nádhernou postavou byla jeho sestřenicí, jak se od ní Olin dozvěděl. Se skrýváním nepotizmu se tu nikdo neobtěžuje, pomyslel si v duchu. Se svým vzhledem, penězi a pověstí dobyvatele ženských srdcí si Březovský mohl dovolit dosadit na místo hlavní sekretářky ženu, se kterou nemusel mít pletky. Jako všichni ostatní, i Larrisa Bošková se k němu chovala s úctou hraničící se zbožňováním a Olin si opět uvědomil, jakou mocí a autoritou vládne Borsakovskij. Vycítil rovněž, že ztepilá Larissa by se dvakrát nezdráhala vyplnit jakékoliv jeho přání, v duch však usoudil, že rande s Vendulou je už takhle klika a osud se nemá příliš pokoušet. Bošíková se navíc vyjadřovala stejně jako nudná Bára - zdálo se mu, že mu odříkává litanie z propagační literatury Metro-Skanska o tom, jak je vše skvělé. Na rozdíl od Báry se pokoušela nenápadnými otázkami zjistit, jaký je jeho vztah k Borsakovskému. Olin ji rozhodně nemínil zasvěcovat a na to, aby si něco vtipného vymýšlel ho tato dáma příliš nudila. Po chvilce ji požádal, že by se chtěl spojit s Borsakovskijm, který právě jednal s jejím šéfem. Bošíková patrně dostala příslušné instrukce od Borsakovského, a proto okamžitě Olina propojila.

“Už vás to nebaví co, Oline? Tak ať vás uvede dál. Už jsme stejně hotovi,” sděloval mu Borsakovskij z displeje na stole vrchní sekretářky.

Březovského kancelář, včetně prostor pro asistentku, zabírala celé šedesáté patro. Soudružka bošíková ho dovedla ke dveřím, které mohly pocházet z některého z historických domů v centru města - věkem poznamenané dřevo a kování. Přiložila oko na čidlo biometrického skaneru a dveře se neslyšně otevřely. Tak tohle jsem ještě neviděl, pomyslel si Olin. Kancelář velikosti poloviny fotbalového hřiště byla vyvedena ve stylu loveckého sálu na nějakém zámku z osmnáctého století. Obrovská freska na stropě zachycovala Březovského, kterak soustředěně míří na statného jelena. Měl na sobě zelený myslivecký oděv, ale aby vynikly jeho krásné vlnité vlasy a ušlechtilá tvář, byl bez klobouku. Skvostně namalovaná lesní víla mu přitom pokládala na hlavu věnec z lučního kvítí. Na třech stěnách visely trofeje a muselo zde být několik set paroží a nespočet historických zbraní, čtvrtá stěna byla tvořena obrovským, zdánlivě bezešvým polarizovaným oknem, jež nabízelo výhled na nevzhlednou průmyslovou zónu Zličína. Uprostřed místnosti na honosném červeno-zeleném koberci se nalézal veliký psací stůl, na kterém kromě monitoru nebylo vůbec nic. Olin si vzpomněl na starou americkou moudrost, která říká, že čím důležitější pozici člověk zastává, tím větší má nepořádek na pracovním stole - kromě lidí, kteří jsou již na samém vrcholu, ti si mohou dovolit nemít na stole vůbec nic.

“Nedomnívám se, že bude tak zle, gospodine,” říkal právě Borsakovskému vzdorovitě Březovský, když Olin vstoupil do kanceláře. Bylo zde bez Olina šest lidí - Borsakovskij, Hulk, Březovský, dva lidé v oblecích, které Olin tipoval na Březovského právníky, a člověk, jenž podle vzrůstu vypadal na Březovského bodyguarda. Všichni před Borsakovským klečeli, kromě Hulka, jenž stál opřen lokty o židli u psacího stolu, podepíral si dlaněmi hlavu a spekulativně si prohlížel čtveřici mužů na kolenou. Komicky Olinovi připadali především právníci ve svých módních retro oblecích fialové barvy - pohled na klečícího člověka, který má vedle sebe business kufřík, vnese úsměv i do tváře největšího mrzouta. A ještě jedné věci si povšiml - nad hlavou se jim neslyšně, ale o to zlověstněji, vznášel dron. Ne ten veliký, bojový, který je sem doprovázel, ale malý, černý a očividně smrtonosný. Olin věděl, že něco podobného existuje - Sandra mu kdysi sdělila, že Monika se někdy vydává inkognito do ulic San Franc-Jose chráněna personálním dronem, ale na vlastní oči ještě nic podobného neviděl. Na světě nemohla být více než stovka těchto zařízení. Borsakovskij se s rukama za zády procházel podél řady klečících mužů, kteří upírali svoje zraky do koberce. Olinovu přítomnost všichni ignorovali.

“Takže to je všechno, co mi povíš, ty spratku zlodějská? Že máš svoje důvody a chceš je sdělit přímo Dolgorukému? Z koho si myslíš, že si děláš legraci? Ze svého guvernéra?”

“Není tomu tak, gospodine, ale domnívám se, že moje rozmluva s carem…”

“Zavři si okamžitě tu svoji dršku, ty soudruhu! Snad si nemyslíš, že se s tebou bude Pierre Antonovič bavit, že ho zajímají nějaké právnické nesmysly tady těch tvých šašků? Vidím, že tahle rozprava nikam nevede, ale ujišťuji tě, že tvoje šmelina s Menšikovovými skončila.” Březovský neodpovídal, ale měl na tváří sveřepý výraz a Olin si uvědomil, že i muž, který klečí na kolenou, může vypadat vzdorovitě.

“Uvidíme, gospodine,” řekl konečně skrze sevřené zuby Březovský. Borsakovskij na to nereagoval a několikrát se ještě prošel kolem klečících mužů.

“Tak to je pro dnešek všechno,” pronesl k nim a vyměnil si krátký pohled s Hulkem. Přítomní muži povstali z koberce a v uctivém předklonu políbili, včetně Březovského, Borsakovskému ruku, potřásli rukou Hulkovi a loučili se i s přihlížejícím Olinem.

Muselo se to stát bleskově a Olin to ani nestačil zaregistrovat. Náhle se na koberci válel nepříčetně řvoucí Březovský, kterému chyběla od ramene pravá končetina a z rány mu stříkala krev. Paži měl v ruce Hulk, který mu ji při loučení prostě vytrhl. V následujícím momentu začal dron nad jejich hlavami rudě žhnout a vydávat zvuky podobné těm, které si Olin pamatoval ze starého filmu “Vetřelec”, kdy se Rippley v dramatickém finále snaží opustit hvězdolet, jenž je naprogramován k sebedestrukci. Březovského bodyguard zajel pravou rukou do saka, ale při pohledu na žhnoucí dron se zastavil a prázdnou ruku opět pomalu vyndal. Právníci stáli bledí a s otevřenými ústy. Borsakovskij zhodnotil situaci a vzápětí se dron ztišil. Pokynul Hulkovi, který nacpal pěst utržené ruky do úst na zemi ležícího Březovského.

“Postaráte se o tělo a postaráte se i o sekretářku. Do dvou hodin nebude ve firmě po nikom z vás ani památka. Jasné, soudruzi?” Borsakovskij se na ně přitom nedíval, ale bez jakékoliv emoce pozoroval Březovského, který přestože již ztratil moře krve, stále sebou na koberci zmítal a mlátil kolem sebe utrženou končetinou, která mu bizarně trčela z úst. Roztřeseným právníkům i bodyguardovi to samozřejmě jasné bylo - pokud se někdo výrazněji postavil guvernérovi, čekal ho trest, který carové okopírovali z čínské historie a který spočíval v kompletním vyhlazení provinilého rodu.

Třásl se i Olin a zároveň se na Borsakovského zlobil. Vůbec nechápu, proč mě k tomuhle tahá… To mi chce tenhle Napoleon něco naznačit…, honilo se hlavou Olinovi a dnes již potřetí litoval, že se k “výletu” nechal přemluvit, na Vendulu zrovna v tuto chvíli nemyslel.

“Doufám, že vás to příliš nesebralo, Oline. Vypadáte mizerně. Měl jsem vědět, že jste takhle útlocitný, to bych vás celého představení ušetřil,” utěšoval jej v helikoptéře při cestě zpátky Borsakovskij. Olin se zmohl pouze na vyčítavý pohled a zavrtění hlavou.

“Jinak se s těmihle lidmi - považte, říkají si teď soudruzi - prostě jednat nedá. Někdy před třiceti lety se tu začaly chovat jako zednářská lóže - s tím rozdílem, že zednářům se o takovém dominantním vlivu nikdy ani nezdálo. Úplně se zbavit téhle místní smetánky Pierre Antonovič nechce, pocházejí převážně z rodin senátorů a dalších politiků, a on se domnívá, že nenávist historicky vlivných rodů této opričniny mu za to prostě nestojí. Já jsem poněkud jiného názoru a osobně bych s touhle verbeží zatočil. Penězi si je nekoupíte - ty berou za naprostou samozřejmost, velkorysost a shovívavost považují za slabost a jakousi úchylku a zbývá tedy pouze ten bič a ne ledajaký. Jedině hrůza a nejistota na tuhle bandu platí. Víte, vy na těch svých toulkách Prahou možná padnete na lidi, kteří budou mít Pierru Antonoviči za zlé, že před lety udělal půdní reformu a lidi vyvlastnil. Co vám ale neřeknou, bude to, že v té době už vlastnila půdu již pouze úzká skupina lidí z rodin jako je ta Březovských, a co tady vyváděli s bezzemky, nebo prostě s lidmi, kteří jim překáželi… O tom vám nebudu povídat, pro dnešek toho na vás bylo dost. Faktem je, že bez Pierra Antonoviče by tady dnes půlka Čechů byla v otroctví, případně nebyla vůbec. No nic… první, kdo mi teď zavolá, bude ten šašek Grebníček III, s ujištěním o svojí loajalitě a budu poslouchat jeho kydy o tom, jak dobře jsem celou věc vyřešil a jak vlastně nikdy neměl Březovského v lásce. Máte dnes někam namířeno? Nemám vás někde vysadit?”

“Děkuji, Juane Ismailoviči. Dnes toho na mě bylo opravdu dost, odpočinu si ve vile a pokud vám to nebude vadit, poslechl bych si Karla Gotta, prý už krásně zpívá,” odpověděl Olin, jenž si nebyl zcela jist historickými souvislostmi, ale pochyboval, že minulost rodiny Borsakovských byla jiná než ta, kterou zde tak vehementně zkritizoval sám její nejvlivnější příslušník.

La Cuisine Humane

La Cuisine Humane byla ta nejpodivnější restaurace, jakou kdy Olin viděl. Stříbrná stavba ve tvaru kosmické lodi, tak jak si ji představovali art-deco umělci z počátku dvacátého století, se vznášela na obrovském prámu nedaleko Karlova mostu. Nad vchodem se otáčel glóbus země. Dveřník měl na sobě nesmírně kýčovitý kostým, jeho tvář byla pokryta nánosy těžkého make-upu, takže vypadal jako bizarní oděvní figurína, ne nepodobná vrátnému z nějakého zlého snu podpořeného halucinogenní drogou.

Uvnitř se černé plastové židle a stoly zdánlivě vznášely nad podlahou z čirého plastu, pod níž bylo možno ve tmě vidět tmavé vody plynoucí Vltavy. Strop i stěny pokrývala comicsová malba, připomínající kompozici nejrůznějších krajin - řecké sloupy se tyčily z borových lesů, ruské cibulové věže se zvedaly z deštných pralesů, palmy rostly na arktických ledovcích, na úpatí hory připomínající Fuji se řítily do údolí Niagarské vodopády, nebe bylo plné bílých obláčků, místy se proháněla černá tornáda a bylo vidět duhy a polární záře. Vrchní i číšníci byli oděni v černá tuxedo saka, obtažené modré jeans, řvavé havajské košile, japonské sandály a bílé kovbojské klobouky. Všichni na sobě měli vrstvy make-upu.

“Kristovy rány, co je tohle za místo?” zašeptal Olin.

Vendula se zasmála: “Přesně tak, jak to stojí na dveřích, La Cuisine Humane, Oline. Pravá lidská strava v podání šéfkuchařů pocházejících z Marsu,” poučila ho. “Velice originální nápad, nemyslíte? Robočíšníci mají vypadat jako opravdoví pozemští číšníci. No ale vzhledem k tomu, že tohle má být lidská restaurace na Marsu, tak jak si ji představují Marťané, ne vše vypadá, jak by mělo.”

Vendula byla ve skvělé náladě. Firmě samozřejmě neuniklo, že se vybavuje s Olinem, a byla ještě téhož dne povýšena na místo senior personalistky. To bylo naprosto fantastické, znamenalo to větší buňku, zdvojnásobení platu, a dle toho, jak se k ní všichni chovali, cítila Vendula, že to nemuselo být povýšení poslední. O tom, že tenhle Olin přiletěl s guvernérem se dozvěděla až od Báry, jejíž chování se z nesnesitelné povýšenosti během několika málo minut změnilo v uspokojivou podlézavost. Vendula cítila, že za tuhle životní šanci se musí Olinovi nějak odměnit a případně vysondovat, jestli by se z náhodného setkání nenechalo ještě něco vyrazit. O tom, že byla povýšena, se nemínila zmiňovat a čekala, jestli na to Olin sám zavede řeč. Zároveň se trochu obávala. Když totiž Olinovi napůl žertem navrhla, že půjdou do nejexkluzivnější restaurace v Praze, měla jen pramalé tušení, jak je tento člověk důležitý, a nyní se obávala, jak se bude její nová známost tvářit při placení.

Olin samozřejmě neměl o nějakém postupu ve Vendulině kariéře ani páru a sám se poněkud obával, že Vendula ví, čeho byl svědkem v Březovského kanceláři, a vrhne to stín na jejich večer. To však bylo, jak si dobře uvědomoval, velice nepravděpodobné. Příjemně ho překvapila Vendula, která na sobě měla exkluzivní smaragdově zelené šaty s dekoltem a rozparkem odhalujícím krásně tvarovanou nohu. Její vlasy byly pro tento večer tmavě rudé. Nazelenalé oční stíny doplňovaly vizáž, která se ještě více ztotožňovala s Monikou Allison. Sám se necítil zrovna ve své kůži, společenský oděv s sebou vůbec neměl a oblékl si pouze tmavomodré, dvouřadové sportovní sako, rozhalenku a volné šedivé kalhoty - vedle Venduly vypadalo jeho oblečení poněkud casual. Té to však očividně vůbec nevadilo a vesele ho zasvěcovala do tajů tohoto nevšedního místa.

Číšník jim podal obrovská menu, zhotovená z tenkého, popsaného archu aluminia. Olin byl zvyklý na jídelní lístky ve francouzštině, ale tohle bylo něco docela jiného - zdánlivě nesmyslná směs francouzštiny, ruštiny, angličtiny, a aby tomu náhodou někdo nerozuměl, byla zde v hojnosti zastoupena japonská kana a čínské ideogramy.

“Radši objednejte vy,” prohlásil Olin. “Abych pravdu řek, tak na Marsu jsem ještě nebyl.”

“Pokusím se,” zasmála se Vendula. Ta sice menu rovněž nedokázala rozluštit, ale věděla, co má objednat. V minulosti zde již několikrát byla se Srečkem, který sem doprovázel svého zaměstnavatele, poslance a velkopodnikatele Haušmanna při pravidelných firemních oslavách. “Tahle restaurace je vlastně nevelký exkluzivní řetěz, který patří gospodinu Borsakovskému. Původní je v Paříži, další v Moskvě a jedna je snad i v Taškentu.”

Vendula oběma objednala ruskou pepřenou vodku. Ukázalo se že jde o čirý, ledový nápoj o síle 150 proof, ve kterém se vznášela velká paprička jalepeňo a několik maguey červů. Chutnalo to trochu jako ten nejsilnější mescal a Olin po napití cítil ve svém mozku explozi pětimegatunové nukleární bomby.

Objevil se číšník a cosi brebentil mechanickým hlasem, jako špatně udržovaný robot. Vendula objednala jako předkrm Pizza de Fruit de Mer a coby hlavní chod Cassoulete Soul Food pro sebe a Hommard Stroganoff á la Chinois pro Olina. K tomu poručila láhev Lafitte Rotchild z roku 2017 za pět set euro-rublů - rozhodla se, že nebude pokoušet osud a nebude zatěžovat Olinovu primitivní kreditní kartu objednáním skutečně archivního vína.

“Přiznám se, že působíte dost tajemně, Oline. Možná byste mi mohl říci, co vás sem z Ameriky zaválo?” Vendula se mu dívala přes pozdviženou sklenku do očí a kouřila ruskou cigaretu, jejíž filtr byl mnohem delší než část naplněná tabákem.

“Jsem tajným mezinárodním agentem a moje práce podléhá nejpřísnějšímu utajení,” se smíchem jí odpověděl Olin.

“Nemohu se dočkat, až to z vás vymáčknu,” pronesla potichu Vendula a lehce si olízla rty.

“To nebude tak lehké, ale rozhodně se o to můžete pokusit,” suverénně prohlásil Olin, jenž si začal uvědomovat, že má před sebou mimořádný večer, který může nějakým hloupým žvatláním akorát pokazit.

Číšník se dostavil s tou nezpropadenější pizzou, jakou kdy Olin viděl. Byl to veliký oválný kus tenkého etiopského chleba rozkrájeného do mnoha klínů. Každý z nich byl pokryt jiným druhem sašimy - tuňák, kaviár, chobotnice, lososí jikry, makrela, mořský úhoř, marlin - vše bylo doplněno natenko nakrájenými rajčaty.

Vendula si prsty jeden dílek srolovala a hltavě jej snědla. Druhý již konzumovala jako dáma. Olin ji následoval - chutnalo to fantasticky.

“Proč jste mi vůbec tenkrát říkal Moniko?”

“Jste nesmírně podobná jedné krásné dámě, ke které se někdo jako já nedostane ani na dostřel.”

“Američanka?”

Olin se jen mezi sousty usmál a zvolna pokývl hlavou. Nechtěl jí říkat, že se podobá Monice Allison. Bylo docela možné, že ji i její rozmary zná Vendula z některého z televizních programů a zrovna tak jí už muselo být známo jeho napojení na Borsakovského. Neznamenalo to mnoho, ale Olin si nemohl dovolit únik jakékoliv zprávy nebo pouhé dohady ohledně svého poslání.

Dojedli pizzu, a zatímco ji Olin trávil, dorazil číšník s hlavním chodem a vínem. Jeho Hommard Stroganoff á la Chinois se skládal z kusů langusty smažené na pánvi s čerstvými houbami shitake. Omáčka byla zhotovena za použití koňaku a kysané smetany s příchutí pepře. Jídlo bylo servírováno na skallonových plackách a hojně ozdobeno kaviárem. Chutnalo opět skvěle.

Vendula měla očividně hlad, protože její Cassoulete Soul Food by v pohodě nakrmil tři lidi - velká hliněná nádoba naplněná černými fazolemi, telecími žebírky, pálivými charkovskými klobáskami, kusy viržinské šunky, čerstvými miniaturními klasy kukuřice politými zapékanou melasou. Doplněné to bylo na pánvi osmaženým mixem čerstvé zeleniny. Olinovi ta kombinace nepřipadla zrovna nejchutnější, ale Vendula ji spořádala s mohutným apetytem.

Alkohol začal oběma stoupat do hlavy. Vendula s entuziasmem vyprávěla Olinovi o svém životě mladé vzdělané dámy v Čechách a snažila se z Olina tahat rozumy. Ten se zakuckal vínem, když mu znenadání položila bosé chodidlo přímo do rozkroku.

“To abychom si snad konečně začali tykat, nemyslíš, Vendulo?”

“Ne tak rychle, Oline, moje maminka mi vždycky říkala, abych nevěřila chlapovi, se kterým jsem se nevyspala.”

“Paní matku bysme rozhodně neměli popuzovat,” zalapal po dechu Olin.

Robotickým krokem se přišoural číšník a nabídl jim dezert.

“Ne, ne. Já si nic nedám a pánovi coby dezert posloužím já,” oznámila mu se zářivým úsměvem Vendula a několikrát při tom důrazně pokrčila prsty u nohou v Olinově rozkroku. Číšníkova robotická fasáda vzala za své - očividně zrudl i pod tunou make-upu a spěšně se odšoural.

Při placení musel Olin poněkud zatajit dech. Nedal na sobě nic znát, ale spočítal si, že pokud by zde večeřel každý den, utratil by velkou část z peněz, které měl přislíbené za celou pražskou akci.

Olin strávil svoji nejžhavější pražskou noc ve smíchovském bytě, jenž, jak usoudil, musel být přestavěn z nějakého kostela. Vendula musela být na svůj příbytek patřičně hrdá - bylo na ní vidět, jak očekává, že jí Olin garsonku patřičně pochválí. Nejpyšnější byla na nespočet nejrůznějších zarámovaných diplomů, které zdobily celou jednu stěnu místnosti. Jednalo se převážně o nejrůznější certifikáty, potvrzující, že Vendula zdárně absolvovala četná pravidelná školení a psychologické kurzy, které zajišťovaly, že vykonává svojí práci personalistky dle nejmodernějších a nejvyšších profesionálních standardů. Olin měl před sebou perspektivu sexu se ženou, jež se mu nesmírně líbila, a nešetřil nikterak chválou.

Stěžovat si nemohla ani Vendula. Tenhle Američan sice příliš sdílný nebyl, to se ale jistě poddá při příštím setkání. Navíc byla poměrně dost opilá a nemohla rozvinout patřičnou psychologickou ofenzivu. Sex se Srečkem byl sice lepší, už jenom kvůli tomu, že Srečko byl mnohem atraktivnější, ale ani tohle nebylo k zahození. Olin byl sice zpočátku očividně nervózní, poté se však rozjel a nad ránem, po pátém čísle, ho Vendula od sebe musela odhánět.

Rozešli se po vydatné snídani se vzájemným příslibem další schůzky. Měli se sejít za dva dny, kdy Olinovi bude Vendula dělat průvodkyni po areálu Pražského hradu.

Hrad

Na jejich schůzku u stanice petřínské lanovky dorazila Vendula v módní světle modré košili a v pionýrském šátku. Celé to bylo stylově doplněno skládanou sukénkou do čtvrtky stehen a bílými podkolenkami. Olin se musel při pohledu na Vendulu opět poněkud zastydět za svoje volné kalhoty a obyčejné sportovní sako, které rozhodně žádné módě nepodléhalo. Mátlo jej i vlastní vzrušení při pohledu na ni, její mladistvý, takřka dívčí vzhled v něm vzbuzoval choutky, které s trochou studu považoval za poněkud zvrácené.

“Jak se daří naší svazačce?” přivítal ji s úsměvem a umělou květinou.

“Když už, tak pionýrce. To, že tomu nerozumíš, tě neopravňuje k tomu, aby sis z toho tropil žerty,” pokárala ho s úsměvem Vendula, která se na něho ve skutečnosti vůbec nezlobila. Za svůj kariérní vzestup ve firmě vděčila pouze náhodné známosti s tímhle Američanem, který sice byl v zásadě jednoduchý člověk, ale choval se k ní vlídně, a kdo ví, co jí tahle známost ještě přinese. Vendula včera opět povýšila. Odnesl to starý Šebesta, kterého poslala Metro-Skanska předčasně v pětasedmdesáti do důchodu, a v jeho kanceláři, coby vedoucí celého personálního oddělení, se zabydlela Vendula. Škoda jen, že ji nejmenoval osobně ředitel Březovský. Ten byl rovněž povýšen, jak se dočetla ve firemním oběžníku, a narychlo převelen do Moskvy - Vendule se elegantní soudruh vždycky líbil a doufala, že si jí někdy všimne. Teď by k němu měla mnohem blíže… Ale i tak mohla být spokojena, nikdy by nepomyslela, že se může dostat na svoji současnou pozici bez vysokoškolského vzdělání. Bude se držet svého předešlého rozhodnutí a před Olinem se o svém profesionálním úspěchu zmiňovat nebude - ještě by si myslel, kdoví co pro ni neznamená.

Na setkání se těšil i Olin - Vendula byla v ložnici odvázaná a Olinovi dělal sex se ženou, která se tolik podobala jeho idolu, velice dobře. Navíc měl upřímnou radost z vyhlídky na večer, který nestráví po dlouhé době celý v baru, nýbrž procházkou po místech, která již řadu let neviděl, navíc ve společnosti atraktivní a místních poměrů znalé osoby. Bude patrně muset poslouchat narážky na vzdělání, kterým stále příliš nerozuměl, ale rozhodně se tím nemínil trápit. Zároveň mu bylo jasné, že bude muset i Vendule říci něco o svém zaměstnání a jak je možné, že se zná s guvernérem. Rozhodl se, že se bude, ne zcela lživě, vydávat za obchodního zástupce nepříliš známé společnosti, která se zabývá výrobou nejrůznějších kosmetických implantátů a jež částečně patří Borsakovskému. Kdyby Vendula příliš vyzvídala, může se vždy vymluvit na nutnost diskrétnosti a utajení ve věcech, které se jakkoliv dotýkají guvernéra. Tohle Vendula pochopí - rozhodně jí nebude říkat, že s podporou guvernéra vyváží genetický národní poklad v rozporu se zákony země, kterou dotyčný spravuje, a činí tak za obrovskou sumu pro potřeby jedné bohaté americké dámy, která je Vendule navíc docela podobná.

Naplněná kabina lanovky pomalu stoupala na vrchol Petřína. Byla zde spousta většinou rusky mluvících turistů a opodál se mačkala japonská rodinka, která se rozhodla bojovat s padesátistupňovým horkem tím, že si oblékla lehké a slušivé klimatizované skafandry poháněné palivovými články na opascích. Tak už to dorazilo až sem, pomyslel si Olin. Věděl, že pod třicátou rovnoběžkou, kromě několika mála “zimních” měsíců, nevyjde bez podobného oděvu nikdo z domu - tedy kromě lidí, kteří si něco podobného nemohli dovolit. Například rovníkové oblasti planety byly již nějakých deset let poloprázdné. Dlouhodobě zde pobývali hlavně zaměstnanci těžebních společností a ti samozřejmě byli řádně vybaveni.

Kolem rozhledny samotné rozkvetlo v několika posledních letech nevelké zábavní středisko patřící vládě. Nalézaly se zde restaurace pro turisty a několik luxusních oplocených vil používaných pro významné zahraniční návštěvy. Nedaleko byl i malý helipod. I přesto byl vrch stále romantickým místem, kam celá řada obyvatel Prahy chodila na procházku. Vendula s Olinem se rozhodli rozhlednu, v teplý podvečer obleženou turisty, vynechat a za příjemného rozhovoru pokračovali stezkou vedoucí pod vrcholem přes Strahovskou zahradu přímo k Úvozu. Vendula se tak chtěla vyhnout chaosu asijské tržnice na Pohořelci. Jejich cesta vedla k vyhlídce, která, jak si Olin pamatoval, poskytovala ten nejkrásnější výhled na Prahu, jaký existoval - rámováno z jedné strany Hradčany a z druhé Petřínem skýtalo město pohled, který se nechal považovat za jeden z nejkrásnějších na světě.

Not bad, ale před lety to rozhodně vypadalo lepší, pomyslel si Olin, když konečně s Vendulou stanuli na vyhlídce. Dojem ve sklánějícím se slunci pozdního žhavého odpoledne byl spektakulární, a to i přesto, že zleva hyzdila celkový dojem konstrukce obrovského ruského kola, jemuž se podobně jako před léty v Londýně přezdívalo Pražské oko. Celkový obraz byl rovněž rušen tucty helikoptér a létajících strojů patřících místní elitě, jež nad městem přelétaly jako zuřivé vosy. Olin s pobavením pozoroval lehkou konstrukci, ve které s určitou nostalgií a mírným pohnutím poznal Tleskačovo létající kolo - tak jak jej znal z příběhů, které mu před zdánlivě tisíci lety četla babička. Celý špás musel stát menší jmění, vezmeme-li v úvahu miniaturní a zároveň tiché trysky, které se staraly o boj s gravitací a zároveň nikterak nenarušovaly celkový vzhled aparátu. Ten měl skutečně jakási netopýří křídla a vepředu vrtuli. Soudruh, který statečně, byť pouze pro forma, šlapal v koženém sedle, měl na sobě dobové pumpky a kšiltovku. Hrdě a sebevědomě se usmíval, když nedaleko kolem nich proletěl elegantním obloukem. Dojem poněkud kazil pouze fakt, že vrtule umístěná mezi řídítky bicyklového rámu se netočila. Olinův pohled opět spočinul na městě pod ním. Zarazil jej pohled na Vltavu, ze které byla pouhá strouha s širokými bahnitými břehy, které se na některých místech rozléhaly daleko za původní nábřeží. Dobře věděl, že někdy koncem září se tahle strouha po vydatných lijácích promění ve špinavý, divoký proud, který bude svou živelností připomínat veletok, jakým byly kdysi Kongo nebo Mekong.

Vendula široce rozmáchla rukou a pozorně se Olinovi zadívala do tváře. “Přiznej, že tohle v Americe nemáte.”

“Tohle rozhodně ne,” musel přiznat Olin po pravdě, protože obraz, který se jim naskýtal, byl skutečně nádherný, a tak jako tak by si Olin nechal svoje připomínky pro sebe - vidina příjemného večera a následné kvalitní soulože mu braly jakoukoliv motivaci pouštět se do argumentů s touto sexy pionýrkou.

“Tohle nám závidí celý svět,” sdělila mu Vendula a ukazovala na několik mrakodrapů. Některé, ještě nedostavěné, se tyčily do výšky nějakých tří set metrů v oblasti Karlína, jejíž supermoderní zástavba byla chráněna obrovskou protipovodňovou stěnou. “Byly vystavěny za výtěžky celonárodní exkluzivní loterie ‚Sázej pouze s námi’ a za přispění našich nejpřednějších soudruhů. O stavbě se pochvalně vyjádřil i gospodin Dolgorukoj,” pronesla významně k Olinovi. “Na světě jsou možná vyšší stavby,” pokračovala, “ale žádná není lepší a bytelněji postavená - však ty naše byly nejnákladnější. Žádný papundekl, jako u vás v Americe,” ukončila svůj výklad a dívala se při tom na Olina, který si nebyl zcela jist, jak má reagovat na pohrdání zemí, kterou považoval za vlast, pouze přikývnul a mlčel.

“Nechci se tě nijak dotknout, Oline,” sdělila mu omluvně Vendula, když si v jeho tváři všimla jakýchsi rozpaků a nesouhlasu. “Já dobře vím, že nám nerozumíš, ale měl by sis uvědomit, že ti v pochopení brání nedostatek kultury a vzdělání, a jít trochu do sebe.” Položila mu hlavu na rameno a on jí na oplátku vsunul ruku zezadu pod sukénku.

“Já půjdu do sebe - slibuji… Všechno je zde naprosto fantastické. Jak jste to jenom mohli v tak krátkém čase dokázt?” improvizoval statečně Olin, který se domníval, že právě toto téma přivede jeho společnici do toho správného mentálního rozpoložení.

“Opravdu tě to zajímá?” otázala se Vendula a nečekajíc na odpověď začala vykládat Olinovi cosi o tom, že před nějakými třiceti lety, kdy bylo tehdejší Československo středem světa, to byla právě Amerika, která jej z tohoto postavení srazila. Následovalo krátké období, kdy lidé zahleděni do zámořského hyenismu začali neúprosně ožebračovat jeden druhého a vše směřovalo k jisté katastrofě. Naštěstí se našlo několik vzdělaných a schopných funkcionářů, kteří měli ještě z období rozkvětu potřebné zkušenosti a kteří se po vytrvalém úsilí opětovně chopili vlády a nepříznivý vývoj v české opričnině zvrátili. Tito velikáni si uvědomili, že cesta vpřed nespočívá v nesmyslném hromadění majetku, ale v rozvoji kultury a ducha obyvatelstva. Vzhledem k tomu, že takovýto projekt něco stojí, uzákonili vyvlastnění většiny zástavby a pozemků ve prospěch státu. Rozhodnuto o tom bylo demokratickou cestou a národ, který měl již po krk americké kultury, rád vyměnil svoje nevalné hmotné statky za skvělé vzdělání a duševní bohatství. Středoškolské vzdělání bylo zaručeno ústavou každému českému občanu a počet vysokoškoláků mezi populací dosáhl nadpoloviční většiny. Češi se tak stali máchnutím pera nejvzdělanějším a nejkulturnějším národem na planetě a již takřka ani neví, co je manuální práce - tu vykonává pouze několik nevzdělanců a námezdní dělníci z Východu.

Olin si nebyl zcela jist, jestli už kdysi něco podobného neslyšel. Matně, a možná i mylně si vzpomínal, že něco obdobného se snad někdy v 17. - 18. století uskutečnilo ve Skotsku, kdy vládnoucí Angličané připravili Skoty o všechno a na oplátku jim postavili nespočet univerzit. Právě vzhledem k nedostatku vzdělání si však nemohl být jist, jestli to pouze neviděl v nějakém filmu. Mezitím kolem vyhlídky již potřetí proletěl muž na Tleskačově kole, a jak se Olin domníval, dělal oči na Vendulu, která mu zamávala.

“Jsem strašně hrdá na svoji vlast a na to, co jsem já, a vlastně my všichni dokázali,” zavrněla Vendula do ucha Olinovi, ten kontroval tím, že se jí pokusil strčit ukazováček pod kalhotky. Vendula ho přes ruku plácla s tím, že na vyhlídce nejsou sami, ne ale předtím, než mu laškovně vsunula jazyk do ucha. Kolem opět prosvištěl muž na létajícím kole, tentokrát se již neusmíval, protože ztrácel výšku rychleji, než bylo zdrávo, a jak hádal Olin, chystal se k nouzovému přistání na prudkém, kostkami dlážděném svahu Nerudovy ulice. Tak dlouho jsi laškoval, až ti došel vodík, ty šašku, pomyslel si Olin s jistou dávkou uspokojení.

Vydali se Úvozem dolů ke Hradu a Vendula u stánku při cestě koupila kytičku, kterou položila k památníku obětem expanze amerického imperialismu, který vyrostl před několika málo lety po pravé straně cesty. Jednalo se o prostý a poměrně veliký obelisk, který byl u své základny ve výšce očí obložen ze čtyř stran tesanými deskami, které se očividně nechaly inspirovat Picassovou Guernicou, pod nimi se nalézal doprovodný text v několika světových jazycích. Na prvních dvou deskách bylo znázorněno množství nešťastných lidí i zvířat v záplavě plamenů, na pozadí se tyčily k obloze atomové hřiby. Hned vedle umíraly podvyživené děti třetího světa. Dále zde bylo vidět hroutící se obří stavby WTC, které si imperialisté před lety sami zbourali, aby zmanipulovali veřejné mínění vlastní populace k zahájení globálního válečného konfliktu. Všudypřítomné, arogantní, nevzdělané tváře západních křižáků a nad tím vším se zlověstně, jako svastika, klenul dvojitý oblouk McDonalds. Na třetím panelu již svítá na lepší časy. Odhodlaný národ s pokrokovými demokratickými soudruhy v čele se rozhodně staví na odpor kulturní invazi amerických businessmanů a jsou zde vidět planoucí americké restaurace rychlého občerstvení a prchající imperialisté s krysími obličeji, symbolicky oblečení do fraků, kalhot s lampasem a s cylindry na hlavách. Na čtvrtém panelu jsou ke spatření knihy a kružítka, znázorňující úroveň dnešního vzdělání, všude jsou holubice, prapory, kvetoucí zahrady a mladá děvčata, jež jsou přes svůj poněkud odhodlaný výraz pohledná a očividně šťastná. Připojená vysvětlivka objasňuje, že děvčata jsou alegorií pokrokových demokratických států, rozhodnutých nepřipustit další expanzi amerikanismu. Je zde pátá, doplňková deska, jež skromně objasňuje, že stavbu osobně financoval ze svých skromných prostředků nedávno zesnulý bývalý první ministr Žifčák. Olin si památník se zájmem obešel a Vendula se slzami v očích a odhodlaným výrazem, ne nepodobným výrazu děv na panelech, postála před druhou deskou, kde logo McDonalds dominovalo spoušti a globálnímu neštěstí. Oba mlčeli - Vendula byla v pietním rozpoložení a Olin uznal, že tohle není ta pravá chvíle k ohmatávání.

Mlčky pokračovali Úvozem k prvnímu nádvoří Pražského hradu, kde byly ke spatření tucty zahraničních turistů, kteří se vzhledem k padajícímu soumraku a teplotě, milosrdně klesající ke čtyřiceti stupňům, vydávali na prohlídku. Davy, které zde bylo možno spatřit ještě před patnácti dvaceti lety však byly dávno pryč. Česká opričnina, jak Olinovi vysvětlila Vendula, byla nejzářivějším klenotem v majetku Dolgorukých, a tudíž pro zbytek světa příliš drahá. Navíc zde docházelo k jakémusi paradoxu, kdy celková vysoká úroveň země místo aby cizince přitahovala, připomínala jim jaksi jejich vlastní neadekvátnost a cizinci se prostě poslední dobou Praze vyhýbali, aby si z dovolené nevozili v ústech hořkou pachuť vlastní závisti nad kulturní úrovní a inteligencí navštívené země. “Je to snad jediné minus, které přineslo rozhodnutí našich vládních činitelů,” sdělila Olinovi Vendula. Na Hradčanském náměstí první asijští obchodníci rozsvěcovali elektrická světla ve svých stáncích a ke zvukům večera se připojovalo i tiché ševelení palivových článků. Vendula zasvěceně vykládala, jak se Hradčanské náměstí moudrým rozhodnutím vlády vrátilo ke svým kořenům středověké tržnice, která zde prosperovala snad již někdy v devátém nebo jedenáctém století. Vstup do prvního nádvoří a do areálu Hradu samotného byl stanoven na rozumných sedmdesát euro-rublů a všem to oznamovala v několika světových řečech cedule, kterou mezi sebou držely nad bránou bojující sochy Platzerových gigantů. Byla zde i strážní budka, na kterou se dobře pamatoval i Olin, s hlídkujícím nehybným vojákem. Hradní zřízenec měl, i přes nevelký zájem turistů, co dělat, aby se skanerem oběhl všechny ty, kteří si vojáka fotografovali, a vybral od nich řádný poplatek. Olin zaplatil vstupné pro oba a Vendula ukázala nevraživě vypadajícímu muži u okénka jakýsi dokument, po kterém je s horlivou tváří vpustil dovnitř.

“Za normálních okolností bychom museli mít placeného hradního průvodce, ale Srečko má tohle dobře obšlápnuté a málokdo z různých vyhazovačů, hlídačů, taxikářů a vrátných si mi dovolí dělat nějaké potíže.”

“To musí být něco, ten Srečko,” pronesl proti své vůli mrzutě Olin, který si byl vědom, že jakékoliv žárlení na statného Srba, o jehož existenci ho Vendula informovala již při jejich první schůzce, nemá žádný smysl.

“To taky je,” odpověděla mu potichu Vendula. “Teď jsem ale s tebou, je mi dobře. On je někde na motorkářském srazu a já se o něm nechci bavit. Vadí to?” zašeptala mu do ucha a vzala ho za ruku.

“Ehm, sorry,” odpověděl již veseleji Olin. “Dnešní večer je pouze náš a o nikom jiném už ani slovíčko.”

Pomalu prošli prvním i druhým nádvořím a stanuli před Svatovítským chrámem. Za normálních okolností byl touto dobou otevřen pro veřejnost, ale Olin a Vendula si nevybrali k návštěvě vhodný den. Uvnitř se točila epizoda z populárního televizního seriálu “Mladí a vzdělaní”. Vendula Olinovi vysvětlila, že v dílu 493 konfrontuje nešťastný otec, soudruh podnikatel a poslanec Hubený, svoji těhotnou nejmladší dceru v kostele, kam se ona chodí tajně modlit. Celý seriál vypráví o bohaté, vzdělané české rodině, jejíž jednu větev tvoří bývalí disidenti Halvovi, kteří před lety po návratu ze Západu započnou nejrůznější ilegální aktivity, jež podkopávají celkový rozvoj opričniny. Veškeré ženy z této větve postupně otěhotní se svými otci nebo bratry a je zde rovněž silný sklon k zoofilii a modlení k Bohu. Přijdou o všecky peníze a snaží se žít na úkor prosperující rodiny Hubených. V průběhu seriálu se zvrácená větev rodu snaží svými myšlenkami a perverzí infikovat mladé Hubené a doženou citlivou Petru až do náruče náboženství. Celá epizoda končí nešťastně - otec se dozví, že dcera vyznává křesťanského Boha a vypraví se za ní do chrámu. Petra prchá potemnělou lodí a ve staré části se nešťastně udeří do hlavy o bronzovou sochu modlícího se kardinála Schwarzenberga. V nemocnici se sice po několika dnech z kómatu probudí, ale považuje se za bývalého sovětského hrdinu, kováka Alexeje Busygina. Nemá však zájem lámat rekordy v počtu vyrobených zalomených hřídelí, ale neustále se, připoutána k rámu postele, dožaduje sexu se soudobou textilní údernicí Dusjou Vinogradovovou. Pomocnou ruku nabízí překvapivě sám starý disident Halva, který nabídne Petřině otci, že úlohu Dusji převezme jeden z jeho vnuků, který za tím účelem podstoupí změnu pohlaví. Zlomený Vlastimil Hubený přijímá s podmínkou, že Dusja přiměje Alexeje, aby dokončil vysokoškolská studia zaměřená na obchodní aktivity mezi opričninami.

Momentálně se uvnitř chrámu točila bouřlivá scéna výměny nebezpečné náboženské sochy za sochu menší a ne tolik tvrdou, která představuje mládence tančícího s kružítkem a encyklopedií. Sochu za velice příznivou částku čtvrt milionu euro-rublů stvořil akademik a rodinný přítel Bronislav Šíp. Poslanec Hubený protlačí v parlamentu tento rozumný návrh a aplikuje svůj nevelký, ale pro jeho sebevědomí důležitý úspěch, coby lék na vlastní hluboké rány způsobené pomatením milované dcery. Výměna samotná neproběhne klidně, protože proti rozhodnutí soudu se brání někteří z památkářů. Snaží se odvezení sochy kardinála zabránit fyzicky a jsou posléze násilím odvezeni bezpečnostní službou na psychiatrická pozorování. Nejsledovanější epizodní seriál v zemi držel každý čtvrteční večer u přijímačů přikovanou nadpoloviční většinu národa a populární magazíny se budou do odvysílání dalšího dílu předhánět v predikcích, jaké cíle vlastně sleduje Halvova nabídka. Před chrámem samotným pilně pracoval převážně rusky mluvící štáb státní televize a za rozsah jejich vybavení by se nemusel stydět ani Hollywood v době své největší slávy.

Dominantu třetího nádvoří však definitivně tvořilo obrovské ruské kolo - jediný pozůstatek zábavního parku vybudovaného před lety na příkaz Pierra Antonoviče Dolgorukého. Jasně osvícené kolo převyšovalo Velkou věž katedrály takřka o čtyřicet metrů a bylo dominantou celého města. Vzhledem ke svému věku a technickému stavu se dnešního večera opět netočilo, přestože zájem o svezení ze strany turistů by rozhodně byl a jízda poskytovala krásnou vyhlídku až osmi stovkám platících zákazníků naráz. Olin si dobře vzpomínal, že něco podobného stávalo v Londýně, ale byl překvapen, když mu Vendula sdělila, že se jedná o kolo totožné.

“Pierre Antonovič Dolgorukoj před lety od města Londýn stárnoucí Londýnské oko zakoupil,” poučovala ho Vendula. “Vznikl tehdy problém s dopravou. Car trval na tom, že se konstrukce nebude rozebírat. Nikdo však nebyl reálně schopen přepravit kolo vcelku. Gospodin Dolgorukoj to vyřešil po svém - geniálně a velmi efektně. Sebral z Rusi a Ukrajiny 10 000 mužiků, kteří kolo přes půl Evropy prostě kutáleli. Pro zvýšení efektu museli být oblečeni v ošumělých rubáškách a ovinovačkách. Celá akce trvala sedm měsíců. Jeho blahorodí Pierre Antonovič nejen zaměstnal spoustu lidí, ale dodal celé akci i řádný mediální punc.”

“Hmm…,” uznale přitakal Olin, který si vzpomněl, že před lety v Oaklandu skutečně o něčem podobném v televizi zaslechl, “a jak dostal kolo přes Kanál?”

“Málem bych zapomněla! To bylo na celém projektu přepravy vlastně to nejzajímavější. Kolo bylo přetaženo na pevninu uložené na obřích vorech, které táhli na provazech z Calais mužici. Car se nechal inspirovat Riepinovým obrazem ‚Burlaci na Volze’ a celá operace připomínala scénu ze světoznámého díla, ale znásobenou tisíckrát - je třeba si uvědomit, že kolo váží 2100 tun.”

Olin byl překvapen detailními vědomostmi Venduly a musel v duchu připustit, že vzdělání má svoje nesporné výhody. Až se vrátí domů, mohl by zkusit si občas, namísto věčného vysedávání po singles barech a návštěv prostitutek, něco přečíst.

“No, je to škoda, že se nemůžeme svézt, ale nevadí - pojďme se podívat do Vladislavského sálu,” navrhla Vendula Olinovi, který stále nemohl odtrhnout zrak od obrovského kola, které tak ostře kontrastovalo s gotickou katedrálou i okolními stavbami oděnými do Pacassiho fasád, jež samotné nádvoří tvořily.

Vladislavský sál byl plný světla a turistů, kteří se zde procházeli jakousi permanentní tržnicí a věnovali pouze pramalou pozornost skvělému žebroví stropu, jež místy Olinovi připadalo, že je snad organického původu. Tato tržnice nebyla, až na výjimky, asijská, ale patřila členům vlády. Tak velel zákon - každý člen vlády po dobu svého působení měl nárok na určitý počet čtverečných metrů prostoru, který mohl komerčně využít, a drtivá většina činitelů svůj prostor pronajímala převážně ruským, německým, a dokonce i americkým zájemcům. Absence asijských tváří žalovala jakousi tichou diskriminaci - představitelé vlády nechtěli, aby jedno z nejposvátnějších míst v zemi vypadalo jako Šanghaj. Celý nápad s tržnicí ve Vladislavském sále vznikl před několika málo lety, kdy jeden z poslanců vyjádřil podiv nad informací, které se mu dostalo, že někteří z amerických kongresmanů a senátorů pobírají za svoji službu vlasti (a to i přesto, že mají v průměru nižší vzdělání) více než jejich čeští kolegové. Všeobecná nespokojenost byla tlumočena Borsakovskému, který jim navrhl, že si mohou přivydělat vybudováním tržnice na lukrativním místě. Její provoz se měl na několik hodin zastavovat pouze při slavnostním jmenování nového prezidenta.

“Nevím jak ty, ale já mám docela žízeň,” prohlásila Vendula, když obešli celý Hrad a ocitli se opět na prvním nádvoří.

“Žádný protiargument z mojí strany neuslyšíš, já už chřestím jazykem. Nějaký návrh?” souhlasil Olin.

“Znám v Nerudovce perfektní pajzl. Mohou tam pouze studenti VŠ, ale nás pustí. Akorát nesmíš nikomu říct, odkud jsi. To by někteří nemuseli ustát.”

Hostinec Che Guevara se nalézal v prvním podlaží novorenesančního domu a rozhodně se nedalo říci, že se jedná o místo vhodné ke klidnému posezení. Studentská ochranka si Olina podezíravě prohlížela, ale když jim Vendula něco zašeptala do ucha, pokynuli jim urychleně dovnitř. Určitě na ně zase vytáhla toho Srečka, pomyslel si poněkud znechuceně Olin a následoval Vendulu do velké zakouřené místnosti. Místo bylo naplněno hlukem a energií mladých vzdělaných lidí, kteří v hloučcích posedávali u stolů a občerstvovali se. Nápojem bylo obyčejně pivo a Olin si nemohl nepovšimnout silného zápachu provázejícího kouření marihuany, což mu přišlo poněkud v rozporu s charakterem těchto vzdělaných lidí, kteří si takto kalili svou jasnou mysl, a svěřil se s tím Vendule.

“Nic se neboj, Oline, tihle kluci a holky by nevzali do úst nic, co by jim mohlo poškodit intelekt - kromě piva tedy. Ta cannabis je geneticky upravená, takže pouze voní jako pravá, ale postrádá jakékoliv omamné účinky. Můžeš si klidně dát. Mám ti něco sehnat?”

“Radši ne,” odpověděl s trochou trpkosti Olin, který náhle dostal obrovskou chuť zapálit si skutečného jointa a hlavou se mu prohnala všechna ta jména odrůd, na která byl zvyklý z domova - San Simeon, Thai stick, Maui… Posadili se k prázdnému konci dlouhého stolu. Spolu s nimi zde seděla parta mladíků, kteří se poněkud opile snažili jeden druhého psychologicky analyzovat, zároveň hráli jakousi hru s čísly a při tom všem se stačili smát a mluvit sprostě. Vendula, která měla pouze SŠ, se snažila z jejich zábavy něco pochytit, ale po chvíli smutně zavrtěla hlavou nad marností svého snažení a obrátila svoji pozornost zpět k Olinovi, který se zájmem pozoroval okolí. Shledal, že drtivá většina přítomných se dělí do vzájemně promíchaných skupin, které se oblékají ze tří šatníků. První byl inspirován islámskými zvyky. Druhý obsahoval klasický ruský oděv včetně rubášky, ovinovaček a laptí - někteří skalní měli na sobě i přes sužující horko beranici. Třetí skupina na sobě měla modré jeans a černá trička s revolučními nápisy, které se aplikací nanotechnologie každých několik sekund měnily. Mladík s dredy, který kolem něho před chvílí prošel na záchod, s obrázkem patrona podniku Che Guevary na hrudi, se vracel s arabským nápisem, jenž oslavoval někoho, kdo před několika lety prakticky zrušil olympijské hnutí. Skupina islámských bojovníků proti imperialismu si tehdy vzala na mušku letní Olympijské hry. Jejich nenásilný plán s varovnou bombou a několika rukojmími nevyšel a ukvapený zásah ochranných složek pořadatele zapříčinil, že ve finále zahynulo několik tisíc lidí. Spojené státy poté odmítly se dalších her mimo území Severní Ameriky zúčastňovat a nalomený Olympijský výbor nakonec moudře celou zkomercializovanou záležitost, která již léta neměla se sportem nic společného, zrušil. Tohle všechno mu vysvětlovala Vendula, když s chutí upíjel z tupláku poněkud teplou točenou plzeňskou dvanáctku. Ta chutnala Olinovi mnohem víc než ta lahvová - zvláště potom, kdy se předloni na jejích zelených láhvích, po prodeji pivovaru japonskému koncernu Kirin, objevily kaligrafické znaky japonské kany.

Vendula držela s Olinem zdatně krok v pití piva a používala technik naučených v psychologickém kurzu ke zjištění, zdali jí tento sympatický prosťáček může být ještě k něčemu dobrý. Přívalu otázek čelil Olin svojí verzí o práci marketingového odborníka v Borsakovského firmě na kosmetické implantáty a pod stolem přitom Vendulu statečně osahával. Svoje obratné vyptávání přerušila Vendula pouze ve chvíli, kdy se na jedné z mnoha obrazovek pod stropem místnosti mihla zpráva, že pod koly tramvaje ukončil dobrovolně svůj neradostný život její bývalý šéf Šebesta. Olin se zatím střídavě díval jednak na Vendulu a jednak pozoroval skupinu vysokoškoláků na druhé straně stolu, kteří si obřadně dokola podávali obrovského “jointa”, dým vtahovali hluboko do plic a mlčky upírali zrak ke stropu místnosti.

Bylo již po půlnoci, když se nechali odvézt rikšou na Smíchov do Vendulina bytu. Olin musel konstatovat, že výkon jeho partnerky tentokrát nedosáhl úrovně první společné noci, a v duchu to zdůvodňoval tím, že Vendula byla zmožena pivem, které s ním statečně celý večer popíjela.

Večerní zprávy TV SENZA

“Stavba nového sídla našeho gospodina Dolgorukého se blíží do svých závěrečných fází. Je to nejmodernější a největší stavební dílo na světě a svým rozsahem předčí i dosud největší stavbu elektrárny Tří roklí na řece Jang-c’-t’iang,” hlásal moderátor slavnostním hlasem z nanoplazmového plátna obrazovky na konci pravidelných zpráv ve 20.00, které Olin se skleničkou pepřové vodky v ruce sledoval ve svém pokoji Borsakovského rezidence. “Na veledílo, které bude dokončeno příštího roku, bylo spotřebováno takřka 35 milionů krychlových metrů zeminy, 400 000 tun ocelových armatur a dalších 315 000 tun kovu. Sídlo vyrostlo na místě staré vladivostocké čtvrti Čurkin a dominuje krajině nad zátokou Zolotogo roga,” pokračoval moderátor PhDr. Vasil Smiřický, CSc., který Olina zaujal zeleným melírem, knírem barvy skořice a pronikavě modrými kontaktními čočkami. Oblečen byl v rubášce, která dle poslední módy měnila každých několik sekund barvu, a měnila se i decentní loga sponzorů na jeho hrudi.

Na obrazovce se objevila image obrovského klimatizovaného dómu, který carovu rezidenci chránil nejen před účinky ultrafialového záření, ale byl dle informace moderátora schopen odolat i účinku taktické nukleární zbraně střední tonáže. Snímek musel být pořizován někdy v podvečer a z větší vzdálenosti - všude již byla částečná tma a kolem dómu poletovaly tucty neohrabaných stavebních dronů, které osvětlení nepotřebovaly a do pokročilého soumraku žhnula pouze jejich poziční světla. Z celé stavby získal divák patřičný dojem o její gigantičnosti - mohutné stavební drony připomínaly jakési svítící mravence pohybující se po povrchu obrovského mraveniště.

“Sídlo bude vybaveno nejmodernější technikou a bude tak na hony vzdáleno dosavadní nevyhovující rezidenci našeho cara v Moskvě,” přidala se radostně sličná moderátorka RSDr. Klára Brožíková, která sdílela studio se Smiřickým. Měla na sobě jednoduchou vkusnou řízu, odhalující pravý, dobře formovaný prs. “Nová rezidence usnadní našemu gospodinovi nelehké vládní poslání a bude tak přínosem i pro naši opričninu.”

Následovalo několik pro Olina nezajímavých zpráv o změnách na čelných postech místních firem. Před dokončením byl dle zpravodajství rovněž Palác psychologů, který měl vychovávat mladé odborníky v tomto oboru, který byl již řadu let na českých školách tím daleko nejvyhledávanějším. Na plátně se mihla atraktivní ministryně školství, jež několika dobře formulovanými větami informovala o vzrůstající úrovni vzdělání v opričnině a o nezbytnosti mladých psychologů pro rostoucí českou ekonomiku. Aby dodala svým slovům váhu, měla na sobě nádherné šaty se vzorem, jenž nápadně připomínal obrazce z karet Roschachova testu. Stavba samotná vyrůstala v michelské Ohradní ulici a nechala se inspirovat Lomonosovovou univerzitou v Moskvě. Ročně měla vyprodukovat 13 500 kvalifikovaných psychologů.

Ve vážnějším tónu se poté komentátorka zabývala situací několika mladých lidí, kteří i přes míru racionálního poznání a vědeckých poznatků v dnešní moderní společnosti stále inklinují k uctívání křesťanského Boha. “Nové generaci psychologů se jistě podaří proniknout i k těmto jedincům,” končila optimisticky RSDr. Brožíková.

Dalších několik minut patřilo záznamu z debaty mluvčího Ministersva ekonomického rozvoje a jeho oponenta ze strany demokratických bojarů. Zástupce ministerstva obhajoval několikamiliardovou investici udržující v provozu obrovské ruské kolo na třetím nádvoří Pražského hradu. Jeho protivník se domníval, že prostředky by byly lépe zúročeny, kdyby přispěly na podporu těch největších firem v zemi, které jsou pilířem místní ekonomiky. Oba vzdělaní muži mluvili v termínech, kterým Olin, při své nevelké snaze jejich konverzaci pochopit, takřka vůbec nerozuměl.

“Na závěr našich událostí zde máme špatnou zprávu,” pronesl v nízké tónině moderátor. Jeho rubáška přitom dostala černou barvu a na prsou se objevilo logo známého polostátního krematoria. “Bývalý generální ředitel společnosti Metro

-Skanska, PhDr. Karel Březovský, zahynul nedávno při letecké nehodě poblíže Moskvy. Soudruh Březovský, jak ho jeho přátelé i obdivovatelé oslovovali, byl nedávno povýšen do moskevské centrály společnosti. V době neštěstí letěl svojí helikoptérou prvně do zaměstnání. Příčina neštěstí se vyšetřuje. Je zde důvodné podezření na kolizi se zbytky špionážního satelitu americké firmy Comsat. Nefunkční satelit se v důsledku stáří již několik let na oběžné dráze rozpadá a některé jeho zbytky zasahují povrch země. O výsledcích šetření vás budeme průběžně informovat. Nyní již k předpovědi počasí, o kterém nás informuje doktor Čestmír Pláteník. Jak to tedy vypadá s počasím u nás, Čestmíre, máme se opět na co těšit?” obrátil se Smiřický již jasnějším hlasem na svého nepřítomného kolegu. Obraz přeskočil do studia zpráv o počasí, které bylo vyvedeno v červenooranžové tónině odpovídající současné situaci. Uprostřed studia stál usmívající se Čestmír Pláteník v moderním fialovém retro-obleku a za ním se přes celou obrazovku rozprostíral glóbus planety Země, na kterém nebylo ani mráčku.

“Je tomu skutečně tak, Vasile!” entuziasticky odpověděl Pláteník. “Máme se skutečně na co těšit. Teploty se sice ještě letos nedostaly výrazně nad padesát stupňů, nicméně začala pouze druhá půle května a já pevně věřím, že letos v létě bychom konečně mohli překročit sedmdesát stupňů. Vše tomu nasvědčuje - podívejme se společně na snímky našeho slunce z orbitálních teleskopů.” Před Olinem se na obrazovce objevil obrovský temně rudý kotouč, ze kterého do vzdáleností desítek milionů kilometrů vystřelovaly žhavé prsty slunečních erupcí. Podobné záběry nebyly v posledních patnácti letech ničím novým a nedonutily Olina ani k obligátnímu povzdechu, kterým obyčejně vítal zprávy o přicházejících a pro něho úmorných, vlnách veder. “Slunce letos rozhodně nezahálí a plní plán na 200 %,” pokračoval radostně Pláteník. “Dovolím si teď drobný žert - kéž by se tak dařilo i světové ekonomice.” Na obrazovce se nyní opět zabydlela mapa území české opričniny a doktor Pláteník ani nemusel nad satelitní mapou, zcela prostou jakéhokoliv stínu nebo obláčku, cokoliv objasňovat. “V nejbližších dnech bude příznivé počasí a dlouhodobá prognóza slibuje, že se všichni příznivci léta a teplých dnů mají na co těšit, zima letos v létě rozhodně nikomu nebude, ” zakončil vtipně a zároveň optimisticky svojí předpověď.

“Děkujeme za dobré zprávy, Čestmíre,” zahlásil z obrazovky Smiřický, “a nyní již ke zprávám sportovním. Připraven je Boris Rychlý.”

Sportovní zprávy shledal Olin nezajímavé a strohé. Profesionální sport byl na území české opričniny v úpadku již celou řadu let. Vendula mu sice vysvětlila, že dnešní moderní mladí lidé spíše dbají o svůj intelekt, ale od Borsakovského věděl, že se věci mají poněkud jinak - po dlouhých letech nekonečných korupčních skandálů se přišlo na to, že korupci bude lépe jaksi legalizovat. Celý systém, který Olin nebyl schopen zcela pochopit, spočíval v tom, že například vítěz fotbalového klání bude znám předem a fanoušci budou na stadiony lákáni atraktivností připraveného, dokonale plánovaného utkání a sázet budou na gólový rozdíl v každém zápase. O konečném stavu se rozhodovalo na tajných zasedáních Fotbalového svazu a trenéři hrajících mužstev byli informováni pět minut před koncem utkání. Na samém počátku, když tuto převratnou myšlenku začal před léty razit v parlamentu poslanec Haušmann, se jeho nápad setkával s řadou odpůrců. Nemohli však argumentovat se studií jeho týmu specialistů, jež jasně ukázala, že v Americe navštěvují WWF miliony lidí, kterým vůbec nevadí, že svalovci v ringu pouze následují pokyny a vypracovanou choreografii. Nápad nakonec prorazil a k systému se přidala celá řada dalších sportů. České sportovní nebe, do té doby zmítané skandály, se poté skutečně uklidnilo. Problém zůstával pouze v negativním přístupu sportovních fanoušků, kteří si na nový systém zvykali jen pozvolna, a stadiony se opět začínaly plnit až v posledních letech. Sportovní zprávy se převážně věnovaly řadě českých golfových turnajů, na kterých předváděly svoje umění, úměrné dlouholeté tradici tohoto sportu na území opričniny, hvězdy místního kulturního, hospodářského a politického nebe. Boris Rychlý věnoval delší pozornost nejvýznamnějšímu z nich - memoriálu senátora Viktora Koženého, kde hráč předurčený ke druhému místu k nadšení davu předváděl, s jakou elegancí je možno se na osmnácté jamce vzdát náskoku sedmi úderů, kterými do té doby vedl nad konečným vítězem Doc. Ing. Lžíčařem. “Ing. Lžíčař zvítězil v memoriálu Viktora Koženého, připočteme-li následující tři sezony, kdy se mu vítězství opět podaří vybojovat, již osmkrát, což je rekord, na jehož překonání si asi počkáme dlouho,” vyjádřil se obdivně Rychlý. Na samý závěr pořadu, coby zavrženíhodná kuriozita, se na obrazovce mihlo několik záběrů z pololegálního sprinterského závodu klonovaných atletů na sto metrů z Tokia. Vítězný čas klonu, jehož modelem byl dávný německý sprinter Armin Hary, dosáhl sotva pod osm sekund a byl pro diváky i odborníky zklamáním. To se Olin dozvěděl od Borise Rychlého, který celou událost komentoval se sarkastickým zabarvením hlasu. Ve stejném duchu pokračoval i v komentáři k zápasu NBA mezi Des Moines Lakers a Mexico City Timberwolves. Olin se tak z vysílání české TV SENZA dozvěděl, že většina basketbalistů je rovněž klonovaná, což byla informace, které se mu za celá léta pobytu v Americe nedostalo.

Namísto sledování pořadu “Bilionář”, který následoval po zprávách a který, ať již v té či oné podobě nebo jazyce viděl alespoň tisíckrát, přepnul Olin na sousední státní kanál, který byl věnován pořadům pro muslimy. Opět přepnul, aby nezmeškal sedmasedmdesáté pokračování populárního seriálu “300 případů majora Zemana juniora”. Z toho, co Olin vyrozuměl, překazí tentokrát vyšetřovatel JUDr. Zeman, v podání elegantního dobyvatele ženských srdcí Konstantina Balíčka, práci amerického nadnárodního řetězce obchodujícího s českými mozky. V tomto díle konfrontuje Zeman organizaci, která pod falešnými sliby rychlého zbohatnutí láká mladé české psychology a personalisty do Ameriky, kde je jejich inteligence a vzdělání využito k otrockým pracím s vědeckým zaměřením, jež vedou k získání Nobelových cen. Ty poté nezaslouženě přebírají jejich američtí zaměstnavatelé. Po splnění úkolu je takovýto pracovník hanebně přidělen na manuální práce při nočním čištění supermarketů, mytí nádobí v restauracích nižší třídy, případně prchá a vrací se bez peněz do vlasti, která vydává nemalé částky na to, aby zklamanému dotyčnému opět navrátila smysluplný život. Tento díl seriálu vrcholí zajetím vůdce bandy řádící na území české opričniny a návratem skupiny mladých vědeckých pracovníků z Ameriky (v Ruzyni přistává zvláštní letadlo plné mladých inteligentů shromážděných ze supermarketů a kuchyní od New Yorku až po LA. Zklamaní mladí lidé, nevědouce, jak je zrazená rodná opričnina přijme, podléhají dojetí, když je na letišti vítá sympaticky nakloněný dav sestávající převážně z mladých studentů psychologie). V závěru se americký prezident, hraný doyenem Městských divadel pražských Vladimírem Satoranským, veřejně v televizním přenosu omlouvá a nejasně přislibuje vrácení Nobelových cen do českých rukou. Na samý konec stojí JUDr. Zeman uprostřed Ovocného trhu čelem k budově Karlovy univerzity a vede vnitřní monolog, ve kterém si částečně gratuluje, ale zároveň si je vědom, že nesmí usnout na vavřínech a je nutno zachovat bdělost a vytrvale pokračovat v práci. Přes jeho mužný profil, pevnou bradu a vlnité vlasy, které mu čechrá nezvykle silný vítr, se začnou pohybovat závěrečné titulky a Olin se odebral ve společnosti dobře vychlazené láhve francouzského šampaňského do vířivé lázně.

Gott Mark VII

Katastrofa! Do odletu zbývají dva dny, a teď tohle! Nebyla to sice tak úplně jeho vina, ale faktem bylo, že se měl starat o klon a ne trávit veškerý svůj čas v zábavních podnicích a s Vendulou s následným pozdním vyspáváním… Carrington se nebude ptát, kdo to zavinil. Olin dostal jasně stanovený úkol, a ten nesplnil. Takových, kteří zklamali Allisony, se do Sanfranciské zátoky vešly tucty. I kdyby ho před nejhorším zachránilo dlouholeté přátelství se Sandrou, snadný život rozhodně skončil. Jak se to mohlo vůbec celé stát? přemýšlel trpce Olin. Jak tohle mohl Borsakovskij dopustit?!

Nádherný, dokonalý klon Karla Gotta ležel v tréninkovém centru uvázán na lůžku. Byl ve stavu totálního mentálního kolapsu, vyrážel nesouvislé skřeky, měl pěnu u úst a nepříčetně sebou trhal. Hulk předešlého dne oznámil Borsakovskému zprávu o nenadálém zkolabování. Ten, při svém monstrózním nadání číst myšlenky ostatních, okamžitě vycítil, že to s tou nenadálostí nebude tak docela pravda. Podrobil Hulka důkladnému výslechu a netrvalo dlouho a věděl, jak se celá věc odehrála.

Hulk! Jeho věrný Hulk, na kterého se mohl po celá ta léta spolehnout, si vylepšoval příjem prostitucí klonu Karla Gotta. Monitorovaný pohlavní styk, vzhledem k poslání klonu, byl v rámci urychlovacího procesu žádoucí, a dokonce nezbytný. To se ale nevztahovalo na pronájem pro divoké orgie pořádané zanedbávanými, znuděnými manželkami místních senátorů a podnikatelů. Každé úterý, namísto pohybu ve městě mezi lidmi, byl Holmes dopravován do státního penthausu v Pařížské ulici, kde byl netrpělivě očekáván madam Zorou Vexnerovou

-Šťávičkovou, bývalou známou osmibojařkou a nyní ženou senátora Šťávičky. Ten míval v úterky pravidelná dlouhá vládní jednání, následovaná vysedáváním v senátním klubu. Karel mezitím trávil u madam dvě hodiny a Hulk si ho vždy poté vyzvedl a odvážel na krátkou procházku po Petříně. Tam se klon po výkonu alespoň trochu provětral před cestou domů do Řitky.

Poslední ze schůzek proběhla poněkud jinak. Hulk neprozřetelně týden předtím prozradil Vexnerové-Šťávičkové, že její příští setkání s Karlem bude tím posledním. Zhrzená senátorova žena se rozhodla, že loučení bude stát za to a na poslední seanci si přizvala tři další přítelkyně z řad znuděné pražské smetánky. Co jí to vlastně napadlo, nikdo nevěděl. Hulk ji předtím důrazně varoval před jakýmikoliv excesy při “zacházení” s klonem. V osudný den řádně Karla před rezidencí předal do rukou bodyguarda Vexnerové-Šťávičkové a potom, jako každé úterý, vyrazil do nedalekého caffee na schůzku s dívkou, která nejenže shledávala jeho zelenou pokožku naprosto neodolatelnou, ale stála ho rovněž spoustu peněz. Kdyby se přitom Hulk lépe podíval do průjezdu domu, spatřil by skupinku čtyř urostlých mladíků pokuřujících nikotinové cigarety. Byli to bodyguardi dam, toho času přítomných v penthausu senátora a netrpělivě čekajících na Karla Gotta. Nalézal se mezi nimi i Srečko Stanišič, jenž sem diskrétně, v postranním vozíku své Jawy, nenápadně zavezl ženu svého zaměstnavatele, velkostavitele Haušmanna.

To, co následovalo věděl Olin z útržkovitých odpovědí, na které se Hulk zmohl kleče na kolenou před Borsakovským. Ten ho při jakékoliv odmlce neúprosně kopal do rozkroku a políčkoval. Očividně, po dvou hodinách, jako obyčejně, se Hulk objevil před domem, aby si Karla vyzvedl. Koloman Varga, jak se jmenoval bodyguard Vexnerové-Šťavičkové, mu oznámil, že ho paní Zora žádá o dalších dvacet minut a že se mu revanšuje. To sice bylo neobvyklé a proti dohodě, ale Hulk nic nenamítal. Po smluvené době, když mu bylo nevlídně sděleno, že to bude ještě nějakou chvíli trvat, se vehementně dožadoval vstupu do rezidence. Do cesty se mu postavil nejen drze se usmívající Varga, ale i trojice ostatních přítomných bodyguardů. Byl to právě Varga, který se dopustil osudné chyby, když přiložil špičku svého elektrického imobilizéru přímo na Hulkovu tvář. Augmentovaný Hulk mu úderem dlaní do žeber čtyři z nich zlomil a přitom stačil tvrdým direktním kopem přerazit pánev a zároveň vykastrovat dalšího z bodyguardů, který se na něho sápal. Třetí z nich měl tolik duchapřítomnosti, že se dal na ústup a vyvázl pouze se zlomenou klíční kostí a brutálně naraženou holení. Srečko Stanišič se rozhodl bojovat a zaplatil životem. Hulk ho prostě zvedl nad hlavu a mrštil jím o dlažbu tak silně, že se v něm, kromě rozbitých kostí, utrhly srdce a slezina. Hlášení o zraněních a úmrtí doručil následujícího dne Borsakovskému s obnaženou hlavou a na kolenou Policejní prefekt pražský.

Hulk se poté řítil do druhého patra, tam rozrazil dveře a naskytl se mu pohled na vyděšené dámy v různých stupních nahoty a na klon zmítající se na pohovce s pěnou u úst. Vystrašená Vexnerová-Šťávičková se očividně snažila zachránit situaci tím, že Karlovi otírala čelo mokrým ručníkem. Hulk ji odstrčil a na první pohled poznal, že je zle. Aplikoval sice sekvenci drog, které pro jistotu stále nosil u sebe, ale byl si dobře vědom, že je pozdě a jeho pohodlný život, tak jak jej znal, mizí v nenávratnu.

“Zatím nikam volat nebudete!” Znělo Olinovi jako rozkaz od Borsakovského, když prohlásil, že musí neprodleně informovat své zaměstnavatele v San Franc-Jose.

“Ale…?”

“Žádné ale, Oline,” pronesl již mírnějším hlasem Borsakovskij. “Prostě mi dáte dva dny na rozmyšlenou. Pokusím se nalézt řešení, což se mi asi nepodaří, ale mohu alespoň řádně promyslet hlášení, které podám Dolgorukému. Ten, jak jsem informován, se nalézá v posledních dnech v nedobrém rozmaru. Vynasnažím se alespoň, abych zajistil Hulkovi rychlou a milosrdnou smrt. To snad vydržíte, ne? Kam vlastně pospícháte? Silně pochybuji, že vás Carrington pochválí. Zkrátka ve vile ještě pár dnů zůstanete. Nepřeji si, abyste se poflakoval po Praze - máte toho takhle už dost.”

S tím Olin nemohl než souhlasit. Vendula se k němu navíc na posledních dvou schůzkách chovala chladně. Nyní, když byl její stálý milenec mrtev vinou někoho z Borsakovského lidí (jistě to již ví), bude možná trpká i vůči němu - stejně měl poslední dobou dojem, že ji nudí. Zapomeň na ni! Máš co řešit! V první řadě - může se ještě vůbec vrátit do Států? Má to význam? Co ho tam čeká? Zlaté časy lehké a výnosné práce, která mu byla přihrávána Sandrou Daielle, byly minulostí. I kdyby se Monika Allison nezlobila - a to ona bude, je zde stále Carrington, který je schopen mu připravit nepěknou smrt pouze z principu a na vlastní náklady. Nápad zůstat v Čechách, kterým se Olin zaobíral, nebyl rovněž z nejlepších, Borsakovskij by ho, jako bývalého zaměstnance Moniky Allison, rozhodně nemohl použít a jak by se zde živil? Byl zde rovněž zcela splacený dům v Oaklandu - ten mohl zkusit prodat, ale pro Carringtona bylo hračkou zablokovat jakoukoliv transakci.

Tohle vše se mu honilo hlavou při partičce golfu, kterou hrál s robotem na Dolgorukého pozemku. Robogolfer byl nastaven na porážku o dva údery při každém kole. Co musel robot předvádět na poslední jamce, aby jej špatně hrající Olin porazil, bylo velice zábavné a trochu Olina vytrhlo z jeho chmur. Na lidskou společnost neměl náladu a Borsakovskij byl stejně stále zalezlý ve své pracovně.

O svojí neblahé budoucnosti měl dostatek času přemýšlet i Hulk. Byl vězněn pod vilou ve vlhké kobce, která nebyla již dlouho používána. Vedle se nacházela místnost určená pro interogaci. Ta byla naposledy využita při výslechu nechvalně známého Dušinka Cimiče, který před dvěma lety se svou bandou terorizoval pražské hotely a kasina náležející pod Borsakovského správu - tudíž prakticky všechny. Dolgorukoj jeho zásluhou přicházel o nemalé částky a Cimičova brutalita vnášela strach, nespokojenost a nestabilitu mezi jeho subjekty. Situace se vyhrotila natolik, že bezzubá pražská policie projevovala více respektu gangsteru Cimičovi než Borsakovskému. Ten ve finále povolal do Prahy exekutivní skupinu čítající dva tisíce členů a vedení převzal právě Hulk. Následoval měsíc úporných bojů v ulicích města, hlavně na Malé Straně. Cimičova skupina byla nemilosrdně zlikvidována a vůdce dopaden. Při závěrečné ofenzivě Hulkových mužů shořelo několik bloků domů v sousedství bývalých Sovových mlýnů a popelem lehla i Strakova akademie. Dopadený Cimič byl podroben té nejtvrdší interogaci, při které vyzradil jméno okinawského shoguna, který přepíral fondy naloupené jeho bandou. Zmrzačené, mrtvé tělo Dušinka Cimiče poté bylo umístěno na dřevěnou káru, která byla tažena lidským spřežením sestaveným z přeživších členů jeho skupiny napříč Prahou. Přestože byla sobota, Dolgorukoj vyhlásil svátek, aby Pražané viděli, jak se car dokáže vypořádat s terorem a bezprávím na svém území. Byly to pro Hulka slavné dny.

Tomu teď byl konec. Dobře věděl, že jeho předešlé zásluhy jsou mu pramálo platné. Výslech mu sice nehrozil - nebylo proč vyslýchat, ale uvědomoval si dobře, že za svou proradnost bude poslán k Dolgorukému do Vladivostoku. Tam zasedne duma, která ho odsoudí k smrti. Jak doufal - k rychlé smrti. Hulk si uvědomoval, že se do současné situace dostal jen a jen vlastní vinou. Jeho privilegovaný život se až dosud odvíjel velice slibně. Dalších sedm let poměrně snadné služby pro Borsakovského a mohl jít do penze a odstěhovat se do města Palany na Kamčatce. Měl ten civilizací ještě málo poznamenaný kraj v okolí města rád a vzhledem k titulu bojara, se kterým mohl před důchodem napevno počítat, by pod jeho správu spadal okruh s mnoha tisíci verst. Území podél stejnojmenné řeky Palany zahrnovalo několik vesnic a sahalo až k Šelihovské zátoce. Jeho nákladná augmentace a železné zdraví ho opravňovaly k předpokladu, že se dožije nejméně sto dvaceti let. Manželka, nějaký ten malý Vasjuška a plány na klidné stáří byli v háji.

A to všechno kvůli jedný pražský buchtě, pomyslel si trpce, když uléhal na tvrdý kavalec. Na přitloustlého Čechoameričana, který měl díky němu rovněž problémů nad hlavu, si při svém sebelítostném truchlení ani nevzpomněl.

La Vie Continue

Třetího dne po incidentu se Olin rozhodl, že večer zavolá Sandře a situací jí objasní - děj se vůle Páně. Ležel právě na pohovce ve svém pokoji a odhodlával se k tomuto kroku, když ho Borsakovskij zavolal do salonu, kde se před čtrnácti dny prvně setkali. “Posaďte se Oline,” vyzval ho přátelsky. Měl na sobě pohodlnou sportovní soupravu, jeho vlasy byly rozcuchané a unavené oči vypovídaly, že toho tento nesmírně mocný muž v posledních dnech příliš nenaspal. Na jeho tváři se však zračila podivná spokojenost. Olina rovněž překvapilo, že kouřil. “Víte Oline, situace, do které jsme se společně a vlastní vinou dostali, není vůbec jednoduchá.”

“Děkuji za informaci Juane Ismailoviči,” prohlásil jedovatě Olin, “domníval jsem se, že vše jde jako na drátkách. Rozhodl jsem se, že se dnes pochlubím Sandře, jak zdárně vše pokračuje.

“To nebude třeba, seňoru Danielle jsem již kontaktoval…”

“Vy jste co… Co jste jí řekl? Jak reagovala?”

“Přeje vám hezký pobyt u nás a za týden vás v San Franc-Jose očekává, i s Karlem Gottem, samozřejmě. Abych nezapomněl - pozdravuje vás i Monika. Nějak na vás trpí, poslouchejte…”

Olin měl na jazyku spoustu otázek, potom si to ale rozmyslel a raději do sebe nalil odlivku ledové, pepřové vodky, kterou mu předtím nabídl Borsakovskij. Ten ho pozoroval pobavenýma očima a s vysvětlováním vůbec nepospíchal.

“Chcete mi říci, že se klon podařilo restaurovat?”

“Ale to vůbec ne. Musel být zničen ještě téhož dne po nehodě.”

“V tom případě mne napadá pouze simultánně vyvíjený záložní klon. Něco takového by však bylo zcela proti dohodě i zavedeným praktikám. Že by vaši Islanďané byli schopni vytvořit nový produkt během několika dnů je, domnívám se, naprosto nemožné.”

“Ani jedno, ani druhé. Do Států se přesto budete vracet s naprosto dokonalým produktem - novým modelem Mark VII. To jsem také řekl seňoře Danielle. Zároveň jsem ji požádal o extra týden času na finalizaci procesu urychlení. Zpočátku se jí to příliš nelíbilo, ale když jsem zdůraznil naprostou dokonalost posledního modelu, to vše při zachování stávající ceny, souhlasila.”

“No,” začal odměřeně Olin, “když jste se mne po mém příletu ptal, jestli vím něco o klonech, tak jsem se málem urazil. Teď vidím, že neprávem. Byl byste tak laskav, Juane Ismailoviči, a vysvětlil mi ve stručnosti, jak to hodláte celé provést? Domnívám se, že půjde o nějaký druh podvodu.”

Borsakovskij nesouhlasně zakýval vztyčeným ukazováčkem. “Žádný podvod Oline, nebo lépe řečeno, ne podvod v pravém smyslu tohoto nepěkného slova. Seňora Allison za své peníze skutečně získá dokonalý produkt. S naším malým incidentem ji nebudeme unavovat - pokud tedy souhlasíte?” a nečekaje na odpověď pokračoval: “Vy si ještě nalijte, ať se trochu uvolníte a já vám to celé objasním. Není to žádná veliká věda.”

Věda to skutečně nebyla a Borsakovskij vše Olinovi objasnil tak, že tomu se protáčely panenky. Z celé věci vyrozuměl, že Borsakovskij nebyl zrovna nadšen perspektivou vysvětlovat Dolgorukému, jak se pod jeho vedením podařilo zničit produkt za několik desítek milionů euro-rublů. Očividně si chtěl ušetřit nepříjemnosti a při té příležitosti zachránit život Hulkovi. Řešení bylo každopádně brilantní a úlohu zde sehrála i notná dávka štěstí. Poslední generace klonů byla sice fyzicky naprosto dokonalá a oproštěna od všech vnějších nedokonalostí předešlých modelů, ale vývoj stále trval několik měsíců. Vytvořit během několika málo dnů nový produkt bylo zhola nemožné. Řešení se nalézalo jinde. Při svých dřívějších výzkumech, jejichž detaily byli, samozřejmě přísně utajovány, přišli Islanďané na zajímavý “vedlejší produkt”. Relativně jednoduchými zásahy do mozku lidského dokázali vytvořit mentalitu totožnou s tou, kterou disponovaly klony. To bylo zatím bez praktického významu, ale s nástupem generace dokonalých produktů se celá situace stávala zajímavou. Byl to právě Borsakovskij, kterého po zničení Karla Gotta Mark VI, napadl odpovídající scénář. Olinovi byly implikace okamžitě zřejmé. Otřásl se mimoděk při představě, že od nynějška bude před každým nákladným klonováním probíhat hon na dvojníka, ze kterého se nechá “klon” lacino udělat. Dokázal si živě představit “úpravu” mentality nic netušícího ruského mužika, jehož jediným proviněním je dokonalé podobenství se zesnulou filmovou hvězdou nebo s mrtvým a oplakávaným členem zámožné rodiny. Ukonejšil se další sklenkou vynikající pepřové vodky a v tichosti poslouchal Borsakovského.

Ten ho poněkud uklidnil, když mu objasnil, že dokonalých dvojníků po světě tolik neběhá a i kdyby, jistě nebude trvat dlouho, než si klienti možnost podvodu rovněž uvědomí a budou vyžadovat garance. Produkce prvotřídních klonů je nesmírně výdělečná činnost a nikdo nechce zabít husu, která snáší zlatá vejce. Podobné úvahy jsou však zatím budoucností a nevztahují se na případ zničeného Karla Gotta Mark VI.

“Mohu se zeptat, Juane Ismailoviči, jak se vám tedy podařilo najít Gottova dokonalého dvojníka? Chápu, že sám disponujete rozsáhlou databází a máte přístup ke všem ostatním, ale přece jen… Neměl jste ani dostatek času.”

“Dvojník je v Praze a klíčový zásah do jeho mentality již byl podniknut. Hulkovi snad nebude trvat déle jak týden dovést urychlení, ha ha ha, v tomto případě vlastně zpomalení, do zdárného konce.”

“Hulkovi…?”

“No ano - Hulkovi. Pierre Antonovič by mne jistě za moji benevolenci nepochválil, ale má nyní starostí nad hlavu a já ho nemíním obtěžovat. S Hulkem bych se nerad loučil a pomalou smrt, ke které by byl patrně ve Vladivostoku odsouzen, si také nezaslouží. Já už si to s ním srovnám - prodloužil jsem mu službu o pět let. To ho naučí a zároveň mu zbude dost času na ty jeho velkostatkářské ambice v Palaně, a když bude chtít, tak i na rodinu.”

Olinovi, který měl původně k nápadu silnou nedůvěru, a nejen z obavy, že Monika nebo Carrington na celou věc přijdou, se po páté vodce začínala Borsakovského idea zamlouvat. Nyní, když věděl, že ušetřen bude i Hulkův život, začínal být plánem nadšen.

“No dobrá, ale jak jste dvojníka vlastně objevil?” zeptal se již poněkud podroušeným hlasem.

“Možná vás to překvapí, Oline, ale dvojníka jste mi vlastně přivedl vy sám.”

Olin vyprskl vodku, kterou měl v ústech a zároveň si polil čisté nohavice. První co ho totiž napadlo bylo, že Borsakovskij považuje za nástupce zničeného klonu právě jeho - bude podroben lobotomii a slavnostně předán do rukou Moniky Allison coby hřebec pro její sexuální hrátky. To, že je vizáží na míle vzdálen originálu a že něco podobného prostě nehrozí, ho s trochou lítosti napadlo až v příštím okamžiku.

Borsakovskij, který již měl rovněž něco vypito, zapnul obrovský holografický display nad jejich hlavami. Olin v oparu počínající opilosti nejprve nerozeznával nic, ale potom si uvědomil, že sleduje příjezdovou cestu k vile, snímanou obranným dronem z výšky několika desítek metrů. Za několik sekund se objevil taxík, zastavil před vilou a z něho vystoupil on sám v den příjezdu. Obraz se nyní přiblížil a za volantem taxíku spatřil Olin tvář Karla Gotta.

Tak proto mi byl od začátku tak povědomý, rozpomenul se na

nešťastného taxíkáře Bogdana, který mu po cestě z aeroportu líčil svoji neradostnou existenci v Praze. Tvůj život konečně chytil ty správné obrátky, hombre, pomyslel si na účet drožkaře Olin a dopil zbytek vodky ve sklence.

“Na tu podobu mne upozornila Roxana hned první den po vašem příjezdu. Pamatujete na to asijsky vypadající děvče na stráži u brány?” pokračoval Borsakovskij. Povídá mi: “Víte, Juane Ismailoviči, ten taxíkář, co dneska přivezl pana Vondráčka z letiště, vypadá docela jako ten divně se chovající člověk, který bydlí v areálu a je neustále s Hulkem.” Borsakovskij si zapálil další kubánský doutník a dal nohy v pantoflích na stůl. “Vůbec jsem tomu zprvu nevěnoval pozornost, ale po incidentu mne napadlo, že by to snad mohlo být řešení. Musel jsem však zjistit a prověřit celou řadu skutečností.”

První, co musel Borsakovskij udělat, bylo Bogdana identifikovat a najít. Již samotná identifikace nebyla bez problémů. Dron i Roxana sice číslo vozu zaznamenaly a bylo potom maličkostí prohledat databázi magistrátu - jenže tam se nikdo takový nenalézal. Číslo patřilo vozu registrovanému na jméno Karel Pittner. Taxíkář tohoto jména před několika lety zemřel na selhání jater v důsledku nadměrného požívání alkoholu. Na magistrát byl vyslán jeden z Borsakovského lidí. Trvalo několik málo minut, než se příslušný úředník přiznal k manipulaci se záznamem. Nebylo mu třeba ani hrozit, jak byl vystrašený. Bogdan však nebyl k nalezení ani na svém stanovišti poblíž letiště. Tam se alespoň čtyřčlenná exekutivní skupina, pověřená Borsakovským, dozvěděla, že hledaný má dnes volno a rovněž dostali jeho adresu na Sídlišti.

Sídlištěm byl samozřejmě myšlen Južnyj gorod, který se dnes rozpínal na ploše bývalého Jižního Města a sahal až k Říčanům.. Žilo zde přibližně dva miliony obyvatel a současná architektura neměla s dávnou panelovou zástavbou zhola nic společného. Celé Sídliště se skládalo z šesti obrovských staveb, kterým se říkalo pecny, a ze stovek staveb menších, jejichž úroveň sahala od relativně vzhledných rodinných domů k chatrčím z vlnitého plechu, které by se lépe vyjímaly v chudé brazilské favele. Těch několik rodinných staveb bylo, bez výjimky, obehnáno zdí a drátem pod vysokým napětím. Jejich nešťastní obyvatelé se tak oddělovali a bránili před svými chudšími sousedy.

80 procent obyvatel Sídliště žilo v pěti pecnech. Čtyři z nich patřily do majetku Dolgorukého a jeden vlastnil osobně Borsakovskij. Pecny se jim říkalo prostě proto, že vypadaly přesně jako obrovské, oválné pecny chleba. Tento druh ekonomických staveb byl po světě běžnou záležitostí již řadu let. Nejednalo se vlastně o stavbu v pravém smyslu slova. Stavebnímu materiálu se ve stavařském žargonu výstižně říkalo dough, neboli těsto. Byla to laciná biologická masa s tou užitečnou vlastností, že několik málo stovek tun polotekuté mazlavé hmoty dokázalo přidáním vhodného aktivátoru vykynout do pecnu, který měl půdorys od několika desítek hektarů po několik čtverečných kilometrů a byl až tři sta metrů vysoký. Prostě se vybudoval obrovský mělký bazén, navezla se hmota, přidal se aktivátor a během osmačtyřiceti hodin voilá - stál zde kolos, který byl plný tenkostěnných bublin nejrůznější velikosti. Některé z nich byly velikosti záchodu a jiné třeba zimního stadionu. Byla zde rozlehlá ploščaď a několik dalších obrovských bublin, které byly záměrně vytvořeny vháněním stlačeného vzduchu do příslušných míst v průběhu procesu kynutí. Tyto prostory sloužily pro nejrůznější účely, od nákupních středisek až po garáže, byl zde rovněž pravoslavný kostel a vězení. Po vytvrdnutí musel být pecen sonarem zmapován a nastoupily stavební firmy patřící, takřka bez výjimek, některému ze senátorů nebo poslanců. Ty prořezaly dle plánu v tvrdých a odolných stěnách bublin ulice a cesty. Jednotlivé bubliny horizontálně rozdělili do pater a dodaly rovné podlahy. Vystavěli klíčové objekty a postaraly se o celou infrastrukturu. Byla rovněž zřízena síť veřejné dopravy. Šestý pecen nesl hrdý název Gross-Palasův nápravný ústav. Byl obehnán šedesát metrů vysokou betonovou zdí a vodním příkopem, do kterého bylo svedeno jedno z ramen Vltavy. O odpykávali v něm těžké tresty výtečníci, kteří se někdy pokoušeli podnikat bez příslušného vzdělaní a patřičných oprávnění. Tisíce nejrůznějších pěstitelů řepy, brambor, stánkařů a dalších drobných “podnikatelů” zde mohly v průběhu dvacetiletých nepodmíněných trastů zpytovat svá černá svědomí.

V největším z pecnů žilo více než půl milionu obyvatel. Nedalo se jim zdaleka všem říkat nájemníci - mezi obyvatelstvem Sídliště panovala třicetiprocentní nezaměstnanost a řada z nich zde bydlela načerno. Borsakovského manažeři disponovali početnými a skvěle vyzbrojenými exekutivními skupinami a jejich členové se nerozpakovali zbraní použít, nicméně řádná a systematický výběr nájemného v těchto lidských úlech bývala někdy nad jejich síly. Obyvatelé se často sdružovali v nepřehledných komunitách a stávalo se, že ty proti sobě vedly urputné boje. Před pěti lety proběhly rozsáhlé nepokoje v pecnu č. 4, který patřil Borsakovskému. Zahynulo tenkrát přes padesát tisíc obyvatel a povolané exekutivní skupiny se po dobu tří týdnů, kdy boje trvaly, pořádně zapotily. Veliké štěstí bylo, že “těsto” mizerně hořelo - jinak by lehla “čtyřka” popelem. Klidu si lidé bydlící v pecnech příliš neužili. Pro některé byla takováto existence pravým peklem a na straně druhé existovali i lidé, jimž byl jejich pecen celým světem - zde se narodili, zde trávili celý svůj čas a venku v životě nebyli, přestože jim nikdo nebránil.

V jednom z těchto vykynutých měst konečně Borsakovského exekutivní skupina lokalizovala i Bogdana Sílu. Po nočním příjezdu do apartmá správce pecnu se velitel skupiny prokázal pověřením od Borsakovského, které správce přijal s uctivou úklonou. Pro něho obyčejně signalizoval příjezd lidí přímo od guvernéra nepříjemnosti. Pověření v praxi znamenalo, že se stává podřízeným velitele skupiny po dobu, kterou ten uzná za nezbytnou pro splnění úkolu a musí plnit veškeré jeho rozkazy. Velitel samozřejmě automaticky přebíral komand nad exekutivní skupinou správcovou. Nebylo divu, že se správci v podobných případech nemohli dočkat, až uvidí záda Borsakovského lidí a oni se opět stanou pány nad svým svěřeným pecnem.

V tomto případě se dočkal brzy. Bogdan Síla, coby zaměstnaný taxíkář, obýval několik bublin v ukrajinské enklávě. Byl znám svým pitím, světáckým životem a milostnými avantýrami. Dokonce i sám správce věděl o jeho existenci. To bylo u člověka, který měl na starosti několik set tisíc lidí velmi nezvyklé a řadilo to Bogdana k pecnové smetánce. Ten byl objeven, vzhledem k pozdní noční hodině, v posteli. Nebyl však probuzen z tvrdého, zaslouženého spánku, ale byl vytržen od sexuálních hrátek se dvěma osmnáctiletými letuškami ČA a jejich ztepilou matkou. Když se to Borsakovskij, po zdárném ukončení celé akce, dozvěděl od velitele vyslané skupiny, spokojeně si zamnul ruce a zamumlal něco o štěstí při vší smůle - Bogdanova pohlavní nenasytnost byla skvělým předpokladem pro úspěšnou produkci “klonu” Karla Gotta.

Olin sledoval z malého okénka letadla spoře osvětlený Angel Island ležící v zátoce mezi dvěma do noci zářícími metropolemi, San Franc-Jose a Oaklandem. Již rozeznával monstrózní sídlo Allisonů i osvětlenou přistávací plochu. Jím i Karlem Gottem lomcovala turbulence provázející sestup na přistání. Za to může ten hajzl Carrington, blesklo mu hlavou - Sandra by pro něho poslala jistě něco civilizovanějšího. Čtyřhodinový let z Prahy si představoval poněkud jinak. Soukromé letadlo pro ně sice přiletělo ve smluvenou hodinu na Dolgorukého privátní letiště, ale rozhodně to nebyl pohodlný Northrop-Lear, běžný dopravní prostředek vlivných tohoto světa. Vyslali pouze armádní Raytheon, používaný obyčejně pro rychlý výsadek exekutivních skupin. Byl sice schopen dosáhnout rychlosti Mach 4 a, v případě potřeby startovat vertikálně z místa, ale pohodlím rozhodně neoplýval. Olin po celou cestu pozoroval Karla, kterému nedostatek komfortu očividně vůbec nevadil. Upíral do prázdna svůj svůdný, přimhouřený ložnicový pohled a neustále si tiše prozpěvoval o jakési včelce Máje. Krátký plnovous mu již oholili a jeho podoba s bývalou hvězdou českého showbyznysu byla nyní dokonalá. Olin Moničina tajemníka při každém otřesu letadla hlasitě proklínal. Náladu mu poněkud pozvedl až úchvatný pohled při přeletu nad Las Vegas, jež zářilo v noční nevadské poušti, přikryté průhledným dómem, který jej chránil před osmdesátistupňovým horkem jako obrovská pohádková orchidea. Tento pohled zároveň signalizoval, že doba přistání není daleko. Na palubě letadla čekala Olina poslední komplikace. Druhý pilot mu předal s pobaveným úsměvem na tváři komplikovaný barokní oděv s písemným vzkazem od Sandry - Monika si přeje, aby Karel z letadla vystoupil v barokním kostýmu, takovém, jaký se nosil ve Vídni na konci osmnáctého století. Byly zde kalhoty pod kolena, podkolenky, střevíce, brokátový šosatý kabátek i napudrovaná paruka. Olinovým nelehkým úkolem bylo asistovat Karlovi v otřásajícím se letadle při výměně jeho kalhot do zvonu a růžové přiléhavé košile za nezvyklý ohoz připravený Monikou..

Poslední týden strávený v Řitce se od klonu nehnul na krok. Pokoušel se sice několikrát volat Vendule, ale ta jeho hovory nebrala a když se s ní konečně spojil, tak se chladně vymlouvala na bolesti hlavy a pracovní povinnosti. Bylo mu jasné, že smrt jejího milence vrazila do jejich vztahu klín, který se mu již patrně nikdy nepodaří odstranit. Naštěstí neměl příliš času o Vendule přemýšlet, klon ho dostatečně zaměstnával. Všechny jeho parametry se až zázračně shodovaly s těmi, kterými se chlubila zesnulá hvězda českého politického nebe dvacátého století. Zpočátku nebylo snadné sledovat, jak určitá část osobnosti, která si říkala Bogdan, se před jeho očima rozplývá a mění. Vždy si však vzápětí uvědomil, jaké mají všichni, tedy asi kromě Bogdana, vlastně obrovské štěstí. Dobře mu dělal i pohled na Hulka při práci s “klonem”. Hulk by to měl “za pár”, nebo už by také mohl mít po brutální popravě - tak uklidňoval Olin svoje nečisté svědomí. Vše probíhalo hladce a rodil se dokonalý Karel Gott Mark VII. Byl nyní výhradně oslovován jako Kája a jedinou pihou na kráse byl jeho zlozvyk, kterého se nemohl zbavit - nepromeškal příležitost, aby si sám sebe neprohlédl v zrcadle, nebo v odrazu skla, případně vodní plochy. To však byla maličkost - skutečný Karel Gott tak mohl činit rovněž, kdo mohl s jistotou říci, že nikoliv?

Letadlo konečně přistálo a z jeho zádi se vyklopila rampa. Olin Karla zběžně zkontroloval, pod krkem mu urovnal neposedné fiží, sebral si svůj těžký kufr a oba vystoupili na plochu letiště. Deset metrů před nimi se nalézal nádherný kočár i s kočím v barokním kostýmu. Ke kočáru byly zapřaženy čtyři páry bílých koní s růžovými chocholy. Olin s Karlem jenom stáli a zírali, když se odhrnula záclonka a vyhlédla krásná žena v dobovém kostýmu s hlubokým dekoltem. Na hlavě měla bílou paruku, Olin v ní poznal Moniku Allison a zároveň ho u srdce bodla vzpomínka na Vendulu. Karel byl natolik překvapen, že si přestal prozpěvovat a na tváři se mu objevil nadržený úsměv. Monika přátelsky kývla směrem k Olinovi a poté svůdně, ukazováčkem, pokynula Karlovi aby si k ní do kočáru přisedl. Olin se naposledy koutkem oka na klon podíval a postrčil ho loktem:“Tak padej a koukej se snažit - jsi přece Gott Mark VII. Já už jsem něco podobného, konec konců, ochutnal.”

Konec