Akademie vyvolenych (1)- Akademie vyvolenych

Archer, K. C

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Dvacetiletá Teddy Cannonová je vtipná, impulzivní a trochu sebestředná žena. Je vynalézavá. Myslí jí to. Dokáže lidi odhadnout se zarážející přesností. Není úplně typická dívka. Je jasnovidec. Když ji řada nemoudrých rozhodnutí přivede do svízelné situace, zasáhne tajemný muž, který ji pozve do jisté soukromé školy na ostrově v Sanfranciském zálivu, kde studenti procházejí téměř vojenským výcvikem. Panuje tu soutěživost a naprosté utajení; mezi vyučovací předměty patří detektivní práce a taktika speciálních jednotek, ale také například telepatie či telekineze. Kdo takový výcvik přežije, může postoupit do vyšších pozic, aby s pomocí svých schopností chránil svět.

KAPITOLA PRVNÍ

Strip. Pokud někde na světě existovalo místo s výstižnějším jménem, tak o něm Teddy Cannonová nevěděla. Název hlavního bulváru v Las Vegas neměl se striptýzem nic společného, ale právě o něj tady šlo - oškubat turisty o peníze, svlékat ženské, obrat opilce o poslední zbytky důstojnosti a strhat ze svatby poslední zbytky romantiky.

Taxikář ji zavezl ke vchodu hotelu Bellagio, kolem jeho slavných fontán. Chvilku čekal za prodlouženou limuzínou třešňově červené barvy. Byla lesklá, nablýskaná a úděsně nevkusná, a to i na zdejší poměry. Teddy pozorovala partičku opilých dvacátníků, jak vystupují a sborově křičí „Véé-gááás! Veé-gááás'“ Uprostřed skupinky byla zvlášť plastově vypadající blondýna ve vypasovaných šatech s korunkou ve vlasech a růžovou stužkou s nápisem Oslávenkyni. Za ty šaty nejspíš utratila celou výplatu. Dneska si dá pár kosmopolitanů a udělá něco, čeho bude hned zítra litovat. Bylo jen jedno místo, kde by Teddy takovou dívku chtěla potkat - u pokerového stolu. Byla čitelnější než noviny.

Řidič poklepal na taxametr. „Dvacet dva padesát." Teddy nerada utrácela peníze za taxík, ale neměla na výběr Den předtím prodala svoje milovane volvo z roku 2004. Dostala za něj pět tisíc, dost na to, aby dnes měla peníze do hry.

Přikývla, ale po penežence ještě nesáhla. Místo toho se znovu zadívala na partičku před hotelem a pokusila se odhadnout je.

„Co se děje?" zeptal se řidič. „Nervózní?"

„Já?“ Upravila si paruku. Příšerné svědila. „Vůbec ne.“

„Ale méla byste být. Něco vám řeknu, slečinko. Ať děláte, co děláte, kasino nikdy neprohraje.“

Zadívala se mu ve zpětném zrcátku do očí. „Já taky ne." Pak se odmlčela a zbytek té věty si nechala pro sebe.

... ty debilní sexisto.

Ale utnula svůj sarkastický vnitřní monolog a místo toho dodala něco přijatelnějšího: „Protože nehrajú jako slečinka.“

Zasmál se, až se mu rozechvěl pupek. Teddy věděla, že ten její by se tak nechvěl. Protože byl falešný. Sto procent bavlna, nula procent chvění. „Když myslíte,“ řekl taxikář. „Las Vegas - všichni mají pocit, že tu čekají zrovna na ně.“

Ne všichni. Jenom já.

„Jste zdejší?“ zeptal se.

„Jo.“

„Zvláštní. Nevypadáte na Vegas.“

Zřejmě to mělo znamenat, že nevypadá ani na striptérKu, ani na servírku, ani na tanečnici z varieté - na rozdíl od té plastové blondýnky. Teddy si nebyla jistá, jestli to má brát jako kompliment, nebo jako urážku.

Tak či tak se pleil.

Teddy Cannonová byla přímo ztělesněním Vegas. Vyrůstala jen dvacet kilometrů odsud, a stejně jako tohle město se k tomu, čím je, vypracovala sama.

V sedmé třídě dostala za úkol vyhledat své předky a přednést referát o kořenech své rodiny. Nasadila smutný výraz, protože chtěla zahrát učitelce na city a úkolu se úplně vyhnout. „Ale paní Gilbertově,“ řekla schlíple, „já jsem adoptovaná. O svých rodičích nevím vůbec nic.“ Paní Gilbertově, která tehdy byla v osmém měsíci těhotenství a kotníky už měla oteklé jako dva fotbalové míče, byla rozmrzelejší než obvykle.

„Ježišmarjá, Teddy... Tak si prostě něco vymysli!“

Do té doby ji nikdy nenapadlo, že by to tak mohla udělat. V duchu si prošla různé možnosti a rozhodí se, že se stane Írkou. Ne z rodu těch rusovlasých Irů s andělskou tváří a zelenými obleky. Ne, bude z rodiny černých Irů. Věčný outsider z komunity mazaných rváčů, ke kterým se štěstí otočilo zády. O pár let později tak rozhodně vypadala. Byla střední postavy, štíhlá a šlachovitá, měla havraní vlasy a oči tak světlé, že vypadaly skoro stříbrné.

Ne že by ji teď někdo poznal.

Dnes měla na hlavě dlouhou platinově blond paruku, pod kterou schovala krátké tmavé vlasy, a kontaktní čočky, které její stříbrné oči přebarvily na hnědo. Vycpávky pod oblečením ji přidávaly patnáct kilo a k jejím čtyřiadvaceti rokům taky několik let navíc. Oblečení nakoupila z druhé ruky - naškrobenou bílou blůzu se stopami propoceného podpaží, černou sukni pod kolena a lodičky s leopardím vzorem. K tomu spousta laciné bižuterie. Chtěla vypadat jako žena, která se snažila vymódit, aniž by si uvědomila, že se jí to vůnec nepovedlo. Takhle tu zapadne.

Převlek jí zajišťoval, že se na ni nikdo nepodívá podruhé. Protože kdyby se kdokoli - zejména ochranka - podruhé podíval..., tak by byla v háji.

Taxikář byl pro m první zkouškou. Prošla.

Zaplatila mu, vyhrabala se ze zadního sedadla a vyrazila do otočných dveří kasina. Punčocháče se jí třely o vycpaná stehna a při každém kroku vydávaly zvuk podobný vrzání cvrčka. Horký kandidát na nejotravnejši zvuk ve vesmíru.

Vešla do Bellagia a procházela vstupní halou. Už celé týdny nevytáhla paty z bytu. Bože, ty peníze, ta chamtivost. Vsaď víc, vyhraješ víc! Hlasité zvonky. Blikající světla.

Blikajícímu světlu se z principu vyhýbala. Mohla by z něj dostat záchvat. Jako dítěti jí diagnostikovali epilepsii a od té doby brala prášky, aby vyloučila divoké, nepředvídatelné epizody, které ji ob čas přepadly (jednou dokonce na parkovišti před Luxorem). Dnes ráno si ovšem lek nevzala. Otupoval její smysly. I cesta z pohovky k lednici jí pak pripadala, jako by se pohybovala pod vodou.

Podívala se na bankomaty po pravé straně - byly připravené pro ty, komu eště na úctu zbývala aspoň nějaka častka. A něco z těch peněz dnes skončí v její kapse, jestli ovšem projde přes kamery u vstupu do herny. Ošálit software na rozeznávání tváří je docela o ušek. Sklonila hlavu a dívala se na zem před sebou.

Když mířila ke stolům, v duchu se jí vybavila slova šéfa bezpečnosti z MGM (Metro-Goldwyn-Mayer).

Doživotní zákaz vstupu do všech kasin na Stripu.

To prokleti které jí před tolika měsíci předali spolu se soudním zákazem vstupu, jí vysávalo vzduch z plic. Strčila ruku do kabelky, nahmatala lahvičku s léky pro případ, že by ji vlastní tělo chtělo zradit, a šla dál.

Nemíní přece vtrhnout do trezoru kasina ve stylu Dannyho parťáku. Chce si jen zahrát několik partiček pokeru. Potřebuje si zahral. Potřebuje vyhrát. A rozhodně, docela určitě se nesmí dál chytit. Teddy nechtěla ani pomyslet na dramatické následky, které by to pro ni mělo.

Bohužel to bylo to jediné, na co teď dokázala myslet.

Zaprvé tu byl faktor Sergej. Sergej Zharkov byl bookmaker z Vegas, který se vytahoval, že má konexe na ruskou mafii. Bookmaker s křivým úměvem hladového kojota, který měl pro každou svou pistoli nějakou přezdívku. Nebyl to ten typ, kterému byste chtěli dlužit 270 352 dolarů. Jistě, se Sergejem bývala kupa legrace, dokud vyhrávala. Ten člověk byl samý šprým. Ale když se k ní štěstí otočilo zády... No, přiznejme si, že už to bylo pěkně dávno, co na jeho tváři naposledy viděla ten nenapodobitelný úsměv.

Ale to by nebylo to nejhorší. Nejhorší bylo totiž zároveň to nejstupidnější, nejohavnejší a nejsobečtější, co kdy udělala, a to u ní s jejím sáhodlouhým seznamem velice pochybných rozhodnutí už opravdu něco znamenalo: Potají si třikrát vybrala peníze z penzijního sporení svých rodičů. Vzala si 90 000 dolarů, aby splatila aspoň část dluhu a koupila si trochu víc času. Aby ukázala, že je schopna splácet.

Sergej ji dal termín do konce týdne, aby mu doplatila zbytek. Kdyby to nestihla... Kdyby se rozhodl, že zbytek peněz vyždímá z jejích rodičů... Teddy se narovnala a umínila si, že se nenechá ochromit panikou.

Jeden z bezpečáků kasina prošel přímo kolem ní a nevěnoval jí jediný pohled. Dobře. Její plán zatím fungoval. Ještě pořád se všechno dalo napravit Vyřešit záležitost se Sergejem Vynechal z toho rodiče. Vrátit všechny peníze, dřív než si někdo něčeho všimne.

V pokerovém sále bylo plno a hlučno. Uvaděč ji nasměroval ke stolu, kde bylo místo. Teddy se posadila. Texas Holdem, bez limitu. Uměla hrát cokoli, ale tohle byla její oblíbená varianta.

Odkašlala si a nasadila sympatický jižansky přízvuk. „Mohla bych si od někoho z vás koupit žetony?“ zeptala se, načež vyklo pila na stůl obsah své kabelky - lahvičku s léky, mince a účtenky. Tohle uměla dokonale: přesvědčit všechny kolem, že je pitomá a opilá. Z hromádky vybrala nové stodolarové bankovky a zbytek nahrnula zpátky do kabelky.

Krupiér - zodpovědně vyhlížející muz kolem čtyřicítky - zakoulel očima a vyměnil jí hotovost za žetony. Jako mávnutím kouzelného proutku se vedle ní objevila servírka a zeptala se, co si dá k pití. „Díky, zlato,“ řekla Teddy, „a dala bych si ještě jeden rum s kolou.“ Ještě jeden, jako by pila celý večer. Musela se za svou ra finovanost aspoň v duchu pochválit, ale hlavně doufala, že to zaregistrovali ostatní hráči. Ďábel se skrývá v detailu a tak podobně.

Teddy se opřela lokty o čalouněný okraj stolu pokryty zlatou kůží a přejela konečky prstů po zelené plsti. Nervy, které jí ještě před chvílí dávaly zabrat, se zklidnily jako pokaždé, když se chystala hrát.

Teddy si prokřupala klouby na prstech. Teď byla ve svém živlu. Měla ještě jeden poslední pokus.

Krupiér se na ni zadíval. „Připravená?“

Byla připravená? Už několik měsíců v kasinu nebyla. Přesně pět měsíců, tří dny a dvě hodmy. Nemohla se dočkat, až si zase zahraje. „Rozhodně.“

Oba hráči na blindu vsadili - jeden padesát, druhý sto. Teddy si poposedla, aby líp viděla, jak se rozdávají karty hráčům. Sama dostala úplnou bídu: osmičku a trojku různých barev. Fajn. Ten tokrát to složí brzy a trochu se zorientuje v situaci kolem stolu.

Bylo tam osm dalších hráčů plus krupiér. Několik mužů v drahých oblecích, kteří byli ve Vegas nejspíš na služební cestě. Jistě, budou se chtít před kolegy pochlubit, jak jen tak mimochodem v kasinu vyhráli balík, ale Teddy pochybovala, že by riskovali hněv manželek a opravdu se o to pokusili. Dál: Atraktivní Číňanka kolem čtyřicítky s velikým diamantovým prstenem. Vypadala trochu otráveně. Možná tu jenom zabíjí čas do začátku nějakého představeni. Po pravici té ženy dva pánové přes padesát - nejspíš pravidelní návštěvníci. Solidní hráči, kteří krupiéra oslovovali jménem.

Poslední hráč si přisedl až po ní a zaujal místo po její levé ruce. Stejně jako ona se během hry opíral lokty o kožený okraj stolu Měl modrou košili s vyhrnutými rukávy a svalnatá opálená předloktí. Teddy se zaměřila na jeho ruce. Vypadaly silné a zručne. Chvíli je pozorovala, jak si pohrávají s žetony. Pak si uvědomila, ze se sama začíná červenat. Kruci. Na tohle neměla čas.

Její pohled pomalu stoupal vzhůru. Statná hruď, široká ramena. Žádna kravata, košile rozepnutá dost na to, aby byl vidět další kousek opalene kůže. Pak se po očku zadívala na jeho obličej a zadržela dech. Ten chlap byl opravdový fešák. Ten typ, co by se za normálních okolnosti hned dostal na její seznam vánočních přání. Lícní kosti, zelené oči, ostře řezaný nos, zalomený jen tak

akorát, aby nevypadal moc jako hezoun - jako by se už párkrát popral, ale ten druhý vždycky dopadl hůř.

[ako by vycítil její pohled, maličko pootočil hlavu a pozdravil ji krátkým kývnutím.

Když se na něj dívala přímo, byl ješte pěknější. Ale Teddy se přinutila soustředit se na karty. Dnes večer musela myslet jen na jediného muže: na Sergeje Zharkova.

V příští hře jí štěstí pralo víc: Dostala dvě desítky. Dorovnala na sto a zůstala ve hře. Jedna služební cesta to položila a odpadl i jeden ze stalých hostů. Všichni ostatní si počkali na flop. Krupiér otočil tři karty. Křížová pětka, pikový kluk, srdcová sedma.

Číňanka přihodila další stovku. Ostatní hráči jeden po dru hem složili karty a nechali to na Teddy.

Teddy věděla, že ta ženská blafuje.

„Ale jak to víš?“ zeptala se její kamarádka Morgan (upřímně řečeno se neptala, ale kňourala jako šestiletá), když si pred ně<a- kými dvěma roky vyrazily do kasina společně a ona tam prohrála skoro tisícovku. „Jak víš, kdy ostatní bLafují?“

Teddy by jí o tom mohla vykládat celý den. Třeba podle očí - dívají se na vlastní žetony, nebo někam jinam? Podle mimiky úst - zatínají zuby, nebo jsou uvolnění? Když se někdo dotkne svých žetonů, znamená to tohle, když se dotkne karet, znamená to něco jiného Ale kdyby měla odpovědět čisté podle sebe, vystačila by si s jediným slovem: instinkt. Věděla to, protože to věděla. Niícdy se ani nepokoušela to někomu vysvětlit, protože ji bylo jasné, že by to znělo směšně.

Bylo to něco podobného, jako když se dítě naučí počítat na prstech, aniž by mu to někdo ukázal. Prostě si najde způsob, jak vyřešit problém. Nedokázala přesně poznat, co si dotyčm člověk myslí, ale vždycky poznala, jestli lže. Protože když lhal, zmocňovala se jí úzkost tak intenzivní, tak znepokojivá, jako by na ni každa molekula ve vesmíru křičela, al dá na svůj pocit.

„Znáš ten pocit, Když jdeš po ulici a myslíš si, že tě někdo sleduje?“ zeptala se tehdy, když to Morgan zkoušela vysvětlit. „Když nastoupíš do výtahu s někým, kdo vypadá jako úchyl? Když na tebe tvůj vnitřní hlas křičí: TOHLE JE ŠPATNĚ! a tobě nezbývá než ho poslechnout?“ Ale stejně to Morgan nepochopila. Nicméně Teddy už dlouho věděla, že je lepší vůbec se nepokoušet lidem kolem sebe něco vysvětlovat.

Už od dětství ji ten pocit někde v žaludku učil ošklivou pravdu: Všichni lžou. Její otec lhal, když se ho matka ptala na oblečeni Spolužáci lhali, když se jich učitel ptal na domácí úkol. Holky, které se tvářily jako její kamarádky, lhaly, když se jich ptala, co budou dělat o víkendu. Nemohla žít ve stavu neustálé úzkosti, ale zároveň nemohla žít ani s pocitem, že každý, komu důvěřovala, je zcela nedůvěryhodný. A tak dělala všechno pro to, aby svému instinktu nenaslouchala - kromě u pokerového stolu. Léky jí pomáhaly ten pocit otupovat, ale zároveň se po nich nedokázala soustředit. Proto je dnes vynechala. Protože dnes bude potřebovat každé eso v rukávu.

V žádném kasinu jí nikdy neprokázali, že by při hře podváděla. Protože - technicky vzato - nepodváděla.

Teddy se podívala na tu ženu a dorovnala. Na turnu se objevila osmička.

Aniž by se podívala na své karty, přihodila leddy ještě jednou, tentokrát už větší část svých žetonů. Seděla zcela nehnuté a pozorovala ženu na opačné straně stolu. Ten pocit ji úplně zaplavoval - srdce ji bušilo, dlaně se potily. Ta Číňanka nemá nic. Blafuje.

Mě neoblafneš. Jsem v podstatě chodící detektor lži.

„Myslím, že dám all-in, lidi. Dělá se to tak, ne?“ řekla Teddy a přistrčila do středu stolu zbytek svých žetonů. Pak už se jenom pobaveně usmívala, když Číňanka složila karty na stůl.

Uběhla hodina, pak další. Nikdo moc nevyhrával, nikdo moc neprohrával. Jen Teddy brala bank malinko častěji než ostatní.

Bože, jak jí to chybělo! Ty karty, klouzající po stole, jako by byly navoskované, chrastění žetonů i žargon, který ke hře neodmyslitelně patřil: blindy, flop, turn, river. Ale nejvíc ze všeho jí ty měsíce chybělo to, kým se ona sama stává, když sedne ke stolu. Cítila se... probuzená. Zapnutá. Jako by nějaká její podstatná část ožívala ien ve chvíli, kdy vstoupí do kasina. Úplně se v tom vyžívala. A o to víc bylo nefér, že dostala doživotní zákaz vstupu do všech kasin v Las Vegas.

Krupiér tiše zatleskal a odstoupil od stolu, což znamenalo výměnu obsluhy. Teddy mu jako spropitné dala jeden žeton a vstala - využila chvilkového přerušení, aby si odlepila sukni od pun čocháčů. Jak čekala, než přijde nový krupiér, rozhlížela se chvíli po sále. Její pohled upoutal muž, který seděl sám na baru. Nezdál se jí povědomý, ale něco ji na něm okamžitě zaujalo. Byl to veliký chlap - veliký jako linebackeři v NFL (Národní fotbalová liga). Černoch, něco přes padesát, průměrný oblek. Ale jinak na něm nebylo průměrné vůbec nic. Na rozdíl od všech ostatních v sále jako by si své místo vědomě vybral. Jako by na někoho čekal. Připadal jí podezřelý, a tak čekala, že ji její šestý smysl bude varovat. Ale nic takového. A pak ten chlap zničehonic zvedl svou sklenku a odešel.

Teddy se dařilo. Nejenže vyhravala - už byla skoro padesát tisíc v plusu -, ale hlavně si toho nikdo moc nevšímal.

Kolem jejich stolu prošla servírka. „Gin tonik,“ řekl ten hez ký chlap, a potom kývl hlavou na její prázdnou sklenku „A kolu s rumem.“

Teddy sebou trhla a hned zase začala sledovat dění kolem stolu. „Co? Ale ne, díky. Jsem v pohodě.“

„To určitě jste.“

Balí mě? V tomhle ohozu? Copak si myslí, že jsem blbá?

Nepotřebovala svůj šestý smysl, aby poznala, že je to suknič- kar. Podvědomě se zadívala na jeho levou ruku. Žádný prstýnek, ale to nic neznamenalo. Rozhodně ne tady ve Vegas.

Otočila se na servírku. „Kolu si dám. S ledem, ale bez rumu.“ „Jak chcete,“ ozval se ten chlap a podal jí ruku. „Mimochodem, jsem Nick.“

„Te-“ začala, ale včas se zastavila. „Anne.“

Usmál se, naklonil hlavu na stranu a svraštil obočí, jako by se nad tím hluboce zamyslel. „TeAnne? Zajímavé. Mám pocit, že jsem ještě nikdy nepotkal žádnou TeAnne.“

Rozhodla se na tu hru přistoupit. „Ano, je to dost neobvyklé jméno. Ale my to máme v rodině. Máma je Tejoan a tata Tejack.“ „Aha,“ zašklebil se. „lim se to vysvětluje.“

Znovu se pohodlně opřela. Věděla, jak to ve Vegas chodí. Nebyla tak naivní, aby si myslela, že cokoli z toho, co se tu děje, je doopravdy. Chlap jako Nick mohl mít každou ženu v sále. A ona momentálně vládla sexuální přitažlivostí učitelky s oteklvmi kotníky. Ne, jenom se snažil ji rozhodit, aby měl příležitost získat zpátky něco z peněz, které zatím prohrál Nebylo to nic osobního, jen strategie.

„A vy jste prostě a jednoduše Nick,“ konstatovala.

„Přesně. Obvčejny Nick.“

,-No, Obyčejný Nicku, máte před sebou pěknou hromádku žetonů.“

„Ne tak pěknou jako vy.“

„Asi vám to nejde tak jako mné.“

„To je pravda,“ přikývl. „Poradíte mi?“

„Jasně. Raděn toho včas nechte.“

„Ale to byste měla udělat spíš vy, TeAnne. Nechte toho, dokud máte navrch.“ Jenomže teď už se ani trochu neusmíval. Teddy se začervenala z úplně jiného důvodu. Nepracoval pro kasino? Nebo pro Sergeje?

Pokusila se znovu zaměřit svou pozornost na hru. Všimla si, že pánové na služební cestě od stolu odešli, ale jejich místa zaujaly dvě z plastových blondýnek, které večer přijely tou limuzínou. Společně si přinesly pořádnou hromádku žetonů. Nejvyšší čas dát se zas do práce.

Celý večer se držela při zemi a hrála na jistotu. Žádné drama, žádná velká gesta. Ale s příchodem těch dvou blondýnek se nálada kolem stolu změnila, jako když ve svém starém volvu šlápla na plyn. Sázky stoupaly s každou hrou. Její hromádka žetonů se tak_ zvětšovala. A ostatní se taky odvázali.

Někdy po druhé hodině ranní Nick zachytil její pohled. Posledních pár větších porážek utrpěl právě on, ale nevzdával se. Teddy mrkla na své karty a rozhodla se: On bude další.

Přitvrdila. Přihazovala před flopem i po něm, a po turnu ještě jednou. Pozorovala Nicka. Čekala, že se v m znovu ozve ten šestý smysl, ale... nic takového. Namísto toho se do ní dala zima, až jí naskočila husí kůže, a v ústech ucítila slabou kovovou pachui...

Ohlédla se a zjistila, že ten černoch, kterého si prve všimla u baru, se zase vrátil. Pokusila se soustředit na hru, ale teď už nedokázala odhadnout nikoho. Nepoznala, kdo má v ruce něco slušného a kdo jen blafuje. Rozbolela ji hlava.

Jenom ne záchvat. Teď ne! Cítila nesnesitelné sucno v ústech. Zalovila v kabelce a rozechvělými prsty vytáhla krabičku s léky, ale rozsypala je. Sklouzla z křesla a začala je sbírat.

Když znovu zvedla hlavu, zahlédla Sergeje, jak prochází mezi stoly a kontroluje, co se tu dnes děje. Teddy nasucho polkla. Nevšiml si jí, zatím ne, ale jestli její bookmaker něco uměl, tak vycítit strach. A opravdu, během chvilky se otočil a jeho oči padly přímo na ni. Nevypadal, že by ji poznal, ale podle toho, jak svraštil obočí, vzbudila jeho pozornost. A vzbudit pozornost Sergeje Zharkova bylo to poslední, oč by dnes Teddy stála.

„Madam?“ ozval se krupiér. „Vaše sázka?“

Všechno, co cítila, bylo mnohonásobně zesílené: proud stude ného vzduchu z klimatizace na její už tak prostydlé kůži, svědění paruky, tabletky v dlani. Slyšela rozhovory, které se odehiávaly u ostatních stolů, jako by byla přímo tam. Zadívala se na své karty, ale před očima se ji udělaly mžitky. Měla dva kluky a třetí ležel na stole, což by dávalo trojičku. Měla dorovnat svou sázku na 50 000 dolarů a ještě před minutou mtla pocit, že to, co má v ruce, jí stačí na vítězství, ale teď už si nebyla tak jistá. Hrála naslepo. Vzala všechny své žetony a posunula je do banku. Byl to ošklivý tah, ale bylo to jediné, co ji v tu chvíli napadlo. Kolem stolu za znělo několik povzdechů. Přes sto tisíc vsazených na jednu kartu. Na to se hned přišel podívat i šéfkrupiér. A v závěsu za ním dva členové bezpečnosti.

Ostatní hráči rychle složili karty. Všichni se dívali na Nicka. Ten chvíli čekal, jako by je napínal, pak se zadíval na Teddy a sázku dorovnal. „Víte,“ řekl sebevědomě, „je to legrační, ale celý život mi dámy nosily štěstí.“

„Víte, jak se to tak říká,“ opáčila Teddy. „Štěstí ve hře, neštěstí v ..."

Zacukalo mu v koutku ust, jako by se bránil úsměvu. Pak otočil své karty.

Dvě královny, A třetí ležela na stole.

Teddy prohrála všechno, co měla. Úplně všechno. Bylo to fuč.

KAPITOLA DRUHÁ

Teddy zírala na karty na stole. Zdrhala se tomu uvěřit, ale byly tam: tři královny. Nick ji oškubal o všechno.

Zatmělo se jí před očima a na okamžik ji naplnila hrůza, že opravdu ztrácí vědomi - že se teď opravdu rozplácne tváří na jeden z nejlepších stolů v Bellagiu. V duchu provedla bleskovou kontrolu: Necítila mravenčení v prstech ani nevolnost. Nebyl to záchvat, jen starý dobrý smrtelný děs, který na psychotické horské dráze svého života tu a tam potkávala.

„Hele,“ zaslechla Nicka nezřetelně, jako by k ní mluvil z velké dálky, „není vám nic?

Zachytila jeho pohled a rychle se odvrátila. „V pohodě,“ řekla a vstala od stolu. Jestli tohle byla jízda po horské dráze, tak chtěla vystoupit. Kolena měla jako z tvarohu. Úplné stejně, jako když ji ve dvanácti táta vzal na Věž hrůzy v Disneylandu.

Můj bože, táta.

Nechtěla na něj vůbec myslet. V duchu hledala nějakou pádnou odpověď, kterou by odbyla Nickův zajem, ale nic ji nenapadalo. Ani nevěděla, co si teď počít - jasné bylo jen to, že musí vypadnout z kasina. Hned.

„Pro dnešek toho mám asi dost,“ řekla a kývla hlavou na své karty.

Koutkem oka znovu zahlédla Sergeje. Popadla kabelku a vyrazila z pokerové místnosti k východu, kterým se dalo projít do hlavního sálu herny.

„leště okamžik, madam,“ zavolal za ní séfkrupiér. Když se otočila, stál par kroků od ni a prstem si pridržoval v uchu skryté sluchátko, kterým s ním udržovali spojení bezpečáci - lidé sledující dění v kasinu pomocí desítek kamer. Soustředěně naklonil hlavu na stranu, mračil se a prikyvoval.

Přišli na ni. Zatracený software na rozeznávaní tváří. Ani du hová paruka by jí nepomohla.

Teddy znovu vyrazila k východu, klestila si cestu hloučky postávajících kibiců a pořád nenápadně zrychlovala. Převlek ji teď byl jenom na obtíž, pěnové vycpávky na stehnech a na břiše jí překážely v pohybu. Cítila, jak se jí smeká paruka, ale ani se ne pokusila ji zachytit. Byla tak vyděšena, že jí to bylo úplně jedno.

Ve varieté zrovna skončilo poslední představeni a do vstupní haly proudil zástup lidí. Teddy se mezi ně vmísila a nechala se unášet směrem k východu. Po třicet blažených, konejšivých vteřin jí tahle taktika vycházela. Před sebou viděla dokořán otevřené dveře a za nimi pestrobarevně zářící noční Vegas.

Ale pak jí cestu zastoupil Sergej a jeho pokřivený úsměv.

Opravdu by si měl zajít k zubaři.

Teddy uhnula napravo a zamířila k dámské toaletě. Tam se zbaví zbytku svého přestrojení a pak se zkusí vypařit.

Sotva se dotkla kliky u dveří, dopadla jí na rameno čísi dlaň. Pootočila hlavu a spatřila toho linebackera z NFL, který ji prve u pokerového stolu tak zvědavě pozoroval. Teď ji nasmeroval do provozního zákoutí, ukrytého před pohledy z haly za vysokým ratanovým paravánem.

Bude to dobře, nebo špatně, když teď začnu křičet a lidi si pomyslí, ze se tne snaží unést?

Ale než stačila otevřít pusu, on ji umlčel. „Nechci tě unést," řekl vyrovnaným hlasem. Jeho klid ji zaskočil. Ale i tak se mu pokusila vyškubnout.

Jestli jí tenhle člověk chce ublížit...

„Neublížím ti, Teddy.“

Dolní čelist jí bezvládné klesla. To měla hrůzu tak čitelně vepsanou ve tváři? A odkud ten chlap může znát její jméno? Pak jí to došlo: Tohle není žádný násilník ani gauner. Je to polda. „Co po mně chcete?“ zeptala se.

„Pro začátek? Abys byla zticha."

Choval se úplne jinak nez všichni poldové, které kdy potkala. Neodrecitoval jí sice její práva, ale ona i tak chápala, že cokoli řekne, může být a bude použito proti ní. Zvlášť proto, že porušila soudní zákaz vstupu, podle ktereho do Bellagia nesměla ani vkročit Takže příštích šest měsíců bude nosit slušivý oranžový overal.

Teddy už v duchu viděla maminu tvař, zarudlou od potoků slz, které kvůli ní propláče. Slyšela tátovo kázání o tom, jak je oba zklamala. Nenáviděla ten pocit, že rodiče zklamala, ale zdálo se, že celý život nedělá nic jiného. Představila si, jak za ní přijdou na návštěvu do vězení, a srdce měla najednou až v kalhotách. Tohle je konec. Už není nic, čím by v jejich očích klesla ještě níž. No, možná přece jenom... Začína to na Sergej a končí na Zharkov.

Znovu se pokusila tomu muži vyškubnout a hlavou jí bleskla nová myšlenka:

Kdyby to opravdu byl polda, už bych měla na rukou klepeta.

„Tentokrát to myslím vážně. Pusťte mě, nebo začnu křičet!" pohrozila mu.

„To bych ti neradil." Vytáhl ji zpoza paravánu a ona zahlédla Sergeje, jak se tlači davem přímo k nim. Naštvaný šétkrupiér a jeho t)'m bezpečáků byli jen kousek za ním. Teddy zadržela dech. Byla v pasti a neměla kam utéct.

„Jenom klid," prohlásil vazoun tichým, klidným hlasem, jako kdyby domlouval splašenému koni. „Zůstaň v klidu, a oni si nás ani nevšimnou."

To si z ni dělal legraci? Podle vlasů prokvetlých stříbrem ho tipovala na střední věk, ale musela uznat, že pořád vypadá jako

kus chlapa. Dobře mířenou ranou by asi dokázal Sergeje uzemnit. Ale šéfkrupiéra a dva ozbrojené členy ostrahy? Leda by... Zadívala se na jeho sako a hledala pod ním bouli naznačující pouzdro se zbraní. Připlést se k přestřelce v kasinu, o to rozhodně nestála.

Hlavou se jí honilo tolik věcí najednou, že skoro nestihla vnímat, co se stalo pak. Což bylo... nic. Sergej zpomalil. Jeho křivý úsměv se rozplynul. Teddy se mu dívala do očí a čekala, že v nich uvidí ten chladný hněv, který z nich zářil ještě před pár minutami, ale teď byly zcela prázdné, zorničky temné jako dvě černé díry. Pohlédla na šéfkrupiéra a jeho nohsledy - i jejich tváře vypadaly najednou jako vygumované. Otočila se na linebackera a čekala, dokud je všichni čtyři neminou. V jeho pohledu byla ta samá intenzita, s jakou ji pozoroval, když seděla u stolu a hrála poker.

Její tep se pomalu vracel do normálu. Zdráhala se tomu uvěřit, ale připadalo jí, jako by je ten člověk všechny očaroval. Jenomže kouzla přece fungují jenom v pohádkách! Byla by bez sebe hrůzou, kdyby na ni neudělal tak velký dojem. Jakmile všichni, co po ní ještě před chvilkou šli, zmizeli z doslechu, zeptala se: „Co to sakra bylo?“

Urostlý muž ji pustil. „Máme dvě, nanejvýš tři minuty k dobru, než si vzpomenou, koho tu vlastně hledají.“

„Jak jste je...?“

„Později. Teď to podstatné. Nejsem tu, abych tě sebral.“

Tedďy se rozechvěle nadechla. „Ale jste polda, že jo?“

Přikývl. „Bývalý polda. Detektiv ve výslužbě z Metropolitní policie Las Vegas.“

Vzdorovitě zvedla bradu, přestože to na něj při jeho výšce jen těžko mohlo udělat dojem. „Polda, nebo bývalý polda - proč bych vám měla věřit?“

„Začal bych od začátku, kdybychom na to měli čas, Teddy, ale to opravdu nemáme. Mimochodem, jmenuju se Clint. Clint Cor- bett.“ Podal jí ruku jako gesto dobré vůle, a když ji Teddy nechala

bez povšimnutí trčet ve vzduchu, unavené si povzdychl. „Nejsem tu, abych tě zabásnul. Jsem tu, abych tě najal.“

„Na pokerový turnaj nebo něco takového?“ zeptala se Teddy. „Jestli jste si o mně něco zjišťoval, tak určitě víte, že mám do Bel- lagia zákaz vstupu. A do ostatních kasin ve Vegas taky. Takže bych vám asi nebyla moc platná.“

„Ne, nejde o poker.“ Clint se rozhlédl po sálu. „Pracuju pro jednu školu v San Francisku. A stojíme o tebe.“

Proč zrovna o mě?

Teddy tu myšlenku nevyslovila nahlas. Byla to důvěrně známá myšlenka, která ji pronásledovala už od dětství - od chvíle, kdy zjistila, že se jí její pravá matka vzdala. Ale Clint jako by ji slyšel i tak.

„Jsi jedna z nejlepších kandidátek, které jsem kdy viděl.“

„Já vlastně na studium moc nejsem,“ namítla, jako by její problémy byly čistě akademické, a ne na hraně zákona.

Evidentně neví, že mě ze Stanfordu vyrazili, protože jsem tam založila hráčský klub.

„Nemluvím o Stanfordu,“ řekl. „Pracuju pro Whitfieldův institut pro vymáhání práva, výcvik a vývoj. A nabízím ti možnost vyhrabat se z téhle šlamastyky.“

„Vymáhání práva?“ Tiše se zasmála. Ta představa byla tak absurdní, že se jí na okamžik ulevilo. Měla jasný pocit, že jí vidí do hlavy. „Zřejmě nemáte ani zdání, s kým mluvíte.“

„Vím přesně, s kým mluvím, Theodoro Delaney Cannonová.“ „Hele, vážně, díky za pomoc s těmi chlápky, ale pokud jde o nabídku toho Whitfernova institutu,“ pokrčila rameny, „asi jste si mě s někým spletl. Nemám ráda policajty. Policajti nemají rádi mě. Je to vztah postavený na vzájemném pohrdání.“

„Přemýšlela jsi někdy o tom, proč dokážeš tak dobře odhadnout svoje protihráče? Předvídat jejich příští tah? Nenapadlo tě, že dokážeš věci, které jiní lidé neumějí?“

Jistěže ano. Teddy si tuhle otázku kladla skoro každý den. A vždycky dospěla k tomu, že je prostě dobrá. Jakékoli jiné vysvětlení by znamenalo pustit se na tenký led víry v zázraky.

„Je těžké vysvětlit, co vlastně děláme,“ pokračoval. „Cvičíme... jasnovidce.“

Teddy na něj vyvalila oči. Jasnovidce? Ona přece není žádný jasnovidec. Jenom má dobré instinkty, nic víc. A právě teď ji ty dobre instinkty radily, aby co nejrychleji vzala nohy na ramena. Když ute če, možná z toho ještě vyvázne bez toho oranžového overalu.

Cunt jí zastoupil cestu a svou ramenatou postavou ji zakryl pohled k východu.

„Ty, Teddy Cannonová, jsi jasnovidka.“

Zavrtěla hlavou. „Kdybyste jen tušil, jak moc...“

„Jak moc se ti toho v životě nepodařilo? Já vím, Teddy. To proto, ze ses nikdy nenaučila své nadání ovládnout.“

Stál proti ni. Po tom všem, čím si prošla, se nechala zahnat do kouta takovým cvokem...

„Proč myslíš, že tak často vyhráváš u pokerového stolu?“ zeptal se. „Protože máš štěstí? Ne. Vyhráváš, protože si přečteš všechny ostatní hráče. A teď nemluvím o gestech, kterými se prozradí. Víš, kdo blafuje. Vis to. Poznáš to pokaždé, s naprostou jistotou.“

„Pokaždé ne. Pokud vím, právě jsem tady přišla o pořádný balík." Ale sotva to vypustila z ust, musela si v duchu přiznat, že opravdu vyhrávala, tak jako pokaždé, dokud se neukázal on.

„Co myslíš, že jsem tam v herně dělal?“ zeptal se jí Clint.

V tu chvíli to na ni zase přišlo. Dobře známý třas. Mravenčení v rukou a nohou, návaly chladu. Věděla, že záchvat na sebe nenechá dlouho čekat. Takhle to končilo vždycky, když se dostala do vypjaté situace. Zvedla ruku, aby si pročísla vlasy, a nahmatala žmolky lepidla a vlásenky po paruce.

„Musím odsud vypadnout,“ řekla a sáhla do kabelkv pro své prášky.

„Nemáš epilepsii, Teddy. Jsi jasnovidka. Stejné jako já. Tohle je přirozená reakce našich těl na smyslové - a mimosmyslové - přetížení, pokud tu energii neumíme ovladat.“

„Jste cvok,“ hlesla Teddy.

Naklonil hlavu na stranu a chvilku si ji prohlížel zrovna tak, jak si ji kdysi ve škole prohlížely učitelky. Jak si ji jako malou prohlíželi rodiče. (A kamarádi jejích rodičů a rodiče jejích kamarádů a prakticky každý, kdo ji znal déle než dvacet minut.) Z toho výrazu vždycky čišelo, kolik by toho mohla dokázat, kdyby nebyla... prostě sama sebou. „Nemáš moc na výběr, Teddy. Sergej si teďdo- šlápne na tvoje rodiče. Chápeš to? Dnes večer jsi prohrála a někdo za to bude muset zaplatit.“

Jistěže to chápala. A pochopitelně nechtěla, nemohla dopustit, aby se její rodiče ocitli v nebezpečí. Už takhle si kvůli ní zkusili až dost.

„Teddy,“ řekl Clint a znovu upoutal její pozornost, „dobře mt poslouchej. Ve Whitfieldově institutu pracujeme s jasnovidci, jako jsi ty, z celé země. Cvičíme je v technikách prosazování zákona a učime je, jak se svým darem zacházet, aby pomohli udělat ze světa o něco lepší místo. Pokud mou nabídku přijmeš, postarám se, aby tvůj trestní rejstřík byl zase čistý jako čerstvé spadlý sníh a Sergej už nikdy neotravoval ani tebe, ani tvé rodiče. Nabízím ti třetí cestu - ani Sergej, ani basa... Škola.“

„Už jsem vám řekla,“ odsekla Teddy, „nejsem žádná jasno\ idka.“ Dlouze se na ni zadíval. „Můžeš tu zůstat a vypořádat se se Sergejem a s bezpečáky z kasina, anebo můžeš vyjít ven a odjet se mnou. Parkuju hned před hlavním vchodem. Tmavomodrý taurus sedan s kalifornskou značkou. Doufám, že se rozhodneš správně.“ Odkdy se nastupování do auta k cizímu chlapovi říká „rozhodnout se správně“?

Teddy se za Clintem dívala, jak odchází z kasina. Kdyby teď na chvilku připustila, že za jejími úspěchy v pokeru je něco víc než

štěstí a talent, musela by si rovnou přiznat i to, že epilepsie jako diagnóza nikdy nevysvětlovala všechny její příznaky. A léky jí nikdy nezabíraly tak, jak by měly.

Jasnovidec

Teddy se snažila zapomenout na to, co jí řekl. A snad by se ji to i podařilo, kdyby v hloubi duše neucítila něco podivného... Ani strach, ani pr,znaky dalšího záchvatu, něco jiného, nového. Naději.

KAPITOLA TRETÍ

„Počkejte!“ Teddy vyběhla ven a hledala u chodníku tmavomodrý taurus. Zaklepala na okénko u řidiče Zaklepala hodně silně, až trochu zadoufala, že by tím Clinta mohla polekat, ale on jenom stiskl tlačítko a stáhl okénko.

„Ukažte mi průkaz.“

„Jaký?“

„Říkal jste, že jste byl polda Předpokládám, že máte nějaký průkaz.“ Byla by si ho ráda omrkla, jestli nelže, protože se jl porad nějak nedařilo Clinta prokouknout.

Vytáhl z kapsy malé kožené pouzdro a otevřel ho. Na levé straně byl odznak metropolitní policie, na pravé průkaz s fotografií a ve likým otiskem razítka ve výslužbě. Měl taky CCW - povolení nosit skrytě zbraň. Teddy vytáhlá telefon a průkaz si vyfotila. Pak rychle napsala zprá^1 u, klepla na „odeslat“, obešla auto a nastoupila.

„Nechceš mi říct, co to mělo znamenat?“ zeptal se.

Teddy mu podržela pod nosem telefon s odeslanou zprávou na obrazovce. 3yl tam snímek Clintova průkazu a text:

Jedu z Bellagia s tímhle pitomcem.

„Poslala jsem to dvěma kamarádkám. A taky vás máji na záznamech kamer tady v kasinu. Takže jestli to má být nějaka bouda, budete mít co dělat.“ Nemusel vědět, že tu zprávu ve skutečnosti poslala jenom sama sobě.

Clint se podíval do zpětného zrcátka a pak se rozjel. „Vím, jak fungují bezpečnostní kamery“

Sama se zadívala do zrcátka a skoro čekala, že v něm uvidí Sergeje, jak za nimi běží. Anebo možná jeden z vozů ostrahy Bellagia se zapnutým majačkem Ale místo toho poklidně vpluli do řídkého nočního provozu na Stripu. Teddy se uklidnila a usa dila se trochu pohodlněji. V autě zavládlo ticho, jen pneumatiky tiše hučely na asfaltu. Až po chvíli Clint natáhl ruku a zapnul rádio. Když seděl za volantem, nešla z něj zdaleka taková hrůza jako v kasinu.

Ale sotva to Teddy napadlo, hned se musela opravit. Ani na okamžik se během jejich krátkého setkání nebála. Jistě, byla vyděšená. když udělal to kouzlo - anebo co to vlastně bylo - na Sergeje a ty ostatní, ale věřila mu, když říkal, že jí neublíží. Ba naopak, cítila z něj něco, co jí dávalo pocit, že je v bezpečí. A dokonce musela přiznat, byť jenom sama sobě, že ji to, co ji řekl, zaujalo. Když se zadívala pred sebe, uvědomila si, že mu neřekla svou adresu. „Na příští křižovatce musíte dole...“

„Já vím, kde bydlíš,“ přerušil ji.

„Jistěže víte. Můžu hadat? Přečetl jste si to v moji hlavě?“

„Ne, přečetl jsem si to ve tvém spisu.“

Překvapeně nadzdvihla obočí. „Na mě je nějaký spis?“ „Dostala jsi soudní zákaz vstupu do všech kasin v Las Vegas. Pochopitelně je na tebe spis. Co mě zaujalo, bylo to, že tě vlastně nikdy nepřistihli, že bys podváděla.“

„Jasně že ne. Protože jsem nikdy nepodváděla.“

„Kasina to asi videla trochu jmak. Tolik hráčů si na tebe stěžovalo, že dospěli k názoru, že jsi vymyslela nejaký nový trik.“ „Takže na presumpci neviny už se vůbec nehraje?“

„Kasina jsou soukromá. Můžou dát zákaz vstupu, komu budou cht.t,“ namitL „Jde o to, že jsem si tě díky tomu všiml. Je celkem běžné, že se netrénovaný jasnovidec dostane do potíží. Ale po- sledm dobou ses držela hodně při zemi. Čím to? Vyhýbala ses svému srbskému kamarádovi?“

„Měla jsem všechno pod kontrolou,“ namítla Teddy. „Dokud jste se tam neukázal vy.“

Clint její popíchnutí přešel mlčením. „Měl jsem si tě všimnout už tehdy, když tě vyrazili ze Stanfordu.“

Teddy zkameněla. Slanford. Ten den, kdy otevřela velikou obálku s emblémem univerzity, počítala mezi nejšťastnějsi dny svého života. Jenže ji to štěstí moc dlouho nevydrželo. „Steině vám všechny ty řeči o jasnovidcích nežeru.“

„Snad ti to nebudu muset znovu dokazovat, že ne?“ zeptal se Clint.

To si fakt myslí, že tnu skočím na tyhle triky ve stylu Davida Blaitia?

„David Blaine je žabař," ozval se. „A navíc je to iluzionista, ne jasnovidec.“

„Nevím, kdo si myslíte, že jste, ale nemůžete lidem skakat do řeči, když si něco říkají jenom sami pro sebe.“

„To ty jsi chtěla důkaz.“

V tom měl pravdu. „Tak fajn,“ povzdychla si. „Budeme hrát po vašem. Jestli skutečně existuje cosi jako jasnovidci, proč hy se vůbec namáhali chodit do nějaké školy? Proč by si prostě nevsadili a nevydělali si balík peněz?“

„Dobrá otázka. Můžu se tě taky na něco zeptat? Proč hraješ poker? Proč si nevsadíš? Nebo proč nejdeš na automaty?“

Protože nedokázala jen tak uhodnout čísla, která vylosují. Ale dokazala číst lidi. Na Stanfordu jí stačil jen krátky rozhovor s quarterbackem, aby zjistila, na koho si má vsadit. 1 přes si'acke vystupování z něj vycítila rozrušení a hned věděla, že není ve své kůži a tuší, že zápas pro jeho tým nedopadne dobře.

„Časem zjistíš, že přečíst si jasnovidce není tak snadné,“ poznamenal Clint. „Je zapotřebí zbořit pár zdi, než poznáš, jestli mluvi pravdu.“ Pak se usmál. Byl to mnohem vlídnější úsměv, než by od něj čekala.

Takže věděl, že si na něm se svým přírodním detektorem lží vylámala zuby. Zajímavé. „A to platí jenom o vás, anebo o všech jasnovidcích?“

„Já mám nějakou tu obranu navíc. Ale naše mozky fungují jinak. Zjistíš, že se v nás nedá číst tak snadno jako v lidech, které jsi potkávala u pokerového stolu.“

S jednou rukou na volantu zalovil v přihrádce a položil před ni brožuru vytištěnou na lesklém papíře. Na obálce byla fotka veliké budovy z červených cihel stojící na skále nad mořem a nad ní slova „Whitfieldův institut pro vymáhání práva, výcvik a vývoj“. Myslel si snad, že na ni nějakým letákem udělá dojem? Anebo ji chtěl jenom přesvědčit, že ta škola doopravdy existuje?

Zavrtěl hlavou. „Chápu. Kdysi, když takhle oslovili mě, jsem byl zrovna tak paličatý jako ty. Možná i víc.“

„Chodil jste na Whitfield?“

„Tehdy ten institut ještě neexistoval, ale bylo to něco podobného.“ Poklepal prstem na brožuru. „Jde o to, že necvičíme lidi jen k tomu, aby fungovali jako posila policejních složek, ačkoli to je dráha, kterou jsem si vybral já. Naši absolventi nacházejí uplatnění na ministerstvu vnitřní bezpečnosti, u FBI, CIA, u soukromých bezpečnostních společností, v armádě, na celním úřadě... prakticky všude. A dělají tam důležitou práci.“

Vůz začal zpomalovat, až úplně zastavil. Clint vyřadil rychlost. Teddy se rozhlédla a s překvapením zjistila, že už stojí před nenápadným předměstským domkem svých rodičů. Najednou dostala strach. Co má říct rodičům? Sergej se nezastaví před ničím, dokud nedostane své peníze. Mámě a tátovi už přidělala pěkných pár vrásek, a nejenom tím, jak ji vyhodili ze Stanfordu. Taky poslala do háje pár pitomých Šéfů, pro které pracovala jako servírka, nechala se několikrát vyhodit z nájmu v příšerných bytech - zkrátka bylo toho hodně, ale nic, co by se dalo srovnávat s tímhle. Asi jim nezbyde nic jiného než vzít si další hypotéku.

Otočila se ke Clintovi, aby mu poděkovala za odvoz, a všimla si, jak zamyšleně pozoruje jejich dům. „Byli k tobě hodm? Ti lidé co tě vychovali?“

Lidé, co mě vychovali? Jsou to mí rodiče.

Doufala, že se jí nezačne vyptávat, jestli se někdy pokusila vyhledat své biologické rodiče. Kromě toho domácího ukolu pro paní Gilbertovou se na ně už nikdy neptala. Nepotřebovala o nich nic vědět. Už v dětství si stanovila pravidlo, že nestojí o nikoho, kdo nestojí o ni - o kluky, o Stanford, o biologické rodiče...

„Jo,“ řekla. „Není to jejich chyba, že se teď schovávam před lichvářem.“

„Na to jsem se neptal.“

„Byli lepší, než jsem si zasloužila.“

Přikývl, jako by ho ta odpověď uspokojila. „Když už mluvíme o tvých rodičích... Ta škola je přísně tajna. Nemůžeš se o tom zmínit ani slovem.“

„A co jim teda mám říct? Že se stěhuju do San Pranciska, protože chci zít v komuně hipíků?“

Clint se usmál. „Většina studentů doma prostě řekne, že jdou do tajného školicího programu a budou pracovat pro vládu.“

„To zni rozumne,“ souhlasila Teddy. Vzala si kabelku a otevře la dvířka. „Díky za pomoc Bylo to... zajímavé.“

Clint se přes ni natáhl a přidržel dvířka zavřená. „Jestl se něco takového jako dnes večer bude opakovat, už tam nebudu, abych tě zachraňoval.“

Strnula a znovu si představila oranžový vězeňský overal a rodiče, jak se stěhují do nájmu v malém špinavém bytě na Balzar Avenue. „Jasně. Chápu.“

„Svet potřebuje lidi, jako jsme my, aby mu občas trochu pomohli, Teddy.“ Podal jí brožuru. „Uvnitř je letenka na spoj, co odlétá do San Pranciska dnes ráno v sedm hodin. Doufám, že si ho nenecháš uletět.“

„Jako v sedm hodin dneska ráno? To je odteďza pět hodin?“

„Snažil jsem se tě oslovit už dřív, Teddy. Ale to ses schovávala v garazi svých rodičů.“

Teddy obrátila oči v sloup. „Není to garáž, udělali mi tam docela normálni byt."

„Jak jsem řekl, nabízím ti třetí cestu. Ani Sergej, ani vězeni, ale škola. Jestli se rozhodneš nastoupit na Whitfield, postaráme se o tvé dluhy a o to, aby dal Sergej tvým rodičům pokoj.“ leště chvilku se jí upřeně díval do očí a pak pokrčil rameny. „Ber to jako nabídku stipendia. Dáš nám čtyři roky svého života, a my se postaranie o všechno ostatní.“

Teddy vystoupila z auta a přemýšlela, jestli ji netáhá za nos. Udělala celé dva kroky, než podlehla pokušení zeptat se na to, co jí vrtalo hlavou celou cestu z kasina. „Dneska večer,“ řekla, „co se to tam vlastně stalo? Vy... vy jste jim nějak poručil, že jo? Sergejovi a těm bezpečakům. Nějak jste jim řekl, aby kolem nás prošli a nevšímali si nás.“

„Řekl?“ Clint nadzdvihl koutek obočí „Slyšela jsi snad, že bych jim něco říkal?“

„Víte, jak to myslím.“ Připadala si jako cvok, ale prstem si poklepala na spánek. „Svou myslí.“

Clint se jí zadíval do očí a pak řekl- „Jestli chceš odpověď, sejdeme se ve Whitfieldu.“

A potom zařadil rychlost a odjel. Teddy stala na chodníku a dívala se za ním, dokud obrysová světla vozu nezmizela za rohem. Ještě chviličku cekala a tajné doufala, že se něco stane, že dostane nějaké znamení, které jí pomůže se rozhodnout. Třeba že se přiřítí policejní hlídka. Nebo že ulicí projede auto plné Sergejových lidí. Nebo že se Clint vrátí a nabídne jí odvoz na letiště. Ale nic takového. Jen vlažný větřík z pouště k ní donášel vzdálené cvrkaní cvrčků. Byla na rozhodování úplně sama - jen ona a její myšlenky.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Teddy obešla dům svých rodičů ke dveřím samostatně stojící dvojgaráže. Bylo to jen pár metrů, ale najednou... byla doma. Když hledala klíče, vzpomněla si na ten den, kdy tam její táta namontoval opravdové dveře s opi avdovým zámkem. Aby se :itila jako dospělá a zapomněla na to, jak to ve skutečnosti je - že ve svých čtyřiadvaceti bydlí v přestavěné (samostatně stojící) dvou- garaži u svých rodičů.

Odemkla a vešla do domečku, ve kterém po stavebních úpravách vznikl obývák s malým kuchyňským koutem a oddělená ložnice. Bylo to tam útulnější než v mnoha nájemních bytech, kterými do té doby prošla. A nájem tu byl velmi přijatelný.

Brožuru Whitfieldova institutu hodila na stolek

Whitfield. Proč ji to jméno připadalo povědomé?

Potřebovala dlouhou ledovou sprchu. A potom lívance. Když byla malá, její táta dělal každou neděli k snídani lívance, aby si máma aspoň jednou v týdnu mohla přispat. Tahle tradice platila, dokud Teddy nedospěla. Každou neděli s tátou u snídaně řešila opravdu důležité věci - ragby, detektivky, zklamáni a zlomené srdce, adopci, epilepsii. Nad lívanci se o všem dalo mluvit nějak lip.

Stáhla ze sehe svůj převlek a všechno naházela do kouta.

Ve sprše přemýšlela o Clintových slovech. Kdyby opravdu měla jasnovidné schopnosti, proč by nepředvídala svůj neslavný konec na Stanfordu? A Sergeje? )ak je možné, že se celému tomuhle prů- seru nedokázala vyhnout?

Bylo jí jasne, že na tak závaznou otázku nenajde odpověď ani u lívanců. Úplne vyčerpaná zalezla do postele a tiše doufala, že se ráno probudí s nějakým plánem. Zítra večer už se třeba celé té škole pro jasnozřivé muže a ženy zákona hude jenom smát Anebo se bude smát, dokud ji nenajde Sergej. Nemusela být jasnovidka na to, aby věděla, že at už jí udělá cokoli, bude to hodně nepříjemné.

Třetí cesta.

Vzala si ze stolku brožuru a svůj laptop a donesla si obojí do postele. Položila si počítač na klín a do vyhledávače napsala Whit- fieldův institut.

Stránky školy našla okamžitě. Spousty fotografií budovy a tříd plných studentů. Nebylo na nich vůbec nic zvláštního, snad jenom to, že ani žákům, ani učitelům neb)lo nikde vidět do obličeje. Všichni byli vyfotografovaní jenom zezadu. Sko ro jako by celá ta prezentace byla jenom naoko. Teddy si místo toho zkusila vygooglit Clinta. A to už bylo o něco zajímavější. Clint Corbetl podle všeho nebyl jen tak obyčejný policista. Byl to vynikající policista. Našla spoustu článků o lom, jak dostával různá ocenění a medaile a pochvaly za to, že vyřešil případy, které byly podle ostatních policistů neřešitelne. O Whitfieldově institutu ani zmínka.

Ze zvědavosti zapátrala trochu hlouběji a na YouTube našla video datovane do roku 1982. Jak se zdálo, hrál tehdy ragby za USC (Univerzita Severní Karoliny). Při jeho postavě se to skoro dalo čekat. Pustila si video: „Corbett skáče míči do cesty a přerušuje přihrávku!*' křičel komentátor jako divý „Třicet, dvacet, deset, touchdown pro USC! Corbett to zase dokázal! Jako by quarter- backovi viděl do hlavy! Bůhví, jak to dělá!“

Teddy se usmála. „No jo, vidí mu tam.“

I letenka, kterou v brožuře našla, byla platná. Zpáteční do San Franciska, odlet v sedm ráno, cesta zpátky bez data.

Teddy odložila počítač stranou. Přitáhla si kolena pod bradu a objala je rukama. Ještě před pár minutami se cítila unavená, ale teď se jí zdálo naprosto vyloučené, že by dnes v noci mohla usnout.

Představa, že odletí do San Franciska a začne tam nový život, ji lákala čím dál víc. Těch pár kamaradek, co měla ve Vegas ještě ze střední školy, na ni stejně nikdv nemělo čas, protože všechny měly svoje „dospělacké“ starosti - chodily na brunche, rodily děti, kupovaly si bezpečné sedany, měly normální zaměstnání, partnery, rodiny. A ona se kvůli nim cítila jeste víc „mimo“ než ve škole.

Na nočním stolku měla lahvičku se svými léky. Chvíb ji pozorovala, ale nesáhla po ní. Co jestli měl Clint pravdu? Co jestli nemá epilepsii, ale jen něčím přetěžuje svůj organismus? Protože - a to si nějakou dobu vůbec nechtěla připustit - přesně popsal to, jak její zacnvaty probíhaly. Nebylo to zadně nervové selháni, ale přetížení smyslů.

Jasnozřivost.

Přestože se po lécích, které užívala, cítila tupá jako kus kamene, nějaká důležitá část jejího já se proti tomu pocitu pořád bouřila Vlastně se bouřila proti všemu. Nedokázala by se spokojit se životem, pro který se rozhodly její kamarádky. V hloubi duše věděla, že by v něm nikdy nebyla šťastná. Možná právě proto podvědomě sabotovala každý svůj pokus vést normální život. Nechala se vyhodit ze Stanfordu. Nechala se vyhazovat z jednoho zaměstnání za druhým. Střídala vztahy bez budoucnosti. Propadala se čím dál hlouběji do dluhů z hraní. Porad klesala níz a níž, ale dno, od kterého by se mohla odrazit, bylo stále v nedohlednu. Zadívala se na ten směšný převlek, kterv si na dnešní večer přichystala, a otřásla se hrůzou. Jestli až doposud sama sebe neproklínala, teď ji to najednou přepadlo. Okrást vlastni rodiče je nejlepší recept na to, jak se cítit jako ten nejhorší člověk pod sluncem.

Když nic jiného, tak jí Whitfieldův institut nabízel možnost za vším udělat tlustou čáru a začít znovu. Možná to byla jen iluze,

ale i ta byla lepši než nie. Cítila, že se něco musí změnit - a kdyby k sobě měla být upřímná, věděla by, že to něco je ona sama. Najednou si vybavila Clintova slova:

Svět potrebuje lidi, jako jsme my, aby mu občas trochu pomohli, Teddy.

Všimla si, že se v domě rozsvítilo světlo, a napadlo ji, jestli se táta neprobudil. Poslední dobou se často vracela domu poz dé v noci a on byl vzhůru, vyměňoval žárovku nebo si listoval v nějaké knížce o amerických dějinách. Věděla, že by bylo tak snadné přejit pres dvorek, dát se s nim do řeči a zacil míchat těsto na lívance, lenomze by bylo o hodne těžší svěřit se mu o penězích, které dlužila, o Sergejovi, o Clintovi a té škole v Kalifornii. Asi by si ji jako obvykle vyslechl se svým odměřeným a trochu ustaraným výrazem a potom by zase začal o tom, jak moc ho zklamala. Určitě by jí řekl, aby udělala to, co pova žuje za správné. Ale kdyby se s mm o tom všem začala bavit, musela by mu říct i o tom, jak mu ukradla peníze. A na to se ještě necítila.

Nejspíš uprostřed těch úvah usnula, protože se najednou probudila zmatená a dezorientovaná. Provázely ji útržky povědomého snu - obraz mladé ženy stojící před žlutým domem, vlastně spíš chatou, a ta žena ji kynula, aby šla dovnitř K tomu ji v uších doznívala tichá ukolébavka

Teddy se převalila na druhý bok. Podle budíku na nočním stolku bylo půl šesté ráno. Potřásla hlavou a vyskočila z postele. Když usínala, ještě si nebyla jistá, co si s Clintovou nabídkou počít. Ale když se probudila, najednou věděla, že to je opravdu její poslední možnost. Může to aspoň zkusit. Vypraví se do Whilfieldu.

Sáhla po telefonu a objednala si taxi. Posbírala si líčidla a toaletní potřeby a naskládala je do batůžku. Do kufru hodila pár kousků oblečení. Svůj převlek a vycpávky ze včerejšího večera složila do pytle na odpadky. Než odjede, vyhodí je.

Nakonec položila oficiální rozhodnutí o přijetí do Whitfieldo- va institutu (které našla vložené do brožury hned vedle letenky a adresované osobně Theodore Cannonové - a! už to t Clintovy strany byl projev důslednosti, či nabubielé gesto) na kuchyňskou linku, ab> je její rodiče hned našli, a přiložila k němu rukou psaný vzkaz. Protože v předtištěném dokumentu nebyla jediná zmínka o jasnozrivosti, rozhodla se zachovat závazek mlčenlivosti a připsala jenom:

Mami a tati,

nechtěla jsem vás napínat, dokud to nebudu vědět jistě, ale VZALI MĚ! Zkusím to ještě jednou, aby ze mě něco bylo. Odlétám dnes ráno a ozvu se, jakmile budu moct.

Zvenčí se ozvalo krátké zatroubení taxíku a Teddy sebou trhla, protože si znovu vybavila Clintova slova o tom, že svět potřebuje lidi jako on. Pak se hned opravila.

Jako my.

Dosud o sobě uvažovala jen jako o někom, kdo potřebuje ostatní lidi, ale nikdy jako o někom, koho potřebují ostatní lidé. Teď se tou svůdnou myšlenkou nechala na chvilku unést. Jasně, není ani Wonder Woman ani Batman, ale možná by taky mohla něčeho dosáhnout. Znovu si po sobě přečetla vzkaz rodičům a připsala k němu optimistické P.S.:

Až příště pi ijedu domů, budete na mě hrdí.

KAPITOLA PÁTÁ

Teddy se proplétala mezi davy turistů na slavném sanfranciském molu. Nevš'mala si stánkářů, kteří nabízeli suvenýry s tramvajemi, skleněné koule s umělým sněhem a modelem Goiden Gate i trička hlásající, že jejich nositel právě uprchl z Alcatrazu. Ona mířila do nejbližší kavárny. V letadle si trochu pospala, ale byl to krátký let. Zdálo se jí, že sotva zavřela oči, už přistávali v San Francisku.

Objednala si trojité mocha espresso a doufala, že kombinace kofeinu a cukru z ní vyžene otupělost a zbaví ji bolesti hlavy. Zatím to nebylo nic hrozného, jen tupý tlak za pravým okem. Takhle jí vlastní tělo zcela běžně připomínalo, že si za posledních čtyřiadvacet hodin zapomněla vzít léky. Jenže tentokrát „zapomněla“ zcela záměrně. A jen na zakladě naprosto neodborné diagnózy od bývalého policajta, který ji vůbec neznal.

Nemáš epilepsii, Teddy. Jsi jasnovidka.

Nahmatala v kapse malou plastovou lekovku, jen pro jistotu. Dneska se cítila trochu víc ve sve kůži - bez léků a ve vlastním oblečení, s několika náušnicemi v každém uchu, v legínach, kanadách a kožené bundě.

Zaznělo hlasité houkání lodní sirény, poslední výzva pro všechny, kdo se chtěli svézt trajektem na Andělský ostrov. Včera v noci - počkat, nebylo to vlastně dneska ráno? -, když jí Clint řekl, že ta škola je v San Francisku, si Teddy tak nějak podvědomě začala představovat, že bude ve městě, v San Francisku. Ne

na nějakém prťavém ostrůvku, který na mapě severní Kalifornie musela hledat s lupou. Ale kromé letenky našla v brožuře i lístek na trajekt, a tak byla tady.

Přimáčkla na papírový kelímek s kávou plastové víčko a vyrazila po molu 41 k loděnici, kde trajekt čekal na poslední opozdilce. Běžela - no, spíš rychle šla -, co jí síly stačily, ale vláčela s sebou kufr, příruční sportovní tašku, kabelku a kelímek s vroucí kávou, a do toho se musela vyhýbat turistům. Byla poslední, kdo nastoupil na palubu, než posádka zdvihla můstek a odrazila od přístavní hráze. Pak si Teddy našla volné místo u zábradlí, poskládala si svá zavazadla k nohám a zadívala se na město. Motory zahučely plnou silou a postupné se jí nabízel výhled na celé panoráma. Nebyla v San Francisku od toho debaklu na Stanfordu.

„Krása, co?“

Teddy se ohledla a zadívala se na mladou ženu, která teď stála vedle m. Byla to drobná dívka, jen něco přes dvacet, s postavou štíhlou jako elfové. Vlastně Teddy připadala, jako by větší část svého života strávila zalezlá pod peřinou s baterkou a Pánem prstenů. Pod očima měla tmavé kruhy.

„Ještě nikdy jsem San Francisco neviděla z moře,“ řekla a znovu se zahleděla na vzdalující se město.

„Taky jedeš na Whitfield, vid?“ zeptala se ta druhá.

Teddy se na ni zadívala a přemýšlela, jestli jí ta holka čte myšlenky.

Ale ta se jen usmála a kývla hlavou k hromadě zavazadel, nad kterou Teddy stála. „Je celkem snadné poznat, kao jede na několik měsíců a kdo na jednodenní výlet,“ řekla a rukou ukázala na svůj vlastní batoh a pak na ostatní cestující. „Mimochodem, já jsem Molly Quinnová.“

Teddy se rozhlédla po palubě a musela Molly dát za pravdu. Většina lidí na palubě byli turisté: páry a rodiny s batůžky a cyklisté s láhvemi na vodu, kteří si na návštěvu ostrova vyhradili jen

několik hodin. Jenom pár pasažérů s sebou mělo dost velká zavazadla na to, aby to mohli být studenti.

„Já jsem Teddy.“

Jestli si o studentech Whitfieldova institutu udělala nějakou představu, Molly do ní rozhodně nezapadala. Napůl čekala (no dobra, napůl se k smrti bála), že tam najde bandu dětí v dlouhých pláštích s kapsami plnými tarotových karet a s křišťálovými koulemi v dlaních. Molly vypadala - až na tu bledou pleť a kruhy pod očima - úplně normálně.

„Proč ses rozhodla nastoupit na Whitfield?“ zeptala sejí Teddy.

Molly se zadívala stranou, jako by ji zrovna teď zaujala bílá pěna na vrcholcích vln, které za sebou trajekt zanechával. „Já jsem se vlastně ani tak nerozhodla. Měla jsem na výběr: tohle, nebo za mříže. Nějak se stalo, že me považují za hrozbu národní bezpečnosti.“

Teddy se zasmála, ale záhy jí došlo, že to není vtip. „Tebe? Vážně?“ J„ samotné připadala ta mlada žena asi tak nebezpečná jako myš.

„No jo, já jsem se totiž tak trochu nabourala do hlavního počítače CIA.“

Teddy zalapala po dechu. Molly Quinnova rozhodně nevypadala jako počítačový hacker. Určitě si to vymýšlí. Teddy se připravila na ten známý pocit, který měl po těchto slovech přijít, ale mrazení v zádech se nedostavilo. Vzpomněla si, jak ji Clint varoval, že rozeznat pravdu od lhaní u jiného jasnovidce je o poznání těžší. A pak se stalo něco podivného: V duchu se jí před očima objevil živý obraz. Byl to jen záblesk, jako jediné políčko z filmu - Molly, jak se sklání nad počítačovou klávesnicí. Ten obraz se rozplynul stejně rychle, jako se objevil. Pronikla snad do Mollyi- ny hlavy? Chtěla se tam dostat znovu, prohlédnout si ten obrázek ještě jednou. Byla to vzpomínka? Teddy se jako omámená zkusila znovu zapojit do rozhovoru.

„Prostě jsem si chtěla něco dokázat,“ řekla Molly a pokrčila rameny. Teddy napadlo, že i myši by dokázaly překousat ty správné kabely a položit celý systém.

Molly si ji prohlédla od hlavy k patě. „Můžu hádat? Psycho- metrička?“

Teddy ani nevěděla, co to slovo znamená.

Mollv pokračovala. „Já jsem empat. Víš, co to je?“

Teddy zavrtěla hlavou.

„To je někdo, kdo se dokáže vcítil do pocitů jiných lidí, ale na velmi intenzivní úrovni. Dokážu cítit - doslova - všechno, co cítí někdo jiný: bolest, smutek, radost, nudu... Třeba zrovna teď z tebe cítím nadšení, ale taky zklamán^1. Jsi frustrovaná z toho, že se ti dějí věci, kterým nerozumíš. Nelámej si s tím hlavu. Spousta studentů nemá o psychických silách ani ponětí, když sem poprvé dorazí.“

Teddy se nelíbilo, že ji Molly dokázala tak snadno odhadnoul Nebyla zvyklá bavit se o svých pocitech s nikým jiným nez s vlastním tátou, a i k tomu potřebovala na stole lívance. A tak se jen usmála a změnila terna. „Jak ti ta empatie pomůže nabourat se do počítače?“

„Nepomůže, tedy ne přímo. Mám titul z informatiky, takže si s počítači rozumím i tak,“ řekla Molly. „To je samozřejmě dobrý základ. Ale špičkoví programátoři, ti chlapci, co pracují pro CIA...“ odmlčela se a potřásla hlavou, „ti jsou hrozně pyšni na každou svoji vychytanou řádku kódu, na všechny ty své takzva ně neproniknutelné hrewally. Je až legrační, jak se nafukují Jako by za sebou nechávali stopu svých otisků prstů, a já po ní jenom projdu dovnitř.“

Zatímco mluvila, Teddy se snažila znovu v mysli vyvolat ten obraz, ale tentokrát už se jí to nepovedlo. Nevěděla, jak to kratičké spojení vzniklo, ale stejně rychle se zase přerušilo.

Asi to nebude úplně od věci, aby jasnovidci chodili do školy.

„Tak jak tě chytili?“ zeptala se.

„No, taky jsem začala být trochu namyšlená. Nechala jsem jim tam vzkaz Však víš, něco ve smyslu: Nazdar lidi, jestli jsem se sem dostala já, tak by mě zajímalo, kdo další si tohle přečte? A oni to narušení vysledovali až k mému počítači. Pak se u nás doma objevili ti lidé z Whitfieldu.“

Teddy napadlo, ze jsou si s Molly možná podobnější, než se jí na první pohled zdalo. To se všichni studenti z Whitfieldu nejdřív do stali do nějakého maléru, než jim tady nabídli studium? Napadlo ji, jestli ten institut nem nějakou akademií pro zbloudilé jasnovidce celé jedné generace. Protože nic takového si původně nepředstavovala.

Molly se na ni zadívala a tvářila se zrovna tak, jak asi v tuhle chvíli vypadala Teddy sama. Potom potřásla hlavou a znovu se usmála, roztomile, ale trochu nevěrohodně. „Nelamej si s tím hlavu,“ -ekla jí. „Whitfield je vlastně super místo. Nevracela bych se tam. kdyby to tak nebylo.“

„Ty se vracíš?“

„Loni jsem tam byla na jeden semestr, ale pak jsem si vzala volno, abych si vyřídila nějaké osobní věci. Naštěstí mi dali druhou šanci.“

Obě se opřely o zábradlí a zadívaly se na maličký ostrůvek se strmými útesy porostlými borovicemi, který se před chvilkou dramaticky vynořil z oparu přímo uprostřed zálivu.

„Tak jsme doma,“ řekla Molly.

Loď zlehka narazila do přístavního mola a cestující se pomalu začali scházet u můstku, aby vystoupili na souš. Když Teddv došlápla na pevnou zem, rozhlédla se a překvapilo ji, že zdejší přístav je dost velký na to, aby se sem kromě trajektu vešlo ještě několik soukromých lodi. Bylo tu pár obchůdků, kde se výletnici mohli zásobit balenou vodou, balíčky první pomoci, opalovacím krémem, slamáky a tričky, a taky půjčovny kol, skútrů a kajaků. Rozcestník u stánku s informacemi ukazoval cestu k různým turistickým trasám a tábořištím. Na mole s výhledem do zálivu si

Teddy všimla kavárničky a bistra. Trochu se jí ulevilo, že na tom hle ostrově existuje místo, kam by si mohla zajít na di ink, kdyby své studium potřebovala podpořit nějakou tou margaritou.

„Támhle máme odvoz,“ řekla Molly a ukázala na neoznačený vyhlídkový vláček.

Teddy si posbírala kufr, tašku a další věci a vyrazila za Molly směrem k soupravě, hodila si zavazadla dozadu do nákladového prostoru a pak zůstala stát a pozorovala hlouček lidí, kteří se vepředu shromáždili kolem sošné ženy s malým černým psíkem v náručí. Byla krásná, ale všechno na ní bylo trochu moc velké. Hustá hříva vlasů, velká prsa, široké Doky a mohutná stehna. Ofinu měla tak velikou, že vypadala jako obři stínítko na lampu, a mluvila tak nahlas, že ji nešlo neposlouchat.

„Wilson říká, že z toho laciného žrádla, co jste mu začal kupovat, ma plyny. Měl by jíst organické krmivo. A přidejte mu k tomu nějaká probiotika. Ostatně vam by to taky prospělo.“ Pohodila ofinou k muži, který byl, jak Teddy hádala, majitelem toho psíka.

„A taky by měl znovu chodit na cvičák,“ dodala ta dáma.

„C...cože?“ vyhrkl muž. „Ne, to v žádném případě. Posledně, když jsem ho tam vzal, se porval...“

„Ale to nebyla jeho vina,“ přerušila ho žena s ofinou. „Tvrdí že ten druný pes se choval jako naprostý kreten.“ Postavila psíka na zem. Když se narovnala, začala dlouhou hřívou plavých vlasů, které jí sahaly až mezi lopatky, pohazovat ze strany na stranu, jako by tak svým slovům chtěla dodat větší důraz. Tohle, ta ofina a spousta náramků v Teddy vyvolávaly obavu, že zabloudila v čase a narazila na pozůstatky nějaké komunity hiopies.

Málem se celemu tomu výstupu začala hlasitě smát. Ta ženská se tvářila, jako by si s tím psem normálně povídala.

Jenže majiteli psa to zdaleka tak legrační nepřipadalo. Vyrazil s ním na opačnou stranu a hned musel pevně zatahat za vodítko, jak se psík rozběhl k hejnu racků na břehu moře.

Žena se zamračila a houkla za nimi: „Wilsone, přestaň si vymyslet! Ti ptáci ti nic neudělali!“ Racci vzlétli a zakroužili nad nimi. „Nemate zač,“ křikla na ně, než se rozletěli.

Pak se otočila k Teddy a představila se jako Jillian Rlusteinová.

„Vy jste.,, něco jako dr. Doolittle?“ zeptala se jí Teddy poté, co se sama představila.

„No, taky se trochu věnuju čteni z dlaně,“ řekla Jillian. popadla Teddy za ruku a zadívala se na ni. „Máš silnou linii života... anebo linii smíchu. Ty dvě se mi vždycky pletou.“ Pak si dobromyslné povzdychla, jako by na tom vlastně ani nezáleželo. „Ale ano, jsem zvířecí médium.“

Tentokrát už se Teddy zasmála nahlas, ale hned toho zalitovala. „Pardon,“ hlesla. „To se vám asi stáva často, co?“

Jillian jen mávla rukou. „Jsem zvyklá na ledacos. Lidi se na mé dívali divné, už když jsem byla mala holka.“ Rozhodila ruce a hří va vlasú se jí rozhoupala mezi rameny. „Snažila jsem se zapadnout. Dovedeš si představit, jak katastrofálně to dopadlo, drahá?“

„Mne to taky nikdy moc nešlo,“ přiznala Teddy.

„Tak jdeš pěšky, nebo jedeš?“ zeptala se Jillian.

„Co?“

„Na Whitfield. Je to asi kilometr a půl.“

„Vypada to, že už jste se tu stačila rozkoukat.“

Jillian pokrčila rameny. „Přijela jsem před pár hodinami. Je to pěkná procházka. Pojď se mnou, uvidíš.“

Teddy houkla na Molly, jestli se k nim nepřidá, ale ta už seděla ve vláčku.

Nechala se od Jillian vést po vyšlapané turistické stezce, která se vinula svahem na jih, pryč od přístavu, a poslouchala jeji nekonečny monolog. ,Tak jaký je tvůj příběh?“ zeptala sejí starší žena najednou.

Můj příběh?

Teddy pokrčila rameny.

„Myslím, jak se to u tebe projevuje? Jak ses sem dostala?“ Teddy byla tak zvyklá si hlídat, aby jí nikdo nekoukal do karet - doslova i v přeneseném smyslu -, že v prvním okamžiku pocítila nutkání se z té otázky nějak vykroutit.

Ale místo toho se rozhodla udělat něco, co dělala jen zřídka, zvlášť pokud šlo o cizí lidi - a to především od chvíle, kdy jí pani Gilbertová vybídla, ať si prostě něco vymyslí. Rozhodla se říct Jillian pravdu „Dostala jsem se do takového malého problému u jednoho pokerového stolu v Las Vegas. Clint Corbett mě z něj takříkajíc vysekal. Nabídl mi studium na Whitfieldu a já na to kývla.“

Zadržela dech a čekala na reakci. Jestli ji Jillian odsoudí jako podvodnici, budiž. Posbírá si své žetony a půjde si sednout k jinému stolu.

Ale Jillian vyvalila oči a zahleděla se na ni s obdivem. „Clint Corbett tě osobně rekrutoval?“

„A to je jako nějaká zvláštní pocta?“

„No to je sakra velká pocta,“ ozval se za nimi cizí hlas. „Vžd) ť je to děkan pro studijní záležitosti.“

Teddy se ohlédla na muže, který zřejmě už nějakou chvíli poslouchal jejich rozhovor a pak do něj tak neomaleně vpadl. Měl černé rozcuchané vlasy, jako by právě vylezl z postele.

„Vám ještě nikdy nikdo neřekl, že poslouchat cizí hovory je neslušné?“ zamračila se na nej.

Naklonil h'avu na stranu a zamyšleně si ji prohlížel. „Promiňte, nechtěl jsem se vás nijak dotknout,“ řekl pak. „Jmenuju se Je- remy Lee a jsem tady na Whitfieldu nový.“

„My taky,“ usmála se na něj Jillian. „Mimochodem, já jsem zvířecí médium. A co umíš ty?“

„Jsem psychometrik,“ řekl Jeremy. „Když se dotknu nějakého předmětu, vidím takový záblesk. Někdy je to střípek z budoucnosti, někdy z minulosti.“

Jillian přikývla, jako by se s psychometriky setkávala každý den. „Jednou jsem vyrazila na výlet do Arizony,“ spustila vesele, „a potkala jsem tam ženskou, která...“

Teddy jejich rozhovor přestala vnímat a uvědomila si, jak se krajina kolem nich proměnila. Vlastně neměla ani ponětí, kde je. Připadalo jí to jako začátek nějakého špatného vtipu.

Zvířecí médium a psychometrik přijdou do lesa...

Stezka je chvíli vedla hustým porostem stromů, a když z něj vyšli ven, poprvé zahlédla Whitfield. Veliká budova se tyčila na útesu s výhledem na záliv a její fasada z červených cihel byla dominantou okolní krajiny

Teddy cítila, že ať už ji za těmi zdmi čeká cokoli, změní to celý její život. Na okamžik zůstala stát. „Co se děje?“ zeptala se Jillian a ohlédla se na ni. Kdyby tu byla Molly, blesklo Teddy hlavou, hned by to poznala. Dokázala by vnímat, co cítím - tu směsici vzrušení a obav a ladosti a smutku a stovky dalších věcí. Znovu si vybavila, co jí řekl Clint.

Svět potřebuje lidi, jako jsme my, aby mu občas trochu pomohli.

Teddy se otočila a zadívala se na stezku vedoucí zpátky k přístavišti. Mohla by vyrazit zpátky a příští lodí se vrátit do San Fran- dska. Ale pak si vzpomněla na ten vzkaz, který doma nechala rodičům. Přitáhla si límec kožené bundy těsněji ke krku.

„Nic,“ řetda. „Už jdu.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Když vystoupali na vrchol kopce, Teddy se na chvilku zastavila a zahleděla se na hlavní vstup školní budovy. Nad masivní kovanou mříží se klenul oblouk s nápisem Whitfieldův institut. Teprve v tu chvíli si to dala dohromady - školu provozovali ti Whitfieldo- vi. Majitelé luxusních hotelových resortů. Ale k čemu by zrovna jim byla škola pro jasnovidce, nad tím si lámala hlavu marně.

Zpočátku na ni budova působila dojmem nóbl soukromé školy pro děti bohatých rodičů, ale pak si všimla plotu s ostnatým drátem a ozbrojených stráží kolem vchodu. Tohle asi spolehlivě odradí každého zvědavého turistu. Mlčky pozorovala Jillian a Je- remyho, jak procházejí přes bezpečnostní kontrolu. Pak vyrazila za nimi, ale strážný s destičkami v ruce jí zastoupil cestu.

„Jméno?“ štěkl na ni. Měl bezmála dva metry a vypadal jako stopatnáctikilová masa svalstva. Když kolem něj procházel Jere- my, vypadal vedle tohohle hromotluka jako párátko.

„Teddy - chci říct Theodora - Cannonová.“

Zadíval se do svého seznamu. „Průkaz totožnosti.“

„Zrovna jsem si říkala, jestli bych mohla dostat chatku s výhledem na moře,“ řekla Teddy, když mu podávala svůj řidičák. „Patří to tady rodině Whitfieldových, ne?“

Ale pokud doufala, že tomu muži aspoň zacuká v koutku, hluboce se zmýlila. S kamennou tváří si prostudoval její řidičský průkaz, nalistoval v destičkách příslušnou stránku a otočil je k ní s prstem zapíchnutým do spodního okraje listu.

„Tady to podepište,“ řekl stroze a podal jí propisku.

„Myslíte: Tady to podepište, prosím?“ zkusila to ještě jednou.

Maličko pohnul hlavou a další dva strážní se na ni přísně zadívali. „Slečno, jestli nepodepíšete...“

„Dobře, dobre,“ řekla Teddy rychle. „A nechcete mi říct, co to vlastně je?“

„Je to závazek mlčenlivosti. Stvrzujete tím, že jakmile projdete touto branou, nikomu nepovolanému neřeknete nic, co uvnitř uvidíte nebo uslyšíte.“

Teddy mela na jazyku otázku, co by se stalo, kdyby nepode- psala, ale zdálo se jí, že by se jí odpověď ani trochu nelíbila. A tak rychle načmárala do formuláře svůj podpis.

„Uvidíme se u bazénu,“ řekla a prošla branou. Vlastně by jí ani nevadilo, kdyby uvnitř byl nějaký bazén a ona tam tohohle chlápka časem potkala. Klidně by na sobě mohl mít jenom takové ty male plavky, jaké se nosí v Evropě. Už toho na ni bylo dost, jasné?

Se zatajeným dechem se rozhlížela po nádvoří, které by se dalo popsat jako směsice „Břečťanové ligy“ - starých a slavných univerzit z východního pobřeží USA - a východoasijské zenové zahrady. Ve stínu cihlových budov tu rostly cedry, tisy a japonské javory. Na vzdálenější straně dvora si všimla bambusové pagody, vodotrysku a meditačních laviček. Několik nízkych pěších lávek se klenulo nad cestičkami dlážděnými kameny a jezírky úhledně uhrabaného písku.

Pokud tahle dvorana měla v člověku probouzet pocit vnitřního klidu, ona sama v ní nepobyla dost dlouho, aby to na ni zapůsobilo. Jillian a Jeremy jí někam utekli; Molly se jí ztratila už dávno. Zahlédla pár opozdilců před vstupem do budovy označené na mosazné destičce u dveří jako Fort McDowell, a tak je následovala do velké posluchárny, kde posedávaly přibližně tři desítky lidí. Všimla si tam pohledného chlapíka, který se hrbil u stolku v rohu.

Měl na sobě potrhané džíny a bílé tričko, černp vlasy mu padaly do očí. Za normálních okolností by ho v duchu hned odepsala jako pozéra.

Posadila se na volnou lavici a zadívala se na muže, který vystoupal na pódium Když se na okamžik ohlédla, všimla si, že ten mladík na ni civí - až tak neomaleně, že z toho zrudla. Sama si nevzpomínala, kdy se naposledy začervenala. Nejspíš to bylo někdy v době, kdy začínala nosit podprsenku.

„Vítam studenty prvního ročníku,“ prohlásil muž na pódiu. Kdyby ho Teddy měla popsat jediným slovem, řekla by elegantní. Měl na sobě dokonale šitý tmavomodrý oblek a z jeho šedinami prokvetleho účesu nevyčníval jediný neupravený vlásek. Na prvm pohled vypadal jako jeden z těch Whitfieldových. „Jako předseda představenstva řídím rozvoj našeho rodinného podniku již celých třicet let. Ale kdybych měl říct, na co jsem hrdý, byla by to především práce na poli filantropie, a zejména zde, ve Whitfieldově institutu. Vždycky jsem cítil, že pod správnym vedením se muži a ženy s vaším nadáním mohou stát největším pokladem celeho našeho národa.“

Teddy vrtalo hlavou, jakým nadáním asi oplývá ten fešák v rohu. Doufala, že to nem čtení myšlenek, ačkoli sama cítila, že ty své má zrovna teď ve tváři vepsané tak jasně, že by je přečetl i slepý

„Před pěti lety,“ pokračoval Whitrield, „jsem měl tu čest stát se spolu s představiteli ozbrojených a bezpečnostních složek naši země jedním ze zakladatelů teto instituce. Pokud jste se dostali až sem, gratuluji vam. Nyní jste součásti elitní skupiny jedinců s nadáním, o kterém svět teprve pomalu začíná něco tušit, natožpak aby uvazoval o jeho využití. Nez předám mikrofon našemu děkanovi pro studijní záležitosti, profesoru Corbettovi, chtěl bych vám říct jen toto: Dnešek je pro vás prvním dnem pozoruhodné cesty Jsme tu, abychom vás na ní vedli. Ale vy sami nás budete vest k naší budoucnosti.“

Pak Hollise Whitfielda u řečnického pultíku vystřídal Clint. Na pódiu vypadal ještě větší, než si ho Teddy pamatovala. Když posluchárnu přeletěl pohledem, i ti nejvíc znudění studenti se na lavicích narovnali a zpozorněli.

Tiše si odkašlal. „Jak už Hollis řekl, tohle je výběrový program, ve kterém připravujeme jednotlivce pro službu na nejvyšší vládní úrovni. Poslání Whitfieldova institutu je známo jen úzkému okruhu lidí. Tento ústav byl založen a je i nadále financován v součinnosti soukromého sektoru a vlády Spojených států. Jsme jiní než všechny ostatní školy v této zemi, možná i na celém světě. A naším jediným cílem je vycvičit jasnovidce k tomu, aby se stali oporou našich bezpečnostních složek, armády a dalších souvisejících sektorů.

Jste tu, abyste chránili svou vlast. V mnoha ohledech společně tvoříme poslední obrannou linii. Jsme to my, koho volají do služby, když tradiční policejní metody selhávají. Jsme to my, na koho se armáda obrací, když potřebuje jedince, který je schopen jít nejen za hranice svých služebních povinností, ale překročit i hranice lidského chápání. Jsme tu, abychom dělali, co je správné, ve chvílích, kdy to je nejen obtížné, ale dokonce se to zdá být nemožné. V kurzu Základů empatie, který začne později v průběhu tohoto semestru, vám ukážu, jak toho dosáhnout.“

Teddy si tak úplně nedokázala představit svou budoucnost jako zaměstnankyně nějaké státní agentury. Sakra, vždyť po velkou část svého života byla spíš narušitelkou veřejného pořádku. Rozhlédla se kolem sebe, jestli se ještě někdo další při té představě ošívá, ale ostatní studenti seděli v lavicích jako přikovaní.

„Než budeme pokračovat, rád bych vám představil další dva vyučující, se kterými se v prvním ročníku budete setkávat velice často: Profesor Amar Dunn, který vám bude přednášet Úvod do jasnovidectví,“ Clint ukázal na muže ve sportovní bundě a tričku s logem nějaké kapely; ten se usmál a rozpačitě všem zamá-

val, „a seržantka Rosemary Boydová, naše styčná důstojnice od armády, která vás provede taktickým výcvikem.“ Jak zaznělo její jméno, vztyčila se žena s krátkými hnědými vlasy. Rozhlédla se po studentech a bez úsměvu kývla hlavou. Teddy ani nepotřebovala žádné jasnovidecké schopnosti, aby uhodla, že s touhle ženskou si užijí spoustu legrace.

Tiše si povzdychla. Zdálo se jí, že ji tady čeká mnohem víc dřiny, než jak jí to Clint maloval v Las Vegas. Asi by si rovnou měla najít nějakou kratochvíli, u které by mohla přijít na jiné myšlenky. Pomalu se opřela a naklonila hlavu doprava. Všimla si, jak se ten fešák v koutě ušklíbl.

„Je mi jasné, že vás sem svedly hodně rozdílné cesty,“ pokračoval Clint. „Někteří z vás přicházejí na základě vynikajících doporučeni od vládních úředníků, jiné sem přivedl konflikt se zákonem. Ale na tom teď nezáleží. Všichni nastupujete do prvního ročníku, a to znamená, že všichni stojíte na stejné startovní čáře - úplně na začátku. Jestli tu chcete zůstat, budete si své místo muset zasloužit. Hned zítra všichni projdete sérií fyzických, mentálních a psychických testů, ze kterých vyjde najevo, zda jste vhodnými kandidáty pro studium na tomto ústavu Pokud těmito testy neprojdete, zamíříte zpátky domů.“

Teddy měla pocit, jako by jí někdo bez varování podrazil nohy. O žádných vstupních testech nikdy nebylo ani zmínky. Předpokládala, že pozvánka znamená automatické přijetí ke studiu - koneckonců Clint přesvědčoval ji, aby přijela. Proč se nezmínil, že ji čekají nějaké přijímací zkoušky, podle kterých se teprve rozhodne, jestli ji vezmou? A co by asi tak řekla rodičům, kdyby se měla během osmačtyřiceti hodin vrátit domů?

Jo, ten Whitfieldův institut? A to, jak jsem vám psala, že na mě tentokrát konečně budete hrdí? To bylo jen tak...

Znovu si začala pohrávat s myšlenkou, že vezme nohy na ramena. Copak by se jako průměrný a nespolehlivý lidskj detektor

lží vůbec mohla prosadit v první linii? Ale než se stačila rozhodnout, někdo si k ní přisedl. Teddy se otočila a zjistila, že na lavici vedle ní sedí ten fešák z kouta. A takhle zblízka vypadal ještě o něco lip. Jeho olivovou pleť pokrývalo tetování, obtáčelo mu paže a kroutilo se po krku. Vypadal jako ten typ, který si libuje v porušovaní pravidel.

Naklonil se k ní. „Vypadáš nějak zasněně.“

Tenhle typ kluku dobře znala. Namyšlení a zahleděni do sebe. Obrátila oči v sloup a pak se raději zas soustředila na Clinta.

„Všechno, co tady děláme, podléhá přísnému utajení,“ pokračoval. „O ničem, co se tu stane, se nebudete bavit s nikým mimo zdi tohoto ústavu. Proto jste všichni podepsali závazek mlčenlivosti. Zároveň jsme podnikli určitá opatření, abychom vás nevy stavili pokušení Kdo po zítřku zůstane, neopustí institut až do Díkůvzdání. A kdo odejde, na toho dohlédneme, aby svůj závazek dodržel. Kromě toho odevzdáte do úschovy všechna elektronická zařízení - notebooky, teletony, tablety a cokoli dalšího, co by vám umožňovalo spojit se s vnějším světem.“

Tak k tomuhle se Teddy dobrovolně nepřihlásila. A soudě podle toho, jak se v posluchárně najednou ozvalo vzrušené šeptání, nebyla jediná, komu to bylo proti srsti. Sklopila zrak a přemýšlela, jestli by se jí nepodařilo nějak pronést mobil na pokoj. Možná v podprsence.

„Je to pro vaše vlastní bezpečí,“ prohlásil Clint. „Nemůžeme si dovolit, aby se iména a tváře našich rekrutů nebo zaměstnanců objevily na Snapchatu, nebo kde si lidé v dnešní době vystavují své fotky. Poté, co odevzdáte veškerá komunikační zařízení, dostanete svou osobni identifikační kartu, kterou budete nosit při sobt, kamkoli půjdete, a kterou se budete identifikovat při vstupu a odchodu z každé budovy. Kartu neztraťte a nikomu ji nepůjčujte. Nepokoušejte se ji jakkoli upravovat. A kdyby se někdo z vás rozhodl zahrát si na Edwarda Snowdena a vynést do světa

informace o tom, co se tady děje, garantujú vám, že se do Ruska nedostanete. Budete dopadeni a souzeni za vlastizradu, což znamená dlouhá léta vězení ve federálním zařízení. A věřte mi, že ani tenhle ústav vás nepřipraví na to, abyste to tam vydrželi.“ Clint se odmlčel, potom se ušklíbl a dodal: „Zvlášť když vám stejně nikdo venku neuvěří ani slovo.“

Dál s nimi probíral organizační věci jako rozdělení pokojů, jak jim budou doručena jejich osobní zavazadla, kdy a kam mají přijít na večeři. Potom je propustil.

Teddy vstala a otočila se k tomu hezounovi zády. Zrovna teď měla úplně jiné starosti.

Po chvilce si ji v zástupu lidi našla Jillian. „To bylo něco,“ hlesia.

Teddy se pres její rameno zadívala na dvě dívky v koutě, které si společně kňouraly, jak je to hrozné, že jim chtějí zabavit mobily.

„Já jsem svůj zahodila už před lety,“ řekla Jillian. „Věděla jsi, že předchůdcem textovky byl poštovní holub?“

„No jo, jasně,“ odkývala jí to leddy. „Hele, ještě se musím podívat, jestli mi někdo nepsal, než ten svůj odevzdám.“

Vyklouzla do chodby a namluvila pro rodiče hlasovou zprávu na záznamník. Řekla jim, že bude několik měsíců naprosto nedostupná, ale že si o ni nemusejí dělat starosti. Bylo jí jasné, že si je stejně budou dělat. S povzdechem telefon vypnula a jako všichni ostatní ho hodila do krabice u východu z posluchárny.

„Takže jestli se teď dostaneme do další situace jako v sektoru 3, ani nebudeme moct napsat rodinám zprávu na rozloučenou,“ povzdychla si žena, která tam svůj mobil odložila hned po ní. Vlasy měla spletené do copů a ty obtočené kolem hlavy. Její džinová bunda vypadala, jako by spolu už něco zažily - zrovna tak jako Teddy s tou svou koženou. Mela vyhrnuté rukávy a obě zápěstí ověšená náramky.

„Co je sektor 3?“ ozvala se Teddy.

Žena se ohlédla. „Co ty jsi zač?“ zeptala se.

„Jsem Teddy. Holka, co v neibližší době rozhodně nechce psát rodmě zprávu na rozloučenou. Tak si ráda nechám poradit, jak se tomu vyhnout.“

„Moje babička mi vykládala, že v osmdesátých letech existovalo jedno tajné vládní zařízení, kde cvičili jasnovidce pro armádu, ale celé se to tam nějak podělalo,“ řekla ta žena. „Ovšem upozorňujú, že babička je pevně přesvědčená o tom, že v Oblasti 51 věznili opravdové živé mimozemšťany, takže... Víš, jak se to říká: Na každém šprochu je pravdy trochu.“

Teddy nedokázala odhadnout, jestli ta žena mluví pravdu, nebo jestli ji jen tak vodí za nos, ale zdálo se jí, že si na to ted bude muset zvyknout. Bude se muset naučit žít ve světě, kde jí lidé můžou lhal - a ona to nepozná. Aspoň dokud bude tady na Whitfieldu. „Takže tvá babička byla taky jasnovidka?“ zeptala se.

Ta žena si ji prohledla od hlavy k patě a usmála se. „Pocházím z dlouhé linie jasnovidců. Ale tady na Whitfieldu jsem první. Mimochodem, jmenuju se Dara.“

Společně došly ke stolu v přední části posluchárny, kde stála Jillian a několik dalších studentů.

„Hádej, kdo měl štěstí na spolubydlící?“ zeptala se Jillian a usmála se na Teddy

Teddy jí úsměv oplatila. Vyjít s Jillian by neměl být žádný problém. Jenom ten je jí nekonečný optimismus jí asi časem půjde na nervy. Teddy se rozhlédla, kam se poděla Molly, a spatřila ji, jak se v první řadě lavic tiše baví s Jeremym a ruku má položenou na jeho rameni. Chtěla se jí vyptat na další věci ohledně Whitfieldu, protože už si tím vším jednou prošla, ale zdálo se, že na to teď není vhodná chvíle. Její rozhovor s Jeremym vypadal dost vzrušeně - jako by Teddy nebyla jediná, kdo se tady od prvního dne poohlížel po nějakém mimoškolním vyžití.

„Tak pojdme,“ řekla tiše. „Harrisova kolej, pokoj 17,“ přečetla si z rozpisu a strčila do kapsy svou školní průkazku

Před vchodem do sousední budovy ležela jejich zavazadla. Teddy vysoukala svůj kufr do třetího patra a prošla s ním jasně osvětlenou chodbou až ke dveřím s číslem 17 Jillian projela svou průkazku elek ironickou čtečkou. Ve dveřích cvaklo a za nimi se objevil pokojík o rozloze větší komory: Čtyři čistě bílé stěny, dvě postele s kovovvm rámem, u kterých bylo na první pohled jasné, že budou vrzat, dva stoly a židle, ktere uz taky měly svá lepší léta za sebou, a šedé přikrývky, z nichž Teddy svrběla kůže, jen se na ně podívala. Studentské koleje byly zřeimé všude stejné, ať už to byl Stanford, nebo Whitfield.

Přejela dlaní po stěně. „Kdybys pracovala ve výrobě barev a laků, jak bys nazvala tenhle odstín? Čekárna na onkologiiV‘ „Není to tak hrozné,“ řekla Jillian. Přešla k oknu a vytáhlá žaluzie. „Podívej, máme to dokonce s vvhledem na Alcatraz.“

„Mám pocit, že se tam ti vězni měli hp.“

Jillian se zasmála. „No a co? Tak si tu vylepíme nějaké plakaty.“ Teddy vzala do ruky složku, která ležela na jednom ze stolů. Uvnitř byl rozvrh hodin s jejím jménem, a taky list papíru nadepsaný Etický kodex Whitfieldova institutu. Byl to vlastne jen diou- hý seznam všeho, co je v areálu školy považováno za nevhodné. Žádný alkohol, žádné drogy, žádné červené maso, žádný kofein, žádny rafinovaný cukr, žádné fyzické vztahy mezi studenty, žádné vstupování do mysli učitelů nebo ostatních studentů bez jejich svolení. Jinými slovy: žádná legrace.

„Sbohem, hamburgery," řekla Teddy a podala seznam Jillian. „Koukej: Máme svým podpisem potvrdit, že jsme to četly, a zítra ráno to mame podepsané odevzdat.“

Jillian si přečetla, co stalo drobným písmem těsné nad místem pro podpis. „Takže o souhlasení tu není ani slovo. Ale abych řekla pravdu, Teddy, já jsem od svých osmi let veganka a nemůžu si stěžovat. Pročistí ti to auru, uvidíš.“

Jillian vytáhla z batůžku propisku, podepsala se a vrátila list papíru Teddy. „Podepiš to, máme důležitější věci na práci.“

„Například?“

„Například vyrazit dolů na večeři. A pak se třeba seznámit s někým, kdo by napomohl našemu psychickému pohodlí emocionálním a fyzickým kontaktem.“

Teddy se na ni nechápavě zadívala. „Napomohl našemu psychickému pohodlí?“ Chvilku jí trvalo, než pochopila, o čem je řeč: Jillian Blusteinová si chtěla najít chlapa. „A není to zakázané?“ zeptala se.

„Zkusit to snad můžeme, ne?“ mrkla na ni Jillian. „Tak se pojďme podívat, jaká je nabídka.“

Teddy čekala to nejhorší - rozvařené, beztvaré jídlo nevýrazné chuti. Ale švédský stůl spíš než školní jídelnu připomínal nějaký lepší hotel a nabízel především přísně organickou a trendy stravu, za kterou lidé v restauracích ochotně platili nehorázné sumy: salát s opékanou dýní a hořčičnou omáčkou, restovanou čočku s pomalu vařenými cibulkami a mrkví, ochucenou quinou s grilovaným lilkem.

Posadily se ke dlouhému stolu s kovovou deskou proti Molly a Jeremymu. Ti dva se spolu bavili o něčem, čemu říkali mentální obrana. „Musíš postavit zeď,“ říkal Jeremy. „Je to všechno o té zd'.“ Teddy neměla ani zdání, o čem to mluví. Jediné, o co teď stala, aby se nedostala do pokušeni, bylo postavit ze i mezi sebou a tím fraierem z posluchárny, který si teď přisedl na konec jejich stolu. Když vstala a vyrazila na obhlídku nabízených moučníků, jako by to vycítil, a hned byl u ní

„Ahoj,“ řekl.

Teddy si vzpomněla na seznam nevhodných činností. Jestli si ho nebude všímat, možná bude snadné ten slib dodržet. Prozatím se plně soustředila na m.su jahodového jogurtu s acai a pořád dokola si četla jeho složení.

„Já jsem Lucas, ale všichni ostatní mi říkají Pyro,“ představil se.

Teddy neodolala. „To sis vymyslel sám? Fakt cool.“

„Tak co umíš ty?“ zeptal se zvědavě. „Myslím jako... psychicky.“ Pokrčila rameny. „Řekla bych, že jsem lidský detektor lží, akorát moc nefungujú.“ Clint měl pravdu - v jasnovidcích se nedalo číst tak snadno jako v normálních lidech. Od chvíle, kdy dorazila na Whitfield, nezaznamenala vůbec nic. Jenom ten záblesk, když si povídala s Molly.

„Tak si zahrajeme na pravdu?“ navrhl jí s rošťáckým úsměvem. „Jasně,“ řekla Teddy. „A ukážeš mi, co umíš ty?“

Pyro si ji prohlédl od hlavy k patě.

Teddy si založila ruce na prsou. „Myslím psychicky, troubo.“ Usmál se ještě víc, zvedl pravou ruku a rychle si začal třít bříško palce ukazováčkem. Pak se prsty dotknul okraje bílého bavlněného ubrusu prostřeného na stole se zákusky. Z ubrusu se začalo kouřit, pak z něj vyšlehl plamínek.

Teddy prekvapene uskočila o krok zpátky.

Znovu přejel prsty po hořícím místě. Plamínek zmizel, zůstala po něm jenom černá skvrna. „Jmenuje se to pyrokineze. Ovládání ohně silou vůle. Od toho ta přezdívka.“

Teddy si byla jistá, že to je nějaký trik. Nedokázala se mu dál dívat do očí, a tak se místo toho zaměřila na jeho tetování. Většinou to byly otřepané symboly - had obtočený kolem meče a podobně. Ale to, co měl na krku, bylo zajímavější. Spousty maličkých třepetajících se plamínků, které se mu linuly zpod límce košile, se s každým jeho slovem rozkomíhaly, jako by ožily vlastním životem. Teddy by se docela ráda podívala pod tu kosili, co to tam vlastně hoří.

„Nejsi ty jeden z těch rekrutů - jak jen to Clint říkal? —, kteří se dostali do konfliktu se zákonem?“ zeptala se ho Teddy.

Zamračil se. „Byl jsem na policejní akademii, když mě Clint poprvé kontaktoval.“ Ať už to bylo cokoli, co mezi nimi zajiskřilo, rychle to zase vychladlo. Teddy o krok ustoupila. Ale on ji chytil

za ruku a přejel jí palcem po zápěstí. Pokusila se mu ucuknout, jako když jednou omylem sáhla na rozpálenou ploténku na sporáku. ale najednou zjistila, že ten dotyk nepálí. Pomalu jí přejížděl po kůži sem a tam a bylo to příjemné.

„Nechceš mi to vynahradit?“ zeptal se.

Zadívala se na něj a nakrčila obočí. „Ty vážně neztrácíš čas, co?“

„Ne když vidím něco, co se mi líbí.“

Dál jí přejížděl bříškem palce po kůži a kreslil na ní tajuplné obrazce, které jí dělaly tak dobře. Bylo by snadné říct ano. Ale teď už tu byla nová Teddy. Nechtěla si to na Whitfieldu pokazit dřív, než všechno vůbec začalo.

„Teď ty,“ zašeptal potichu. „Malá nápověda: Taky bych chtěl vidět, co umíš.“

Teddy si odfrkla. „Dneska ne. Četl jsi ten etický kodex, ne?“

Pokrčil rameny. „Je to jen seznam věcí, které se tady považují za nevhodné. Kdybychom to neměli dělat, tak by to tam určitě napsali, ne?“

„Nevím, jak ty, ale já se snažím chovat slušně,“ namítla.

„Škoda,“ ušklíbl se Pyro.

Doufala, že se dočká aspoň náznaku zklamání, ale něco jí říkalo, že to nebude jeho styl.

Otočil se a odešel. Ještě chvíli se za ním dívala - nemohla si pomoct. Byl to ten nejnafoukanější chlap, jakého kdy potkala, ale vypadal, že to, co říká, myslí vážně.

A navíc se na něj prostě dobře koukalo.

KAPITOLA SEDMA

Teddy si šla lehnout sama. Tedy technicky vzato ne úplné sama. Byla tu fillian. Po několika hodinách převalování si konečné zvykla na chrápání své nové spolubydlící a na whitfieldské nepříliš luxusní postele.

Už druhou noc po sobě se jí zdálo o žlutém domku. Šla po dlážděném chodníčku k zeleně nalakovaným dveřím. Viděla, jak se z rámů oken odlupují šupinky barvy. Slyšela tu ženu, jak zpívá ukolébavku, kterou tak dobře znala. Natáhla ruku a vzala za kliku. V tu chvíli spustil alarm. Neúnavné zvoněrí přehlušilo ukolébavku a probudilo Teddy ze spánku.

Zašmátrala po nočním stolku a našla budík.

„Nikdo by se neměl spoléhat na budík,“ prohlásila Jillian. Teddy si zakryla hlavu polštářem. „A co ma dělat ten, kdo má být ve tři čtvrtě na osm u doktora?“

Pak otevřela jedno oko a spatřila Jillian, jak stojí uprostřed pokoje v jogínské pozici stromu. Nahá. Teddy nečekala, že tu po ránu uvidí strom, ale nečekala ani.. Prostě na takové zážitky bylo příliš brzy ráno.

„Jillian, mohla bys toho prosím nechat?“

Jillian si rozmotala končetiny a navlekla si župan. „Je to ten nejpřirozenější způsob, jak cvičit jógu.“

Teddy si povzdychla. „Tak příště aspoň předem něco řekni.“ Úplně zapomněla, jaké to je, když se člověk dělí o jeden pokoj se spolubydlícím. Nebo vůbec s kýmkoli.

Posadila se na posteli a okamžitě toho zalitovala. Sevřel se jí žaludek a před očima se jí udělaly mžitky. Celá se třasla. Tohle byl absíák po lécích na předpis - a mnohem horší než včera. Postavila se. Svět se naklonil doleva, pak zase doprava. Když se s ní konečně přestal hýbat, popadla osušku a vyrazila ke společné umývárně na konci chodby.

Cestou žahl >dla vlastní odraz v zrcadle. Vypadala příšerně. Už po střední škole si ostříhala vlasy nakrátko a od té dobyje tak nosila. Obvykle to docela fungovalo - záměrné neupravený sestřih jí dodával rázné vzezření, trochu jako kdyby si Audrey Hepburnová v jedenadvacátém století cestou na alternativní rockový koncert odskočila do baru na panáka skotské. Ale to, co měla na hlavě dneska, vypadalo spíš jako hnízdo pro vrabčáky, kteří byli vykázáni z účesů, se kterými se probouzejí lepší, slušnější lidé.

Slyšela, jak se v jedné z kabinek právě někdo dosprchoval Bylo teprve sedm ráno a ona už dnes viděla víc cizích nahých lidí, než by chtěla. Snažila se doběhnout do volné kóje dřív, než ten dotyčný vyjde ven. Ale místo toho mu vběhla přímo do náruči.

Jemu. Protože to byl on.

„Páni!“ Popadl ji za ramena a odstrčil ji na délku paže od sebe. „Nemusíš se na mě hned tak vrhat.“

Teddy přemýšlela, jak ho nějak trefně odpálkovat, ale byla vzhůru jenom pár minut, „Já jsem nechtěla, já chci jenom...“

„Do sprchy?“ dořekl za ní Pyro.

„Do sprchy,“ přikývla.

Proklouzla kolem nej a zavrela se v kabince. Pustila vodu a snažila se - bohužel marně - myslet na cokoli jiného než na Pyrovo nahé tělo.

Termín na klinice, která se nacházela kousek za Fort Mc- Dowell, samozřejmé nest'hla. Zdravotní sestra jí vrazila do ruky obsáhlý dotazník a propisku. Předsálí laboratoře vypadalo jako úplně obyčejná čekárna lékařské ordinace. Za pultem dvě sest-

ry, před ním lavice pro pacienty a všude kolem umělé kapradiny. Jediný rozdíl byl v tom, že místo časopisu pro ženy se na stolku uprostřed místnosti válely monografie o jasnovidectví.

Teddy se s nadějí zadívala na zdravotní sestru, „Nemáte tady náhodou nějakou tajnou zásobu kofeinu?"

Starší žena se na ni zamračila. „Bohužel. Víte přece, že kofein narušuje psychické schopnosti. Ale v nápojovém automatu máme několik druhů výborných bylinkových čajů. Hydratace není nikdy na škodu."

Teddy s díky odmítla. Tahle rada jí zněla jako hlášky z těch nemožných nálepek na nárazník, které vídala na autech na alternativní paliva. Jsem hrdý, že jsem pohan. Predstavte si světový mír. Hydratace není nikdy na škodu. Kofein je pro pitomce.

Posadila se a zkusila se soustředit na dotazník. Poté, co do něj vyplnila svou vlastní zdravotní historii, se zaměřila hlavně na poličko „nevím“. Nádorová onemocnění u rodičů - nevím. Cukrovka z matčiny strany - nevím. Vysoký cholesterol z otcovy strany - nevím. Neplodnost z matčiny strany - nejspíš ne, když tady sedím, pomyslela si Teddy, ale i tak pro jistotu zaškrtla „nevím“. Jediné, co o svých rodičích věděla, bylo, že zemřeli při dopravní nehodě, když jí bylo jen pár měsíců.

Pak se propracovala k zajímavějším otázkám. Schizofrenie z otcovy či matčiny strany. Deprese. Bipolární porucha. Obsedantně kompulzivní porucha. Autismus. A odsud se plynule přešlo na telepatii, jasnozřivost, předtuchy a spoustu dalších mimosmyslových jevů, které si ani nedokázala představit. Nevím. Nevím. Ale trochu ji to děsilo. Znamenalo to snad, že jasnozřivost je nějak provázaná s duševními poruchami? Nevěděla, ale doufala, že to tak nen

Lékař v dlouhém laboratorním plášti si ji odvedl do ordinace. Představil se jako doktor Eversley. Změřil ji tlak, pak ji pokynul, aby se posadila, a pročítal si její dotazník. „Epilepsie?" zeptal se a překvapené nadzdvihl obočí. „Jak jste k takové diagnóze přišla?"

Teddy mu začala vysvětlovat, jak jako malá trpěla smyslovým přetížením a jak z toho upadala do stavů podobných epileptickému záchvatu. Léky, které jí na to předepsali, byly to jediné, co dokázalo otupit její přecitlivělé reakce na smyslové vjemy. „Zajímavé,“ přikývl. „A kdy jste si je naposledy vzala?“

Teddy v duchu počítala. „Je to něco přes osmačtyřicet hodin.“ „Dostavil se od té doby nějaký záchvat?“

„Ne.“

„A jak se teď cítíte?“

„Je mi trochu... nevolno.“ Popsala lékaři své současné příznaky a dívala se, jak si zapisuje poznámky.

„Takže vaše současné obtíže jsou primárně fyzického rázu? Nic duševního? Necítíte se dezorientovaná? Absťák po takových lécích s sebou často přináší podobné vedlejší účinky.“

„Včera jsem nastoupila na školu pro jasnovidce, takže ano, jsem trochu dezorientovaná.“

Neusmál se. „A od té doby - žádná vidéní, žádné nenadálé prozření, žádné projevy jasnozřivosti?“

Teddy si vybavila ten obraz Molly sedící u počítače. Mohlo to být vidění? Trvalo to jen okamžik...

„Zvláštní psychické schopnosti se u různých lidí projevují různě.“ Zahleděl se do jejího dotazníku a zamračeně otočil par listů. „O vaší genetické historii tady není vůbec nic.“

„Jsem adoptovaná.“

„Ana.“ Naškrábal do jejího spisu stručnou poznámku, zavřel ho a hodil na stůl. „To je nepříjemné.“

Teddy strnula. „Nebylo to zase tak nepříjemné, že mě vychovali dva lidé, kteří se o mě upřímně zajímali.“

Lékař vstal a přešel místnost. Teddy za sebou zaslechla šustění papíru, jak se přehraboval ve skříňce s léky. „Myslel jsem nepříjemné z hlediska výzkumu. Je těžké jednoznačně spojit psychické schopnosti s genetickými předpoklady, když tyto informace nemáme.“

„Počkejte,“ ozvala se Teddy. „Vy si myslíte, že mí praví rodiče byli jasnovidci?“

„Tyto schopnosti se často dědí v rodině, takže je možné, že vaši rodiče měli určité nadání. Ale stejně tak je možné, že se projevilo jen u vás.“

Teddy věděla, že měla veliké štěstí. Vychovali ji rodiče, kteří k ní vždycky byli laskaví a téměř bezvýhradněji podporovali. Sice moc nechápala jejich druh humoru a oni zase nerozuměli tomu jejímu (Její rodiče například tvrdili, že na Monty Pythonech není nic legračního. Co je to za člověka, který se nezasměje u Monty Pythonů^7.), ale milovala je a oni milovali ji.

Někde si přečetla - nejspíš to bylo v nějakém výchovnou poradkyní schváleném letáku, který přinesli domů její rodiče -, že některé adoptované děti si vymýšlejí různá spletitá vysvětlení, proč se o nich jejich vlastní rodiče nemohli starat. Sama si ty svoje představovala jako dobrodruhy, zoology, dokonce i jako vrcholné manažery. Ale představa, že by měli jasnovidecké schopnosti - a že ona svoje nadání podědila po nich -, byla vzrušující. Nevysvětlovala sice, proč ji dali k adopci, ale bylo to něco.

„Tak k čemu jsou vlastně všechny ty testy?“

„Snažíme se shromáždit dostatečné množství informací, abychom mohli zjistit, zda existuje nějaký konkrétní genový markér,“ řekl dr. Eversley, když si k ní přinesl podnos s prázdnými zkumavkami, gumovými zátkami, injekčními stříkačkami a gázovými polštářky.

Teddy se na podnos obezřetně zadívala. „Takže když neznám svou rodinnou historii...“ začala.

„To je jedno. To jsou druhotné informace.“ Nalil na jeden polštářek dezinfekci a navlhčil jí loketní jamku. „Výzkum, který Hol- lis Whitfield sponzoruje, z nás dělá jeden z předních týmů na poli čtení lidského genomu.“

Uvázal jí kolem paže škrtidlo a vbodl jí jehlu do tily. Teddy se zadívala do stropu.

Včera jim Clint Corbett vysvětlil, že Whitfieldův institut je na půl státní, napůl soukromá instituce. Teddy si to představovala tak, že se stát a rodina Whitfieldových o všechno dělí půl napůl. Vědecký výzkum tedy patřil Whitfieldovým, zatímco psychickými schopnostmi nadaní absolventi nastupovali do služeb vlády. Připadalo jí, že to dává smysl, ale stejně jí vrtalo hlavou, proč se psychickými schopnostmi neobdařený miliardář tolik zajímá

0      zkoumání jasnovidců.

„Takže jsme jen pokusní králíci?“

„Čím více toho budeme o jasnozřivosti vědět, tím spíš můžeme pomoct každému, kdo to bude potřebovat - jasnovidcům

1      ostatními lidem,“ řekl dr. Eversley.

„A Whitfieldův výzkum... ten je veřejný? Budete výsledky publikovat v nějakém lékařském časopise nebo tak něco?“

„Veřejný?“ Dr. Eversley se tiše zasmal. „Laboratoř podléhá tomu nejpřisnějšimu utajení, jaké si dokážete představit. Bez bezpečnostní prověrky se nikdo nedostane dovnitř ani ven. Nemusíte se bát, osobní údaje, které tady shromažďujeme, jsou v naprostém bezpečí.“ Vytáhl jehlu a zazátkoval zkumavku. Potom ji nadepsal, uložil ji na očíslovaní místo v malé chladničce a tu pečlivě zamkl.

„To je vše,“ řekl, když jí náplasti zalepil vpich v ruce. „Můžete jít.“

Teddy vstala, ale když došla ke dveřím, dr. Eversley ji zastavil. „Ještě jedna věc. Doporučím ve vašem případě odklad, abyste na test psychických schopností mohla jít až zítra. Budete mít ještě čtyřiadvacet hodin na to, aby se vám ty léky na epilepsii vyplavily z těla.“

Teddy měla pocit, jako by měla hlavu plnou betonu - zdálo se jí, že by teď neprošla ani jednoduchým IQ tesrem, natožpak testem psychických schopností. Nejraději by ho objala.

Venku se tedy vydala pres rozlehlý park mezi školními budovami zpět k ústřednímu nádvoří. Tráva byla zastřižená tak peč

livě, že na ní ještě viděla stopy po sekačce. „Meditační trávnik,“ přečetla si, „prosím, vstupujte bez obuvi.“

Teddy se kdysi - jedinkrát v životě - pokusila meditovat. Bylo to po naprostém debaklu u pokerového stolu; poté, co ji vykopli ti z MGM, ale ještě předtím, než jí zakazali hrát v New Yorku. Posadila se do tureckého sedu a udělala všechno, jak se patří, ale vůbec se jí nedařilo vyprázdnit si mysl.

Vytáhla svůj rozvrh. Za půl hodiny mela termín u dr. Sandso- vé, školní psycholožky. Marně přemýšlela, s čím se té cizí ženské svěří. Že se vyrovnává s příznaky abstinence? Že si láme hlavu nad genetikou svých biologických rodičů? Že se - má-li být úplné upřímná - začíná bát, že to tady nezvládne?

Teddy se zhluboka nadechla.

Zvládnu to.

Zula si boty a posadila se na meditační trávník. Snažila se ignorovat palčivou bolest hlavy a neustupující nevolnost, snažila se vyprázdnit si mysl. A během chvilky usnula.

Na další schůzku dorazila pozdě. Už zase. „Moc se omlouvám,“ řekla ženě, o které se domnívala, že to je dr. Sandsová. Byl to ten typ přirozené elegantní ženy s klidným, tichým hlasem, vedle kterých si Teddy vždycky připadala neupravená. Dr. Sandsová ji přivítala a usadila ji do pohodlného křesla potaženého bílým damaškem.

„Pokusila jsem se meditovat, ale usnula jsem při tom.“

„Nic se neděje.“ Dr. Sandsová se posadila do podobného křesla a něco si poznamenala.

Za normálních okolností si Teddy nelámala hlavu s tím, že někam přijde o trochu později - anebo že by se na ni kvůli tomu někdo zlobil. Ale tady v ní hlodaly obavy, jestli by taková věc mohla přispět k tomu, že ji pošlou domů. Tím by zřejmě padla celá jeí; dohoda s Clintem. Jestli jí Sergejovy mlátičky zlomí obě nohy jen proto, že usnula na nějakém pitomém meditačnim trávníku...

„Nezlobíte se kvůli tomu?“ zeptala se doktorky. „Porád se cítím nesvá z toho, že jsem vysadila leky, a-“

„Omluva se přijímá.“

Dr. Sandsová odložila poznámkový blok a usmala se na ni. Byl to upřímný úsměv, který by normálního člověka okamžitě uklidnil. Jenže Teddy nebyla normální člověk.

„Obvykle taková nejsem,“ řekla.

„jaká?“

„Však víte... Že b) ch se každou chvilku za něco omlouvala.“

Dr. Sandsová si povzdychla. „Nejsme tu proto, abychom probíraly vaše chováni, Teddy. Mým úkolem je posoudit, jestli jste vhodnou kandidátkou pro studium na Whitfieldu. Pro začatek se vás zeptám na par věci, ano? Kde jste bydlela, když jste byla oslovena s nabídkou tady studovat?“

„V bytě. Sama.“

Dr. Sandsová si připravila propisku, jako by čekala, až to trochu víc rozvede.

Tuhle ženská stoprocentně ví, že jsem bydlela u rodičů.

Proč vlastne nerekla pravdu? Teddy v prvním okamžiku nedošlo, že lěkařka na klíně drží spis, ve ktertm bude její vlastní život nejspíš zdokumentován do nejmenších podrobnosti.

„Původně to byla garáž mých rodičů,“ dodala rychle. „Ale měla jsem svůj vlastní vchod. A platila jsem jim nájem.“

Když jsem ho zrovna neprohrála v kasinu.

„Povězte mi něco o tom, jak se vyrovnáváte se stresem,“ pobídla ji dr. Sandsova.

„Seděla jsem u pokerového stolu s nejlepširm hráči na světě Myslue, ze bych neustála stres ze studia tady na Whitfieldu?“

„To jsem neřekla.“ Dr. Sandsová si znovu udělala stručnou poznámku. „Měla jste někdy nějakou vidinu, která by byla jako živá, anebo sen, který by se často opakoval?“

Teddy si oddychla úlevou, že přešly na jin téma. Vzpomněla si na ten sen, se kterým se dnes ráno probudila.

„Někdy se mi zda o takovém domku,“ řekla.

„A jaký z toho snu máte pocit?“

Mám pocit, že jsem v bezpečí.

„Je mi to povědomé. Jako bych tam už někdy byla, nebo tak.“ Dr. Sandsová si zas něco poznamenala.

„Řekla jsem něco špatně?“

„Neexistují špatné odpovědi, Theodoro.“

Teddy se snažila nevrtět, ale když seděla v tom hlubokém a měkKem křesle, měla pocit, že se do něj celá propadne.

„Nějaké další nevysvětlené příhody? Okamžiky, kdy se vám zdá lo, že byste dokázala předpovědět, jak se nějaká situace vyvine?“ Poker. Tam dokázala předvídat.

„Někdy na lidech poznám, že neříkaj' pravdu,“ přiznala.

„A ovlivňuje to nějak vaše vztahy s okolím?“

Nikdy nevěřila na Santa Clause ani na vílu Zubnicku. Nikdy neměla dlouhodobý vztah s klukem. I kamarádky si raději držela trochu od těla. Nešlo jen o drobnosti - o otázky typu „Jak mi sluší tyhle šaty?“ a miliony dalších bezvýznamných lží, které si lidé denně říkají a vůbec to nemyslí zle. Poznala na svých rodicích, když je zklamala. I ve chvílích, kdy jí říkali, že ne „Dovedete si představit, že by je to nijak neovlivnilo?“

„A co se stane, když víte, že někdo lže?“

„Cítím se... rozrušená.“ Tpddy polkla. „Jako malá jsem ten pocit nesnášela. Léky mi na to pomáhaly. Ale mám pocit, že jsem se i podvědomě snažila vyhýbat situacím, kdy bych se tak civila.“ „Takže jste dosud neměla moc důvěrných vztahů? Jak myslíte, že se to projeví na vaší schopnosti pracovat s partnerem?“

Teddy se sevřelo hrdlo. „Clint mi říkal, že s jasnovidci to bude jiné. A od té doby, co jsem přijela, jsem opravdu z nikoho nic takového necítila.“

Dr. Sandsová si načmarala ještě pái poznámek. „Myslím, že to je všechno.“

Všechno? Jako že je po všem?

Musela v téhle hře, ve které se najednou ocitla, zkusit zahrál ještě aspoň jeden zoufalý tah. Odkašlala si. „Dokážu se orientovat v pokeru. Vím, jak druhé hráče popíchnout, aby si přisadili. Vím, jak sázet. A cítím v kostech, když je na čase to vzdát. A taky vím...“ Vjela si rukou do vlasů. „Bože, vím, že teď ještě není čas to vzdát.“ Dr. Sandsová pomalu odložila poznámkový blok na stolek.

„Je zřejmé, ze rozhodnutí, která jste učinila, vás svedla na cestu, z níž...“ Dr. Sandsová se zamračila. „No, je to cesta, na které by své dítě většina rodičů viděla nerada. Jste impulzivní, pohrdáte autoritou a zdráháte se uvěřit lidem ve svém okolí. Jsem presvedčená, že tyhle vzorce chování vznikly jako obranný mechanismus proti tomu, aby vám někdo ublížil.“ Zadívala se jí do očí. „Je to naučenc chování, Teddy, a proto se mu můžete i odnaučit. A to spolu s doporučením děkana Corbetla-“

Teddy ztěžka polkla, ,,-znamena, že jsem prošla?“

Dr. Sandsová se pobaveně usmála. „U tohoto pohovoru nemůžete projít nebo propadnout. Jen sbíráme informace, které potrebujeme, abychom mohli rozhodnout, jestli je pro vás Whitfield tím pravým místem.“

Vsaďte se.

Teddy se musela přemáhat, aby to neřekla nahlas. Mlčky čekala a srdce jí bušilo jako splasene, dokud dr. Sandsová znovu nepromluvila.

„Technicky vzato nemám pravomoc vám říct, jestli vás ke studiu doporučím nebo ne Ale mezi námi: Myslím, že vám na Whit- fieldu bude mnohem lip než v garáži vašich rodičů.“

Teddy se najednou cítila lehounká jako pírko, jako by hanba, kterou v sobě nosila od Stanťordu - dokonce ještě předtím -, najednou přestala svírat její srdce.

„Děkuju vám,“ řekla a popadla bundu.

„Teddy,“ přibrzdila ji dr. Sandsova, „ještě musíte projít psychickým testem.“

„No jo,“ uvědomila si Teddy. „To nějak zvládnu.“

KAPITOLA OSMA

TeJdy si najednou uvědomila, že má šílený hlad. Pochybovala, že by se v kantýně tehle školy dočkala nějakých sladkostí - cukr patrně nějak narušoval zvláštní psychické schopnosti lidí. Ale i tak se vypravila do Harrisovy koleje, aby to aspoň zkusila.

V jídelně zahlédla u jednoho z dlouhých stolů Jillian, Jeremy- ho, Molly a několik dalších povědomých tváří. Jen Pyro chybí, uvědomila si. Škoda.

Prostudovala si jídelní lístek. Nechtělo se jí věřit, že se najednou ocitla ve světě bez sladkostí. Vybrala si salát se zelenými klíčky a posadila se k ostatmm prvákům.

„Tak co?“ zeptala se jí Jillian. „Jak jsi dopadla u testu?“

Teddy se zakousla do něčeho zeleneho, co zdaleka nechutnalo tak špatně, jak se obávala. „Dobrá zpráva,“ řekla potom. „Podle všeho nejsem cvok.“

„Nemyslím psychiatrii. Co ten test psychických schopností?“ „Dostala jsem odidad do zítřka.“

Jillian naklonila hlavu na stranu. „Tak nic.“

Teddy nemusela své spolubydlící vidět do hlavy, aby poznala, že se nemůže dočkat, až se s nékým podělí o vlastni zážitky „A co ty?“ zeptala se. „Dalas jim co proto?“

Jillian ji popadla za předloktí takovou silou, až jí vyrazila z ruky vidličku. „Víš, že ano? Byla jsem úžasná.“

Potom jí začala líčit všechno od začátku. Nejprve Clint přinesl zrzavou kočičku, která s ní komunikovala o nějakém tmavém,

vlhkém místě, kterého se bojí. Když to Jillian tlumočila Clintovi a Dunnoví, potvrdili jí, že tohle kotě málem zahynulo v dešťovém svodu. Potom ji Clint seznámil s těžce deprimovaným zlatým re- trívrem, který dříve sloužil jako vodicí pes pro slepou ženu, jež nedávno zemřela. Jediné, v čem se Jillian zmýlila, byl čas - řekla Dunnovi a Clintovi, že se to stalo před dvěma roky, ale ve skutečnosti to bylo už před osmi.

„Jenomže psi prostě nemají tak přesnou představu o plynutí času,“ postěžovala si.

„Pochopitelně,“ přikývla Teddy. „Jinak bychom jim říkali hodiny.“ Potom se otočila k Molly. „A co tvůj test?“

„Vyčerpávající,“ řekla Molly.

„Ale prošla jsi, ne?“

„Clint už z loňského roku věděl, co umím. Ale stejně mi dal pořádně zabrat.“ Molly se odmlčela, jako by se ve vzpomínkách vrátila k něčemu, na co by nejradéji zapomněla.

Teddy si všimla, že Jeremy zvedl ruku, jako by Molly chtěl obejmout, ale pak ji zas rychle spustil dolů, protože se objevila Dara.

Ta vztekle třískla svým podnosem na stůl a posadila se vedle Teddy „Chápete to?“ řekla, jako by se s nimi o něčem bavila. „Už je to tady “

„Co už je tady?“ zeptala se Teddy.

A pak udělala to, k čemu se Jeremy neodvážil: Položila Molly ruku na rameno a pohladila ji. Ale starost o Molly neprehlušila obavy z vlastní budoucnosti. Když Clint mluvil o tom, že nekteří vypadnou, myslel to vážně. Zadívala se ke dveřím, kde se právě loučilo několik uchazečů o studium. Zítra touhle dobou možná budu dělat totéž, pomyslela si.

„Celá ta věc s Alfami a Zmetky.“

Teddy se rozhlédla po jídelně. Původně si myslela, že Dara má na mysli neúspěšné rekruty, kteří školu opouštějí. „O čem to mluvíš?“

Dara si povzdychla. „Jedna holka z vyššího ročníku - jmenuje se Christine - říkala, že je to každý rok stejné. Prý ještě horší než na strední. Whitfieldův institut prý přitahuje dva druhy lidí: Alfy, kieří mají pocit, že je jejich psychické schopnosti činí nadřazenými nad všemi ostatními široko daleko,“ řekla a kývla hlavou ke stolu po jejich levici. Teddy si všimla skupinky upravených rekrutů, kteří vypadali jako vedlejší postavy z nejaké staré epizody Super drbny.

„A potom Zmetky,“ pokračovala Dara. „Lidi, kteří se kvůli svým schopnostem celý život cítili jako zrůdy.“ Zasmušile se ušklíbla. „Nepřipomíná ti to někoho?“

Teddy se rozhl ídla po tvářích u jejich stolu: volnomyšlenkář- ka, která si povídá se zvířaty, emocionálně nestabilní hackerka, ktei á ohrožuje národní bezpečnost, chyběl tu už jen grázlík, který dokáže podpálit... cokoliv. Asi už chápala, o čem ta Christine mluvila. Tohle nebyli zrovna lidé, které by si vybrala jako své kamarády, ale byli to jediné, co tady měla.

„Tak jaký máš dar, že sis s ním připadala jako zrůda, Daro?“ zeptal se Jeremy.

„Předtuchu smrti,“ řekla Dara. „Poznám, když se někdo chystá... přejíi na druhou stranu. Asi tak ve třiceti procentech případů.1‘

U stolu zavládlo tíživé ticho.

Dara se ušklíola. „Nebojte, nikdo z vás nepadne mrtvý do svého tofu.“ Dala si další sousto. „Aspoň doufám.“

Po obědě zarní; ili do tělocvičny ve sklepení Fort McDowell na svou první lekci taktického výcviku Přestože byli všichni oblečení v tom samém - měli tmavomodrá bavlněná trička s logem Whitfieldova institutu, černé tepláky, černé tenisky a černé kotníkové ponožky -, dalo se snadno rozlišit, kdo patří do které ze dvou skupin, které jim Dara popsala. Alfy stály pod tribunou, rozc\ ičovaly se a poskakovaly na místě, zatímco Zmetci se opírali

o stěnu. Za ty dva dny, co tady byli, jich viditelně ubylo - ze tří desítek rekrutů, které Hollis Whitfield vítal v posluchárně, jich zůstalo dvanáct.

Teddy se dívala na Pyra. Ten přišel v bílém tričku a basketbalových kraťasech, jako by nošeni školní uniformy bylo pod jeho úroveň.

Jillian do ní dloubla loktem. „Tak sis v nabídce přece jenom našla něco, na co máš chuť?“

„Dneska ráno jsme se potkali v... ehm... ve sprše.“

Než k tomu stačila cokoli dodat, napochodovala do tělocvičny seržantka Rosemary Boydová. Zastavila se uprostřed haly.

„Rekruti, nástup!“ zavelela.

Alfy se před ní instinktivně seřadily.

„Vypadá to, že mají poslušnost v krvi,“ řekla Teddy, když se spolu s dalšími Zmetky loudala směrem k Boydové, aby vytvořili druhou řadu. Pyro si záměrně dával na čas ještě víc než ostatní a nakonec se zařadil vedle Teddy. „Pěkný stejnokroj,“ pošeptala mu.

Boydová procházela sem a tam kolem dvojřadu nastoupených rekrutů a přísně si je prohlížela. „Mým úkolem je zajistit, aby každý z vás dosáhl fyzické zdatnosti potřebné k tomu, abyste se mohli zařadit do služby. Je mi jedno, jaké máte zvláštní schopnosti. Jestli nedokážete přelézt plot, nemáte na to, abyste chránili svou zemi.“

„A proč přelézat plot, když ho stačí spálit?“ zeptal se Pyro. Boydová se rychlostí blesku otočila k němu.

„Jméno?“

„Lucas Costa.“

„Proč nejste ve stejnokroji?“

Pyro pokrčil rameny Když Boydová na okamžik odvrátila hlavu, otočil se k Teddy. „Vítej v Serfieldu,“ zašeptal.

Teddy se zasmála. A tím na sebe upoutala pozornost Boydové.

„Pokud po vás nebudu chtít konkrétní informaci, Costo, budete odpovídat jedním ze tří způsobů: ,Ano, madam“, ,Ne, madam“

a ,Nemám omluvu, madam“. Cokoli jiného budu brát jako prosbu o palubní lístek na cestu zpátky do San Franciska. Takže to zkusíme znovu. Proč nejste ve stejnokroji?“

Pyro se zadíval do rmsta kousek nad její hlavou. Vteřiny plynuly. Boydová zavrtěla hlavou a zvedla své desky se seznamem rekrutů.

„Nemám omluvu, madam,“ štékl Pyro.

Teddy tiše vydechla a Boydová spustila ruku se seznamem. „Padesát kliků.“

P>ro padl na zem a Boydová pokračovala ve svém proslovu. „Miluju legraci. To mi věřte, opravdu ji miluju. Nem nic legračnějšího než se dívat na chytráka, který si podělá svou poslední šanci. Povězte, Costo, nevykopli vás od policie proto, že jste si hrál na chytráka?“

Tak takhle se sem dostal.

Boydová o pár kroků ustoupila a pozorovala Pyra, jak dělá kliky. „Zbývá vás tady dvanact,“ řekla. „Rozdělte se na dvě družstva.“

Přirozeně se rozdělili úplně stejné, jako seděli u oběda. Zmetci a Alfy. V jídelně Teddy ještě trochu váhala, na kterou stranu se p^1 ’dá Pyro. Jistě, choval se jako jeden z nich, ale na druhou stranu to byl bývalý policajt. Teď už bylo jasné, na čí straně je.

Mezi Zmetky patřili Teddy, Jillian, Dara, Pyro, Jeremy a Molly. Teddy zatím neměla tu čest osobně se seznámit s někým z Alf, ale led proti nim stáli tři muži a tři ženy - a všichni byli až nechutně vyšportovaní.

„Dámy a pánové, na světě najdete dobro, ale také zlo. Tam venku potkáte drogové dealery, pašeráky lidí, násilníky, vrahy a teroristy. A všechny takové lidi označujeme jediným slovem: Nepřítel. Teď a tady jsou vašimi nepřáteli členové druhého týmu. Pokud neuspějete, zvítězí vaši protivníci. Nezajímá mě, jak moc se kdo z vás snaží. Zajímá mě jen to, kdo vyhraje. Jasné?“

Při pomyšlení, že by sama měla zastavit nebezpečného zločince, se Teddy rozbušilo srdce. Vždycky se pohybovala spíš po opačné straně zákona. Ale to se teď změní. Ona se změní.

„V tomhle kurzu si máte procvičit situace, s nimiž se později budete setkávat denně,“ pokračovala Boydová a kývla hlavou k zařízení uprostřed sálu. „Překážky, se kterými se často potýkají policisté i vojáci. Budete touhle překážkovou dráhou postupovat jako tým, jasné?“

Pak jim Boydová vysvětlila, z čeho se opičí dráha skládá: deset metrů plížení pod ostnatými dráty, zhoupnout se na laně z jedné lávky na druhou, pak přeběhnout po kladině a přeručkovat po vodorovném žebříku, odvláčet stokilovou figurínu na označené místo, vylézt na stěnu a na druhé straně slanit dolů. Teddy se rozhlédla po svém týmu. Všichni kromě Pyra se tvářili dost zděšeně. Zvlášť Molly, která s očima plnýma hrůzy pozorovala tu vysokou stěnu.

Boydová vzala do ruky stopky a ukázala na Alfy. „Vy první.“

Šestice rekrutů proběhla překážkovou dráhou s rychlostí a elegancí, na kterou bylo - to si Teddy musela přiznat - radost pohie dět. Zaskřípalo jim to jen jednou, na houpačce, když se na ní Ben Tucker (kolohnát, který trochu pí ípomínal padouchy z rodinných komedií Johna Hughese) zhoupnul a běžel dál, aniž by provaz poslal dalšímu členovi týmu.

Když dráhu dokončili, seřadili se na startovní čáře Zmetci. Teddy si otřela zpocené dlaně o tepláky. Mohla jen doufat, že se ostatní dívali na Alfy stejně pozorne jako ona. Boydová zapískala na píšťalku a oni vyrazili.

Preplazili se pod ostnatým drátem a překonali houpačku - všichni si dávali záležet na tom, aby provaz posílali zpátky. Takže dávali pozor. Jeremy zavrávoral na kladině, ale Molly ho popadla za ruku a pomohla mu najít rovnováhu. Teddy přeručkovala vodorovný žebřík, dřív než ztratila sílu v rukou. Pak s Pyrem a Da- rou popadli těžkou figurínu a odvlekli ji do bezpečí.

Společně vyrazili k vysoké stěně, která představovala poslední překážku. Pyro u ní zaklekl a pomáhal ostatním nahoru. Dara se chytila vršku překážky, přehoupla se přes ni a pospíchala do cíle. Pak Jillian Po ní [eremy. Kayž Teddy položila nohu na Pyrovo stehno, sklouzla jí a trefila ho přímo do rozkroku. Zasténal a vytřeštil oči bolestí „Proboha, promiň!“ vyjekla Teddy.

„Za tohle mi dlužíš,“ hlesl a pak ji oběma rukama chytil za zadek a vytlačil ji nahoru.

„Tak jsme si kvit.“

„To ani náhodou,“ houknul za ní.

Teddy se dostala nahoru, přehodila nohy na druhou stranu a po laně sklouzla na zem. Už zbývali jer Molly a Pyro. Zvládnou to.

Pak Teddy zvedla hlavu a spatřila Molly na vrcholku překážky. Zatínala zuby, strnule zírala pod sebe a hrůzou se nedokázala ani pohnout.

„Třicet vteřin!“ zaburácela Boydová.

Pyro už byl na cestě dolů, když mu došlo, že Molly zůstala na stěně.

„Podrž mi lano!“ zavolal na Teddy. „Pomůžu ií dolů. Přece ji tam nenecháme!“ Teddy zaváhala. Instinkt jí velet běžet dál, splnit úkol, se kterým měla sama co dělat Pár vteřin nerozhodně přešlapovala na místě a přemýšlela, na kterou stranu se vrhnout. A pak bylo najednou rozhodnuto - Molly byla s Pyrovou pomocí už na půli cesty dolů. Teddy nezbývalo nic jiného než doběhnout do cíle.

„Co se to tam stalo?“ zeptala se jí Jillian.

„Molly dostala strach.“ Teddy za sebou zaslechla těžké kroky, jak Pyro i s Molly v náručí dooíhal do cíle - zrovna v okamžiku, kdy Boydova zapískala.

Teddy se rozhlížela a čekala, že kolem sebe uvidí spokojené tváře. „Překážkovou dráhou jste prošli,“ oznámila jim Boydová. „řUe proti druhému týmu jste byli o celé dvě minuty pomalejší. To znamená, že váš nepřítel zvítězil.“

Teddy skočila pohledem na Alfy, stojící na čáře na okraji tělocvičny. Jedna vysoka dívka s hnědými vlasy staženými do culíku se zasmála.

Boydova pokračovala: „Ve skutečném světě ma každé selháni své následky. Zemřete. Nebo zemře váš parťák Anebo nevinná oběť. V mých hodinách nikdo nezemře, když prohrajete, ale následky to bude mít taky: Vítězný tým se může vrátit na kolej, dat si sprchu a odpočívat. Poražení se po večeři budou hlásit v Harriso- vě koleji na úklidovou službu. To znamená vytřít podlahy, vydrhnout nádobí a hrnce, umýt záchody, škrábat brambory a všechno ostatní, co vám v kuchyni řeknou.“

Zmetci odešli mlčky, se sklopenými hlavami.

„Mohlo to být horší,“ usoudila Dara.

„Opravdu?“ zeptala se Jillian.

Dara mávla k oknu, za kterým se rysovala vstupní brána Whit- fieldova institutu. „Mohli nás rovnou poslat domú.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Teddy se do pokoje vrátila úplné vyčerpaná. Kdo by to byl řekl, že setřít všechny dlouhé stoly v jidelné dá takovou prací. Svalila se na postel a tiše zasténala.

„Ty nejdeš na ten mejdan?“ zeptala se Jillian a nastříkala kolem sebe obláček pačuli.

„Jsem totálně hotová.“ Sama si nevzpomínala, kdy si šla naposledy lehnout před devátou večer Možná to bylo zhruba tou dobou, kdy musela za trest dělat domácí prace. „A navíc, když dovolíš, jsi teď cítit jako půda u mojí babičky. Vlastně ne, spíš jako ta truhla, co byla u babičky na půdě, protože prý kdysi patřila její babičce.“

„Pořádají to studenti ze třeťáku,“ pokračovala Jillian. Otočila se k Teddy a náramky jí zachrastily. „A mimochodem, pačuli je prověřené ařrodiziakum “

„To mě opravdu nezajímá,“ zabručela Teddy.

„Vsadím se, že bych tě ukecala, abys šla se mnou,“ řekla Jillian.

„Vsadím se, že ne.“

„Říká se, že na tom večírku bude i kontraband.“

Teddy se ušklíbla. „Myslíš, že mě nalákáš na drogy?“

„Drogy ne,“ řekla Jillian, zvedla Teddyinu koženou bundu a hodila ji na ni. „Cheeseburgery.“

O dvacet minut později Teddy v černém roláku, svých oblíbených džinách, kožené bundé a nejlepších (a zároveň jediných) kana

dách následovala Jillian do jihozápadního zákoutí školního areálu a přes cihlovou zeď, jež Whitfield obklopovala.

Ostatní Zmetci už tady byli. Stejně tak, bohužel, dorazily i všechny Alfy. Teddy si domyslela, že ostatní přítomní jsou frekventanti vyšších ročníků. Po dvou dnech na Whitfieldu pořád tak trochu čekala, že se zdejší studenti budou předvádět, co kdo umí. Že třeba někdo silou vůle zdvihne sud piva do vzduchu. Ovšem jediné, co vypozorovala, byl provizorní bar, který zřídili na okraji mýtiny. Šlachovitý mladík tam rozléval drinky do červených plastových kelímků.

Jillian začala mumlat něco o tom, že ji volá nějaká aura, a vyrazila směrem k ohni. Teddy se rozhlížela, jestli někde mezi lidmi neuvidí Pyra. Objevila ho, jak se ležérně opírá o strom - vypadal, jako by byl pro ležerní opírání přímo stvořený - a baví se s Lindsey, drobnou blonďatou Alfou z jejich ročníku. Podle toho, co zjistila Jillian, byla Lindsey gymnastka z Kentucky se schopnosti nahlížet do budoucnosti, kdyby dokázala stejně dobře nahlédnout do minulosti, snad by pochopila, že Teddy se seznámila s Pyrem jako první.

Lindsey pohodila hřívou blond vlasů z jednoho ramene na druhé. Teddy neměla v umyslu předstírat, že je kdovíjak týmová hráčka, jen proto, aby na toho kluka udělala dojem. Jestli o ni ztratil zájem kvůli tomu, co se stalo na hodině seržantky Boydové, jeho chyba. Nemínila s ním marnit další čas. A tak udělala to, co na večírcích dělala nejčastěji: Vypravila se k baru.

„Pěkně vítám na přísně tajném mejdanu naší přísně tajné školy,“ pozdravil ji barman s texaským přízvukem. Pak se představil jako Brett Evans, student třetího ročníku.

„Teddy, prvák. Anebo možná ani to ne... Uvidíme zítra.“

„V tom případě nemáš žádnou výmluvu, proč bys dnes večer nemohla slavit.“ Zamrkal na ni a podal jí drink.

„Kdo říkal, že hledám výmluvu?“ Ještě jednou se po očku zadívala na Pyra a Lindsey a obrátila do sebe obsah sklenky. Byla to

vodka s něčím sladkým. Moc o tom nepřemýšlela a rovnou mu prázdnou sklenku přistrčila, aby ji znovu naplnil. „Není tenhle večírek náhodou proti všem pravidlům Etického kodexu Whit fieldova institutu?“

Brett se zasmál. „Od té doby, co jsem nastoupil, nás nikdy ne zakázali. A když jsem sem přišel, byla tahle tradice už v plném proudu, takže...“

„Ale jestli nás tady učí vojáci a jasnovidci, tak určitě už dávno vědí, co se tu děje, ne?“

Brett o tom na okamžik pouvažoval. „Zdejší pravidla jsou po- kroucená jako výrobní linka na preclíky. Ale když nemám chuť na vačici, tak je mi úplně jedno, jak moc je mrtvá.“

„Tak tohle bych asi potřebovala přeložil.“

Brett jí nejdřív dolil. „V texaském slangu to znamená, že teď budeme pít a otázky si necháme na potom, jo?“

Koutkem oka Teddy zahlédla Pyra, jak si razí cestu směrem k baru. A tak popadla Bretta a vytáhla ho na improvizovaný taneční parket.

Z hloučku Alf z prvního ročníku zaznívaly salvy opileckého smíchu. Teddy si u večeře zapamatovala jejich jména. Ten, co vypadal jako idol všech amerických žen a dívek z osmdesátých let, bvl Ben Tucker - nekorunovaný vůdce jejich skupiny. Údajně to byl telepat. Jeho pobočník se jmenoval Zac Rogers, úspěšný hráč univerzitní fotbalové ligy, který ve snech přijímal jasnovidné zprávy a po Whitfieldu se chtěl rychle propracovat k nějaké významné pozici na ministerstvu pro vnitřní bezpečnost. Třetí byl Henry Cummings, další jasnovidec.

Na okraji tanečního parketu postávala Kate Atkinsová, vysoká odměřená brunetka z vojenské rodiny odněkud ze Středozápadu, která se zřejmě neuměla přepnout na „pohov“. Ovládala zvláštní druh jasnozřivosti - mívala vidiny, které jí umožňovaly pochopit, jak věci fungují. Liz Cooková, medium z Mississippi, se svíjela

mezi ostatními tanečníky. Dara o ní tvrdila, že fušuje do voodoo, což bylo ve škole přísně zakázáno.

Teddy se zadívala na svého tanečníka. Chtěla se Bretta vyptat na další whitfieldské tradice, ale všimla si, že se dívá úplně jinam. Pozoroval Jillian, která sice taky tančila, ale do rytmu, který slyšela jen ona sama. „Řekni si o tanec,“ pobídla ho Teddy a kývla hlavou ke své spolubydlící. „Normálně není cítit jako naftalín.“

Brett se zazubil. „Tak jo.“

Teddy se vrátila k baru, kde narazila na Molly. Na jedinou spolužačku, kterou teo opravdu nepotřebovala vidět. Pořád jí bylo trapně kvůli tomu, co se stalo na překážkové dráze.

„Panáka?“ zeptala se a popadla láhev vodky.

„Radši nebudu riskovat,“ řekla Molly a napila se z láhve s vodou.

Teddy si protřela týl. „Asi už ti nemusím vysvětlovat, že jsem nikdy nebyla moc dobrá na týmové sporty.“

„No, já mám zas problém s výškami,“ řekla Molly. „Pracuju na tom.“

Na chvilku mezi nimi zavládlo tíživé ticho. Teddy litovala, že není ten typ člověka, co by na překážkové dráze bez váháni začal pomáhat ostatním. Jako Pyro. Doufala, že Molly v tu chvíli vnímá, jak se sama cítí, protože neměla oavahu to vyslovit nahlas. „Každopádně,“ řekla po chvilce, „když mé Jillian na tuhle párty lákala, slibovala mi burgery, ale zatím tady žadne nevidím.“

Molly kývla hlavou k postavě, která se zrovna vynořila z lesa. Byl to Jeremy a nesl velkou papírovou tašku z In-n-Out Burger.

„Muj hrdino,“ zavrněla Teddy, když si od něj brala zabalený hamburger. Přivoněla k němu a slastně se usmála. „Už jsem ti říkala, že tě miluju?“

„Mně, nebo tomu hamburgeiu?“ zeptal se Jeremy.

„Mam vás oba ráda - každého trochu jinak.“

Jeremy se začervenal.

Dara proklouzla kolem Teddy a sáhla si do tašky pro burger. „Nech nám taky něco, Cannonová.“

Teddy si pro jistotu vzala ještě jeden a zamířila s Darou k ohništi. Posadily se na kládu a daly se do jídla.

„Ani ses nezmínila, jak dopadl ten tvůj test," řekla Teddy. Chtěla si o zkoušce psychických schopností předem zjistit, co se dá. Zdálo se ji, že to bude potřebovat.

Dara si ukousla z hamburgeru a přežvykovala trochu déle, než bvlo nutné. „Pocházím z dlouhé linie jasnovidců,“ řekla pak. „Ten dar měla už moje pra-pra-pra-pra-pra-prababička. Všichni ode mě očekávali, že převezmu ,rodinný podnik“, ale já žádné zvláštní nadán^1 necítila Až před rokem jsem předem viděla babiččinu smrt. To bylo hodně nepříjemné. Ale mámě se tím kupodivu ulevilo. A to uz bylo úplně na hlavu. Takže jsem zvládla předpovědět jen jedine úmrtí - a už jsem tady.“

Zdálo se, že ani Dara si zatím není jistá rozsahem svých schopností. „Asi v tobě všichni vidí velký potenciál. Jinak bys tu nebyla,“ usoudila Teddy.

Dara pokrčila rameny. „Možná jo. Dej mi ještě jeden, prosím.“ Teddy sáhla do velké tašky a podala jí další burger „A když už jsme u kontrabandu,“ poznamenala Dara, „povídá se, že Brett má klíče od předsálí lékařské ordinace. Rozjel tu něco na způsob černého trhu, na kterém můžeš vyměňovat, co máš, za přístup na internet. Nevím, jak ty, ale já si nedovedu představit, že bych tu zůstala celý rok a ani jednou se nekoukla na Facebook."

Teddy by se bez updatování svého statusu asi obešla, ale to neznamenalo, že by se těšila na život v naprosté izolaci od okolního světa. „Já myslela, že ve škole můžeme normálně používat počítače.“

„A viděla jsi ty počítače? Jsou to stolní PCčka z devadesátých let. Vytáčené připojení a tak. Prváci je stejně můžou používat až v letním semestru, až přijdou samostatné rešerše.“ Znovu se za

kousla do burgeru. „Kromě toho,“ pokračovala Dara, „bych doporučovala dobře se skamarádit s Jeremym, protože on jediný se dokáže dostat z ostrova.“

„Jak to?“

„Má tady někde zakotvenou loď. Pochází ze San Franciska a jeho rodiče jsou prý pekní pracháči. Ne takoví jako Whitfieldo- vé, ale dost velcí.“

Teddy se dívala, jak Jeremy cosi šeptá Molly do ucha. Molly se usmála. Jeremy nevypadal jako ten typ kluka, co by dokazal dostat každou holku, ale na tuhle konkrétni to očividné zabíralo. Jen doufala, že to Molly nedělá jenom kvůli té lodí.

Odložila svůj hamburger stranou. „Dojdu si pro další drink, Dáš si něco?“

Dara zavrtela hlavou.

Cestou k baru se Teddy rozhlížela po Pyrovi a Lindsey, ale oba jako by se propadli do země.

„Nehledáš někoho?“ ozval se najednou známý hlas přímo za jejími zády.

„Ne někoho,“ odsekla a otočila se k Pyrovi, „něco.“ A na důkaz mu ukázala svůj prázdny plastový pohárek.

On se opřel o kmen stromu. Bože, už se zase opírá. „No tak,“ řekl sebevědomě. „Vždyť po mně koukáš celý večer.“

„Abych řekla pravdu, měla jsem pocit, že jsi ztratil zájem,“ řekla. Znovu si vzpomněla na tu překážkovou dráhu. Překonat ji nebylo ani zdaleka tak těžké jako otevřeně mluvit o vlastních pocitech. Nechtěla se ospravedlňovat, ale nemohla dopustit, aby si o ní myslel, že by nechala kolegyni z týmu ve štychu.

„A proč bych to dělal?“

Pokrčila rameny. „Protože bych utekla od kamarádky jen proto, abych se sama dostala do cíle?“

„Když jsem tě viděl dneska večer,“ řekl a přeletěl ji pohledem od hlavy k patě, „zase jsem to přehodnotil.“

„Vážně, Pyro.“

„Mluvím vážně,“ řekl a založil si ruce na prsou. „Stává se to. Lidi někdy zaváhají.“

„Ty ne."

„Ale jo. Já taky. Taky jsem jednou nechal parťáka ve štychu.“ Rozpačitě přešlapnul z nohy na nohu. „V prvním týdnu.“ „Povídej,“ řekla Teddy.

Pyro zaklonil hlavu a zadíval se na hvězdy, jako by mezi nimi hle dal nějaké znamení, zda pokračovat. „Muj parťák Anthony Manda ráno,“ řekl a znovu sejí zadívat do očí. „Zrovna se mu narodilo druhé dítě, malá holčička. Poslali nás na normální 415, nic vážného.“ Obrátil se k ní zády. „Když jsme na tu adresu přijeli, ozvala se střelba. Anthony mi řekl, ať zavolám posily, že zatím půjde hlídat k zadnímu vchodu. Ale pak...“ Znovu se otočil a zadíval se na ni planoucíma očima. „Zastřelili ho, zatímco já mluvil s dispečinkem. Kdybych sel s ním anebo kdybychom se dohodli, že půjdu já...“ Teddy cítila nutkaní odhrnout mu vlasy z čela, pohladit ho po tváři. Ale místo toho jen řekla: „Dodržoval jsi protokol.“

„Jo. Zkus to vysvětlit jeho dětem.“

„Tak proto jsi tady?“

„Všechno jsem to tam spálil. Celý ten zatracený dům. Vlastně jsem to udělat ani nechtěl.“ Odmlčel se. „Potom jsem dostal nabídku nastoupit sem.“ Koutkem oka se na ni podíval. „Asi jako ty, ne? Taky ses dostala do maléru?“

Teddy mu neodpověděla. Soustředila se na plamínky, které trrl vytetované na krku a na klíčních kostech, a na vypracované svaly, které se mu rýsovaly pod tenkou látkou bílé košile.

Kdj z se znovu zahleděla k ohni, uvědomila si, že večírek pomalu končí. Ztlumili hudbu a nikdo už netancoval. Od moře sem vanul chladný větřík. Přejela si dlaněmi po pažích a ucítila husí kůži. „Měli bychom jit.“

„Proč? Máš dost?“

„Ne. Cítím se... dobře.“ Byla to pravda. Vodka trochu otupila tu bolest hlavy.

„Nechtěl bych po tobě vyjet, aby sis pak myslela, že jsem zneužil situace.“

„Vážně?“ Překvapeně nadzdvihla obočí. „Takže ty po mně chceš vyjet?“

„Rozhodně.“

„A co Lindsey?“ Strašně nerada hledala známky lhaní u kluku, kteří s ní flirtovali. V tomhle ohledu platilo, že lepší je nevědět.

„Jenom jsem chtěl, abys trochu žárlila.“

Vybavila si otázku, kterou jí včera položila dr. Sandsová.

A ovlivňuje to nějak vaše vztahy s okolím?

Kvůli svým schopnostem se cítila osamělá. 1 v davu lidí, i na večírku.

„A jak mě chceš přesvědčit, abych šla s tebou?“ zeptala se.

Pyro zvedl pravou ruku a pomalu zakroutil zapésam jako kouzelník, který chce lidem ukázat, že nemá nic schovaného v rukávu. Pak přejel konečky prstů po okraji jejího tílka, a nakonec jí přiložil dlah na břicho.

Žár.

Zaklonila hlavu, zavřela oči a pootevřela ústa.

Když oči znovu otevřela, zjistila, že ji Pyro pozoruje s rošťác- kým úsměvem na tváři. Z toho usměvu hned poznala, že tenhle kousek nepředvádí poprvé. Dobrá, možná to byl sukničkář. Ale ona taky nehledala žádný hluboký vztah. „Kde máš pokoj?“

Pyro ji vzal za ruku a vedl ji po pěšině zpátky ke koleji. Bydlel v prvním patře, hned u vstupní haly. Protáhl svou průkazku čteč- kou, otevřel dveře a vtáhl ji dovnitř.

„A co tvůj spolubydlící?“ zeptala se Teddy.

„Dnes ráno odjel domů,“ zamumlal, než přitiskl ústa na její rty.

Položila mu ruce na ramena a přitáhla ho k sobě. Pyro ji jednou rukou objal kolem pasu a pevně ji k sobě přitiskl.

Držel ji v náručí a rozhodně nikam nepospíchal. Líbal ji. jako kdyby měli všechen čas na světě. Teddy cítila, jak se pod m podlamují kolena. Ztratila rovnováhu, zavravorala dozadu a stáhla ho s sebou Možná to byl sukničkář, ale to neznamenalo, že by svůj výkon nějak šidil. „Jenom mi slib, že už nebudeš dělat žádné vtípky o tom, jak do cíle doběhneme společné,“ zašeptala.

Pyro ji zvedl do náručí a spustil ji na svou postel. Svlékl si triko a hodil ho stranou.

Teddy polkla. Hruď a břicho měl pěkně vypracované, jeden sval vedle druhého. A to všechno pokryté složitou, ale krásnou kresbou tetovaní. Šlehající plameny mu pokrývaly celý trup, šlehaly az zdola, zpod opasku a kalhot, které mu seděly nízko kolem boků.

Jeho hruď vypadala jako samotné peklo, a když se jí dotknul, dlaně měl rozpálené.

Aie ani tentokrát necítila boíest. Jen příjemné, rozkošné hor ko. Chtěla ty horké dlaně cítit po celém těle. Špičkou si vyzula boty a odkopla je pod postel, pak se vykroulila z džinů a svlékla si tričko. Matně si uvědomovala, že matrace, na které leží, je čím dál teplejší, a pak ucítila slabý, ale nezaměnitelný pach kouře. Vylekaně se posadila. „Pyro...?“

„To nic,“ řekl. „Zvládám to.“

Předklonil se a přisál své rty k jejímu hrdlu. Má pravdu, pomyslela si Teddy, když její teio znovu zaplavila vlna vášně. Proč si ted lamat hlavu s nepodstatnými věcmi?

Najednou se od ní Pyro odtrhl a obezřetné se rozhlédl. Vtom zaslechli jekot sirény a vzápětí přibylo pokřikování lidí a dusání spousty nohou.

Teddy se znovu posadila na posteli. „Co se děje?“

Pod stropem místnosti se převaloval šedý dým. Teddy slyšela křik z chodby, ale bylo jí to jedno.

„Myslím, že jsme právě spustili požární poplach,“ řekl Pyro.

KAPITOLA DESÁTÁ

Zase stála před tím žlutým domkem. Chtěla vstoupit dovnitř, vyjít do patra a rozhlédnou: se tam. Jenže dveře nešly otevřít. Kroutila klikou. Mačkala zvonek, Vrazila do dveří ramenem, pak ještě jednou, vší silou... Probudila se zbrocená potem a cel, se klepala.

Dnes ráno ji čekají psychické resty Anebo ne? Počkat. Kde vlastně je? Jak se tak rozhlížela po místnosti, začala si vybavovat, co se dělo předešlý večer. Ten večírek. Ta vodka. Ten požární poplach A Pyro.

Podívala se na noční stolek. Na displeji malého radiobudíku stálo 9:05. Už teď měla pět minut zpoždění.

Teddy odkopla peřinu a vyskočila z postele. Bolest ji praštila mezi oči, až z toho zavrávorala Alkohol, který večer tak skvěle účinkoval proti abstinenčním příznakům po lécích, teď působil úplně opačně. Jako by jí hlavu zalili do betonu.

Posbírala si oblečení. Tiché chrastění pilulek jí připomnělo, že si své leky pro všechny případy vzala s sebou. Vytáhla důvěrné známou lahvičku z kapsy a zamyšleně se na ni podívala. Vysadit léky možná nebylo to nejlepší řešení. Jedna dvě pilulky by jí snad pomohly se vzpamatovat.

„Nedělej to,“ ozval se Pyro. „Doktor ti určitě řekl, že ti ty věci oblbují mozek.“ Pak znovu zavřel oči a ještě něco zamumlal. Těžko říct, jestli jí přál hodně štěstí, nebo jen hodnotil předešlou noc.

„Díky,“ hlesla Teddy.

„Za tu noc?“ zeptal se a posadil se na posteli. V tu chvíli spadla peřina i z něj.

Sakra.

„Za tu radu,“ upřesnila Teddy. Pak se znovu kousla do rtu. „Pokud jde o tu noc... Já vlastně nehledám nic vážného, to jen aby b)lo jasno. Nejsem na takové to chodit spolu, chápeš?“

Pyro se zašklebil. „To je fajn. Protože to chodit spolu mě na tom baví ze všeho nejmíň.“

„Aha. No, tak ještě jednou díky.“

„Ale teď už to bylo za tu noc, ne?“

Teddy obrátila oči v sloup, ale úsměvu se neubránila. „Jo, to bylo za tu noc.“ Popadla bundu a odešla.

Se skloněnou hlavou rychle procházela po chodbách. Žaludek se jí kroutil. Zpětně vzato to s tím večírkem asi nebyl tak dobrý nápad. Rozhodně se teď ani fyzicky, ani psychicky necítila v kondici na to, co dost možná bude nejdůležitější zkouškou v jejím životě.

Když vešla do učebny, měla oficiálně zpoždění patnáct minut. Když spatřila kamenné výrazy Clinta a Boydové, zdálo se jí, že klidně může udělat čelem vzad a zase jít. iboydová? Vážně? Proč zrovna ona musí mít ve všem takové štěstí? Co slyšela, dělali všichni ostatní testy s Clintem a Dunnem.)

„Tak jste se nakonec přece jen rozhodla nás poctít svou přítomností,“ prohlásila Boydová stroze.

Teddy si v duchu projela seznam odpovědí, které učitelka považovala za přijatelné.

Ano, madam. Ne, madam. Nemám omluvu, madam

„Ano, madam.“

Clint si ji prohlédl od hlavy k patě a zavrtěl hlavou. Ne úplně znechuceno, ale moc k tomu nechybělo. Vypadal jako otrávený starý pochuzkář, kterého už unavuje poslouchat pořád dokola ty same sračky od rěch samých sráčů.

Pak si založil ruce na prsou. „Slyšel jsem, že se včerejší večírek docela vydařil. A někteří studenti prvního ročníku už tam oslavovali své přijetí na Whitfield.“

Takže o tom večírku věděl. To by v něm snad mohlo probudit aspoň špetku soucitu s tím, jak se teď cítila. Koneckonců, jestli tam byli všichni...

„Ano,“ řekla.

„A porušili při té příležitosti snad všechny body našeho etického kodexu,“ dodal.

Teddy si najednou připadala jako malá holka, kterou někdo péruje za to, že nedodržela večerku.

„Tak co?“ zeptal se. „Co mi k tomu řekneš?“

„Mám zaracha?“

Clint se nezasmál. „Sednout,“ řekl a mávl rukou k židli na opačné straně stolu, u kterého s Boydovou seděli. „Pusťme se do toho.“

Teddy cítila, že se o slovo hlásí její někdejší já. Měla sto chutí do židle kopnout a říct Clintovi, ai se jde bodnout. Ale Whitfield byla její poslední naděje. Byla to šance napravit všechno, co se jí nepovedlo. A tak se na tu židli tiše posadila.

„Interní předpisy stanoví, že na průběh psychických testů dohlížejí dva učitelé, aby nezávisle vyhodnotili jejich výsledek,“ řekl Clint. „Za normálních okolností bv tu byl profesor Dunn, ale ten dnes ráno přednáší. Seržantka Boydová se uvolila jej zastoupit.“

Zalistoval v hromádce papírů. „Začneme jednoduchým barevným kolem,“ řekl. „Víš, jak to funguje?“

Teddy zavrtěla hlavou.

„Tak já začnu od začátku. Jasnovidci - všichni jasnovidci, bez ohledu na to, jak se jejich schopnosti projevují - vnímají svět jinak než obyčejní lidé. Jasnovidci jsou schopni získat informace nebo manipulovat energií lidí nebo věcí způsobem, který ostatní považuji za nemožný. Jinými slovy, vnímají nevnímatelné a po

znají nepoznatelné. To jim umožňuje mimosmyslové vnímání, neboli MSV.“

Nejspíš se mimoděk ušklíbla, protože Clint o něco vlídněji dodal: „Nezavrhuj tu představu jen proto, že zní jako klišé, Teddy MSV znamená jednoduše získávání informací mimo rámec zá kladních pěti smyslů. Je zatím všechno jasné?“

Teddy přikývla, přestože jí na tom zatím nebylo jasné vůbec mc.

Clint jí ukázal otočné kolo pomalované škálou barev. Vypadalo jako zmenšená rekvizita z televizní soutěže.

„Tohle je náš první test,“ řekl. „Chci zjistit, jestli jsi schopná vnímat psychické dojmy. U pokerového stolu jsi dokázala rozeznat, kdo z hráčů blafuje, ale dokážeš taky rozeznat, co si kdo myslí? Je to úplně jednoduché. Roztočím tohle kolo tak, abys na něj neviděla...“ Okruží se s cvakáním dalo do pohybu a nakonec sc zastavilo na žluté. „... a až se přestane pohybovat, budu myslet na barvu, na které se zastaví. Po tobě chci, abys tu barvu uhodla.“

Teddy si přitiskla prsty na spánky. „Něco mi říká, že to bude žlutá...“

„Už jste si mohla všimnout, že si moc nepotrpím na vtipálky, Cannonová,“ poznamenala seržantka Boydová.

Clint mezitím mlčky postavil doprostřed stolu zástěnu z tvrdého papíru, aby Teddy neviděla, co se děje na jejich straně.

A jde se na věc...

Představila si, že je zpátky ve Vegas, u pokerového stolu. Najednou se jí zdálo, že pod rukama cítí zelené sukno. Vnímala každé klapnu*:: kola úplně stejné, jako dřív vnímala každé zamíchání karet. Nechtěli po ní nic víc, než aby uhodla barvu. Vždyť nakonec neslo o nic jiného než o pravděpodobnost, ne? A s pravděpodobností žila celý život. Poslouchala, jak se kolo točí, zpomaluje a nakonec zastavuje. Pak čekala, až se před jejím vnitřním zrakem objeví nějaká barva.

A neobjevilo se nic. Vůbec nic.

„Černá,“ zkusila si tipnout.

Clint si na svém formuláři něco poznamenal a znovu kolo roztočil. Teddy vytěsnila všechno kolem, hvízdavé dýchání Boydové, vůni Clintovy kolínské, hukot klimatizace, zkrátka všechno kromě cvakání toho kola.

„Modrá?“ zkusila to znovu.

Clint roztáčel kolo znovu a znovu, Teddy z výrazu Boydové poznala, že se zatím netrefila ani jednou. Po posledním zatočení si řekla o trochu vody a Clint ukázal na karafu na stolku u stěny. Teddy si nalila plnou sklenici a vypila ji jediným douškem, když se vratila ke Clintovi a Boydové, zavřela oči a zoufale se snažila soustředit.

„Tsi v pořádku?“ zeptal se Clint.

Pokusila se o úsměv. „Jasně. Mám se skvěle.“

„Tak jedeme dál,“ řekl Clint, odložil kolo s barvami a ukázal jí balíček karet.

„Tomuhle se říká Zenerovy karty,' vysvětlil. „Jmenují se po průkopníkovi na poli výzkumu jasnozřivosti. Na rubu každé karty je nějaký geometrický útvar. Znovu zvednu tu zástěnu a zamíchám je. Seržantka Boydová bude karty obracet jednu po druhé a ty se pokusíš uhodnout útvar, na který se budu dívat. Chápeš?“

Teddy se zhluboka nadechla. Měla pocit, že už není fyzicky možné, aby se ještě víc soustředila. Srdce ji bušilo, pusu měla vyprahlou. Stejně žádnou kartu neuhodla.

Boydova najednou vstala od stolu a upjatě si narovnala sako. „Myslím, že nám to stačí, rekrute.“

„Opravdu pozoruhodné,“ prohlásil Clint.

Boydová se prudce otočila. „Prosím? Vždyť jsme neviděli nic, co by naznačovalo...“

„Přesně tak. Pokaždé odpověděla špatně. A to je pozoruhodné. Statisticky téměř vyloučené. Ještě nikdy se mi nestalo, že by rekrut neuhodl ani jedinkrát.“

„A to něco znamená?“ podivila se Teddy.

Clint se opřel. „To řekni ty mné.“

„Je mi líto, protesore Corbette, ale slečna Cannonova neprojevila ani nejmenší náznak jasnovidného nadání. Myslím, že se dá s jistotou tvrdit, že u testu propadla.“

„Nepropadla. Totiž jisté, technicky vzato propadla,“ namítl Clint. „Ale to neznamená, že propadla.“

Boydová si povzdychla a založila ruce na prsou.

Clint si ji nevšímal. „Teddy,“ pokračoval, „na co ses behem těch testů soustředila?“

„Jak to myslíte?“

„Myslím k čemu jsi během těch testů zaměřovala svou pozornost?“

Teddy se kousla do rtu. „K tomu kolu. A k těm kartám.“

„To jsem si myslel.“ Usmál se

„Nevím, čemu se smějete, ale pravé jste sam řekl, že jste ještě nikdy nezažil rekruta, který by si u zkoušky vedl tak špatně,“ poznamenala Boydová.

„Teddy,“ řekl Clint, „proč hraješ poker a ne automaty?“

Teddy trvalo jen vteřinu, než jí to došlo. A hned si připadala jako idiot. Upila ze sklenky vody.

„Řekneš to seržantce, nebo mám já?“ zeptal se Clint.

„Čtu lidi,“ řekla Teddy. „?ádné barvy a tvary.“

„Přesně tak,“ přikývl Clint „Teddy se v těchto testech tolik soustředila na pomůcky, že dokonale vytěsnila mimosmyslovou komunikaci mezi námi. A tak neuspěla. Ovšem neuspěla na cele čáře.“

„Nechápu, kam tím míříte, Corbette,“ prohlásila Boydová.

„Mířím k tomu, Rosemary, že teď dám Teddy příležitost soustředit se na mě.“

„Myslíte, že je telepatka?“ zeptala se Boydová.

Clint přikývl.

Telepatka? Pohnala, když pred ní někdo lhal, to ano, ale její život by určitě byl o hodně snazší, kdyby dokázala lidem kolem sebe číst myšlenky. Uměla přečíst hráče u pokerového stolu, vyhodnotit jejich chování, a dokonce uhodnout jejich další krok. Ale číst jim myšlenky?

To si snad děláš srandu.

Teddy měla co dělat, aby se nezasmála.

„Zdá se, že jste tu jediná, komu to připadá k smíchu,“ poznamenala Boydová odměřeně.

„Nedělám si srandu, Teddy. Prostě udělej to samé, co jsi dělala ve Vegas.“ Clint se jí zadíval do očí.

„Ale teď nehrajeme poker. Na co se mam soustředit?“

Clint se usmál. „Na něco... zajímavého.“

Nemusela myslet na to, aby se napojila na Clintovu mysl; na tohle byla od nepameti zvyklá. Ale intenzita, s níž na jeho vědomí narazila, pro ni byla něco docela nového. Možná to bylo tím, že vysadila prášky.

Před očima se jí mihla tvář Molly, ale najednou jako by listovala v albu fotografií. Bombardovaly ji tisíce a tisíce... Chtělo by se jí říct, že to byly vzpomínky. Ústřední roli v nich většinou hrál Clint. Byl tam zamlada, ve fotbalovém dresu, pak ve vojenské uniformě, pak v uniformě policejní. Šel po vyprahlé poušti. Potom se bavil s tou samou Rosemary Boydovou, která seděla proti ní. Pozoroval Teddy v kasinu ve Vegas. Zdálo se ji, že jakmile se zorientuje v jednom obraze, objeví se další. Točila se jí hlava. Kdyby je tak dokázala zpomalit...

Spatřila obraz mladého Clinta, mohlo mu být tak osm devět let. Stál na trávníku, po boku měl černobílého psa. V další vzpomínce bral psa na vodítko. Pak vcházel do domu. Sama viděla i to, co mladý Clint neviděl: Jak se mu pes vytrhl, jak přeskočil plot a hnal se za červeným autem, které projiždělo kolem, přímo na hlavní silnici.

Teddy v duchu vykřikla:

Stůj!

Obraz se začal rozplývat. Clintova mysl byla najednou temnější a chladnější. Chtěla se ponořit hlouběji do jeho vědomí - vidět a dozvědět se toho v :      ale když se na něj pokusila znovu napojit,

bylo to, jako by narazila do kovové stěny. Otevřela oči a spojení se přerušilo. Když zvedla hlavu, Clint stál nad ní.

„Jsi v pořádku?“

Teddy na něj zmateně zírala.

„Křičela jsi na nas, ať toho necháme.“

„Co jste Mděla, Cannonová?“ zeptala se seržantka Boydová. „Musíte odpovědět, pokud chcexe tímhle testem projít.“

Teddy se otočila na Clinta. „Když jste byl malý kluk, měl jste psa, ale přejelo ho auto. Myslel jste si, že to je vaše chyba, ale nebyla. Nevšiml jste si, že se to vodítko přetrhlo.“

Clint se na ni chvilku mlčky díval, pak se zase posadil. „Vypadá to jaKo hloupost, trápit se po všech těch letech kvůli přejetému psovi.“

Teddy naprázdno polkla. „Co se to stalo, Clinte? Bylo to, jako kdybych si mohla prohlížet všechno, co se vám za celý život honilo hlavou.“

„No,“ začal Clint, pak se odmlčel a chvíli si Teddy jen prohlížel. „Měl jsem pocit, že bys mohla být releparka, protože jsi dokázala rozeznat, kdy lidé neříkají pravdu.“ Tiše si odkašlal. „I já se věnuiu telepatii, Teddy, ale na aurální úrovni. Dokážu naslouchat cizím myšlenkám. Poznám, co si myslíš v tuhle konkrétní chvíli, ovšem nemám přístup k ničemu mimo to.“ Pak se předklonil a ztišil hlas. „Tomu, co jsi tu právě předvedla ty - a co jsme tady na Whitfieldu ještě nikdy neměli -, se říká astrální telepatie. Máš přistup nejenom k myšlenkám na úrovni hmotného světa, ale také na té astralr.i. A zda se, ze je viaiš. Vidíš nejen všechno to, co si v tuhle chvíli myslím, ale taky všechno to, co jsem si kdy myslel,

a jednoho dne možná uvidíš i to, co si budu myslet v budoucnosti. Astrální telepatie umožňuje proniknout ke všem myšlenkám, at už vědomým, nebo podvědomým, záměrně přenášeným, nebo utajovaným.“

Tak to sifakt děláš srandu.

Boydová si odkašlala. „Je mi líto, profesore Corbette, ale pravidla jsou jasně daná. Podle protokolu musí uchazeč o studium úspěšně projít dvěma testy ze tří. Požádal jste mě, abych zastoupila profesora Dunna, tak jsem tady. A trvám na dodržovaní protokolu.“

Clint si povzdychl. „Seržantko, jsem si jistý, že v tomto případě můžeme udělat výjimku.“

Boydové se na tvářích obievily rudé skvrny. „Zajímalo by mě, jestli by se i ostatním studentům dostalo stejného zacházení jako tady slečně Cannonové.“ Teddy přemítala, jestli jí pořád vyčítá to, jak mizerně si vedla v tělocvičně. Opravdu si Boydova myslela, že na Whitřield nemá?

„Se vší úctou, seržantko, tohle není váš obor. Až se profesor Dunn doslechne, co se tu dnes stalo, zcela jistě mé doporučení podpoří.“

Boydová přikývla. „Vidím, že má účast už nadále není nutná.“ Vstala a odešla. Když zavírala dveře, nebouchla s nimi tolik, aby se to dalo označit za prásknutí, ale zavřela je dost prudce, aby bylo jasné, co si o tom všem myslí.

Clint chvilku čekal. „Gratuluju,“ řekl potom. „Prošla jsi. Ale neusínej na vavřínech,“ varoval Teddy. „Tohle byla ta snazsi část. Ta obtížnější právě začíná. Vyžaduje disciplínu. Zápal. Vytrvalost.“

Teddy popravdě nebyla nijak zvlášť nadšená. Cítila spíš... úlevu. „Zvládnu to.“

„A čím jsi nás chtěla přesvědčit? Tím, žes přišla o čtvrt hodiny pozdě? Anebo že máš pořáa kocovinu?“

„To ty léky...“

„Zap'rání ti tu nebude k ničemu. Omlouvám se za tu pokerovou terminologii, ale potrebujú vědět, Teddy, že jsi ochotná dát all-in.“

„To jsem.“

Clint se zvedl. „Pokud se rozhodneš zůstat, nečekej už žád né úlevy. Boydová měla pravdu: Studovat na Whitfieldu znamená hrát podle pravidel. A na pololetní zkoušky se budeš muset hodně učit. Jestli je nezvládneš, končíš, jasné?“

„Jasné,“ přikývla.

Teddy potřebovala trochu času na rozmyšlenou. Kdysi slyšela, že nejlepší lék na kocovinu je čerstvý vzduch, ačkoli to nikdy sama nezkoušela (vždycky dávala přednost vyprošťováku). Vytáhla svůj průkaz a prošla kontrolou u vstupu do školy; pak zamířila po kamenité stezce směrem dál od přístaviště.

Koutkem oka zachytila, jak se něco kovově zablysklo. Zarazila se, přistoupila k okraji skalnatého útesu a zadívala se na moře pod sebou. Napůl ukrytý mezi ostrými skalisky tam kotvil štíhlý motorový člun. Kdosi stál na přídi a opravoval motor, u nohou rozložené různé nářadí. Přistoupila ještě o krok blíž a poznala v tom muži Jeremyho. Tak tady schovával svou loď. Nebýt toho odrazu světla, sama by si jí určitě nevšimia. Opatrně se začala spouštět po srázu a nakonec se posadila na velký balvan a pozorovala Jeremyho při práci. Postupoval metodicky, každý nástroj odkládal pořád na stejné místo.

Po nějaké době se narovnal a vzhlédl k ní. „Ahoj,“ řekl.

„Pěkný člun.“

Ušklíbl se. „Vím, že bych ho tady mít neměl, protože podle pravidel nesmíme opouštět ostrov. Ale mí rodiče žijí v San Francisku a občas je fajn za nimi zajet,“ řekl na vysvětlenou. „Vlastně ne rodiče. Táta a nevlastní máma. Tak co kdybys o tom člunu nikomu neříkala?“

„O jakém člunu?“

Otočil se a rozhodil rukama. „Přece o...“ Pak se zarazil. „Aha."

Nebylo to ani půl hodiny, co se před Clintem dušovala, že studium na Whitfieldu zvládne, a teď už porušovala další pravidlo školy.

„Můžu tě hodit zpátky do San Franciska, jestli chceš,“ nabídl jí Jeremy.

„Co? Proč?“

„Vypadáš nešťastná. Tak předpokládám, že tě nevzali.“

„Asi tě to překvapí, ale vzali.“

Jeremy nadzdvihl obočí. „Vazně?“

„Nemusíš se tvářit tak překvapeně.“

Jenom pokrčil rameny. „Většina lidí se raduje, když je vezmou. Ale ty vypadáš, jako bys to tu nej raději zabalila.“

Představila si, jaké by to bylo nasednout do jeho člunu a nechat se zavést do města. Možná by rovnou v přístavu narazila na nějaký obchůdek, kde by ji zaměstnali, a pak by si našla volný pokoj k podnájmu v bytě u umaštěných dvaadvacetiletých kluků, co zrovna dodělali školu.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozvala se.

Jeremy pokrčil rameny. „Jasně.“

„Proč jsi vlastně tady?“

„Protože chci sloužit své zemi.“

Vystřelil to tak rychle, až ji to zaskočilo. Už se nadechovala, aby řekla- „To zní dost přesvědčivě.“ Ale místo toho řekla: „To zní dost jako Boydová.“

Boydová. Dovedla si představit, jak by asi zareagovala, kdyby se dozvěděla, že to Teddy vzdala. Tvárila by se tak strašně mazaně. Už jen kvůli tomu Teddy chtěla na Whitfieldu zůstat.

„Chci nějak využít svoje nadání,“ řekl. „A jak bych ho mohl využít líp než k tomu, abychom všichni žili v bezpečí?“ Začal si pohrávat s víkem kufříku na nářadí. „Moje máma byla ve druhé

věži Světového obchodního centra. Jako psychometrik jsem měl něco vidět. Měl jsem všechno pečlivě analyzovat.“

íkal to stejným bezbarvým hlasem, jakým Teddy před chvilkou nab- 'el odvoz zpátky na pevninu. Stejně, jako kdyby o sobě někdo prozrazoval Mám rád tuňákové sendviče anebo Dneska si vezmu bundu, venku je zima.

„Nemyslím si,“ začal, ale pak se odmlčel, jako by pečlive volil slova, „že budoucnost je pevně daná. Nemyslím si, že bychom ji nedokázali měnit. Jinak bychom přece neměli nadání, které máme.“

Teddy o tom chvilku přemýšlela a pohrávala si při tom s lahvičkou prášků, kterou měla v kapse. Taky měla určité nadání. Zatím nevěděla, jak by se dalo využít, ale když pomyslela, že by to mohla zjistit, že by jednou mohla cítit podobnou jistotu jako Jere- my... Zrovna Jeremy Lee, do kterého by to opravdu nikdy neřekla, jí dodal inspiraci.

„Ale jak jsem řekl,“ pokračoval po chvíli, „jestli chceš hodit na pevninu...“

„Ne,“ polkla nasucho. „Zůstanu tady.“

„Myslíš přímo tady?“ zeptal se a ukázal na balvan nad vodou, na němž seděla.

„Ne,“ zasmála se. „Tady na ostrově.“ Mávla rukou směrem ke škole. Clínt ii dal jasně najevo, že jestli chce na Whitfieldu uspět, musí do toho dát všechno. Teddy vytáhla z kapsy lahvičku léků, rozmáchlá se a hodila ji co nejdál do moře.

„Co to bylo?“ zeptal se Jeremy.

Teddy si otřela ruce a začala lézt po kamenech nahoru. „Staré zvyky,“ řekla, aniž by se ohlédla.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Prvních pár dní ve škole jí, mírné řečeno, moc nesedlo. Ona a zdejší řežím, to nějak nešlo dohromady. Jako olej a voda. Nebo zubní pasta a pomerančový džus. Nebo Taylor a Kaly. První den ve školce uhodila učitelku pěstí do obličeje. První den na střední se po páté vyučovací hodině opila a cestou domů pozvracela školní autobus. První den na Stanfordu si vsadila ještě dřív, nez dorazila na první přednášku, a tím si všechno podělala ještě před tím, než by kdokoli z profesorů stačil vyslovit její jméno během prezence. První dny zkrátka těžce prožívala. Protože čím víc si lidé dávali záležet na tom. aby někam zapadli, tím častěji lhali.

První den výuky na Whitfieldově institutu pro vymáhání práva, výcvik a vývoj byla Teddy pevně odhodlaná dodržet všechna pravidla do puntíku. Vstala brzy ráno. Osprchovala se. Oblékla si čistou košili. Nasnídala se (pokud se semínka chia dala považovat za snídani; podle ní vypadala spíš jako žabí vajíčka). A pak následovala zbytek prváků do Fort McDowell na první přednášku. Úvod do jasnovidectví.

Skoro celá budova byla porostlá břečťanem, jen pod střechou vykukovaly rudé cihly. Zdálo se velmi nepravděpodobné, že by přednášky předmětu tak neobvyklého jako jasnovidectví mohly probíhat za fasadou, která působila tak obyčejně.

Než se Teddy vzpamatovala, objevila se po jejím boku Jillian. A zachvěla se hrůzou. „Z tohohle místa čiší negativní vibrace.“

„Duchové?“ zeptala se Teddy.

„Něco takového,“ přikývla Jillian.

Teddy se naklonila k napůl zarostlé destičce na stěně vedle vstupní brány. Přejela rukou po vystouplých písmenech:

NA PAMÁTKU TĚCH,

KTEŘÍ PROŠLI ANDĚLSKÝM OSTROVEM A ZŮSTALI NEVÍTÁNI, TĚCH, KTEŘÍ BYLI ODMÍTNUTI,

TĚCH, KTEŘÍ BYLI OPOVRHOVÁNI, PROTOŽE BYLI ODLIŠNÍ A PROTOŽE JEJICH ODLIŠNOST VYVOLÁVALA OBAVY.

PAMATUJME, ŽE PRÁVĚ NAŠE ODLIŠNOST NÁM DÁVÁ SÍLU.

ANDĚLSKÝ OSTROV, 1910-1954

Dara za jejími zádv poznamenala: „Andělský ostrov byl Elliso- v/m ostrovem Západu. Většinou tady končili imigranti z Číny, Japonska a Koreje. Ale během druhé světové války sloužil hlavně jako internační tábor. A v padesátých letech si kalifornská vláda odhlasovala, že z něj udělají přírodní rezervaci.“ Pak kývla na Jillian. „Ani se nedivím, že je z toho slečna Medium tak špatná,“ řekla a pohrdavě nakrčila nos. „Ačkoli jsem měla pocit, že si rozumí jenom se zvířaty.“

Teddy napadlo, že nikdo z nich nezná skutečný rozsah svých vlastních schopností - aspoň zatím ne.

Znovu se zadívala na pamětní desku. Americká vláda se postavila proti svým vlastním občanům. Technicky vzato se jí mohlo stát, že jednoho dne bude pracovat právě pro vládu - co když se jí jen politika nebude líbit? Bude muset zůstat ve službě, jak slibovala Clintovi?

Posadili se a čekali na profesora Dunna. A čekali. Když konečně vešel do učebny - v tričku, na kterém byly vypsány všechny zastávky turné AC/DC „Back in Black“ z roku 1980 -, bez jediného slova na úvod začal přednášet.

„Možná si myslíte,“ řekl, „že když se tenhle předmět jmenuje Jasnovidectví, že ode mě uslyšíte nějaké nesrozumitelné, ale naoko hlubokomyslné mambo džambo. Ale to se pletete.“ Ta rázná slova se vůbec nehodila k jeho naprosto uvolněnému vzhledu a Teddy se musela kousnout do rtu, aby se nerozesmála. Soustředila se na Dunna a raději se ani nedívala na Jillian, kterou hned na úvod čekalo takové zklamání. Naoko hlubokomyslné mambo džambo by bylo přesně pro ni.

Dunn pokračoval: „Budeme k umění parapsychologického vnímání přistupovat vědecky. Protože to věda je.“ Začal se procházet uličkami mezi stoly a prohlížet si nové studenty. „Bez pevného vědeckého základu, který psychické schopnosti mají, je zcela vyloučené dál rozvíjet sílu, kterou dnes máte. A pokud ji nebudete rozvíjet a ovládat, neprojdete v prosinci pololetními testy a my se s vámi rozloučíme.“

Teddy sama kromě schopnosti odhadnout, kdy jí lidé lžou - což na jasnovidce očividně neplatilo neprojevovala žádné jasnovidné schopnosti až do včerejška, kdy se jí něco podařilo vyčíst z Clinta. Rozhlédla se po posluchárně a snažila se zbavit pocitu, že sem nepatří. Beztak to zjistí nejpozději na konci prvního pololetí.

Ted lemáš paruku a vycpávky na břiše, abys ze sebe dělala někoho jiného. Teď jsi tu sama za sebe. Patříš sem.

Dunn pokračoval. „Jasnovidci vidí, slyší, cítí a všemi smysly vnímají to, co ostatním zůstává skryto. A to je definice jasnozři- vosti: vidět neviděné - ne očima, ale v mysli. Jedině díky tomu poznáme nepoznatelné. Tato činnost začíná meditací,“ řekl a ze zadních lavic se ozvalo hlasité zaúpění.

„Já myslel, že jste říkal, že nebudeme dělat žádné hipísácké pitomosti,“ ozval se Zac Rogers, Alfa jako vyšitá.

„A proč si myslíte, že manipulovat vlastní neurochemickou skladbou je hipísácká pitomosti Čím soustředěnější mysl, tím výkonnější vnímání. Mám tituly z astrofyziky a neurochemie z Berk

ley. Str ivil jsem deset let v Indii studiem u svámího. Ve svých přednáškách se odvolávám na východní i zapadni vědu. Jediné tak si můžeme udělat ucelený obrázek o tom, co je to jasnovidectví.“ „Ale co ty hustý věci?“ ozval se Zac. „Třeba mentálni útoky a tak?“ „To je velmi specifický - a pokročilý - způsob telepatické komunikace. A není možne jej ovládnout, dokud neovládnete základy telepatie A ty neovládnete, dokud se nenaučíte meditovat.^ Dara se zeptala, co přesně je ten mentální útok, a Dunn se na okamžik zamyslel. „Teď trochu předbíháme, ale jde o situaci, kdy se jedna mysl nabourá do druhé v rámci nechtěného propojeni.“ Teddy si vzpomněla na ten večer v kasinu. Takhle to Clint udělal se Sergejem a hdmi z ostrahy? Nepripadalo jí, že by je nějak napadl Nebránili se. Vlastně vypadali úplné v pohodě, jen dělali přesně to, co Clint chtěl.

„Dnes si budeme povídat o mozku a jeho struktuře.“ Dunn se vrátil k tabuli a rozvinul před ní podrobný nákres lidského mozku. „S tímhle obrázkem se během příštího měsíce seznámíte velice podrobně.“

Teddy litovala, že zbytek přednášky nebyl ani zdaleka tak zajímavý jako Zacovo vyrušování. Odcházela s blokem popsaným poznámkami o stavbe lidského mozku a s domáam úkolem věnovat se aspoň hodinu meditaci. Kromě toho nařídil Dunn všem studentům prvního ročníku, aby každé ráno vyprávěli svým spolubydlícím, co se jim zdálo, a zároveň si své sny zaznamenávali, aby je později mohli analyzovat jako předtuchy a předzvěsti. Když odcházeli z posluchárny, srazila se ve dveřích s Jillian, která vypadala stejně zmatená jako ona sama.

„Taky jsi čekala něco trochu jiného, co?“ zeptala se své nové spolubydlící.

Obě společně vyrazily na Hamsovu kolej na oběd. A Teddy si musela připustit, že v m od rána hlodá ještě jedna nevyřešená vec, další rituál prvního dne: Měla by zavolat domů. Po každém

prvním dni, který se tak úplně nepovedl, se mohla vypovídat rodičům. A přestože v areálu školy platil zákaz používání komunikačních zařízení, slyšela, že si studenti můžou zavolat z telefonu na sekretariátu. Když ve Fort McDowell procházely přímo kolem něj, řekla Teddy Jillian, at jde napřed, a vklouzla do dveří.

Žena, která seděla za psacím stolem, vypadala stejně stará jako budova sama.

„Promiňte,“ pípla Teddy a odkašlala si.

„Ano?“ zeptala se žena.

„Slyšela jsem, že je tu studentům k dispozici telefon pro osobní hovory?“

„Máte telefonní kartu?“

Teddy zavrtěla hlavou.

Žena za stolem si povzdychla a pak jí podala čipovou kartu. „Na těhle by mělo být ještě asi deset minut. Automaty jsou ve druhých dveřích nalevo. A příště, až se dostanete do města, si kupte kartu.“

Teddy otevřela dveře a posadila se do kóje k jednomu z telefonů. Naštěstí tam kromě ní nikdo nebyl. Z automatu, jaké bývají na ulicích, netelefonovala už... vlastně asi nikdy. Vyťukala čísla z karty a pak zpaměti navolila číslo na pevnou linku v domě svých rodičů. Bylo krátce po poledni a její matka by měla být doma.

Telefon zazvonil jednou, podruhé, a napotřetí se ozval hlas její matky. „Flaló?“

„Mami?“

„Ach, Teddy, to jsi ty? Už jsme si dělali starosti! Našli jsme ten vzkaz, ale... ach, zlato.“

„Mami, jsem v pohodě.“ Teprve teď, když to říkala, jí začínalo docházet, co všechno se za poslední dva dny stalo. Prijala nabídku úplné cizího člověka a přejela přes půl Států, aby se zapsala ke studiu na škole pro jasnovidce..., protože byla jasnovidka. A kromě toho se dozvěděla, ze její biologičtí rodiče s největší pravděpodobnosti taky.

Na hlasu její matky bylo znát, že se jí ulevilo. „Tak ty sis našla novou školu? Jaké to tam je?“

„Skvěle “ Teddy se chtěla začít vyptávat na své pravé rodiče, ale tušila, že by se nic moc nového nedozvěděla. Ti lidé, které brala jako svého otce a matku, o nich skoro nic nevěděli. Kdykoli se bavili o skutečnosti, že je adoptovaná, Teddy z nich nikdy necítila ani náznak toho, že by před ní něco tajili. Vždycky jí říkali to samé: dopravní nehoda. A vždycky, když o tom Teddy začala, cítila, že jim tím ubližuje. A tak raději chvilku blábolila o tom, že se jí na nové škole líbí.

„Zdá se, že to je velká příležitost, Teddy.“

„Já v'm,“ řekla a měla co dělat, aby u toho neobrátila oči v sloup. Věděla, že by to její matka nějak vycítila i po telefonu.

„Teddy,“ začala máma, ale hned ji přerušilo zapípám, kterým jim předplacená karta oznamovala, že kredit už je téměř vyčerpán „Musím končit, mami.“

„Ještě jednu věc,“ řekla její matka. „V životě máme jen pár příležitostí. Jednu jsi měla na Stanfordu. Tohle je další. Pouč se ze svých chyb, ať neuděláš podruhé tu samou.“

Za oknem zahlédla Pyra, jak na ni mává. Nebyla včerejší noc taky chyba? V tom okamžiku se rozhodla, že do pololetních zkou šek. se bude soustředit jen a jen na studium. Udělá všechno, co bude v jejích silách, aby se na Whitfieldu udržela. Aby si tuhle poslední příležitost nepokazila.

„Neboj, mami. Neudělám,“ řekla a doufala, že svoje předsevzetí dodrží.

„Dobře. Tak fajn. Mám tě ráda.“

Hovor byl přerušen, na kartě došel kredit. Ale Teddy i tak řekla: „Já tebe taky,“ než zavěsila.

KAPITOLA DVANACTA

Teddy se snažila dodržet svůj slib a soustředit se na studium. Na začátku října zalila ostrov vlhká mlha, teplota citelně poklesla a z pravidelných každodenních přednášek se stala rutina. Meditace. Teorie. Forenzní věda a policejní procedury. Výlety na střelnici. Sebeobrana. Žádná přednáška nevyvolala tolik vzrušení jako ta první s profesorem Dunnem. A i mimo posluchárnu si Teddy nechávala veškere další vzrušení ujít - jmenovitě vzrušení ze společnosti potetovaného mladíka, pod nímž občas vzplálo ložní prádlo. Myslela jen na jediné: Blíží se prosinec, a s nim pololetní zkoušky.

Na hodině jasnovidectví seděli prváci na karimatkách a čekali na Dunna, který měl - jako obvykle - pár minut zpoždění. Teddy nervózně cvakala propiskou. „Jak je možné, že člověk, který sám o sobě tvrdí, že je nepřetržitě v zenové fázi, pokaždé přijde pozdě?“ zeptala se Jillian.

„Já myslím, že je skvělý,“ řekla Liz, která seděla za nimi.

„Víš, že lézt vyučujícímu do prdele nemá smysl, když u toho není přítomen, viď?“ opáčila Dara.

Liz jenom pohodila hlavou. „Trhni si.“

Když se Dunn konečně ukázal, odhodil batoh na katedru a bez úvodu spustil: „Minulou hodinu jsme se bavili o tom, že šišinka je podle mnoha teorii střediskem psychických schopností.“

Na stěně za jeho zády byly dva diagramy - na jednom lidský mozek, na druhem celé tělo se zvýrazněnými čakrami, které podle

všeho nebyly zádně mambo džambo. „Berte tohle místo nejenom z metafyzického, ale i z vědeckého úhlu pohledu: Šišinku řídí šestá čakra, která, jak víte, ovláda mimosmyslové vnímání.“ Dunn se rozhlédl po posluchárně a jeho pohled na chvilku utkvěl na Teddy.

Jillian, Dara i Pyro přísahali, že cítí mravenčení v každé čakře, když se jim podaří soustředit na ni svou mysl. Teddy zatím nic takového nezažila, ale držela se hesla: „Dokud to neumíš, tak to předstírej!“

„Pokud jste všichni pravidelně meditovali, nebudete mít problém převést teorii do praxe,“ řekl Dunn.

Po celé posluchárně se rozezněl vzrušený šepot. Konečně se začne něco dít^1 Teddy jen doufala, že nebude jediná, komu se to nepovede.

Dunn přistoupil k tabuli. Nakreslil na ni dva kruhy a propojil je čárou. „Fyzická telepatie - schopnost dvou myslí vědomě a cíleně přijímat a vysílat zprávy. Můžete si to představit jako dvě plechovky spojené napnutým provázkem. Na jedné straně někdo něco řekne s úmyslem, aby to ten druhy na opačném konci slyšel. V tomhle případě se mozkové vlny chovají jako zvukové vlny.“

Teddy se předklonila Telepatie. Tohle by měla být její parketa, ačkoli o tom ostatním Zmetkům zatím nic neřekla. Její schopnost nebyla nijak oslnivá; nedokázala založit oheň, předpovědět smrt ani mluvit se zvířaty. Často si připadala jako žákyně, která opakuje ročník a shodou okolnosti se propadla mezi nadprůměrné žáky - zvlášť tady, v hodinách jasnovidectví. Mohla se spolehnout jen na sve instinkty, ale te^' konečné mohla všem ukázat, že je tady na Whitfieldu právem.

Dunn pokračoval. „Jak víte. hodně si zakládám na tom, že nikoho nehodnotím. Všichni jsme se ocitli na různých duchovních cestách a každá z nich je stejně platná jako kterákoli jiná. Ovšem smyslem Whitfieldova institutu je cvičit studenty k tomu, aby své psychické schopnosti dokázali využít ku prospěchu vyš-

šího dobra. A právě v tomto ohledu bude ve vaší budoucí kariére schopnost telepatické komunikace plnit nezastupitelnou funkci. I během pololetních testů půjde především o ni. A kdo neuspěje, bude muset školu opustit.“

Teddy v tom měla jasno. Ona určitě uspěje.

Dunn na prvni cvičeni rozdělil studenty do dvojic. Teddy doufala, že na ni připadne jillian nebo Dara nebo Molly, anebo dokonce i Pyro, přestože by ji tahle volba trochu rozptylovala.

„Cannonová, ty budeš s...“ Dunn se rozhlédl po posluchárně. „Molly Quinnovou.“

„Díkybohu,“ zašeptala Kate Atkinsová.

Teddy se zatvářila trochu dotčeně, jako by se chtěla Molly zastat. Pravda, byla dost tichá, ale nedalo se o ní říct, že by byla nějak špatná. Až po chvilce si uvědomila, že Kate mluvila o ní.

„Máš se mnou nějaký problém?“ zeptala se. Kate pro ni byla ukázkovou holkou z vojenské rodiny - ještě nikdy si nevšimla, že by se byť jen pousmála.

„Ráda pracuju s lidmi, kteří mají aspoň nějaký smysl pro disciplínu,“ řekla Kate a očima přelétla Teddy od kožené bundy až po její frajerské šněrovací boty.

„A já se zase ráda bavím s lidmi, co nemají v pr...“

„Každá dvojice dostane balíček karet,“ přerušil je Dunn. „Jeden z vás si náhodně vybere kartu a bude fungovat jako takzvaný projektor; bude se snažit telepaticky předat obraz té karty svému partnerovi, který bude přijímačem.“

„Existuje řada způsobů, jak tenhle úkol splnit,“ pokračoval, „ale tady na Whitfieldu začínáme takzvanou auditorní telepatií. Všichni si představte, že vy i váš kolega ve dvojici máte uvnitř hlavy vysílačky. Musíte se naladit na stejnou frekvenci, abyste se navzájem slyšeli. Dohodněte se na čísle, vizualizujte si ho ve své mysli. V tomhle cvičení je klíčové využívat dýcháni a meditaci k tomu, abyste se naladili na stejný kanál a pronikli do partnero

va vědomí.“ Pak se odmlčel a rozhlédl se po posluchárně. „Tohle cvičení vyžaduje stav naprosté a vzájemné důvěry. Aktivní emocionální otevřenost spolu s pevnou důvěrou v psychické schopnosti vašeho partnera. Bez toho není možné navázat spojení.“ Molly se na Teddy pochybovačně zadívala. Teddy pochopila, že ani ona není moc nadšená z toho, že skončila ve dvojici zrovna s ní.

Dunn rozdal balíčky hracích karet. Výborně. V tomhle měla aspoň nějakou praxi. Roztrhla plastový obal a promíchala karty; balíček v její ruce měl příjemně povědomou váhu a jednotlivé karty po sobě pěkně prokluzovaly. Ale v tu chvíli se ozval Ben Tucker „Kde ses naučila tohle^7.“

Když se Teddy rozhlédla, zjistila, že se půlka ročníku dívá na ni. Plaše pokrčila rameny. Nechtěla nikomu z nich vykládat o své minulosti. „Někteří z nás neproflákali celou střední v nákupních centrech,“ odpověděla příkře.

„Tak ať to máme za sebou,“ ozvala se Molly, jako by popoháněla zubaře, který se chystal odvrtat jí kaz.

Já tady nejsem za tu blbou. To ty.

Teddy položila balíček karet na stůl. „Po tobě.“

Molly přikývla a sejmula. „Budu ti projektovat.“

„A pamatujte,“ ozval se Dunn od tabule. „Musíte se naladit na týž kanál. Představte si, že máte v hlavě vysílačky. Slaďte své dýchání a propojte své vědomí, než se do něčeho pustíte. Na úplném začátku pomáha fyzický kontakt.“

Teddy natáhla ruku k Molly. „Tak si vybereme nějaký kanál pro naše duševní rádio?“ zeptala se.

„No jasně,“ řekla Molly a sevřela jí ruku. „Jsem na trojce.“ Teddy v duchu zavřela oči a představila si starou žlutou vysílačku, kterou její táta vzal s sebou, když ji bylo devět a jeli spolu pod stan. Přemýšlela, kam se od té doby asi poděla - nejspíš skončila ve sklepě. Ale v duchu ji pořád viděla. Naladila na displeji trojku a snažila se spojit s Mollyiným dýcháním.

Viděla, jak Molly vybírá kartu z prostředku balíčku. Podívala se na ni, pak ji rubem nahoru položila na stůl a vytřeštila oči na Teddy. Ale Teddy nic neslyšela. Dokonce ani bílý šum. Ben Tucker, další telepat, byl první, komu se podařilo navázat spojení. Všude kolem sebe Teddy slyšela spolužáky, jak hádají karty, a jejich tipy následovalo nadšené potvrzení. Ona sama jen cítila, jak v ní sílí důvěrně známý pocit zklamání. Ten samý, který ji přepadal, když v pokeru přišla o velké peníze, když ji vyhodili z další pitomé brigády, když musela rodičům přiznat, že se vrací domů ze Stanfordu. Ale tentokrát zaťala zuby a znovu zavřela oči.

Ten obraz vysílačky pustila z hlavy. Místo toho si zkusila představit, že sedí u pokerového stolu a že tam sedí i Molly, která hraje proti ní. Pokusila se vniknout do jeji mysli v naději, že uvidí tu kartu. Už poprvé, když se s ní setkala, něco viděla, tak by se jí to mohlo podařit znovu. Ale jak se vtírala do Mollyiny mysli, najednou jí vyschlo v puse a tvář jí zalila horkost. Viděla stěnu ze zlata..., anebo to byl písek? Představovala si, jak k ní natahuje ruku, a cítila pod prsty hrubá zrnka. Potom si představila prudký poryv větru, který by písek rozfoukal, aby ta zed - anebo vlastně duna - před ní zmizela. A pak...

Páni!

Zeď se rozpadla. A za ní se z černočerné tmy vynořila karta.

Křížová čtyřka.

Dlaně se jí potily - ne, potila se celá, vlasy se jí lepily na čelo. Něco pŕeklap'o a ona zas ucítila ten důvěrně známý pocit zapojení, jaky mívala u pokerového stolu. Skoro jako by strčila prsty do elektrické zásuvky. Najednou viděla všechny karty v rukou všech studentů v celém sále.

Kárové eso, srdcová trojka, křížová šestka, listový kluk, srdcová dáma.

Trhla sebou, ale pak karty najednou zmizely a Teddy se ocitla pod palbou jiných obrázků. Viděla plakajícího Pyra v hlídko-

vém voze policie tu noc, co mu zastřelili rodiče. Viděla Jere- myho Leea, jak se jedenáctého září snaží dovolat své matce. Viděla Molly, jak proniká do uzavřené sítě CIA. A najednou jí došlo, že to jsou jejich vzpomínky. A bylo jich mnohem víc, většinou je vůbec nechápala a nedokázala je přiřadit. Liz, jak krade oblečeni z drahého obchodu. Lindsey, jak užívá steroidy před soutěží. Molly...

Před očima se jí zatmělo, jako by její počítač najednou někdo vyškubl ze zásuvky. A pak se setmělo i všude kolem.

Teddy zamžourala do stropu, trochu zmatena z toho, že leží na zemi. Poslední, co si pamatovala, byl ten úkol v posluchárně, kde měla s Molly...

Ach bože.

Rychle se posadila a zjistila, že i Molly se válí po zemi. Všichni kolem se drželi za hlavy, jako by je něco omráčilo. A všichni se dívali na ni. Než stačila něco říct, celá posluchárna se s ní naklonila na stranu. Obracel se jí žaludek, před očima jí vybuchovala oslnivě bílá světla a do lebky se jí zařezávala nesnesitelná bolest.

Ach bože, teď ne. Prosím, teď ne.

Poznala ty příznaky. Blížil se další záchvat. Tak nakonec přece jen tu epilepsii má.

Vrávoravě se zvedla na nohy a vyrazila ke dveřím. Dopotácela se na chodbu a slyšela, jak hlasy za jejími zády sílí. Dunn ji doběhl a chytil za loket. „Teddy? Není ti nic?“ zeptal se s nakrčeným obočím.

Mlčky zavrtěla hlavou. Když vydrží do svého pokoje, kde se bude moct zavřít a natáhnout do postele, tak by možná...

„To byla úžasná ukázka astrální telepatie,“ řekl. „Nic takového jsem už roky neviděl.“

Teddy se opřela o stěnu. „Já nechtěla.“

„Clint se mi zmínil, ale...“ Profesorova slova se jí začala slévat do nesrozumitelného proudu zvuků. Teddy nepřítomně přikyvovala, ale když hýbala hlavou, viděla najednou všechno rozmazaně. Chodba kolem ní jako by byla na konci dlouhého temného tunelu. Tak tohle bude fakt bolet.

Pak se zase setmělo.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Teddy otevřela oči. Ležela v posteli, kterou nepoznávala. Ani po koj s bledě modrými stěnami a lehkými bílými záclonami. Za ok nem viděla jasné odpolední slunce. Zamrkala, zmatek vystřídaly obavy. Nezáleželo na tom, co to bylo za postel. Musela vstávat. Nesměla zameškat hodinu jasnovidectví.

„Už jsi vzhůru,“ konstatovala Molly, která stála ve dveřích. „Jak se cítíš?“

Pokaždé, když Teddy postihl záchvat, jí to nějakou dobu trvá lo, než si poskládala dohromady střípky toho, co mu předcházelo. Teď jí došlo, že už na přednášce byla, a co všechno se tam stalo. Výklad profesora Dunna, hádka mezi Darou a Liz, jak si ji Kate dobírala, balíček karet...

Plná posluchárna lidí, kteří ji viděli, jak se potácí na chodbu a tam omdlí. Teddy třeštila hlava. Cítila se trapně. Nechtěla, aby o ní Molly takové věci věděla. Snažila se jí vyhýbat pohledem, a tak se soustředila na věci na stěně hned vedle ní: schránka na použité jehly, zvonek, monitor krevního tlaku se snímačem.

„To jsem na marodce?“

„Pěkně ses natáhla,“ řekla Molly a přistoupila k ní blíž.

„A co ten záchvat?“ zeptala se Teddy.

„Záchvat?“ Molly nakrčila obočí. Pak přistoupila až k jejímu lůžku.

„Já...“ začala Teddy, ale pak se odmlčela a snažila se vzpomenout si, co se vlastně stalo. Vybavovala si třeštivou bolest hlavy,

záblesky světla, pocit dezorientace - všechny příznaky blížícího se záchvatu. „Tak mi řekni, co se stalo.“

„Trénovali jsme telepatii,“ řekla Molly. „A najednou to bylo... divné.“ Molly se zakroutila, jako by váhala, jestli jí má říct všechno.

„Jsme na škole pro jasnovidce, všechno je tady divné,“ připomněla jí Teddy.

Molly si povzdychla. „Ty jsi nepřijala jen myšlenku, kterou jsem ti projektovala - ty ses nabourala do hlavy všem. Najednou jsi tam prostě byla. Mezi jasnovidci je to vyslovene faux pas. Píše se o tom i v etickém kodexu. Měla jsi slyšet, co o tom říkala Lindsey Lynchová.“

„Takže mám průšvih?“ zeptala se Teddy. Hned si vzpomněla na Clinta a jeho varování, a taky na Boydovou a její zjevné odhodlání vyrazit Teddy za první prohřešek.

Molly se na ni nechápavě zadívala. „Průšvih? To si děláš legra ci? Všichni z toho byli úplně paf - možná až na Lindsey. Dunn říkal, že to, co jsi dokázala, je zvláštní případ. Jmenuje se to...“

„Astrální telepatie. Clint mi to říkal během vstupního testu,“ řekla Teddy

Molly zakroutila hlavou. „Proč jsi o tom nikomu neřekla?“

Teddy pokrčila rameny. Zatím se jí to povedlo jen jednou. „Nedokážu to ovládat, Molly. A pořád tak trochu váhám, jestli přece jen nemám epilepsii.“

„Dunn říkal, že to nebyl žádný záchvat, Teddy. Prý se to stává, když do mysli proniká nezvladatelné množství podnětů zároveň. Tělo prostě vypne. Mné se to taky párkrát stalo.“ Teddy se zdálo, jako by se Molly při těch slovech zlehka zachvěla. „Všichni na své schopnosti reagujeme různě.“

Teddy se dívala do stropu a snažila se zpracovat, co jí Molly právě řekla. Přestože jí Clint už před pár měsíci říkal to samé, nebylo pro ni snadné hodit minulost za hlavu. Zvlášt po tomhle,

co vypadalo jako záchvat. Co její paměť sahala, vždycky žila v domnění, že je obětí nějaké chemické chyby v mozku a neuronech, které v nepravidelných intervalech zkratují. Metr pětašedesát, tmavé vlasy, modré oči, epilepsie.

Ale na těch pár vteřin, kdy pronikla mentálními bariérami, jež ji oddělovaly od jejích spolužáků, si vůbec nepřipadala jako oběť nějakého zkratu. Naopak, připadala si jako ta jediná, co má všechno pod kontrolou. A co víc, připadala si mocná. Totiž až do chvíle, kdy omdlela. Tak proč jí to trvalo tak dlouho, než uvěřila, že s ní možná něco není v nepořádku, ale naopak v pořádku?

Byl to stejný pocit, jako když seděla u pokerového stolu. Když věděla, že hráč sedící naproti ní blafuje. Když viděla neviděné. Nebylo to riziko, co ji na pokeru přitahovalo - byla to ta jistota. V duchu se zachvěla, když jí začalo docházet, že to, co měla na pokeru úplně nejradéji, z ní vůbec nedělalo hráčku, ale opravdového jasnovidce.

Teddy zamrkala, aby se ubránila slzám. Hrdlo se jí svíralo, že stěží mohla dýchat. Byla tak zaskočená, že už své pocity nedokázala skrývat.

„Mám z tebe radost,“ řekla Molly.

Teddy se ohlédla a s překvapením zjistila, že slzy, kterým se dlouho bránila, se kutálejí po tvářích i Molly.

„Empatie, pamatuješ?“ řekla Molly a ukázala si na hlavu. „Cítím to samé, co ty. Ne že bych chtěla. Nechci. Opravdu se o to ani trochu nesnažím. Někdy si prosté nemůžu pomoct.“

„Já cítím...“ Teddy se jen těžko orientovala v pocitech, které jí procházely myslí: zlost, hněv, radost, smutek... a něco dalšího, ještě důležitějšího než všechno ostatní. „Úleva.“

„Nepovídej,“ řekla Molly a přidušeně se zasmála. „Tak toho nech,jo?“

Obě byly chvilku zticha.

„Přišla jsem na přednášce o něco podstatného po tom, co jsem...“ Teddy si ukázala na hlavu. „Však Víš.“

„Ne, v podstatě jsi všechno uťala. Zvlášt tím, že jsi zjistila, že Lindsey užívala steroidy.“

„Já to řekla nahlas?“ zhrozila se Teddy. „Ani si to nevybavujú.“ Snažila se poskládat dohromady, co všechno se dozvěděla z myslí svých spolužáků, ale byly to výjevy příliš útržkovité, než aby dávaly nějaký smysl.

„Nevzpomínáš si na nějaké jiné šťavnaté podrobnosti o Alfách?“ mrkla na ni Molly.

Teddy naklonila hlavu. Když se na Molly zadívala, vytanula jí jedna vzpomínka. Ani ne tak vzpomínka, spis pocit. Poslední psy chický vjem, nez se spojení přerušilo, byl od Molly. Byla rozčilená - anebo se bála? Rozhodně se bránila, aby se Teddy nedostala do její mysli. Tedy si uvědomila, jak narazila na stěnu, podobně jako v Clintově mysli. Ta Chntova byla z oceli, u Molly to byl... písek?

Molly si neklidně poposedla. Teddy si uvědomila, že Molly neumí číst její myšlenky, jen její pocity. Protřela si spánky a řekla: „Byl to dost dlouhý den...“

I Molly vypadala unaveně. Teddy se zdálo, že ta emocionální smršť, která jí proletěla, si vybrala svou daň i na její kamarádce. Usmála se a pokusila se změnit terna. „Jestli si časem na něco vzpomenu, dám vědět.“

Molly se chystala něco říct, ale vyrušilo ji tlumene zakašlaní ode dveří. Byl to Jeremy. „Napadlo mě, že bych Teddy půjčil poznámky z hodiny forenzní vědy, kterou vynechala,“ řekl. „A hledal jsem tebe, Molly, protože jsi tam taky nebyla.“

„Chtěla jsem se za tebou zastavit, ale nejdřív jsem zašla za Teddy,“ řekla Molly. Pomalu se z nich stávala taková ta nerozlučná dvojice, co bez sebe nemůže bvt ani pět minut. A s ohledem na Mollyinu schopnost empatie byli na nejlepší cestě k tomu, aby se jejich vztah stal velmi nezdravým a otravným zároveň.

Teddy spustila nohy z postele. Už odsud chtěla pryč. „Jak jsem se vůbec dostala na maródku?“

„Pyro tě sem odnesl,“ řekl Jeremy a vešel dovnitř.

Vyhýbala se mu od toho rána, co se probudila u něj v posteli. „Jak to myslíš?“ zeptala se zaraženě. „Jako na nosítkách?“

„Všichni se za tebou vyhrnuli na chodbu. Byl tam děsný zmatek. Ani Dunn to nedokázal uklidnit. A tak Pyro v podstatě všechny rozehnal, zvedl tě do náručí a odnesl tě sem,“ řekl Jeremy.

Teddy, která teď pod postelí hledala boty, se narovnala a zadívala se na Jeremyho. „Opravdu?“ V koutcích ust jí cukalo a měla co dělat, aby se nezačala připitoměle usmívat.

Molly najednou celá zrudla. „Zase zapomínáš na tu empatii,“ upozornila ji.

Pak zrudla i Teddy.

„Měl bych se taky červenat?“ zeptal se Jeremy a podal Teddy druhou botu, kterou nemohla najít.

Když si zavazovala tkaničky, převyprávěl Jeremy pro ni a pro Molly stručný obsah přednášky z forenzní védy a varoval je, že zítra se bude psát test. S klinickou přesností jim popsal rigor mor- tis a to, jak se z něj dá přibližně určit čas úmrtí; algoi mortis, tedy chladnutí těla, které mohlo tento odhad ještě zpřesnit; a livor mortis, tedy usazování krve, podle které bylo možné určit polohu těla v okamžiku smrti.

V kostce: Rozkládající se těla? Skvělý zabiják dobré nálady.

Díkybohu, že Jeremyho výklad přerušila sestra Bellová. „Profesor Corbett chce mluvit se slečnou Cannonovou. Teď už jste úplně v pořádku, můžete jít.“ Otočila se k Molly a Jeremymu. „A to znamená, že už tu nejsou žádné návštěvn^1 hodiny.“

„Myslíte, že mě Lindsey už nahlásila?“ zeptala se Teddy napůl z legrace, napůl vážně. Jít hned druhý den do Clintovy kanceláře, takhle si to své pilně studovat až do pololetních zkoušek vůbec nepredstavovala.

„Je to dost pravděpodobné,“ řekl Jeremy.

„Jeremy,“ okřikla ho Molly. „To není legrace.“

Teddy by je nejraději oba poprosila, aby s ní zůstali. Ale byla to ona, kdo porušil pravidla. Už zase. A teď musela sama jít za Clintem... a nést následky.

KAPITOLA CTRNACTA

Když Teddy došla ke dveřím Clintovy kanceláře ve Fort Mc- Dowell, zaváhala. Má zaklepat? A čekat, až ji pozve dál?

„Můžeš jít dovnitř, Teddy,“ řekl.

Jak to, ze vždycky ví, na co myslím?

„Kdybys nemyslela tak nahlas, možná by tvoje myšlenky nebyly tak jasně slyšet.“

Seděl v křesle u okna, měl na sobě staré tričko z policejní akademie a brýle na ^tení. Vypadal v tu chvíli spíš jako učitel tělocviku, nebýt jeho kancelář plná jasnovideckých pomůcek.

„Slvšel jsem, že jsi měla dost vzrušující ráno,“ řekl a odložil složku, kterou si pročítal. Pokynul jí, aby se posadila na dřepěnou židh před jeho stolem, a Teddy uposlechla. Bylo ji jasné, že má malér. V podstatě si ji ředitel školy pozval na kobereček.

„To s vámi mluvila Lindsey?“

„Slečna Lynchová si svůj názor rozhodně nechtěla nechat pro sebe.“

„Je mi to líto,“ řekla Teddy zkroušeně. „Nechtěla jsem pokoušet tu... astrální telepatii.“

Ještě chvíli se dívali jeden na druhého, než se Clint šibalsky zašklebil. „Pry to bylo skvělé.“

Teddy pocítila obrovskou úlevu - úplně nový pocit, a dost příjemný - a sama se neubránila úsměvu.

„Slečna Lynchová a profesor Dunn mi každý řekli svou verzi toho, co se odehrálo. A já bych rád slyšel i tu tvou.“ Clint se opřel

v křesle „Řekni mi všechno, na co si vzpomínáš. Co jsi cítila, co jsi dělala, co jsi viděla.“

Teddy ztuhla. „Ono se to prostě tak nějak... stalo.“

Clint se předklonil a opřel se lokty o desku stolu. „Zavři oči a zkus se k tomu v duchu vrátit. Někdy pomáhá zopakovat si všechno, co takové události předcházelo. Co jsi dělala, než to začalo?“

Teddy se zamyslela. „Michala jsem karty.“

Clint vytáhl zásuvku a podal jí ošoupaný balíček. Teddy začala míchat; byla to pro ni činnost tak důvěrně známá, že se u toho uvolnila. Vybavovala si svou frustraci z toho, jak se během Dun- nova vysílačkového cvičení marně pokoušela spojit s Molly. Jak se do toho opřela s ještě větší silou a něco jako by konečně docvaklo na správné místo. A pak viděla všechno. Nejenom hrací karty, ale i myšlenky, pocity, vzpomínky, tajemství. Pak se spojení přerušilo a ona se zhroutila.

„Proč myslíš, že se to spojem prerušilo?“ zeptal se Clint a naklonil se k ní blíž.

„Narazila jsem,“ začala Teddy a vybavila si ten pocit, když pod konečky prstů ucítila písek, drsný a pevně udusaný. „Narazila jsem na zeď.“ Podívala se Clintovi do tváře, jestli tam nenajde aspoň náznak povzbuzení. „Zní to hloupě, ale narazila jsem na zeď z písku.“ Sejmula balíček karet, promíchala obě poloviny do sebe a pak ještě jednou. „Vy taky máte takovou zeď, aspoň myslím, ale ta vaše je jiná. Hladica, chladná, jako z oceli.“ Když jí došla slova, znovu vzhlédla a zjistila, že ji Clint pátravě pozoruje.

„Doufal jsem, že když dostaneš příležitost, podaří se ti tady na Whitfieldu rozvinout svůj potenciál.“ Ta volba slov Teddy zarazila. Znělo to skoro otcovsky. Jistě, sám ji rekrutoval a pak se dostal do konfliktu s Boydovou, aby jí zajistil možnost tady studovat.

Na čele se mu objevily vrásky. „Patrně to byla zeď slečny Quin- nové, co to spojení přerušilo. Zajímavé. Netušil jsem, že se v nácviku obrany dostala tak daleko.“

Clint vstal a přešel k malé nástěnné tabuli v koutě místnosti. Očividné přepnul do výukového režimu. „Druh psychických schopností, ve kterém se považujú za odborníka, se jmenuje mentální ovlivňování. Dokážu ostatní ovlivňovat prostřednictvím duševní komunikace.“

Tak takhle to udělal ve Vegas.

„Ano, takhle jsem se ve Vegas vypořádal s těmi muži, co tě pronásledovali,“ řekl, aniž by se ohlédl. Teddy zaťala zuby. Nelíbilo se jí, že dokáže tak snadno číst její myšlenky.

„Jestli nechceš, abych ti viděl do hlavy, tak dávej pozor.“ Clint namaloval na tabuli pár kruhů a šipek. „Teorie astrální telepatie vychází z toho, co se učíte s Dunnem. Plechovky spojene provázkem. Ty a tv, spolužáci se učíte předávat si vzkazy ve dvojicích. Jenže astrální telepatie je spíš jako...“ Odmlčel se, zřejmé hledal vhodné přirovnání. „Jako veřejná Wi-Fi. Jako kdybys byla uzel, do kterého se ostatní sítě bezdrátově a automaticky připojují. Můžeš pronikat do myslí jiných lidí, aniž byste se dopředu domlouvali, že budete používat nějaký provázek. Dokud ovšem nenarazíš na...“ Znovu se zamyslel, jak svou metaforu doplnit. „Na firewall.“ Namaloval mezi dvěma kruhy svislou čáru, kterou je oddělil. „Všichni zkušení jasnovidci - tím myslím ti, kteří ovládají techniku mentální obrany - budou mít nějaký firewall, který zajistí, aby ses do jejich mysli nedostala.“

Clint dál dokresloval svůj diagram, očividně zabrán do vlastního výkladu.

Teddy využila toho okamžiku a prohlédla si věci na jeho psacím stole. Bylo tam několik velkých krystalů, učebnice fyziky, pochybné knížky o paranormálním vnímání. Ale jedna věc Teddy zarazila - šroub zalitý ve skle. Byla to tak všední věc, tak obyčejná, a přitom tak důkladně zakonzervovaná, že mezi ty ostatní vůbec nezapadala.

„Obvykle vyučujeme mentální obranu až ve druhem ročníku. Ale kdo ví, co dalšího ještě dokážeš. Podle té astrální telepatie se

dá předpokládat, že bys byla schopna ovládnout i astrální projekci a telekinezi.“

„Cože? Jako hýbat věcmi silou vůle? Jako v Carrie?“

Clint pokračoval, jako by její otázky vůbec nevnímal. „Dunn by to uměl vysvětlit lip. Zkus si to představit takhle: Uvnitř každého fyzického těla je astrální tělo s astrálním já, sídlem naší mysli a duše. Pro většinu lidí, jasnovidce nevyjímaje, jsou astrální těla pevně spojená s těmi fyzickými. Ale tvoje astrální tělo se dnes odpoutalo. A vydalo se na návštěvu k tvým spolužákům, do jejich vědomí a pak i do jejich podvědomí. Pokud se naučíš to ovládat, můžeš své astrální tělo projektovat na obou rovinách - můžeš s jeho pomocí pohybovat věcmi na fyzické rovině a můžeš s jeho pomocí cestovat na té astrální. Možnosti jsou doslova nekonečne.“

Teddy nestíhala sledovat, co jí Clint říká. Chtěl snad naznačit, že existuje něco jako teleportace? Teddy si protřela čelo. Ještě pořád ji bolela hlava z toho, co se stalo ráno, a Clintův výklad jí spíš přitížil. „Takže co bude dál?“ zeptala se. „Budu dál trénovat tuhle astrální věc?“

„To rozhodně ne.“ Zasmál se. „Pěkně popořadě, Teddy. Člověk, který se jednou náhodou potopil pod vodu, si nemůže vylézt na olympijský můstek a skočit.“

„Ale...“

„To, že jsi projevila schopnost astrální telepatie, neznamená, že jsi připravena ji používat. Ovládnout psychické schopnosti vyžaduje čas, cvik a morální zodpovědnost. Proto Whitfield nabízí čtyřleté studium. Nechceme, aby se naši studenti bezhlavé pouštěli do čehokoli, dokud si nevybudují solidní zaklady.“

Teday si poposedla. Právě zjistila, že umí létat, aspoň obrazně vzato, a Chnt jí chtěl přistřihnout křídla.

„Měl bych jeden návrh,“ řekl. „Studenti druhého ročníku pod vedením instruktorů pracují na rozvoji svých konkrétních psy-

chických schopností. Začnu tě učit hned, ovšem jen pod podmínkou, že to bude probíhat po mém.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že začneme od základů a postupné budeme postupovat dál. A ještě než začneme, musíš se naučit ovládat mentální obranu.“

„Myslíte naučit se, jak postavit zeď.“

„Přesně tak.“ Clint se vráfil ke stolu. „A pak možná začneme s telekinezí. Momentálně na Whitfieldu žádné telekinetiky nemáme,“ pokračoval, „a ve vládních službách je po téhle schopnosti vysoká poptávka. Stejně jako po mentálním ovlivňováni. Je to psychická schopnost, která se z etického hlediska pohybuje velice blízko pomyslné hranice, a měla by se používat jen v případech, kdy to je vysloveně nutné. V nepravých rukách by mohla být smrtelně nebezpečná.“

Teddy se otřásla, protože si pod vlivem jeho slov představila to nejhorší: Co kdyby někdo dokazal ovládat ji samotnou? Navedl ji, aby skočila z útesů nad zálivem? Nebo jen přestala dýchat? Veselá cvičení z hodiny jasnovidectví se dala tak snadno překroutit. Musela si vrýt do paměti, že tohle není hra. Cílem nebylo porazit Alfy, šlo tady o něco mnohem většího.

„Jednou týdně se budeme scházet na konzultace. Do té doby pracuj na své mentální obraně. Začni si stavět svou vlastní zeď Může být z čehokoli, ale ať je silná, Teddy. V průběhu dne - cestou na před nášky, při rozhovorech s kolegy nebo treba u oběda - si představuj, že kolem své mysli máš tuhle zeď. Dělej to pořád dokola, až ti to začne připadat naprosto přirozené. To je nejsnazší způsob, jak zastavit kohokoli, kdo by chtěl proniknout tam, kde jsi nejvíc zranitelná.“ Clint se na Teddy zadíval, jako by znovu zvažoval, jestli dělá dobře.

Teddy mu uhnula pohledem a podvědomě upřela oči na ten šroub na jeho stole. Clint si toho všiml. „Máte tady někde i šroubovák?“ zeptala se. „Anebo jen tenhle kousek?“

Clint šroub zvedl ze stolu. Teddy si všimla, že je do skla zespodu vyryté a zlatým písmem vepsane datum a nějaký symbol. Vypadal jako trojka překrytá několika soustřednými kroužky. Datum končilo letopočtem 1994

„Zvláštní cena za fotbal nebo tak?“

Clint. sklopil oči. „Ne “ Zhluboka se nadechl. „Tohle tu mám, aby mi to připomínalo, že když jeden kousek chybí, třeba jen ma hčký šroub, celý stroj se může rozpadnout.“ Znovu se zahleděl na Teddy. „Necháš ve své zdi jen jedinou škvíru, a taky se rozpadneš. Příští týden se tu zase sejdeme. Ve stejnou dobu.“

Teddy pochopila, že může odejít. Vstala, ale pak zaváhala. „Děkuju,“ řekla a málem dodala že ve mně věříte, ale hned jí došlo, že by to znělo až nechutně kýčovitě.

„Nezáleží na tom, jak moc v tebe věřím já,“ otočil se Clint zády k ní, „jde o to, jak moc v sebe věříš ty sama.“

Fajn, tak to bylo ještě víc kýčovité.

„Pracuj na té zdi. A. už běž,“ řekl Clint a vrátil se ke své práci. „Harrisova kolej měla už dávno být na večeři. A uvidíme se na první přednášce z Úvodu do empatie.“ Teddy by málem zapomněla, že zítra jim začíná nový předmět - Clintův slavný seminář.

Teddy zamířila přímo do Harrisovy koleje. V jídelně bylo plno, všude zněl smích a veselé řeči, jak to na Whitfieldu u iídla bývalo zvykem. Ale jakmile se objevila ve dveřích, hluku v místnosti citelně ubylo. Lidé si začali šeptat přes stůl Někdo se natahoval, aby mohl pokračovat polohlasem, jiní si zase mohli hlavu ukroutit, aby se na ni podívali.

Každý v té místnosti byl jasnovidec. Proč by se zrovna na ni měli dívat jako na zrůdu? Hrdě zvedla hlavu a rozhlédla se po těch zvědavých tvářích, jako by jim chtěla říct: Nezahrávejte si

se mnou!

Když usedla na volné místo u stolu Zmetků, Jillian pozdvihla sklenici plnou šťávy z mladé pšenice. „Na mou spolubydlící, bohyni jasnovidců.“

Ostatní si s ní připili.

Teddy cítila, jak rudne. „Vždyť to nic nebylo.“

Jillian postavila sklenici na stůl. „Měla bys na sebe být hrdá. Já tedy jsem. Celé týdny, týdny, jsem tě pozorovala, jak jenom proplouváš s odřenýma ušima. Už jsme si všichni mysleli, že jsi se sem dostala jen z protekce, nebo tak něco.“

„Jde o to,“ dodala Dara, „že když příležitost zaklepe na dveře...“

„Tak uvnitř Jillian s největší pravděpodobností praktikuje nahou jógu,“ dořekla Teddy.

„Jde o to,“ zopakovala Dara, „že když se na škole plné výjimečných lidí najednou staneš legendou, měla bys toho náležitě využít.“ A nepokrytě kývla hlavou ke stolu studentů vyššího ročníku, kteří pokukovali jejich směrem.

„Nemohla bys je trochu vystrašit?“ zeptala se Dara. Teddy se zasmála.

„Jak jsi to vůbec udělala?“ zeptal se Jeremy a vytáhl sešit a propisku, jako by si chtěl dělat poznámky.

„Jak se ukázalo, jsem astrální telepatka,“ řekla Teddy. „Clint mi pomůže naučit se to ovládat. Takže se nebojte. Nebudu vám takhle skákat do hlavy.“

„Počkat,“ vyhrkla Molly. „Ty budeš mít individuální výuku s profesorem Corbettem?“

„Ten si indiviauály bere jenom výjimečně,“ dodal Jeremy.

Teddy se koutkem oka zadívala na Pyra, který mlčel už od chvíle, kdy si k nim přisedla, a v duchu se modlila, aby nějak změnil téma. Vždyť to ráno to byl on, kdo ji zachránil. Ale tentokrát zvedl ruce, jako by říkal Se mnou nepočítej! Fajn. Jestli to chtěl hrát takhle...

Teddy se vratila ke svému podnosu s večeří. Umírala hlady. Vynechala oběd, ale to nebylo to hlavní. Cítila se... vyčerpaná.

„Každopádně je Teddy naše nová hvězda a my bychom měli slavit,“ rozhodla Jillian. „Ráda bych si připila něčím protřepaným, míchaným anebo klidně na ledu.“ Odsunula sklenku s pšeničnou šťávou na okraj svého podnosu. „Pojďme do Kantýny!“

Dara se zasmála. „Co říkáš, Teddy? Jdeš s námi?“

Na jednu stranu byla vyčeipaná, ale taky si potřebovala pročistit hlavu od zdí a astrálních těl, stížností Lindsey Lyrchové a Mollyiných tajemství. A nevěděla o lepším způsobu, jak toho dosáhnout, než se zaměřit na chlast a muže. Ještě jednou se pokusila zachytit Pyrův pohled, ale on se soustředil na svou sklenku pšeničné šťavy. „Tak jo,“ řekla.

KAPITOLA PATNACTA

Byla to větrná noc. Vítr vanul ze zátoky a Teddy a její přátelé se tísnili kolem stolku v Kar.týné. Na nebi zářily hvězdy, margarity byly patřičně vychlazené a společnost dostatečně hlučná. Připadalo ji, že by tu nejraději strávila zbytek života.

Podle pravidel se mimo areál školy neměli bavit o Whitfiel- du, ale Dara z toho hned udělala společenskou hru: Kdokoli se omylem zmínil o přednáškách nebo o nečem, co se týkalo jejich studia, musel vypit panaka. Ani ta nejobecnějši zmínka nebvla přípustná, protože kolem nich seděli civilové. Teddy z nich nejvíc upoutal jeden muž, který postával hned u zábradlí, ale tak blízko jejich stolu a tak nehybně, jako by je opravdu poslouchal.

„A co ty, Teddy?“ zeptala se Dara.

„Co já?“ zopakovala nechápavě, přestože si matně vzpomínala, že se řeč točila kolem chlapců. Anebo ne? Po těch pár margaritách už všechno vnímala dost neurčitě, jako by to bylo z veliké dálky.

Dara se káravě ušklíbla. „Tak líbí se ti někdo z nich, anebo ne?“ uhodila na ni.

Nenápadně položila ruku Pyrovi na záda, ale když cítila, jak ztuhl, raději ji stáhla. Od té noci spolu nemluvili, jen předpokládala, že by se nebránil přátelství s příležitostným bonusem. Očividne se mýlila.

A tak si raději dopřála další doušek margarity. „Až na někoho narazím, dám vědět.“

Jillian se zasmála. „Jako by nikdo neveděl, že jste to byli vy dva, kdo první týden spustil ten požární poplach.“

Pyro popadl jeden z nalitých panáků, které stály vyrovnané v řadě za sebou uprostřed stolu, a posunul ho před Jillian. „To se počítá.“

„Neřekla jsem, kde se to stalo,“ namítla. „Mohli bychom studovat kdekoli.“

Přisunul sklenku ještě blíž k ní. „Hele, já ta pravidla nevymyslel.“

„No tak jo,“ pokrčila rameny.

„Já si dám taky,“ řekla Teddy. Vypila ten svůj na ex.

Když chtěla prázdnou sklenku postavit zpátky, netrefila se na stůl. Sklenice spadla na dřevěnou podlahu a odkutálela se, jako by měla nějaký svůj cíl. Teddy se zvedla, aby ji dohonila. Ale sklenka se dokutálela až na místo, kde se zastavila o naleštěnou botu muže, kterého si už prve všimla... Byl to ten, co postával u zábradlí a poslouchal je.

Sklonil se, zvedl sklenku a podal ji Teddy. Ona už se nadechovala, aby mu poděkovala, ale když mu pohlédla do tváře, celá strnula.

Toho člověka znala.

Na okamžik zavřela oči a přemýšlela, kde už ho viděla. Byl urostlý. Ale nevypadal jako ti borci z posilovny, kteří každou chvíli předvádějí své svaly. Ne, tenhle chlap vypadal spíš zanedbaně. Měl na sobě modrou košili s vyhrnutými rukávy. Podívala se na hřbet jeho ruky, která svírala hrdlo láhve Dos Equis. A když tak hleděla na jeho svaly, najednou jí to došlo.

„Ach bože,“ řekla, „to jsi ty."

Usmál se. „Obyčejný Nick.“

„Co tady děláš?“ zeptala se. Tu noc v Bellagiu ji tenhle chlap obral o všechny peníze. Předpokládala, že už ho nikdy neuvidí. Ale najednou se ukázal na Andělském ostrově. To přece nedávalo smysl. A už vůbec ne pro mysl obluzenou alkoholem. Že by ho

před těmi měsíci Sergej nastrčil ke stolu? Měl ji vyprovokovat, aby sázela víc? A teď ji Sergej vystopoval až sem? Najednou si přála být úplně střízlivá, aby dokázala pochopit, jak se taková náhoda mohla stát.

Ten muž zvedl ruku s láhví „Pijú pivo.“

„Víš, jak to myslím,“ odsekla. „Co děláš tady?“

„Pracuju kousek odsud.“

Tak to bylo zvláštní. Kdo mohl pracovat na Andělském ostrově. „Takže jsi... správce parku?“

Zasmál se. „To sotva.“

„Mluvíš dost... vyhýbavě.“

„Vážně?“

„A zase!“

Teddy to ten večer přehnala s pitím. Anebo měla vypito akorát, jenom během předchozích tří měsíců vypadla ze cviku, takže uz nesnesla, co dřív.

„Tak pojď, Teddy!“ zavolala na ni Dara.

„Takže už nejsi Te-Anne?“ zeptal se s vážnou tváří, ale šibalskou jiskrou v oku.

„Vlastně jsem Teddy,“ řekla a zlehka se rukou opřela o jeho hruď, aby neupadla. „Obvykle nebývám takhle...“ začala, ale ani to nedořekla. „Ty máš teda paměť.“

„To patřj k mé práci,“ řekl a ona si všimla, že neuhnul - její dotyk mu vůbec nevadil. Nejako Pyro. Tohle vypadalo slibně.

„Což je...?“ zeptala se znovu, ale pak to vzdala. „To je fuk. Neříkej mi to. Líbí se mi to tajemstvi.“ Pokusila se k němu přistoupit o krok blíž, ale ztratila rovnováhu. On ji jednou rukou zachytil a najednou byly jejich tváře tak blízko, až si skoro myslela, že ji políbí. Zavřela oči.

Ale pak... nic. Postavil si pivo na zábradlí a oběma rukama jí pomohl, aby stála rovné. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Je mi skvěle.“

„Myslím, že na tebe tví přátelé už čekají.“

Ohlédla se přes rameno a všimla si Pyra, který na ně zíral tak nevraživě, jako by to tu celé chtěl podpálit.

Sám sis vybral, příteli bez bonusu.

„Slavíme,“ řekla, aby získala čas, a snažila se vymyslet něco chytřejšího. Nechtěla se s ním rozloučit, ještě ne.

Usmál se a ve tváři vedle jeho dokonalých rtů se objevil dokonalý dolíček. Byla hrozná. Plánovat, že odejde s jedním chlapem, a pak se rozmyslet a zkoušet to na jiného. Ale připadalo jí to jako osud. A jasnovidci by na takové věci měli věřit. Jak jinak by se dokonalý Nick dostal do zapadlé putyky na malém ostrůvku u pobřeží San Franciska, a ještě zrovna dnes večer?

„A co slavíte, Teddy?“

„To ti nemůžu říct.“

„Protože bys mě pak musela zabít?“

„Ne, protože bych pak musela pít.“ Zadívala se na své prsty, jako by to chtěla spočítat. „Asi tak dvacet panáků.“

„Teddy,“ řekl.

„Nicku,“ řekla.

„Jestli se nevrátíš ke svým kamaradům, támhleten kluk sem přijde a bude se chtít prát. A ja bych mu nerad ublížil.“

Teddy se nikdy nepovažovala za ten typ ženy, které se z drsných mužů podlamují kolena, ale zrovna z Nicka byla úplně pať.

„A kromě toho,“ dodal, „musím už jít.“

Vezmi mě s sebou.

Ale než stačila cokoli říct, dal jí pusu na čelo a odešel.

Teddy tam ještě chvilku stála a dívala se za ním, jak mizí do noci. Opravdu jí právě dal pusu na čelo, jako kdyby byl její tatínek? Ucítila na rameni něčí dlaň, a když se ohlédla, stál vedle ni Pyro.

„Co se to tu sakra děje?“ zeptal se.

Dobra otázka.

Teddy dlouze vydechla. Tuhle hádanku si bude muset nechat na později. V tuhle chvíli tu byl Pyro a držel ji za ruku. „To byl jen chlápek, kterého znám z Vegas,“ řekla. „Víš, jak se to říká...“

„Musíme si promluvit,“ přerušil ji Pyro. Whitfield byl očividně živnou půdou pro melodramata. Znali se mezi sebou až příliš dobře - bydlet, jíst a cvičit každý den s těmi samými lidmi dávalo všem vztahům nový rozměr.

Výborně. Takže další zásadní rozhovor. Jako by jich za jeden den nebylo až dost. A rozhovory po tequile byly fakt skvělé.

„Celé týdny mě ignoruješ,“ vyčetl jí. „A dnes večer... Hele, já nejsem jen tak nějaký,“ rychle ztišil hlas, „záskok na jednu noc.“'

Záskok? Že by ranila Pyrovy city?

„Měla jsem spoustu práce,“ řekla. „To víš, musím se učit.“

„Když jsem tě viděl, jak jsi ráno zkolabovala na jasnovidectví, dělal jsem si starosti,“ řekl.

Zdálo se jí, že Pyro je spíš hazardní hráč, ale jejich rozhovor najednou začal až nebezpečně připomínat vztah. „Opravdu oceňujú, co jsi pro mě udělal,“ řekla. „Ale už jsem ti řekla, že nestojím o nic vážného.“ Natáhla se, aby ho políbila na tvář, ale on uhnul.

„Teddy!“ zahalekala Jillian. „Příští runda je na mně!“

Nemohla si lámat hlavu nad jeho city. Musela se starat sama o sebe. Stiskla mu ruku a vrátila se ke stolu.

Té noci se Teddy znovu vypravila k tomu žlutému domku. Slyšela ženský hlas, jak zpívá známou ukolébavku. Šla po dlážděném chodníčku ke vstupním dveřím. O tom domku sejí zdálo už dlouho, ale ještě nikdy nebyla uvnitř. Vždycky se probudila, sotva vzala za kliku.

Tentokrát ji sevřela mezi prsty a stiskla.

Najednou byla v předsíni s vybledlými tapetami. S každým krokem jí pod nohama vrzala stará mahagonová prkna. Na nízkém stolku ležely všední drobnosti - fotografie, klíče, dopisy. Teddy šla

směrem, odkud se linula ta ukolébavka, a vstoupila do malé bílé kuchyne. Zpívající žena stála u sporáku a čekala, až se v konvici začne vařit voda. Jako by vycítila, že za ní Teddy stojí, najednou se otočila a - ozvalo se několik ostrých, hlasitých pípnutí.

Teddy se posadila na posteli. Na budíku svítilo 7:05. Jillian už nebyla v posteli, což znamenalo, že bude nejspíš ve sprše. Teddy zaslechla z chodby tlumené hlasy svých spolužáků a vrzáni a klapání stařičkých tiubek, když se splachovaly záchody a otevíraly vodovodní kohoutky. Typické ráno na Wnitfieldu.

Ale ona se nemohla zbavit toho snu. Připadal jí tak skutečný. Všechny zvuky - ta ukolébavka, vrzání podlahy i konvice. Jako kdyby tam Teddy doopravdy byla.

Možná to bylo tím alkoholem. Bůh ví, že toho včera večer vypila víc, než bylo zdrávo. Vzpomínala si na ty spousty panáků. Vzpomínala si na rozpačitý rozhovor s Pyrem. Vzpomínala si, jak se vrhla do náručí tomu chlápkovi z kasina, který se zcela neuvěřitelnou náhodou objevil na Andělském ostrově. A vzpomínala si ještě na něco. Poznal ji okamžitě, přestože tentokrát neměla paruku a vycpané břicho.

Jillian se vrátila ze sprchy zabalená do kašmírového županu. Přestože si za posledních pár týdnů podle Dunnova rozkazu několikrát hned po ránu vypravovaly o svých snech (vyprávěla hlavně Jillian, jejíž sny o zvířatech by vydaly na celou zoo), Teddy se nějak podvědomě rozhodla nechat si žlutý domek pro sebe a místo toho si vymýšlela náhodné obrazy, které její spolubydlící dokázaly rozesmát (ve většině z nich hrál hlavní roli Ryan Gosling). Ten domek a ta ukolébavka jí připadaly příliš osobní, než aby se o ně se svou spolubydlící podělila.

„Copak? Dneska ti Ryan Gosling dal košem?“ zeptala se Jillian.

„Na téma Gosling a ,košem^1 mě napadají hned tři různé průpovídky Děláš mi to tak snadné.“ Teddy shodila nohy z postele. Hlava jí třeštila. „Nejspíš to bude tím včerejším pitím.“

„Zajímavé, že se o tom zmiňuješ, Teddy. Taky jsem v noci měla zvláštní sen. Byla jsem pes, anebo aspoň myslím Pes, anebo možná hodně malý kojot, ale určitě nějaká psovita šelma. A byla jsem v poušti. Ale ne proto, že bych chtěla. Došlo k obrovskému výbuchu. A já...“ Jillian se otřásla. „Bylo to hrozné.“

Teddy dnes ráno neměla naladu na sny o psech. „Promiň, lillian,“ prohodila, když si brala taštičku s kosmetikou a mizela v koupelně. „Dneska musím přijít včas.“

Musela na svůj sen myslet celou dobu, co se sprchovala a obléká la, když se svými spolužáky snídala i cestou do Fort McDowell na první přednášku Úvodu do empatie s Clintem.

Ukolébavka jí neúnavně zněla v hlavě až do okamžiku, kdy se rozrazily dveře a Clint vešel do posluchárny. Hodil svou obnošenou koženou aktovku na veliký stůl a posadil se na jeho okraj, jednu nohu ležérně přehozenou přes roh. Měl na sobě khaki kalhoty a modrou košili s vyhrnutými rukávy a rozepnutými knoflíčky pod krkem. Vypadal jako úplně normální člověk. Nikdo by netipoval, že je to jasnovidec.

Na jiných hodinách si Teddy povídala s ostatními Zmetky, dokud učitel nezačal s výkladem. Ale tady, na úplně první přednášce z empatie, bylo takové ticho, že by bylo slyset padající špendlík Teddy se po rozhovoru s Clintem snažila pracovat na své zdi. Zkoušela ocelovou, jako měl on, anebo písek jako Molly, ale ani jedna jí neseděla. Clint se na ni zadíval. Bylo jí jasné, že to poznal.

„Empatie. Začněme definicí.“

„Soucit s někým druh) m,“ řekl Ben, aniž by se přihlásil.

Clint zavrtěl hlavou a zaklonil se. „Když jsem byl policajt, měl jsem hodně parťáků. Ale dva z nich mi utkvěli v paměti - a oba to byli dobří policajti, které jsem měl rad a respektoval. Jeden z nich byl dyslektik. Nedokázal sepsat hlášení, aniž bychom je po něm já nebo jeho manželka nepročetli a neopravili hrubky. Ten druhý

byl barvoslepý. Musel to zatajit, aby ho vzali, a ani si nedokážu představit, jak se mu vůbec podařilo projít přijímacími testy. Ale přesto, že podváděl, to byl skvělý polda. Já nejsem dyslektik ani barvoslepv, ale pochopil jsem, že jejich mozky jsou zadrátované jinak než ten můj.“

„Hádám, že obráceně to nefungovalo, co?“ ozval se Pyro.

Clint se zasmál. „Moje schopnosti nám pomáhaly úspěšně řešit jeden případ za druhým, ale oni nedokázali pochopit, že můj mozek funguje jinak než ten jejich. Oba si do půl roku zažádali o přeřazení k jinému parťákovi.“

Teddy za sebou zaslechla, jak si Liz Cooková odkašlala. „Promiňte, profesore Corbette, ale já nechápu, jak to všechno souvisí s empatií.“

„Empatie je schopnost pochopit a sdílet pocity druhých. Podívat se na svět jejich očima. Nakonec je to na vás, jestli svému parťákovi řeknete o svých schopnostech..., ale jestli si někdo z vás v hloubi duše myslí, že nastoupíte k CIA, na ministerstvo vnilřní bezpečnosti nebo ke státní policii a budou vás tam vítat s otevřenou náručí, protože se nemohli dočkat, až dostanou do týmu jasnovidce, který jim vyřeší případy, na nichž si vylámali zuby, tak se pletete.“

Clint vstal a zvedl ukazováček. „Tak to je první pravidlo,“ řekl. „Musíte se svými kolegy jednat empaticky. Musí být pekelně depresivní, když se dozvědí, že zašili nevinného - anebo ještě hůř, že měli toho pravého, ale pustili ho. Ať už budou, nebo nebudou vědět, že si pomáháte mimosmyslovým vnímaním, budou vás nenávidět za to, že vedle vás vypadají jako pitomci. Ale tady nejde o vás, jasné? Smiřte se s tím a přeneste se přes to. To je ten druh empatie, kterou musíte ovládnout, abyste se ve svém budoucím zaměstnání udrželi.“

„Druhé pravidlo,“ pokračoval po chvilce, „a to je ještě důležitější. Všichni jste demonstrovali schopnost navázat duševní

spojení s jiným jasnovidcem. To je skvělé, ale když budete jednat s potenciálním podezřelým, budete muset předvést víc. Budete potřebovat empatii. A nemluvím o těch kravinách jako .hodný a zlý policajt“, kdy se k někomu budete lísat tak dlouho, až se vzdá svých ústavou zaručených práv. Mluvím o tom, jak proniknout do hlubin druhého člověka, do jeho pocitů, myšlenek a motivace. Naučte se tuhle schopnost využívat při každé příležitosti Neříkám rychle - říkám okamžitě. To je ten druh empatie, kterou budete potřebovat, abyste ve své práci byli dobří.“

Teddy se ohlédla na Molly, která v zešeřelé posluchárně vypadala bledá jako stěna. Jako empat neměla možnost tuhle schopnost vypnout - a Teddy věděla, že ji nenávidí.

„Všichni si o sobě chceme myslet, že jsme dobří lidé,“ řekl Clint. „Ale pravda je, že empatie je křehké pouto. V extrémně stresových situacích psychologická schopnost cítit empatii k druhým často vymizí. Proto můžete vidět lidi, kteří shazují jiné ze záchranných člunů, jen aby sami přežili. Jediný způsob, jak tomu předejít, je cvičit se v empatii každý den. To je ten druh empatie, který potřebujete, abyste byli dobrými lidmi.“

Pak studentům nařídil, aby vytvořili dvojice a podělili se s kolegou o nějaký zážitek, během kterého se cítili zranitelní. Molly poKlepala Teddy na rameno a ta přikývla

Clint procházel po místnosti, zatímco se studenti sesedali do dvojic. „Když bude váš kolega mluvit, chci, abyste se napojili na jeho emoce. Snažili se je prožít na vlastni kůži. Vytěžit z nich maximum.“ Ostatní studenti se presunuli do koutů posluchárny, aby měli soukromí, a Teddy s Molly zůstaly téměř samy uprostřed místnosti. Posadily se na podlahu čelem k sobě, nohy překřížené a záda propnutá.

„Ty první,“ rozhodla Molly.

Teddy jí mohla vyprávět o svých biologických rodičích, o té takzvané epilepsii, o snaze vyrovnat se s nově objevenými schop-

nostmi. Ale nevěděla, jak tyhle prožitky popsat slovy. Připadaly jí příliš syrové, příliš čerstvé.

Místo toho jí začala popisovat, jak se před lety jedna její kamarádka ze střední školy vratila na skok do Vegas. Krátce předtím se vdala a čekala své první dítě. Jak Teddy mluvila, Molly vyjadřovala rozličné pocity, které vnímala. Radost ze setkání s kamarádkou, nostalgii ze vzpomínám na staré časy. Chvilkový pocit viny kvůli tomu, že Teddy sama nedokázala dodělat vysokou tak, jako to udělala její kamarádka. Směs závisti a radosti z toho, jak popisovala své manželství.

A pak byla na řadě Molly. Chvilku mlčky seděla, jako by se snažila rozhodnout, o kterou část svého života se s Teddy podělí.

„Vím, je to těžké,“ poznamenala Teddy, ačkoli to byly kecy, protože si sama vybrala to nejsnazší.

Molly ještě jednou zavrtěla hlavou. „Když jsem byla malá, bylo pro mě těžké cítit... úplně všechno naráz, a porád. Zvlášť pocity dospělých. Táta mi umřel a máma zůstala sama. Dělala, co mohla, ale byla v depresi. A vůbec jí nepomohlo, že se mnou měla tolik starostí. Pořád jsem plakala. Jeden večer, když bráchové řádili, jsem začala být hysterická - myslím, že asi proto, že jsem vycítila, jak moc je smutná. Ale ona se nedokázala vypořádat se mnou a s mými bratry zároveň, a tak mé zavřela do skříně. Byla jsem tam několik hodin.“

Teddy zavřela oči a pokusila se vcítit do toho, co Molly tou dobou prožívala. Sama. Ve tmě „Vždycky jsem se bála... všeho. Výšek. Pavouků. Tmy, Je těžké být statečný, když víš, kolika různých věcí - velkých i malých - se bojí všichni kolem teoe.“ Na okamžik v duchu spatřila obraz chodby a zaslechla pláč odněkud shora. Ale pak to zase zmizelo. Teddy věděla, že ji její rodiče vždycky měli rádi, i když s ní byly potíže. A vlastně dělali to, co dělá spousta adoptivních rodičů - pořad dokola Teddy ujišťovali o tom, že je výjimečná, protože byla vybrána.

Teddy otevřela oči a všimla si, jak se Jeremy ustaraně divá na Molly. Ta se za ním na vteřinu ohlédla, než pokračovala. „Teď pracujú na tom, abych se naučila, jak vytěsnit pocity jiných lidi. Ale na střední 10 bylo hrozne. I na vysoké. Dokonce i tady je toho na mě chvílemi moc. Loni jsem toho nechala, protože jsem pořád nebyla připravená pohybovat se mezi tolika lidnn. Proto mám ráda počítače,“ zasmála se. „Jenom data, žádné obavy. Ale chodím na konzultace k profesoru Dunnovi a on mé učí, jak to ovládat.“ „To jsem ráda,“ odpověděla Teddy přes sucho v krku. „Takže ta zeď d pomáhá, viď?“

Molly se na ni překvapeně zadívala. „Cože?“

„Na jasnovidectví jsem pronikla přes tvou zeď. Víš, že to byl omyl. Nechtěla jsem ti nahlížet do soukromí.“

Molly přikývla. Vypadala ještě víc ztrhané než jindy. Pod očima měla tmaeé kruhy, světle hnědé vlasy jí zplihle visely kolem uší a v obličeji byla skoro mrtvolně bledá. Teddy si v duchu umínila, že by se měla častěji zajímat, jak jí je.

„Tak dobře, lidi,“ rozlehl se posluchárnou Clintův hlas. „To by pro dnešek stačilo. Pamatujte si: Empatie vám nepomůže jen srát se lepším jasnovidcem. Udělá z vás lepšího vládního úředníka, lepšího kolegu, lepšího přítele, lepšího partnera, lepší lidskou by tost. Tak na ní pracujte.“

Teddy vstala a podala Molly ruku, aby jí pomohla na nohy. „Nechceš si zajít na kafe do přístavu?“

Molly se podívala na Jeremyho, který je pořád sledoval. „Nemůžu,“ řekla. „Slíbila jsem Jeremymu, že budeme spolu.“

„Dobře, tak někdy jindy.“

„Jo,“ špitla Molly. „Někdy jindy.“

Když si ostatní sbírali věci, Clint zavolal na Teddy a mávl na ni, aby přišla za ním.

„Jak ti to jde s tou zdí?“ zeptal se.

„Pomalu se rýsuje,“ odpověděla vyhýbavě a šla ke dveřím.

Potom zamířila na meditační trávník. Přestože si ještě nenašla čas na tu půlhodinu ráno a půlhodinu večer, které jim doporučoval profesor Dunn, teď si zula boty, odhodila batoh a posadila se do vlhké trávy. Polozila ruce dlaněmi vzhůru na kolena a začala zhluboka dýchat. Vyprázdnila svou mysl. Pak čekala na nějaký nápad. Nebude to písek jako u Molly ani ocel jako u Clinta. Zamrkala a do očí jí pronikl záblesk světla. Ano, pomyslela si. Světlo. Elektřina. Tak silná, že se ji nikdo nedokáže ani dotknout, natožpak ji prolomit. Vybuduje si zeď z čiré energie.

Teddy si představovala praskání elektřiny. Zhluboka se nadechla a posílala do své elektrické zdi víc energie, až se celá roz vlnila a začala jiskřit Strávila na trávníku celou hodinu tím, že svou zeď vypínala a zapínala. Vůbec nevnímala, že kolem ní chodí další studenti, dokonce si ani nevšimla, že slunce pomalu zapadá, a když se nakonec zvedla a vyrazila na kolej, cítila se klidná, jako by konečně ovládla svou mvsl i tělo.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Konec října přišel na Andělský ostrov rychleji, než by krupiér stačil oznámit „Konec sázek!“, a do pololetních zkoušek ještě zbývalo dost času na to, aby studenti na Whitfieldu měli pocit, že můžou slavit. Naštěstí jim k tomu konec října poskytl i vhodnou záminku: Halloween.

Na Whitfieldové institutu brali Halloween naprosto vážně. Tedy až příliš vážně, když uvážíme, že šlo o vládní instituci pro vzdělávání dospělých. A přestože zdejší oslavy ani zdaleka nedosahovaly rozměrů, v jakých se Halloween slavil ve Vegas, bylo v nich cítit stejné nadšení. Celý večer vyvrcholil soutěží masek - každý ve škole si měl vyrobit kostým, dokonce i učitelé.

Tak se stalo, ze Teddy stála v koutě jídelny v kostkované košili a džínách pokrytých krví (pravda, jen falešnou) - rozhodla sejít za zombie ze seriálu Živi mrtví - a pozorovala studenty ze všech ročníků, jak se hrnou do sálu. Když upíjela ze svého nealkoholického fair-trade punče, napadlo ji, jak rychle - vlastně jen pc par týdnech - si na život na Whitfieldu zvykla. Chodila na přednášky, dělala si úkoly, posilovala svůj mentální štít, scházela se s Clintem, který se tím štítem pokoušel proniknout, nechávala se urážet Boydovou, meditovala, pokoušela se (prozatím marně) zopakovat ten okamžik astralm telepatie z Dunnovy přednášky, chodila spát úplně utahaná a další den ráno se probouzela a pouštěla se do toho všeho znovu.

Ze všech sil se snažila dodržet svůj slib Clintovi. Svědomitě studovala, dělala domácí úkoly a hrála podle pravidel. Pravda, ne

bylo tak těžké chtít zapadnout mezi ostatní. Celá partička Zmetků jí přirostla k srdci. A svým způsobem jí zachutnal i ten nealkoholický fair-trade punč.

Kuchařky z jídelny si dokonce daly tu práci celou místnost stylově vyzdobit, takže v každém koutě visely umělé pavučiny vyšperkované tu a tam plastovými pavouky. O půlnoci se volila nejlepší maska - cenou pro vítěze byla propustka z ostrova na víkend pro dva - a Teddy bylo jasné, že nemá šanci. Všimla si, že je jen jednou z celé hordy zombies.

Jillian na to šla lip - udělala si tógu z průsvitné záclony, která jí visela nad postelí, a šla za Císařovnu z tarotových karet. Naštěstí tentokrát vynechala pačuli a místo toho se od hlaw k patě pokryla třpytivým pudrem.

„Tak kdy se sejdeš s Brettem?“ zeptala se Teddy.

Jillian pokrčila rameny. „Máme jen takové nezávazné piány.“

„No jasně,“ zakoulela Teddy očima a znovu se napila punče.

„A co ty a Pyro?“

Teď bylo na Teddy, aby pokrčila rameny. Od toho večera v Kantýně byla jejich setkání poněkud rozpačitá.

„Když už jsme u toho,“ špitla Jillian.

Teddy koutkem oka zahlédla Pyra, jak se k nim blíží. Pochopitelně neměl žádný kostým.

„A kdo že máš být ty?“ zeptala se ho Teddy.

„Muž, který té budí ze sna?“

„Moc vtipné,“ konstatovala Teddy.

„Chtěla by sis ten večer užít?“ zeptal se Pyro, kývl hlavou směrem k jejímu kelímku a vytáhl placatici.

Teddy se na okamžik zamyslela. Vzpomněla si, co slibovala Clintovi. Aspoň v areálu školy by měla dodržovat zdejší pravidla. „Ne, díky,“ řekla.

Pyro se usmál. „Dej vědět, kdyby sis to rozmyslela.“

Přes cel) sál zahlédla Clinta, jak stojí spolu s ostatními učiteli u stolu s punčem. I někteří z nich se na dnešní večer pečlivě při pravovalí. Třeba profesor Dunn šel za Jeffa z filmu Big Lebowski. Zato Clint si tu spokojeně postával ve svetru svého univerzitního ragbyového mužstva.

Po chvíli se k Teddy přitočila Dara, která na sobě měla kožich, až příliš řasenky a krátké růžové šaty. „Víš, co mi na tomhle večeru připadá nejlepší?“ zeptala se a naprázdno potáhla ze své nezapálené cigarety. Vypadala úplně jako Margot z Takové zvláštní rodinky.

„Co?“ zeptala se Teddy a napila se punče.

„Že tady není Boydová. Představ si, jak by asi vypadala. Co kdyby se převlékla za trola, a nikdo by nepoznal, že to je kostým?“

Během osmi týdnů od začátku školního roku velice negativní vztah Zmetků k seržantce Rosemary Boydové jedině zesílil. Vedla své kurzy železnou rukou a z velke části byla zodpovědná za rivalitu mezi Zmetky a Alfami. Skoro jako by sama doufala, že se soupeření mezi nimi zvrhne v něco jako kmenovou válku.

Teddy se zasmála a zachytila Clintův pohled. Sledoval ji. Už nějakou dobu společně pracovali na její mentální obraně, ale Clint sám jí dokázal proniknout, kdykoli se o to pokusil. Myslela na to, jak jí mezi prsty přeskakují jiskry, jak její paže halí záblesky elektrické energie. Pak zavřela oči a snažila se z toho zářivého světla spřádat síť, která bv zakryla její vlastní myšlenky. Clint jí na dálku připil kelímkem punče a vrátil se k rozhovoru s Dunnem. Jako kdyby vyslyšel její tichou prosbu, aby se jí už nevrtal v té její zatracené hlavě.

Liz Cooková jí poklepala na rameno takovou silou, že Teddy málem rozlila své piti. Liz byla z té sorty holek, co měly pocit, že nejlepším kostýmem na Halloween je krajkové prádlo a plyšové zvířecí uši. Teddy si netroufala odhadnout, jestli jde za šlapku, nebo za kočičku.

„Neviděli jste někdo Bretta?“ zeptala se Liz s pohledem upřeným na Jillian. „Domluvili jsme se, že se tady sejdeme, ale zatím ho nikde nevidím.“

Teddy jen doufala, že jí Jillian neskočí na špek. Všichni věděli, že Liz se snažila stát se nejlepším médiem v celém prvním ročníku a že Jillian považuje za svou největší konkurenci. Přešla do útoku a dělala všechno pro to, aby nahlodala Jillianino sebevědo mí a postavení mezi spolužáky. A když minulý týden zjistila, že se Jillian líbí Brett Evans, začala s ním sama okatě flirtovat, kdykoli se jí k tomu naskytla příležitost.

Jillian odpověděla tím, že zdvojnásobila své vlastní úsilí, aby si jí Brett všiml. Stáhla si šaty o kousíček níž, aby měla větší výstřih.

Liz přimhouřila oči a zaměřila se na Jillianin kostým. „No ne,“ podivila se s falešným úsměvem. „Je úžasné, co se da udělat ze závěsu. Vypadáš úplně jako Scarlett O’Hara.“

„Mně se tvůj kostým taky líbí,“ zasmála se Jillian. „Bezva nápad, jak se svým učitelům předvést prakticky nahá. Dej vědět, jestli to zabere.“

Liz zrudla. „Jestli uvidíte Bretta, řekněte mu, že ho hledám.“ Otočila se a odešla.

Dara položila Jillian ruku na rameno. „Je tamhle,“ ukázala ke stolu, kde pár studentů vyšších ročníků - a mezi nimi i Brett, převlečeny za Theresu Caputovou, slavné televizní Mé dium z Long Islandu - věštilo lidem z ruky. „Jeremy a Molly už ho našli. Pořád se snaží si vyjednat ten přístup na internet. Pamatuješ? Že Brett má klíč od laboratoře? Celá ta záležitost s černým trhem?“

Jeremy a Molly ve sladěných kostýmech doktora a zdravotní sestry snadno splývali s davem. Zato Brett z něj vyčníval. Dvoumetrového chlapa v leopardích střevících na vysokém podpatku, těsné kožené sukni, s blond parukou a strništěm vousů prostě ne šlo přehlédnout.

I přes to, jak právě vypadal, se Jillian tvářila tak zamilovaně, že se Teddy rozhodla svou kamarádku doprovodit a dohlédnout na ni, aby neprovedla nějakou hloupost. Ovšem jak se ke stolu věštců blížily, bylo znát, že Brett není tak úplně ve své roli. „Jasně, chápu, že někteří lidé potřebují pravidla a omezeni,“ tvrdil zrovna. „Ale já ne. Právě naopak. Všecnny ty zákazy jen omezují moje schopnosti. Připadám si úplně mimo. Proč všechen ten trénink, když nesmíme použít...“

„Ahoj,“ řekla Molly a uťala Brettovu litanii, hned jak si všimla, že se k nim Teddy a lillian blíží.

„Ahoj,“ zavzdychala Jillian. „Dlužíš mi tanec.“

„Vážně?“ podivil se Brett.

Jillian ho popadla za ruku a odvlekla ho na parket.

Teddy si odskočila pro další sklenku nealkoholického punče Pak si popovídala s Darou a jedním studentem staršího ročníku, ale přestože se opravdu snažila bavit, celý ten večírek jí připadal trochu jako středoškolská zaDava. Z nudy se cvičila v budování a rozebírání své zdi, zatímco její kolegové se kroutili na parketu.

Dokud pohledem nezavadila o něj.

Do jídelny Whitfieldova institutu nakráčel - i se svými vražedně krásnými dolíčky ve tvářích - Nick.Teddy se snažila na něj od toho večera nemyslet, protože jí to bylo děsně trapné. Vyjela po něm a on ji odmítl s takovou otcovskou přezíravosti' Ale najednou byl přímo tady a bavil se s Clintem, jako by byli staří známí.

A najednou měla pocit, jako kdyby na ni spadla tuna cihel, protože jí došlo, jak to je. Oni opravdu byli starí známí. Anebo přinejmenším kolegové. Nick věděl všechno o Whitfieldu i o ní - a věděl to už v okamžiku, kdy si ho v Bellagiu poprvé všimla. Takže to na ni celé ušili.

Nebylo náhodou, že onoho večera ve Vegas nedokázala odhadnout, jaké karty má Obyčejný Nick v ruce. Mohl za to ne až tak obyčejný Clint Corbett. Jak jim jenom mohla tak naletět? Nick

musel dělat pro... koho? CIA? FBI? Domácí bezpečnost? Policejní oddělení Las Vegas? A Clint jí tady vykládá, jak by měla hrát podle pravidel, přestože na ni sám ušil pořadně velkou boudu, aby ji dotlačil ke studiu na téhle škole. Zrovna on. který tu přednáší etiku.

Teddy v duchu zvažovala, co s tím. Mohla by Nicka a Clinta konfrontovat před všemi ostatními učiteli a studenty. Anebo by se mohla nejdřív opít a pak je konfrontovat. Ale Pyro se někam vypařil. Čas na plán C.

Otočila se k Daře. „Neznáš toho chlapa, co se baví s Clintem?“ „Ne, to tedy neznám, ale klidně bych se seznámila.“

Teddy si nespokojené povzdychla. „To je jedno.“

Dara kývla hlavou směrem k Molly a Jeremymu, kteří nenápadně mířili k východu. „Myslím, že se jim podařilo vyhandlovat ty klíče od laborky. Chceš zkusit, jestli bychom se taky na chvilku dostaly na internet?“

Teddy měla v tu chvíli v hlavě jenom jedno slovo: Google. jestli toho o ní tolik věděl, mohla by se aspoň pokusit zjistit si taky něco o něm. Dost hraní podle pravidel. Jestli neplatila pro Clinta, tak proč by měla platit pro ni. „Jasně.“

Společně s Darou zamířila do zadní části jídelny a ve dveřích dohnaly Molly a Jeremyho. „Ahoj,“ houkla na ně Dara. „Počkejte na nás!“

„Nevadilo by vám, kdybychom se připojily?“ zeptala se Teddy. „Opravdu nutně musím na internet.“

Ti dva se na sebe podívali, na okamžik zaváhali, ale pak Jeremy řekl: „No jasně, žádný problém.“

Prošli zadním traktem Harrisovy koleje a přes meditační trávník zamířili k marodce, kde Teddy vyšetřoval dr. Eversley. Jeremy vytáhl z kapsy klíč a odemkl dveře. Teddy na zlomek vteřiny strnula, jestli se nerozezní alarm, nerozsvítí světla nebo něco takového, ale nic se nestalo. Uvnitř v kanceláři vypadalo všechno jako ve dne, jen dva nablýskané „Meky“ byly na noc vypnuté.

Molly se rozhlížela. „Asi si s Darou můžete sednout k těmhle počítačům a já půjdu na ten v laboratoři.“

V tu chvíli zvenčí zazněly kroky. Skřípění podrážek na štěrku. Za skleněnou výplni skla se mihl stín. Dara tiše sykla: „No jasně, celé škole to prochází, a zrovna nás chytnou, jakmile to poprvé zkusíme taky.“

„Tiše,“ umlčela ji Molly.

Teddy cítila, jak jí srdce buší až v krku. Co jestli si teď zničí zbytek života, jestli přijde o příležitost studovat na Whitfieldu jen proto, aby se Nickovi a Clintovi pomstila za to, jak ji ve Vegas napálili? Clint to na ni cele ušil, ale udělal to proto, aby jí dal druhou šanci. Najednou jí to došlo. Ten vztek, který cítila v jídelně, vlastně vůbec nebyl na místě.

Kroky se blížily a nakonec se dveře kanceláře otevřely a v nich se objevil... Pyro.

„Nazdar, prý tady máte internet.“

„Kriste Ježíši,“ vyhrkla Dara. „Vždyť jsi nás vyděsil k smrti.“

„Jenom jsem se chtěl podívat, jak si vedou Chargers. Rivers prý má nějaké zranění.“

„O čem to mluví?“ zeptala se Dara ostatních.

„O ragby,“ vysvětlil Pyro.

„V laborce jsou dva počítače,“ řekla Molly. „Ja si půjdu sednout tam, nejspíš budou zaheslované, ale to by neměl být problém.“

Dara a Pyro si zapjali počítače v kanceláři.

„Půjdu s tebou,“ nabídla se Teddy a přidala se k Molly

Molly se ohlédla na Jeremyho, jako by čekala, co na to řekne.

„Nevadí?“ zeptala se Teddy Jeremyho. Nechápala, na co by Molly potřebovala jeho svolení. Možná byla nervózní. Nabourat se do dvou zaheslovaných počítačů bylo přece jen něco jiného než vlézt do kanceláře.

„Tak běžte,“ řekl Jeremy. „Nemáme moc času. Po nás jsou na řadě Liz a Lindsey. Mám se s nimi sejít v Harrisově koleji.

Brett dělá, jako by se tu za dnešní noc měla vystřídat úplně celá škola.“

Molly vzala za kliku dveří do laboratoře. Zamčeno. Zkusila klíč od vchodu, ale ten nefungoval.

„Tak tohle zvládnu,“ řekla Teddy. Vzala ze stolu kancelářskou svorku, zohýbala ji tak, aby na konci zůstal jen malý háček, a zasunula ji do klíčové dírky. Stačilo trochu šťárání a kroucení a v zámku to cvaklo.

„Tohle ses naučila ve Vegas?“ zeptala se Molly.

„A jednoho dne to možná budu dělat jen silou myšlenky.“

Vešly do temné laboratoře. Teddy nahmatala vypínač a zářivky se rozsvítily. Na jedné straně místnosti byly dva počítače, na druhé vyšetřovací lehátko pro pacienty. Všude podél stěn stály skříňky a pořadače.

„Dost depresivní pracoviště, co?“ prohodila Teddy.

„To mi povídej.“ Molly už seděla u jednoho z počítačů a pracovala na Eversleyho hesle.

„Jenom mi neříkej, že to je něco jako ,VELKYKOZY‘ nebo ,NEMAMRADJASNOVIDCE‘,“ poznamenala Teddy. Ale nezdálo se, že by Molly měla náladu na vtípky. Vytáhla USBčko a zapojila ho do svého počítače. „Tenhle program za mě udělá skoro všechnu práci.“ Za pár vteřin se dostala dovnitř. „A docela slušné heslo - 49ersFAN#l! Netipovala bych Eversleyho jako fandu do ragby. Asi by si rozuměl s Pyrem.“

„Připravila ses vzorně.“ Teddy naťukala heslo na svém počítači a dívala se, jak ožívá. Dobrá, Nicku, pomyslela si, tak se podíváme, co na tobě je.

Do dveří naicoukl Jeremy. „Ještě tak čtvrt hodiny, jo?“

Molly jen nepřítomně přikývla a dál bušila do klávesnice. Když se Teddy podívala na její monitor, vůbec nechápala, jak se může vyznat v tolika otevřených oknech. „Páni, to vypada... zajímavě.“

Molly to chvilku trvalo, než si uvědomila, že Teddy mluví na ni. „Promiň. Snažím se pomoct jednomu kamarádovi. Nic protistátního, přísahám.“ Podívala se na hodiny. „Nemáme moc času.“

Teddy se vrátila ke svému počítači a otevřela soubor s názvem „učitelé a zaměstnanci školy - aktualizovaný seznam“. A to si myslela, že to bude složité. Zapjala vyhledávání a zadala do políčka jméno „Nick“. Na institutu pracovali tři muži toho jména. Jeden z nich byl údržbář. Další byl bezpečák a pracoval tu od roku 2015. Třetí - nějaký Nicholas Stavros - sem nastoupil před měsícem jako styčný důstojník pro FBI. Zavřela soubor a ohlédla se na Molly, ale zjistila, že Molly už nějakou dobu zírá na ni. „Co je?“

„N... ric,“ vykoktala Molly. „Jenom bych“ - ztěžka polkla - „asi měla Jeremymu něco říct, a pak myslím, že bychom měly vymazat historii, vypnout ty počítače a jít. Hned se vrátím.“ Molly se zvedla z kresla a odešla; Teddy ji nechápavě pozorovala, jak mizí ve dveřích. Někdy jí Molly připadala neskonale odvážná, tře ba když se jako opravdový tajný agent nabourala do zaheslované- ho počítače, ale jindy to zase vypadalo, že by bez Jeremyho nedala dohromady ani holou větu.

Když Teddy zavřela seznam zaměstnanců školy, všimla si na ploše složky s názvem „První ročník - zdravotní zprávy“. Otevřela ho a spatřila seznam jmen svých spolužáků včetně toho svého.

Neodolala pokušení a klikla na něj. Otevřela se další složka a ona vybrala první soubor. Laboratorní testy. Vzorky DNA. Většinou tomu nerozuměla. Sjela až dolů, aby se podívala, jestli Eversley nenapsal nějaký závěr nebo shrnutí. Na chodbě se ozvaly kroky, Molly strčila hlavu do dveří. „Někdo sem jde.“

„Vteřinku.“ Tohle bylo důležité. Důležitější než zjistit, co tady dělá Nick. Hele! Narazila na stránku s velkým nadpisem ZÁVĚR.

„Teddy, pojď!“ Molly svůj počítač už vypínala.

Teddy přeletěla očima po stránce. Z nálezů vyplývá, že v charakteru subjektu se projevují v DNA jasnovidecké markéry z matčiny i otcovy strany...

Obrazovka najednou zhasla.

„Hej!“ vykřikla Teddy.

Molly stiskla tlačítko a znovu monitor zapjala. Pak začala bušit prsty do klávesnice. „Mažu historii. Musíme jít.“

Teddy se zvedla od stolu a společně vyrazily ke dveřím. To, co si přečetla, se jí pořad honilo hlavou.

Markéry z matčiny i otcovy strany. Dědičné jasnovidectví? Ever- sley říkal, že nic takového zatím nebylo prokázáno.

U dveří ji Pyro popadl za ruku. „Jsi v pohodě?“ zeptal se.

„Jo,“ hlesla Teddy. „Jenom jsem právě dostala zprávy z domova. Poirebuju chvilku, abych je strávila.“

Rozhlédla se po kanceláři. Dara čekala u vstupních dveří. Molly si balila svůj disk a Jeremy... „Kde je Jeremy?“

„Na záchode,“ řekla Dara a oblékla si kabat. „Pojďme. V noci je to tady dost strašidelné.“

Teddy se otočila k Molly. „Neříkala jsi, že už musíme zmizet? Že sem někdo jde?“

„To jo,“ Molly si zavřela batůžek. „Ale za Jeremyho měchýř fakt nemUžu.“

Zaslechli zvuk - bouchnuti dveří následované cvaknutím zámku. Molly si přitiskla ukazováček na rty.

„Myslíte, že je tu ještě někdo?“ zeptala se Dara. „Pořád můžeme vypadnout, než nás...“

„Dala jsem klíč Jeremymu,“ přiznala Molly. „Počkáme na něj. Bez něj to tu nemůžeme zamknout.“

„A nikoho nenecháme ve štychu,“ prohlásil Pyro.

Kroky na chodbě se přibližovaly, ale pak zazněl Jeremyho naprosto klidný hlas. „Můžeme?“

„Víš, že jsi nas právě vyděsil k smrti, vid?“ sykla Teddy. „Co se to s vámi dneska večer ctěje?" Nervy měla napjaté k prasknutí a už chtěla jen co nejrychleji vypadnout. „Pojďte, když si pospíšíme, ještě stihneme vyhlášeni nejlepší masky.“

„Pochybuiu, že vyhraješ, Teddy,“ usmál se Jeremy. „Tvůj kostým není moc originální.“

„Od tebe to sedí,“ odfrkla si.

„No tak,“ napomenula Molly. „Nechte toho.“ Když se Jeremy chystal zamknout, zarazila ho. „Máme všechno?“

Jeremy zamkl, hodil klíč do své doktorské brašny a přikývl. Pak se společeně vrátili přes meditační trávník.

„To bylo těsné,“ řekla Teddy Pyrovi.

„Ale stálo to za to, abych se kouknul, jak se vede parťákově rodině.“ Pyro sklopil oči. „Jeho děti zas děsné vyrostly.“

„Myslela jsem, že sis chtěl projít výsledky zápasů.“

Pyro pokrčil rameny a uhýbal jí pohledem.

Nechtěla se vyptávat, ale připadalo jí to docela zvláštní - Pyro byl zase na chvíli Lucas, polda, který přihlížel tomu, jak jeho parťák všechno obětuje své práci a jemu. Už natahovala ruku, aby mu ji položila na rameno, ale na poslední chvíli se zarazila. Nemohla ho do ničeho tlačit. „Chceš si o tom promluvit?“

Zavrtěl hlavou. „Rád bych na to zapomněl.“ Šel dál, ani se na ni nepodíval.

I Teddy byla trochu mimo. Opřela se o chladnou vnější stěnu jídelny a chvíli tiše odpočívala ve tmě, neviditelná. Zaklonila hlavu a zahleděla se na jasnou noční oblohu. To, co stalo v její složce - jasnovidecké markéry z matčiny i otcovy strany - to znamenalo... Její mozek tu informaci teprve pomalu vstřebával. Znamenalo to, že oba její rodiče byli také jasnovidci. A tím se měnilo všechno, co si až doposud myslela, že o sobě a o svém životě ví.

Pak zahledla Nicka, jak prochází pod lampou v ohybu chodníku. Než aby se dál cítila ztracena, zmatená nebo smutná, rychle

se vrátila k prvotnímu vzteku. Napálil ji. A lhal jí. „Hej!“ vyrazila proti nemu ze tmy a strčila do něj.

Nevěděla, co se pak stalo, ale během vteřiny ji přitiskl zády ke stromu a držel ji tak, že se nemohla ani pohnout. „Nech tono! To jsem já,“ hlesla.

Nick tiše vydechl a pustil ji. „Až příště takhle vystartuješ na federálního agenta, mohl by ti ustřelit hlavu.“

„FBI,“ řekla. „Mělo mě to napadnout.“

„Co tady děláš?“ zeptal se.

„Studuju tady, vzpomínáš? Sám jsi me do toho navrtal.“ Založil si ruce na prsou. „Jenom jsem dělal svou práci.“

„A hádám, že to samé platí o tom večeru v Kantýně, co?“ „Přesné tak. Přeložili mě.“

„Kam jako? Do baru?“

„Sem. Jako styčného důstojníka FBI. A učitele.“

Dívala se na něj a jeji tvář neprozrazovala vůbec nic. Nemohla před ním dát najevo, že už o tom ví. „Proč zrovna tebe?“

„Protože jsem dobrý.“

„Jak dobry?“

„Dost dobrý na to, abych věděl, že ses s pár kamarády právě vloupala do kanceláře, kde nemáte co dělat.“

Teddy si i teď udržela pokerovou tvář, jen přemýšlela, co dál. „Jestli jsi tak dobrý, tak víš, ie do té kanceláře tajně chodí půlka školy.“

„Ale nikdo je u toho nechytil.“

Ztěžka polkla. Nemohla si dovolit, aby se kvůli nemu dostala do potíží. Zvlášť ne teď, když toho potřebovala ještě tolik zjistit. O svém jasnovidectví, O svých biologických rodičích. Znovu se zahleděla na Nicka. Tohle zvládne. Přijde na nějaký nový tah. Tak jako vždycky. „Kdy nastupuješ? Myslím jako učitel na Whitfieldu?“

„Až na začátku příštího semestru.“

„Takže mě technicky vzato nemusíš nahlásit. Ještě tu nepracuješ.“ Teddy natahla ruku a položila mu ji na rameno. On se podíval na ruku, pak znovu jí do očí. „Technicky vzato,“ začal.

„Jsme si ted kvit,“ dodala.

„Kvit?“

„Za Vegas,“ řekla. „Byla to pěkná habaďúra. Od tebe i od Clinta.“

„Tak jo,“ priznal, jako by o nie nešlo.

Ttddy překvapené zamrkala. „Tak i o ľ “

„Nenahlásím tě,“ řekl. „Ale ne proto, že bych si vyčítal, co se stalo ve Vegas.“ Setřásl ze sebe její ruku a otočil se k odchodu.

„Tak proč?“ houkla za ním.

„Přečti si moje myšlenky,“ odpověděl a zmizel v budově.

Teddy ho o pár minut později nasledovala. „Tady jsi!“ zavolala na ni Jilhan. „Všude tě hledám. A Bretta taky nemůžu najít. Už budou vyhlašovat nejlepší kostým.“

Dunn přistoupil k mikrofonu v čele místnosti a ohlásil, že cenu za nejlepší kostým získává... Brett Evans. Všichni v sále začali tleskat a pokřikovat. Když se Brett neukázal, aby si převzal cenu, ozvaly se z davu košilaté narážky, jako že kde asi je (a s kým). Jil- lian si se sklopenýma očima pohrávala s lemem šatů. Teddy se rozhlédla po sále, ale nikde ho neviděla. Doufala, že se nekde ne- zašil s Liz. Ale sama teď měla důležitější starosti. Musela vyrovnat skóre. Teddy byla hráč a nechtěla se nechat obehrát.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Příští den ráno se profesor Dunn trochu opozdil, ale vůbec to nevadilo. Hodina jasnovidectví obvykle začínala dechovými cvičeními na soustředění mysli, ale když Teddy po halloweenském večírku přišla do posluchárny, našla tam Zmetky a Alfy shromážděné v jednom hloučku - něco doslova nevídaného.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Někdo se vloupal do Eversleyho laboratoře,“ řekl jí Ben Tuc- ker. „Ne že by lidi potají nechodili na počítače v kanceláři; sám jsem Brettovi minulý týden dal krabičku cigaret, aby mi půjčil klíč. Vůbec bychom to neměli vědět, ale mluví se o tom po celé škole. A až prý Clint chytne toho, kdo to udělal, automaticky ho vyhodí.“

„Vyhodí?“ zeptala se. „Za vloupaní?“ Byla to ona, kdo vyháč- koval ten zámek.

„Nejenom za to,“ vysvětlil jí Ben. „Ten, kdo se tam vloupal, taky ukradl vzorky krve.“

To nedávalo smysl. Ona ani Molly přece z Eversleyho laboratoře nic neodnesly.

„Už se zjišťuje, jestli se někdo ze studentů včera v noci nepohyboval kolem laboratoře,“ dodal Ben. „Ti všichni se mají hlásit u Boydové k výslechu.“

Boydová by byla radostí bez sebe, kdyby ji mohla vyhodit ze školy. Jestli jednou zjistí, že to byla Teddy, kdo se vloupal do laboratoře... Teddy se zadívala na Zmetky, kteří se všichni tvářili dost

schlíple. A pak si vzpomněla na Nicka. Teo už těžko může spoléhat na to, že ji bude krýt. Ne když došlo ke krádeži. Musela ho nají a vysvětlit mu, že s tímhle opravdu nemají nic společného.

„Nejspíš to byl jenom nějaký pitomý halloweenský žertík,“ po znamenala Dara.

„Nešlo jenom o krev,“ pokračoval Ben Tucker. „Taky hackli jeden z počítačů.“ Teddy se úkosem zadívala na Molly, která zírala na vlastní ruce složené v klíně.

„Proč by někdo kradl krev?“ divil se Pyro.

Nikdo neodpovídal. Nikoho nenapadl jediný důvod, proč by vzorky jejich krve měly mít mimo areál školy nějakou hodnotu. „Nemám zdání,“ řekla Kate. „Eversleyho výzkum byl přísně tajný.“

Zato Teddy zdání měla. Věděla, že Whitfieldův institut je jedním ze špičkových vědeckých pracovišť zaměřených na čtení lid ského genomu. A jestli správně pochopila to, co se včera v noci dočetla ve své složce, tak se jim podařilo objevit genetické markéry označující přítomnost jasnovidných schopností. O takovou věc mohla stát spousta lidí.

„A taky se pořád nenašel Brett,“ dodala Liz.

„Jak to myslíš, že se nenašel?“ zeptala se Teddy a zadívala se na ni.

„Od včerejšího večera ho nikdo neviděl. Nebyl na snídani a nedorazil ani na první přednášku.“

Když jí to Liz říkala, tvářila se spíš zamyšleně než ustaraně. Teddy se ohlédla na svou spolubydlící, která z toho byla naprosto zdrcená.

„Pak tu krev možná ukradl on,“ napadlo Jeremyho.

Teddy uvažovala o jiných možnostech. Brett Evans byl jedním z nejúspěšnějšich studentů institutu. Učitelé si ho pochvalovali a pro příští rok už měl v kapse stáž u FBI. Ale o Halloweenu ho jasně slyšela, jak si před Jeremym a Molly stěžuje, že ho Whitfield brzdí v rozletu. Možná ho to tady prostě přestalo bavit, a tak se sebral a odjel. Ale uprostřed noci?

„Není mrtvý,“ řekla Liz. „Nic takového necítím.“ Odmlčela se a přeletěla pohledem znechucené tváře svých spolužáků. „Ale no tak, dejte pokoj. Vždyť sami víte, že jsme na to všichni mysleli. Ať je kdekoli, je v pořádku.“

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Dunn. Studenti počkali asi půl minuty, než ho začali bombardovat otázkami a vyptávat se na novinky ohledně toho vloupaní, krádeže a Brettova zmizení.

Dunn zvedl ruce a počkal, až se všichni utiší. „Nevím vůbec nic,“ řekl potom. „A i kdybych věděl, stejně bych vám to nesměl říct.“ Pak na stůl položil tlustou učebnici fyziky. „Dnes začneme s novým tématem.“

Teddy zavřela očí, soustředila se na dýchání a vstoupila do stavu meditace. Strach z vyloučení a všechny myšlenky na Boy dovou, Nicka, Clinta, Bretta, to všechno úplně vytěsnila. Pravda, nepodařilo se jí ani přiblížit k božské nirváne, o které jim Dunn pořád dokola vykládal, ale zrovna jí, která strávila většinu svého života utíkáním od jednoho průšvihu k dalšímu, bohaté stačilo, že se naučila zklidnil svou mysl.

„Dodnes jsme soustředili svou energii na navázání prostého mentálního spojení s partnerem,“ řekl Dunn po pár minutách. „Jeden z vás se díval na hrací kartu, na fotografii nebo na nějaký předmět a předával tyhle informace druhému ve formě artikulované zprávy. Zcela základní úkol.“

Teddy se docela často dařilo se svými spolužáky spojit; lépe to šlo s kolegy Zmetky, s Alfami to bylo o něco těžší, a vždycky pro ni bylo snazší vysílat než přijímat. Zatím se držela toho, co slíbila Clintovi - nejdřív se pořádně naučí chodit, pak teprve zkusí běhat. Praktikovala jen fyzickou telepatii, učila se od základů. A rozhodné se nepokoušela o astrální telepatii, kterou předčasně ukončila jednu jeho přednášku.

Profesor Dunn pokračoval, „led jste připraveni vyzkoušet si něco víc než jednoduchou mentální projekci. Pokusíme se navá

zat obousměrné spojení. Místo vysílání jediné myšlenky se budeme snažit vést obousměrný dialog.“

Dál jim vysvětloval, co po nich bude chtít: Měli si vymyslet konkrétní zadání a telepaticky svého partnera požádat, aby je splnil - úkol vyžadující mnohem víc vytrvalosti než cokoli, co dosud prováděli.

„Žádné hlouposti,“ varoval je Dunn přísně. „Své schopnosti nezneužíváme a nemámíme je na hlouposti. Za všech okolností je nutné, abychom se ke svým partnerům i k sobě samotným chovali s učtou. Přijatelné zadání může být třeba to, aby ten druhý otevřel dveře, přinesl z knihovny konkrétní knihu nebo napsal na tabuli určené slovo.“

„Promiňte,“ ozvala se Liz, „ale já jsem médium. Nechápu, jak Dy se mi tohle někdy mohlo hodit. Duchové, se kterými komunikujú, jsou mrtví. Nemohli by otevřít dveře, ani kdyby to sebevíc chtěli.“

„To možná ne,“ řekl Dunn. „Ale jak už jsme si říkali na začátku, konkrétní projevy vašich psychických schopností nás v tuto chvíli nezajímají. V prvním ročníku si máte vytvořit správné návyky v meditaci a rozšiřovat svou schopnost navázat spojení s druhými.“

Dunn jim dál připomněl, že schopnost zvládnout tento úkol je pro ně nepostradatelná k tomu, aby úspěšné složili pololetní zkoušky. Tahle poznámka Teddy připravila o nacvičený duševní klid. Lidé, kteří neprojdou pololetním testem, budou muset školu opustit. Vyděsilo ji, jak snadno na to dokazala zapomenout. I kdyby ji Boydová nemohla potopit kvůli tomu, co se stalo v laboratoři, stejně si v prosinci dost možná bude muset balit kutry

Dunn seřadil studenty do dvou řad. „Podívejte se na člověka po své levici,“ řekl pak. „To bude při tomhle cvičení váš partner.“

Leddy se pokusila zachytit pohled Molly, ale ta upírala oči dolů, ke své meditační podložce.

„Zkusím vysílat jako první,“ řekla TeJdy, když se dvojice rozešly po posluchárně. „Ty budeš přijímat.“

Molly přikývla.

„A musíme si promluvit o tom, co se stalo včera v noci,“ dodala Teddy.

„Teď ne,“ špitla Molly.

Teddy se rozhlédla kolem, jestli je někdo neposlouchá, a pak rychle zašeptala: „Co jsi dělala na tom počítači? Myslíš, že někdo ukradl ty vzorky před tím, nebo až po tom, co jsme tam byly? Řekneme Chntovi, že jsme v laboratoři byly těch dvacet minut, ale na zbytek večera máme alibi. Nepochválí nás za to, že jsme se tam vloupaly, ale určitě nám uvěří, že jsme nic neukradly.“

Molly snad - jestli to vůbec bylo možné - zbledla ještě víc, víc vykulila oči a také kruhy pod nimi vypadaly o něco temnejší. „Já žádné alibi nepotrebujú, Teddy, protože nikomu nebudu vykládat, že jsem tam byla.“

Teddy se napjala. „Nick ví, že jsme tam byly. Zastavil mě.“

„Mě ale nikdo nezastavil. A navíc toho Nicka ani neznám.“ „Nick. Nick Stavros,“ řekla Teddy vyčerpaně. „Ten nový styčný důstojník FBI.“

Molly ji rázně umlčela. „Potichu. Možná bychom se měly soustředit na to cvičení. Nechci za ostatními zůstat pozadu.“

„Poslyš, lhát Clintovi se nevyplácí Já sama s tím mám špatnou zkušenost...“

Zdálo se jí, že Molly začíná panikařit. Rozhodně bude lepší přiznat, že se vkradly do laboratoře, aby si zabrouzdaly po internetu, než se nechat vyhodit ze školy za to, že tam něco ukradly. „Souvisí to nějak s tím, co jsi na tom počítači dělala?“

Molly byla rozumná. Podruhé by své místo na Whitfieldu neriskovala. Teddy se rozhodla, že nějak překlepou přednášku a pak, až se obě trochu uklidní, se spolu někde v soukromí domluví na společném postupu. Sama se pro tuhle chvíli snažila na to nemys

let. Rozhlédla se po posluchárně a zvažovala, o co Molly telepaticky požadat. Jakmile se rozhodla - pošle ji, aby se posadila na židli u okna začala si podle Dunnových instrukcí představovat, že má v hlavě vysílačku. „Fajn,“ řekla. „Soustředíme se na cvičení. Jaký kanál?“ zeptala se. „Zase trojku?“

„Jasně,“ přikývla Molly.

Teddy nejprve sklonila svou zeď. Nemohla se s Molly spojit, pokud by nevypnula svou vlastní mentální obranu. Pozorovala, jak elektrická bariéra v její mysli mizí, a potom se soustředila na malou žlutou vysílačku. Naladila na ní kanál číslo tři a zaslechla Mollyin hlas.

Kontrola spojení! Přepínám, pomyslela si z legrace.

„Slyším tě, Teddy,“ řekla Molly.

Aspoň tohle už zvládaly. Teddy se zhluboka nadechla a začala se soustřeďovat na úkol, který si vymyslela.

Prosím tě, jdi se posadit na židli u okna.

Žádná odezva. Teddy to zkusila znovu. A ještě jednou.

Okno. Židle. Sednout.

Znovu ucítila drsný písčitý povrch. Obraz vysílačky se v její mysli rozplynul a nahradily ho nekonečné zlatavé duny. Mollyina zeď? Teddy otevřela oči, podívala se na Molly a s hrůzou zjistila, že se jí na čele třpytí krůpěje potu. Celou tvář měla zkroucenou úsilím. Snažila se jí silou vůle bránit - ale proč? Jen proto, že na ni byla naštvaná?

Teddy znovu zavřela oči a soustředila se na krajinu v Mollyině mysli. Stěny z písku vyrostly ještě výš. Teddy se do nich opřela silou vůle a hledala v nich nějaké slabé místo. Představila si poryv větru, který přetváří okraje duny, jako když se jí prve podařilo proniknout Mollyinou obranou, ale tentokrát se zvedl prašný oblak, přes který neviděla. Zkusila to tedy s vysokou přílivovou vlnou, která by písek spláchla. Duna se začala hroutit. Teddy zaslechla, jak Molly tiše sténá, a hlavou se jí začaly míhat výjevy.

Znovu se snažila vybrat si jenom několik z nich a soustředit se na ně. Motorový člun leremv se svým doktorským kufříkem. Molly prevlečená za zdravotní sestru. Jeremy se k ní naklání, jako kdyby ji chtěl políbit...

„Nech toho!“

Teddy cukla hlavou dozadu, jako kdyby jí někdo dal pěstí. Spojení se přerušdo. Otevřela oči.

„Tohle už nikdy nedělej!“ křikla na ni Molly. „Nedovolila jsem ti, aby ses mi takhle vrtala v hlavě.“

Ale... Teddy nic takového neměla v úmyslu. Jenom se snažila splnit Dunnovo zadání. Nesnažila by se proniknout do Mollyiny mysli, kdyby jí v tom Molly sama nebránila. Což ovšem neměio smysl rozebírat, když Molly byla vzteky bez sebe a zbytek ročníku na ně překvapeně zíral.

„Tohleto nemůžeš dělat! Přesně kvůli tomu s tebou nikdo jiný nechce být ve dvojici!“ vyhrkla Molly a hned se zarazila, jako by se lekla toho, co řekla. „Omlouvám se, profesore Dunne. Nejsem ve své kůži. Myslím, že bych měla zajít na ošetřovnu.“ A bez dalšího vysvětlování se zvedla, vyběhla z posluchárny a práskla za sebou dveřmi.

Teddy se pohupovala dopředu a dozadu. Nechtěla to dělat, ale nedokázala si pomoct. Vnímala tíživé ticho, které ovládlo celou posluchárnu, a když se rozhlédla, uvědomila si, že na ni všichni ostatní zírají a v jejich tvářích se v různých poměrech odráží soucit a zadostiučinění. Ale nikdo z nich - dokonce ani Jillian - se nesnažil popřít to, co řekla Molly.

„Překročila jsi hranici,“ řekl Jeremy. „Už zase.“

Teddy cítila, jak ji zlostí rudnou tvare. Chtěla jim vysvětlit, že za to může Clint. Slíbil ji, že budou společně pracovat na tom, aby svůj dar dokázala ovládnout. Ale zatím se dostali jen k tomu, že se naučila vybudovat si tu pitomou zeď. Sebrala zbytky důstojnosti, zvedla se a beze slova odešla z posluchárny.

Potřebovala si hned promluvit s Clintem. Chtěla, aby se o tom, co se stalo, dozvěděl od ní. Jak o tom, co se dělo včera v noci

v      Eversleyho ordinaci, tak i o dnešní přednášce profesora Dunna. Ostatní jí to snad odpustí. Aspoň Jillian a Dara a Pyro a Jeremy L^1 Molly si nebyla tak jistá.

Teddy se s hlavou plnou starostí propletla budovou Fort Mc- Dowell o dvě patra výš ke dveřím Clintovy kanceláře. Zevnitř zaslechla hlasy.

„Kolik vzorků se ztratilo?“ domáhal se Clint dost nahlas.

„Tři.“ Podle hlasu to byl Nick. Nemělo by ji překvapit, že se ti dva snaží to vloupání a krádež vyřešit společně. Nick se podle všeho celý život věnoval vyšetřování zločinů, a to, co se včera v noci stalo, nebylo nic jiného než zločin.

„Evans, Federicová a...“

„Cannonová.“

Cannonová? Mluvili o těch ukradených vzorcích. Proč by někdo chtěl její krev? Clint se ztišil a tomu, co říkal dál, už nerozuměla, ale znovu zaslechla své jméno.

„A Brett Evans zmizel,“ zakončil.

„Ano, pane,“ řekl Nick. „Proslýchá se, že měl od té ordinace klíč. Čímž se nám seznam podezřelých docela zkracuje.“ Nick se na škole podle všeho objevil v tu nejlepší chvíli. Špičkový agent FBI dorazil zrovna ve chvíli, kdy to Whitfield nejvíc potřeboval.

Zaklepala na dveře, ale nečekala, až ji Clint pozve dál, a rovnou vesla.

Ještě předtím si ale v hlavě ujasnila dvě věci: Zaprvé, že Clinto-

vi      neřekne, že se Molly nabourala do Eversleyho heslem chráněných počítačů, což znamenalo, že sama nemůže přiznat, že už ví, že oba její rodiče byli jasnovidci. Tohle ji opravdu mrzelo. Pokud šlo o její rodiče, měla tolik otázek a tušila, že by na některé z nich mohl znát odpovědi. Ale pokud se hralo o to, jestli bude moct na

Whitfieldu zůstat, nebo ji vyhodí, pak usoudila, že bude rozum nější s tím počkat.

Zadruhé, vešla do místnosti se svou elektrickou zdí zapnutou na plný výkon.

Zavřela oči a sbírala proud, až jí začalo hučet v uších. Potom tím elektrickým ohradníkem obkroužila svou mysl jednou, podruhé, potřetí. Představovala si ručičku na ciferníku, jak se posouvá k maximu, a udělala svou zeď tak silnou, že se jí z toho málem ježily vlasy.

Chopila se slova dřív, než se Clint nebo Nick stačili nadechnout. „Řeknu vám pár věcí, a vy mě oba budete poslouchat. Zaprvé: Porád jsem na vás dva naštvaná za to, co jste mi udělali ve Vegas. To byla rána pod pás a jen tak vam to neodpustím.“ V očích ji štípal vztek nebo bolest, sama nevěděla. Tehdy Clintovi důvěřovala, a on ji sprostě zmanipuloval. „Zadruhé: Včera v noci jsem byla v laboratoři. Nick o tom ví. Nic jsem tam neukradla. A zatřetí: Musíme nějak vymyslet, jak ovládat tu astrální telepatii, protože mi začíná dost vážně komplikovat život.“

„Ty jsi věděl, že tam včera v noci byla?“ zeptal se Clint.

Nick věnoval Teddy pohled tak mrazivý, že jí z toho naskočila husí kůže. „Čekal jsem, až budu mít víc informací, abych dal dohromady úplný seznam, pane. Jméno slečny Cannonové by se na nem objevilo.“

„Kdo dál?" zeptal se Clint.

„To vám neřeknu,“ odpověděla Teddy. „Ale můžete mi věřit, ty vzorky krve nikdo z nás neukradl. Byli jsme tam maximálně na čtvrt hodiny, mezi půl a tři čtvrtě na dvanáct “ Teddy se zamotala hlava. Clint se pokoušel proniknout její mentální obranou, jako to udělal už mnohokrát před tím. Cítila ho na okraji své mysli, slyšela vlastní myšlenky, příval nevybíravých poznámek na adresu Molly, jejího USBčka, počítače v laborato

ři i souborů, které tam otevřela. Kdyby něco z toho zaslechl on, byla by v pytli.

Sebrala všechnu energii, kterou v sohě měla. Pokaždé, když se pokusil proniknout dovnitř, sršely z její električke zdi jiskry. Přidala ještě víc, přestože ručička na ciferníku už přelezla přes maximum, a její zeď se rozzářila ještě víc. Připomněla si tu beznaděj, kterou cítila, když ve Vegas přišla o všechny peníze, zlost z toho, že prohrála, i vztek, když zjistila, že se nechala napálit, a převedla všechny ty pocity na energii, kterou pouštěla do své zdi. Začala se z toho potit. On taky.

„Nevím, jestli se na tebe mám zlobit, že jsi už zase porušila školní řád, anebo tě pochválit za to, s jakou obrovskou silou se mi bráníš.“

„Hele, mluvím s vámi na rovinu,“ řekla a zadívala se někam mezi Clinta a Nicka. „Jenom mě mrzí, že to neděláte vy.“

„Pokud máš na mysli podíl agenta Stavrose na tom, že jsi přijala nabídku studovat na Whitfieldu, nijak nevybočuje ze standardních postupů,“ řekl Clint a začal si rovnat papíry na stole. „A pokud čekáš, že dostaneš pochvalu za to, že ses dobrovolně přiznala k porušení školního řádu, tak se taky pleteš. Proberu tvé chování se zbytkem pedagogického sboru. V tuto chvíli je vyšetřování stále otevřené.“

„Co to znamená?“ zeptala se Teddy.

„V první řadě to znamená spoustu brigád v kuchyni,“ řekl Clint přísně. „A ve druhé řadě: Radši se do toho nepleť.“

Tak o tom si mohl leda tak nechat zdát. Jestli někdo tolik prahl po její krvi, že ukradl vzorek z ordinace, byla Teddy pevně odhodlaná zjistit, o koho jde. Ale byla ráda, že ji Clint chce potrestat jen službou v kuchyni. Bez Boydové, bez rizika, že bude muset opustit školu. S úlevou, která prostupovala celou její mysl, se dala na ustup.

„A Teddy,“ ozval se Clint, když se dostala zpátky ke dveřím.

„Ano?“

„Teď, když už ovládáš umění vybudovat si zeď, se konečně můžeme začít věnovat té astrálm telepatii, která ti tak narušuje život.“ Když za sebou Teddy zavírala dveře, zaslechla Clinta, jak polohlasně dodáva, že už by tím konečně mohla přestat narušovat život i jemu.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Od vloupání do ordinace uplynul už měsíc, ale po Brettu Evanso- vi jako by se slehla zem. Jillian snášela jeho zmizení obzvlášť těžce, ale před Teddy se o tom ani slůvkem nezmínila. A ani Molly, a v tom případě ani Jeremy, se s Teddy nebavili. Vztahy mezi ní a Pyrem výrazně ochladly. Nick sejí vyhýbal. U stolu v jídelně s ní sedávala jenom Dara. Jejich rozhovory se točily kolem různých předzvěstí smrti, které se většinou týkaly přátel jejích prarodičů nebo různých déčkových celebrit, ale jen málokdy se potvrdily.

Přestože už se skoro nikdo nebavil s ní, Teddy moc dobře věděla, že se všichni baví o ní. Vyšetřování krádeže v laboratoři stále pokračovalo, ale stejně jako každé jiné tajemství se na kolej, během pár dm rozneslo i to, že se Teddy Clintovi k čemusi přiznala. S tim, jak jí ubývalo přátel a přibývalo volného času, se rozhodla soustředit všechnu svou energii a zapracovat na vlastních schopnostech. Byl to rozhodně lepší program než dnem i nocí bádat, proč by někdo chtěl ukrást vzorek její krve. Při takových úvahách se totiž vždycky zacyklila a vymyslela jen další otázky.

„Přemýšlel jsem, jak vybrat vhodnou strategii, aby ses naučila ovládat své výlety do mysli druhých,“ řekl Clint jednou odpoledne na jejich pravidelných konzultacích. „Slyšela jsi někdy o konceptu paměťového paláce?“

Teddy zavrtěla hlavou.

„Čekal bych, že ano, když jsi z Vegas. Někteří hráči tuhle techniku používají pri počítaní karet v blackjacku.“

„Pokud si vzpomínáte, já jsem hrála poker.“

Clint její poznámku přešel bez komentáře. „Paměťový palác je imaginární místo, kde si můžeš ukládat paměťové obrazy. Ale ve tvém případě by to bylo místo, kde by sis ukládala skutečné vzpomínky. Tahle technika vyžaduje, aby sis představila místo, které velmi dobře znáš do nejmenších detailů.“

Teddy nenapadlo nic jiného než žlutý domek, do něhož se neustále vracela ve svých snech. Od doby, co nastoupila na Whit- field, se jí o něm zdálo stále častěji, a ty sny byly tím živější, čím víc byla po náročném studijním dni unavená.

„Paměťový palác nám poslouží jako základ, ale vzhledem k tomu, že ho nebudeš používat k ukládání vlastních vzpomínek, nýbrž vzpomínek někoho jiného, musíme si ten koncept trochu přizpůsobit.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Teddy.

„No,“ řekl Clint, „není možné se naráz vyznat ve všem, co se odehrává v astrálním těle kohokoli z nás. Budeš si muset vypracovat systém, který ti pomůže všechno uspořádat tak, abys mohla sama rozhodovat, jaké obrazy chceš vidět, a jaké ne. Místo aby ses nechala zavalit záplavou myšlenek a vzpomínek, pěkně si je roztřídíš do jednotlivých pokojů, kde si je budeš moct na základě vlastní volby prohlížet. Jenom zatím nevím, protože tohle všechno je čistě teoretické, jak by se ti mohlo podařit vstoupit do domu druhého člověka.“

Teddy si poposedla na židli před Clintovým mohutným psacím stolem a koutkem oka zavadila o šroub, který měl vystavený v levém rohu. „Nechápu.“

„Jakmile jednou pronikneš obrannou zdí subjektu - a pokud půjde o jasnovidce, musíme předpokládat, že takovou zeď bude mít -, budeš si muset, abych tak řekl, představit jeho vlastní myšlenkový palác. Budeš muset sloučit všechno, co o subjektu víš, do jednotné a konkrétní struktury - vytvořit si na základě všech do

stupných informací predstavu o tom, jak funguje. A potom do te predstavy vstoupit. Předpokládám, že čím lépe budeš subjekt znát, tím spis si jeho palác dokážeš představit do nejmenších podrobností.“ Clint si odkašlal. „Myslím, že bychom to měli zkusit.“ „Jako teď?“

Clint si vyhrnul rukávy. „Jako na hodinách profesora Dunna. Představ si obraz nějakého předmětu - je to vysílačka, viď? -, který ti pomůže navázat spojení mezi tvou a mou myslí. Já zbořím svou zeď, a ty budeš muset zrovna tak zbořit tu svou, a potom se pokusíš uspořádat všechno, co v mé hlavě uvidíš, do jednotné struktury - do mého domu. Pak si představíš sebe sama, své ast • rální já, jak do toho domu vstupuješ. A potom se pokusíš v něm najít nějakou konkrétní vzpomínku. Zní to rozumně?“

„No jo, jasně. Jen tak si splácám imaginární dům ze všeho, co o vás vím, pak se po něm projdu, najdu vzpomínku a potom vám o ní povím. A na závěr bychom se mohli vzít za ruce a jít se projet na jednorožci, ne?“

„Teddy,“ povzdychl si Clint unaveně.

„No jo, dobře.“ Od té chvíle, co před pár týdny k smrti vyděsila Molly, se o astrální telepatii vůbec nepokoušela. Ne že by se jí bala, jen prostě na používání téhle své údajně úžasné schopnosti neměla ani jedinou pozitivní vzpomínku.

„Soustřeď se,“ zavelel Clint. „Bořím svou zeď.“

Teddy tlumila elektricky proud, který procházel její vlastní zdi, až se z ní stal jen tise praskající elektrický ohradník. Vybavila si všechno, co o Clintovi ví - od nepořádku v kanceláři přes otcovský humor až po ten starý univerzitní svetr, co rád nosil. Vzpomínku na psa. Šroub, který tu měl vystaveny. Její pozornost upoutal list papíru na stole: LABORATORNÍ ZPRÁVA. Znovu si vzpomněla na vzorek své vlastní krve Ale na ten teď nesměla myslet; jestli chtěla zvládnout tohle cvičení, musela se soustředit.

Když se pokusila navázat spojení s jeho myslí, nezavalila ji kakofonie obrazů. Místo toho se zahleděla... do prázdna. Až pak se z inkoustově černé tmy začal pomalu rodit tvar. Cítila nutkání zamrkat očima, ale donutila se ho ignorovat. Vyrazila vstříc bílému plaňkovému plotu a pečlivě upravenému trávníku. Nebyl to ten dům, který vídala v Clintových vzpomínkách - ten, ve kterém žili se psem. Nakonec viděla bílý patrový domek se střechou ze šedých šindelů. V jednom okně se svítilo.

V duchu se viděla, jak stoupá po schodech, bere za kliku a otevírá dveře. Když vešla do kuchyně, žádná kuchyně tam nebyla. Vstoupila rovnou do vzpomínky.

První, čeho si všimla, bylo to, že je noc. A že je na poušti. Dýchl na m horký a suchý vzduch, ve kterém ucítila stopu kouře. Byly to zbytky zplodin po výbuchu. Široko daleko neviděla nic než kilometry vyprahlé pustiny, ale najednou nějak pochopila, že to podstatne není na povrchu, ale pod ním. Bunkr. Číslo 3 v několika soustředných kruzích vyražených na poklopu. Z dálky zaslechla střelbu a rozběhla se zpátky do bezpečí Clintova domu. A najednou se ocitla v omšelém křesle v jeho kanceláři a dívala se mu do očí.

„Co jsi viděla?“ zeptal se. „Cítil jsem tě ve své mysli, ale neviděl jsem, na co se díváš. Co jsi chtěla vidět?“

Teddy znovu pustila energii do své zdi. Ani nevěděla, proč mu lže, ale udělala to. „Vašeho psa. Další vzpomínku na něj. Házel jste mu míček a on aportoval.“

Clint se usmál. „Takže to s tím domem fungovalo?“

Teddy přikývla, pořád trochu zaskočená z výletu do jeho vzpomínek. „Ano.“ Sáhla po prázdné sklenici a karafě s vodou. „Bydlíte v domě se šedou střechou? A kolem je trávník?“

Clint se podrbal na bradě. „Tak jsi ho viděla? Zajímavé.“ Teddy znovu přikývla a dlouze se napila.

„Ne, v takovém domě jsem nikdy nebydlel. Ale zní to pěkně.“

„Bylo to tam pěkné,“ řekla Teddy. „Vypadalo to jako útulný domov.“ Teddy se rozhlédla po kanceláři. Clint si jí nevšímal, tiše se radoval z úspěchu. Rozhodla se toho využít a zkusit vyzvědět něco o tom, co jí vrtalo hlavou. „Mohla bych na chvíli odbočit ud tématu?“ zeptala se.

„Teddy, pokud jde o to vloupání do laboratoře, všichni studenti byli informováni, že...“

Ani jí nemusel číst myšlenky, aby uhodl, na co se chce zeptat. Ale netrefil se tak úplně. Teddy na rozdíl od ostatních studentů znala jména těch tří, jejichž vzorky se ztratily. A ve spojení s tím, co před chvilkou viděla... „Jde o moje genetické markéry.“

„Jak víš o genetických markérech?“

Teddy se na okamžik zamyslela, ale ra lež se nabízela až příliš snadno. Nerada mu lhala, ale neměla na výběr. Musela znát odpověď. „Když jsem posledně v jídelně potkala pana Eversleyho, asi jsem se nechtěné spojila s jeho mysli. Jak se na me zadíval, pomyslel si, že mám genetické markéry z otcovy i matčiny strany. Nějak to souvisí s jeho výzkumem tady na Whitfieldu. Genetické markéry pro mimosmyslové vnímání.“ Cítila, jak se Clintova nálada mění. Všimla si, jak je najednou napjatý a začíná se potit. Takové projevy moc dobře znala od pokerového stolu.

Chtěla, aby si ty informace spojil sám. Aby mu došlo, že už ví, že oba její rodiče byli jasnovidci.

Pokud mu to došlo, nedal to na sobě znát. Zadíval se na šroub, který měl vystavený na stole, a pak stočil hovor zpátky k jeiímu studiu. „Musíš se soustředit na výuku a cvičení. Tvoje genetická výbava am původ nemají žádný vliv na to, co tady společně probíráme.“

Teddy si vztekle povzdychla, anebo spíš tiše zavrčela. Dobrá, možná měl Clint pravdu.

„Není to žádna jízda na horské dráze, Teddy. Nezapomínej, že tady něco budujeme cihlu po cihle.“

Snažil se zchladit její dychtivost a nedočkavost, ale ani trochu se mu to nedařilo. Celý život se trápila tím, že o svém původu neví vůbec nic. Teď, když se objevila příležitost nahlédnout pod roušku tajemství, chtěla všechno vědět hned. Okamžitě. Včera bylo pozdě.

Zadívala se na ten šroub na Clintově stole. Šroub tak důležitý, že ho nechal zalít do skla. Zřejmě opravdu věřil v sílu drobných věcí a malých krůčků.

„Fajn. Zkusme něco nového,“ navrhl Clint. Pak vytáhl ze zásuvky stolu pingpongový míček. „Plastový míček plný vzduchu se chce hýbat.“

Teddy nakrčila otročí.

„Ano, já vím. Nemá mozek ani vůli, takže nemůže chtít vůbec nic. Jen říkám, že předmět, který je v pohybu, má tendenci setrvávat v pohybu. Fyzikální vlastnosti pingpongového míčku minimalizují odpor vůči síle, která ho uvádí do pohybu, a je celkem jedno, jde-li o sílu fyzickou nebo psychickou. Míček jednoduše snadno reaguje a dává se do pohybu.

Rozkutálel míček po stole směrem k ní. „Tak, a teď ty.“

Teddy po něm natáhla ruku.

„Takhle ne. Astrálním tělem.“

Copak se zbláznil?

„Tak zaprvé Jak? A zadruhé: Co to celé má znamenat?“

„Představ si, že se tvé astrální tělo natáhne z toho fyzického a cvrnkne do míčku.“

Teddy se zhluboka nadechla. Uklidnila se a vzpomněla si na meditační techniky, ktere je Dunn učil, abv se dokázali soustředit na svou energii. Natáhla se k míčku stejně, jako se před chvilkou natahovala směrem ke Clintově mysli. Představovala si stín své ruky, jak se protahuje dopředu a konečky prstů se dotýká míčku.

Nic.

„Snaž se, Teddy."

„Snažím se.“ Znovu se silou vůle pokusila míčkem pohnout. Jen ležel na stole. Clint jí opakoval, ať se snaží víc, ať sebere všechnu svou sílu. A ona to zkoušela znova a znova - jenže marně.

„Vidím, že opravdu, opravdu chceš, aby se ten míček dal do pohybu. Ale všechno to chtěni - a následná frustrace, když se nedaří - je jen o tom, jak ty chceš, aby se pohnul. Jenže je to je nom míček, Teady, tak mu nezkoušej dávat povely. Prostě do něj cvrnkni. Chápeš?“

„Ne.“

Podívej, Teddy,“ řekl Clint, poposedl si v křesle a zkusil to ještě jinak, „ty jsi to pojala jako souboj vůlí - ty proti pingpongovému míčku. Ale tomu míčku jsi úplně ukradená. Prostě do něj strč.“

Teddy o jeho slovech chvilku přemýšlela. Přestat myslet. Jednoduše to udělat. Just do it, jako z reklamy na Nike.

Pak se zhluboka nadechla. „Tak dobře, zkusím to ještě jednou.“ Zavřela oči, soustředila se a pak si představila svou astrální ruku, jak se k míčku natahuje a šťouchá do něj.

Zavrtěl se.

Clint zvedl míček ze stolu. „Konečným cílem tohohle cvičení je naučit se ovládat jak telepatické, tak i telekinetické schopnosti. Dneska je to pingpongový míček, ale jednoho dne by to mohla být letící kulka.“

Teddy si nedokázala představit, že by pohnula letící kulkou. Pohybujícím se předmětem, který má svou vlastní rychlost a energii. „Myslíte jako v MatrixuV^1

Clint se zasmál. „Jo, přesně jako v Matrixu. Ale za tím, co děláme, se skrývá celý princip astrální kvantové fyziky.“ Zvedl jednu ruku a ukázal jí dlaň. „Nejprve telepatie. Když se natáhneš k mysli druhého člověka a spojíš se s jeho astrálním tělem, získáš přístup ke všem jeho myšlenkám, vzpomínkám a pocitům, ovšem v neuspořádané podobě, že? Už v tu chvíli vnímáš čas jako nelineární veličinu. A když tuhle schopnost budeš dál zdokonalovat, maže se

ti dokonce stát, že nahlédneš do budoucnosti - uvidíš i ty vzpomínky, které v danou chvíli ještě nevznikly.“

„Teoreticky jo,“ přikývla Teddy, když si vybavila, jaké to bylo, když někomu pronikla do hlavy.

„A co kdybys tenhle filozofický princip rozšířila z telepatie na telekinezi? Pokud pro tebe čas na astrální rovině přestává být lineární, co kdyby byl nelineární i na rovině fyzické? Mohla by ses od něj osvobodit úplně. Teoreticky bys mohla změnit způsob, jakým ty sama vnímáš čas - doslova změnit rychlost, jakou pro tebe samotnou plyne. A pokud to spojíme,“ zvedl druhou ruku, „se schopností pohybovat s předměty silou vůle...“

„Mohla bych zpomalit čas natolik, že bych letící kulku prostě odstrčila stranou.“

„Přesně tak.“

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře. Teddy se podívala na hodinky a uvědomila si, že jejich dvouhodinová konzultace už dávno skončila. Na chodbě čekal další student.

Než odešla, Clint zvedl pingpongový míček a hodil jí ho. Chytila ho jednou rukou.

„Cihlu po cihle,“ řekl.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Přestože od Halloweenu už uplynulo mnoho týdnů, zdálo se, že si Boydová tu krádež v laboratoři bere dost osobně. A že se na oplátku snaží všem studentům prvního ročníku dopřát takovou masáž, aby z jejích hodin nikdo neodešel po dvou. Po nelítostné rozcvičce složené ze skoků, dřepů a kliků je vyhnala na atletickou dráhu a měřila jim čas. „A pohnu kostrou!“ řvala na ně.

Teddy se snažila její pokřikování vytěsnit, což nebylo uplne snadné, protože jinak kolem sebe neslyšela nic jiného než funěni svvch spolužáků. Plíce měla v jednom ohni a do boku ji bodala ostrá bolest. A to jí ještě zbývala dvě kolečka.

Doběhla někde uprostřed - nebyl to žádný skvělý výkon, ale ani úplně špatný. Za cílovou čárou se zlomila v pase a lapala po dechu, zatímco Boydová se pustila do toho, kdo doběhl jako poslední.

Zcela nečekaně to opět byla Molly.

Od Halloweenu spolu skoro nepromluvily, ale když ji teď Teddy viděla, jak se pod kritikou Boydové pomalu hroutí, něco se v ní zlomilo. Už se nadechovala, aby se jí nějak zastala, aby Boydové řekla, že nemusí být tak přísná, ovšem seržantka jako by to vycítila i beze slov: Najednou se prudce otočila a přeměřila si ji očima, jako by jí mlčky hrozila, jen ať si zkusí něco říct. Teddy si vzpomněla na první hodinu a na seznam „přijatelných odpovědí“ - ano, madam; ne, madam; nemám omluvu, madam. Jenže z nich by si v tuhle chvíli nevybrala. To, co měla na jazyku, začínalo slovem „Polibte...“

Boydová se rozhlédla po zbytku ročníku. „Dobrá, třído. Pozor! Mám na vás pár věcí.“ Teddy a její spo'užáci poslušně nastoupili do řady, nohy rozkročené na šířku ramen, prsa vypjatá, pohled upřeny před sebe, ruce sepjaté za zády. Alfy stály Boydové po pravici, Zmetci nalevo.

„Doneslo se mi, že se mezi studenty pořád šíří různé zvěsti o tom, co se odehrálo o Halloweenu,“ začala Boydová. „Nemusíte se bát: Přijdeme na to, kdo v tomhle ústavu kradl, a bude náležitě potrestán.“

Odmlčela se, aby ta hrozba stačila zapůsobit Přestože se mezi studenty všeobecně vědělo, že Teddy Clintovi přiznala, že Zmetci onoho večera bvli na místě činu, dosud nepadlo žádné konkrétní obvinění. „A dál: Spouštíme nový program fyzické zdatnosti. V tuhle chvíli byste měli mít výkonnost odpovídající rekrutům ozbrojených sil. Pokud ji nemáte, tělocvična je přístupná čtyřiadvacet hodin denně.“ Znovu se výhružně zadívala na Molly a pak stiskla tlačítko na stěně. Skládací přepážka, která rozdělovala tělocvičnu na dvě části, se pomalu začala odsouvat stranou a za ní se objevila obří prekážková dráha, která vypadala, jako by ji vymyslel sadista - lezecké stěny, zavěšené žebříky, kladiny, šplh, provazové sítě, vahadlové houpačky, boxovací pytle, prolézačky a další mu- čidla aerobního cvičení, která Teddy ani nedokázala pojmenovat.

Pyro si vedle ní rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Tahle dráha vypadala náročně, a z toho, jak se Boydová při pohledu na ni rozzářila, neplynulo pro nikoho z nich nic dobrého. I bývalý polda by tady mohl mít problémy.

„Můj bože," špitla Dara, krerá po běhu sotva popadala dech. „Kdy přijde cnvíle, kdy to prostě vzdáme?“

Seržantka přešla ke startu překážkové dráhy a znovu se zahleděla na své svěřence. „Tohle je oficiální dráha používaná při výcviku zásahových jednotek policie. To znamena, že napodobuje překážky, se kterými se můžete celkem běžně setkat i v terénu. Už

za pár týdnů se během zkouškového období budete muset poprat s podobným testem fyzické zdatnosti, takže vám všem radím, abyste tohle cvičení brali vážně.“

Teddy na vteřinu zadoufala, že jim seržantka dá příležitost nejdřív se s úskalími překážkové dráhy seznámit, ale tahle naděje vzápětí pohasla.

„Dvě družstva!“ zaburacela Boydová. Pak prošla podél řady a přidělila nastoupeným Zmetkům a Alfám pořadová čísla. „Každý co nejrychleji projdete určenou část dráhy a předáte štafetu dalšímu členu týmu. Kdo se jako první dostane na konec, vyhrává.“ Odmlčela se a přísně se na ně zadívala. „A pamatujte si, že v mých hodinách platí: Kdo nechá protivníka zvítězit, vždycky toho bude litovat.“

Teddy byla v sestavě Zmetků druhá od konce. Prohlížela si svou část drahý a v duchu se připravovala na to, jak se s ní popere. Boydová hvízdla na píšťalku a závod začal.

Obě družstva svého zástupce hlasitě podporovala. Za Zmetky začínal Pyro, proti němu stal Henry Cummings, který si pod pojmem fyzická aktivita představoval partičku golfu v tatínkově klubu.

Pyro začal rychle a nezpomaloval. Proklouzl trubkou, přelezl po provazové síti, vyhoupl se na vrchol šikmé stěny, popadl provaz a zhoupl se k Daře

Zmetci procházeli dráhou jako nůž máslem. Teddy se na to dívala se směsicí překvapení a vzrušení. Přestože s ní většina lidí z jejího družstva pořád nemluvila, teď společně dávali Alfám na frak. Dara byla rychlá a Jeremy hned po ní ještě rychlejší. Alfy za nimi zaostávaly o dobré tři překážky. Trochu začali ztrácet, když nastoupila Jillian a proti m Lindsey Lynchová, která přeběhla kladinu, jako by uměla létat. Ale Jillian měla větší sílu. Prorazila si cestu mezi boxovacími pytli a plácla Teddy do zad.

Teddy vyrazila se slusným náskokem na Zaca Rogerse. Přeruč- kovala po zavěšeném žebříku, přeběhla po kladině, k      která se s ní

uprostřed překlopila na druhou stranu, a pak preskákala dlouhý pás pneumatik. Sama se zdráhala uvěřit, že ještě před pár měsíci trávila skoro každý večer chroupáním chipsií a prohlížením pitomých obrázků na Instagramu. Teď se cítila... silná. Jasně, po tělocviku s Boydovou ji celé tělo bolelo, ale zároveň se na ně mohla spolehnout tak jako nikdy dřív. Celá léta se neúčastnila žádných koleknvních sportů, protože jí lékaři diagnostikovali epilepsii. A teď, když se odrazila od trampolíny a skočila k Molly, aby jí předala štafetu, cítila podobné vzrušení jako u pokerového stolu.

Prostě ráda vyhrávala.

Molly, kterou Teddy vyslala do další části dráhy, vyrazila. Všechny překvapilo, že i ona teď zdolává překážky jako profík - běhala, skákala, plazila se, šplhala a ještě postupně zrychlovala. Vyhoupla se na vrchol svislé stěny a chytla se provazu, aby se po něm spustila na druhou stranu. Zmetci už začali jásat. Konečně se jednou budou radovat z vítězství.

„Opatrně!“ křikla na Molly Kate Atkinsová, která teprve dobíhala ke stěně. „Podívej se, jaká to je výška! Jestli spadneš, tak si zlomíš vaz!“

Molly strnula, prsty zaťaté do lana.

Teddy nevěřícně zírala na Kate. Všichni věděli, že se Molly bojí výšek, ale zdálo se jí neskutečné, že by někdo mohl být tak zákeřný.

„Je to děsně vysoko!“ křičela Kate.

Molly byla bledá jako stěna.

Teddy zatínala pěsti takovou silou, že se jí nehty zarývaly do dlaní. Tak tohle si s Kate ještě vyřídí.

Kate se vyhoupla na vrchol stěny a vyškubla Molly lano z ru kou. Sklouzla se po něm dolů a seskočila do dřepu. Zatímco Molly pomalu, opatrně slézala za ní, Alfy oslavovaly své vítězství.

Teddy popadla Kate za rameno. „Co tohle sakra bylo?“

Kate se jí vyškubla. „Říká se tomu vítězství, Cannonová. Zkus to taky někdy, možná by se ti to líbilo.“

Teddy zrudla zlostí. Aniž by se o to snažila, její obranná zeď přímo sršela energií. Chtěla Kate ponížit tak, jako Kate ponížila Molly.

V tu chvíli se mezi né postavil Pyro. „Klid, Teddy. O nic nejde.“

„O nic nejde? Jak to můžeš říct? Vždyť ona podváděla!“

Najednou vedle ní stála i Boydová. „Tak aby bylo jasno, rekrute: Žádné pravidlo nezakazuje používat během soutěží verbální taktiky na zpomalení protivníka.“

„Ale to není fér!“ protestovala Teddy

„Fér?“ Boydová se na ni zadívala, jako by právě řekla něco sprostého. „Ty snad čekáš, že nepřítel bude hrát fér^7."

Teddy raději spolkla to, co měla na jazyku. I Boydové by se chtěla nějak pomstít. Ale místo toho ztěžka oddychovala a v duchu si pořád dokola opakovala, že to nestojí za to, aby se nechala vyhodit z Whitfieldu. Teď, když ještě pořád probíhalo vyšetřováni toho, co se stalo v laboratoři, si rozhodné nemohla dovolit další kázeňské problémy.

Boydová pokračovala „Mým úkolem je připravit vás na to, co vás bude čekat v terénu. A já vám garantujú, že skutečný nepřítel využije každičké vaší slabosti, kterou vycítí. Když budete někoho pronásledovat, nenechá vás přelézt přes nižší zeď jen proto, že jste menší - a teď mluvím o tobě, Cummingsi!“

Henry upřeně hleděl do země.

„Nepříteli bude srdečně jedno, jak vám jde zenová meditace. Nepřítel si neřekne Moc ti to nejde, ale je vidět, že se snažíš,“ ušklíbla se Boydová. „Když mu dáte příležitost, tak vám nepřítel bez váhání podřízne krk. Jestli chcete tam venku v reálném světě přežít, musíte se už tady v mé tělocvičně naučit, jak to tam chodí. Rozumíme si?“

Alfy i Zmetci souhlasně zamumlali Teddy pálilo v krku.

„Rozchod,“ řekla Boydová.

Teddy si posbírala věci a zamířila k východu. Chtěla odsud co nejrychleji vypadnout a někde si vybít zlost, dřív než jí výbuch-

ne hlava. Zdálo se jí, že to, která pravidla v hodinách seržantky Boydové platí, a která ne, si seržantka Boydová rozhoduje, jak se jí zlíbí. Před pár měsíci byla Teddy z Whitfieldu málem vyloučena kvůli drobnosti, ale Kate dostala pochvalu s tím, že ponižovat svou spolužačku je v pořádku, když jde o získání výhody v závodě. To prostě nebylo správné. Když procházela dveřmi, ucítila na rameni něčí ruku. Vztekle se otočila, připravená seřvat kohokoli, kdo měl tu drzost ji zaslavit. Ale byla to Molly.

Podívala se Teddy přímo do očí a řekla jediné slovo: „Díky.*

První slovo po několika týdnech, co s ní nemluvila. Teddy pokrčila rameny, jako by o nic nešlo, ale stačilo jen podívat se na Molly, a bylo jasné, že ji neošálila. Molly jako empat přesně věděla, co Teddy cítí. Byla první a jediný člověk, který jí rozuměl.

KAPITOLA DVACATA

Po souboji na překážkové dráze začaly pro studenty prvního ročníku na Whitfieldově institutu přípravy na pololetní zkoušky. V dějinách ústavu se stalo jen jedenkrát, že by je úspěšně složili všichni noví rekruti. Ale když se leddy v posluchárně ve Fort Mc- Dowell rozhlížela po ostatních Zmetcích, pevně doutala, že se na Andělský ostrov v lednu vrátí.

Jediným světlým okamžikem v jinak přísně dodržovaném studijním režimu byly krátké prázdniny na Den díkůvzdání. Alfy i Zmetci (snad s výjimkou Jillian) už odpočítávali dny, kdy se budou moct rozloučit s Whitheldem a jeho veganskou stravou. Jen Teddy se netěšila. Co na ni čekalo ve Vegas? Kasina, poker, Sergej. Stará Teddy.

V duchu se vrátila ke Clintově přednášce, poslední před svátky. Vycítil, že studenti se nesoustředí, protože už myslí na cestu domů, a tak jim vyprávěl příběh z praxe.

„Takže jsem věděl, že pachatele máme pod zámkem,“ řekl.

„Ale neměli jste proti němu žádný důkaz, co?“ zeptal se Zac Rogers.

„Přesně tak. Slovo jasnovidce - i když na sto procent víte, že máte pravdu - před soudem neobstojí. Takže jsme ho museli pustit.“

Lindsey Lynchová se zamračila. „Nemohl jste s tím něco udělat?“

Clint se k ní otočil. „Jako co?“

„Třeba ho donutit, aby se přiznal. Vždyť zneužíval děti. Nemohl jste ho mentálně donutit k tomu, aby na sebe řekl všechno, co udělal?“

Clint zavrtěl hlavou. „To by byl nátlak. Můžu využít informace, které mám, abych člověka přesvědčil, že je zbytečné zapírat, ale nemůžu vstoupit do jeho mysli a donutit ho, aby se přiznal. Tak to proste nefunguje.“

Pak pokračoval. „Přestože je v téhle situaci těžké sympatizovat s obviněným, snažte se pochopit, proč se choval tak, jak se choval. V kombinaci s mimosmyslový vnímáním, kterým jako jasnovidci disponujete, je to mocná zbraň. Takhle se můžete dobrat upřímného přiznaní způsobem, jakým by to nikdo jiný nedokázal.“

Chvilku si počkal, až studenti vstřebají jeho slova.

Zac si poposednul. „Takže - jestli to dobře chápu - i když vím, že je někdo vinen, mám jen tak sedět a dopustit, aby se pedofil, sériový vrah nebo terorista dostal na svobodu, pokud s ním nedokážu soucítit a promluvit si s mm o tom, jak se cíti?“

Clint se naježil. „Protože z něj nedostaneš doznání? Anebo proto, že nejsi ochoten udělat něco pro to, abys ho z něj dostal? Nemáš na výběr. Musíš to zkusit. A bez ohledu na to, na jakém případu budete pracovat, nikdy nesmíte zapomenout na první pravidlo pro prácí jasnovidců v kriminalistice.“

Pak vstal, setřel tabuli a velkým písmem na ni napsal: JASNOVIDEC NESMÍ NIKDY UŽÍT SVÉ SCHOPNOSTI K OVLIVŇOVÁN E DŮKAZŮ NEBO VÝPOVĚDÍ ZA ÚČELEM UZAVŘENÍ PŘÍPADU.

„Ale někdy přece účel světí prostředky,“ namítl Jeremy.

Teddy se na něj zadívala. Musela myslet na to, co jí povídal o smrti své matky 11. září. Dokud letadla nenarazila do věží, nemohl nic dělat.

„Ne, pokud jsou ty prostředky nezákonné,“ oponoval mu Clint.

Jeremy se mu chvíli díval do očí, pak sklopil zrak k ohmatané učebnici, kterou mel před sebou, a přejel prsty po okrajích listů. „Jenom nerad vidím, když nevinní lidé umírají,“ řekl polohlasně, spíš jenom pro Molly, která seděla vedle něj.

„To nikdo z nás,“ povzdychl si Clint.

Potom se podíval na hodiny na stěně. „Všem, kdo jedou na Díkůvzdání domů, přeju krásné svátky. Sejdeme se tu zase v pondělí odpoledne.“

Teddy si posbírala věci a vyrazila za ostatními ke dveřím, ale Clint ji zastavil.

.Tvoji ž; danku o povolení opustit ostrov jsem na svém stole neviděl,“ řekl.

„Zůstávám tady a budu se učit,“ řekla. Představa, že bude na institutu skoro sama, ji docela lákala. Aspoň se nebude muset bat, že někde narazí na Pyra nebo Nicka nebo Kate nebo Molly nebo Boydovou... Ten seznam byl čím dál delší.

Clint vytáhl z kapsy další pingpongový míček „Tak budeme pres svátky cvicit?“ zeptal se a obloučkem ho hodil Teddy.

Ta ho stěží zachytila. Koordinace oka a ruky nebyla nikdy její nejsilnější stránkou. Ale jak se ukázalo, silou vůle toho s pingpon govými míčky zmohla ještě míň. „Clinte?“

Zastavil se ve dveřích a ohlédl se na ni, zaražen tím náhlým napětím v jejím hlase. „Ano?“

Teddy si nervózně okusovala dolní ret. Od jejich posledního sezeni se pokoušela vypudit z hlavy ty vzpomínky, které v Clin- tově mysli viděla. Chtěla se na ně zeptat, ale nevěděla, jak začít. A tak se nakonec zeptala: „Co ten pedofil? Dostal jste ho nako- nec?

Clint se zasmál, až se mu mezi rty zablýskly záři\ě bílé zuby. „Samozřejmé. Ale podle pravidel.“

Večer téhož dne se v knihovně posadila do křesla, ke kterému si nanosila spoustu knížek, a z kapsy vytáhla pingpongový míček. Jillian, Molly, Dara a Teddy si společně zabraly jeden kout místnosti a snažily se dopsat svůj výzkumný projekt z řorenzní vědy „Tak si představ,“ začala Jillian, „že tady na ostrově žije jeden ko

jot, který je tak osamělý, že kvílí jako puberťačka na koncertu One Direction.“

„Hmm,“ hlesla Teddy. V duchu se pořád vracela k tomu okamžiku, kdy nahlédla do Clintových vzpomínek. Ten kojot, bunkr, poušť a dým. Kojot. To už někde slyšela.

Odložila propisku a zadívala se na Jillian. „Hele, když už jsme u kojotů, vzpomínáš, jak jsi mi před pár týdny vyprávěla svůj sen?“

Jillian měla nos zabořený do učebnice a ani se na ni nepodívala. „Jestli mluvíš o tom s Alem Gorem, tak to jsem ti vyprávěla v rámci důvěrného rozhovoru mezi čtyřma očima.“

„Ale já nemluvím o Goreovi, mluvím o tom, kdy sis myslela, že jsi kojot!“

„No jo. A o co jde?“

„Vzpomínáš si ještě na něco? Třeba co bylo kolem?“

Jillian nadzdvihla obočí. „Písek.“ To mohlo být kdekoli. Teddy už byla připravená ten Jillianin sen definitivně pustit z hlavy, když její spolužačka dodala: „Byla jsem uprostřed pouště. A měla jsem pocit, jako by všude kolem mě nastal konec světa,“ dodala a nepatrně se při té vzpomínce zachvěla. „Taky jsem tam viděla nějaký nápis.“

Teddy vytrhla z poznámkového bloku kus papíru a načmárala na něj symbol, který viděla v Glintových vzpomínkách.

„Jo, přesně tohle.“

„To je symbol Sektoru 3, Cannonová,“ poznamenala Dara, která jim nakoukla přes ramena.

Teddy se na ni ohlédla. „Sektor 3? Pověz mi všechno, co o něm víš.“

Molly nevrle zvedla hlavu. „Měla jsem pocit, že se snažíme dopsat tu zprávu.“

„Počkej chvilku,“ odbyla ji Teddy. „Myslím, že Chnt o Sektoru 3 něco ví. Měl s ním něco společného.“

„No, ten v Sektoru 3 neDyl, to ti můžu říct s jistotou,“ řekla Dara.

„Jak to?“

„Protože v Sektoru 3 nikdo neprežil.“

Jillian se zamračila. „Nikdo nepřežil? Tak jak by mohl někdo vědět...“

„Moje babička taky vída předzvěsti smrti. Lidi tady na institutu by neschvalovali, co dělá, ale... má věštírnu. Barevný šátek na hlavě, křišťálovou kouli a všechno to ostatní. Jednou mi vyprávěla o nějakém chlápkovi, který kdysi v osmdesátých letech přijel do New Orleans na Mardi Gras. Pověděl babičce, že pracuje pro jednoho vládního subdodavatele. Měl prověrku na to, aby jednou týdně zavážel na vojenskou základnu jídlo, pití, led, propan, cokoli tam potřebovali.“

„A ta základna byla někde v poušti?“ zeptala se Teddy.

„Jo, někde v Nevadě.“ Dara ztišila hlas. „Každopádně, když mu babička začala věštit, nebylo to zpočátku nic divného - většina z toho, co se na základně odehrávalo, byly nudné a všední vojenské věci. Bojový výcvik, cvičné střelby, manévry vozidel a tak. Ale najednou jasně viděla, že tam ten člověk jednou přijede a zahyne pri výbuchu. Chtěla ho varovat, a tak mu nakreslila symbol, který ve své vizi viděla, a řekla mu, ať se od toho místa drží dál, jestli chce žít. Chlap prý málem vyletěl z kůže a prohlásil, že už má jasnovidců plné zuby a že se do Nevady už nikdy nevrátí.“

„Takže v Sektoru 3 probíhal výcvik jasnovidců?“ zeptala se Teddy.

Dara pokrčila rameny. „Zdá se, že ano. Aspoň moje babička to vždycky říkala. Nikdo jiný v naši komunitě o tom nikdy nemluvil. Ani v oficiálních záznamech o tom zařízení nejsou vůbec žádné informace. O pár měsíců později měla babička další vizi. Jen... těla. Všichni tam zemřeli. Proto jsem říkala, že v Sektoru 3 nikdo nepřežil.“

Výbuch. Teddy v Clintových vzpomínkách viděla následky výbuchu. Ale to neznamenalo...

V tu chvíli se v knihovně objevila seržantka Boydová. Všechny čtyři zmlkly a tiše ji pozorovaly, jak si prohlíží stojan s DVD, která se tady dala vypůjčit. Nakonec si jedno vybrala a odešla.

Dara se předklonila a v očích jí hrály rošťácké jiskřičky. „Tak co myslíte? Showgirls, nebo Žraločí tornádoV‘

Jillian se neudržela a vyprskla smíchy. Zato Molly sebou jen trhla. Seděla u svého stolku bledá jako stěna. Stačil jen pohled na Boydovou a Molly propadala panice.

„Molly,“ řekla Teddy tiše. „Jenom klid. Já vím, že to není snadné, ale nedělej si z Boydové takového strašáka."

„Ty to nechápeš,“ řekla Molly. Posbírala si knížky, nacpala je do batohu a odešla.

Jillian zamrkala. „Doufám, že bude v pořádku."

Teddy zvedla hlavu a všimla si, že Molly hned za dveřmi z knihovny zastavil Jeremy. Oba se dlouze objali. Teddy chvílemi váhala, jestli je Jeremy součástí problému, nebo součástí jeho řešení. Zdálo se, ze jeho společnost Molly uklidňuje, ale zároveň ji svým způsobem udržoval v napětí. Vztahy. Teddy je prostě nechápala. Jeremy vstoupil do knihovny, prošel kolem jejich koutku a posadil se vedle pohledné štíhlé černošky s dlouhými hnědými vlasy.

„Kdo je to?" zeptala se Teddy, rozčilená za Molly, že se Jeremy baví s nějakou jinou.

Dara se ohlédla a řekla: „Christine Federicová. Jedna z nejlep- šich ze třeťáku."

Evans, Federicová, Cannonová.

Na Teddy bylo zřejmě znát, jak ji to jméno zarazilo, protože Dara na ni ještě chvíli zírala a čekala, co na to řekne. Teddy otevřela ústa a otálela, dokud se její mozek s tou novou informací nevyrovná, jenže se to nestalo. Pořád běžel na plné obrátky. Co měla společného s Brettem Evansem a s touhle dívkou? Clint se s ní o krádeži vzorKŮ z laboratoře sice odmítl bavit, ale ona sama

neměla důvod se domnívat, že si zloděj ji a dva další studenty vybral náhodou.

„Občas ji vídám v meditační zahradě,“ poznamenala Jillian. „Je mi jí líto, že tady na Den díkůvzdání zůstává.“

„Vážně?“ Teddy vycítila příležitost. Christine by o té krádeži mohla vědět něco víc. Přestože si umínila, že přes svátky bude pracovat na svém úkolu z forenzní vědy, v tuhle chvíli si k tomu přibrala další výzkumný projekt jménem Christine Federicová.

Jillian zažívala. „Jsem tak ráda, že jedu na víkend domů. Potrebujú se vzpamatovat. Nechceš jet se mnou, Teddy? Možná by ti prospělo na chvilku ze školy vypadnout.“

Teddy zavrtěla hlavou. „Kdepak, mám moc práce.“

A teď opravdu měla.

KAPITOLA DVACATA PRVNÍ

Ještě než přišel Den díkůvzdání, Teddy už svého rozhodnutí zůstat přes svátky na Whitfieldu hořce litovala. Původně si představovala, že v prázdném areálu občas narazí na Christine, ale ve skutečnosti ji zatím neviděla ani jednou. Každé ráno chodila do meditační zahrady, dost času trávila v tělocvičně, seděla v jídelně tak dlouho, až jí dýhová polévka vystydla na talíři. A přestože se bála, že by doma zase snadno sklouzla ke svým starým zvyk lostem, bylo jí líto, že nebude na svátky doma. I kdyby to mělo být u Jillian, v řadovce v New Jersey plne bizarních zvířat s hippie rodiči a čistě veganskou večeří.

Vyrazila na studijní oddělení ve Fort McDowell, pingpongový míček pořád v kapse. Nepodařilo se jí s ním pohnout svým astrálním tělem, anebo jak jí to Clint radil, ale nějak si navykla ho všude nosit s sebou. Začala ho brát jako určitý talisman, jako symbol toho, čeho by mohla dosáhnout. Protože na institutu nezůstali skoro žádní studenti, nebyla tu fronta na telefon. Zkusila zavolat domů, ale dovolala se jenom na záznamník. Vlastně to tak trochu čekala - Den díkůvzdám u nich tradičně začínal pěším výletem do kaňonu Red Rock, který její matka považovala za předběžné pokání za všechno jídlo, které snědí k večeři.

Teddy jim nechala vzkaz a zavěsila. Rozhodla se, že se tradice bude držet i tady, a převlékla se do běžeckého. Vyrazila na stezku kopírující pobřeží ostrova a snažila se myšlenky na domov prostě vyběhat. Pobízela se, aby běžela rychleji a déle, až se jí svírala

hruď a do nohou se jí dávaly křeče. Sama nevedela, jestli běží za něčím nebo před něčím utíká - s jistotou věděla jenom to, že když vydrží dost dlouho, časem se dostane do stadia, kdy bude příliš unavena, než aby přemýšlela.

Nakonec se vrátila tak vyčerpaná, že ani neměla sílu zúčastnit se školní oslavy Dne díkůvzdání. V pokoji padla na postel a zdálo se jí že je■ i vlastní nohy mají podobnou konzistenci jako studená brusinková omáčka, kterou její matka vždycky podávala ke krůtě, leště se v duchu zaradovala, že ji výjimečně nebude rušit Jillianino chrápání, a upadla do bezesného spánku. Probudilo ji zaklepání na dveře; namáhavě se zvedla, otevřela a vyvalila oči prekvapením, když na chodbě spatřila Pvra. Od toho večera v Kantýně spolu nebyli ani chvilku o samotě a Teddy vůbec nenapadlo, že by na svátky taky mohl zůstat ve škole.

„Tak co?“ zeptal se jí a opřel se o dveře. „Budeme za ještě větší ubožáky, když se tam ani neukážeme.“

Došlo jí, že nen jediná, kdo propadá melancholii a splínu. Hrstka studentů, kteř^1 na institutu zůstali, seděla společně u jednoho dlouhého stolu, který zdobilo pár okrasných dýni. Byli tam všichni kromě té, o které Teddy doufala, že ji tam potká: Christine Federicové.

Teddy a Pyro tam byli jediní prváci; všichni ostatní byli studenti vyšších ročníků, a ten rozdíl byl celkem patrný. Zatímco Teddy a její spolužáci se u jídla většinou nebavili o ničem jiném než o pololetních zkouškách, jejich služebně starší kolegové porovnávali nabídky na stáž a diskutovali o kvalifikaci nového styčného důstojníka FBI na škole. Kdykoli se někdo zmínil o Nickovi, Teddy cítila, jak se Pyro zadíval na ni. Tvářila se, jako by vůbec nic neslyšela, a udržovala svou zeď pod napětím. Vždyť mu do toho nic nebylo!

Zrovna když se rozhodla, že se vrátí do svého pokoje, objevila se u stolu Christine a posadila se mezi dva starší spolužáky přímo proti ni.

„Promiňte, že jdu pozdě,“ řekla. „Potřebovala jsem dopsat se- minárku.“

„Neříkej, že zase děláš na těch ruských teoriích,“ ozvala se blondýna ze třeťáku, která seděla o kousek dál. „Přece víš, že všechny ty telepatické projekty z dob studené války byly úplné nesmysly.“

Tohle je tvoje příležitost, Cannonová. Ukaž se!

Nechtěla Christine odradit tím, že by se do rozhovoru vložila příliš dychtivě. Vlastně si ten stůl v udelne představovala jako pokerový stůl v kasinu. Potřebovala nějakou roli, aby ostatní hráče udržela ve hře. Zvedavá prvačka? Znuděná, ale nad věcí?

„Ty jsi telepatka?“ zeptala se, jakoby nic.

Christine přikývla. A Teddy najednou zjistila, že nemusí vůbec nic hrát - stačilo jenom poslouchat, co Christine vypraví.

„Je to legrační,“ řekla. „Jsem tady, ale všechno důležité se odehrává kolem, za stěnami institutu.“ Odmlčela se, potřásla hlavou. „Viděla jsem to. Vím to.“

Teddy horečně přemýšlela, co na to říct, aby se s ní Christine dál bavila, když vlastně vůbec nestála o rozhovor na tohle téma. Jenže jak se zeptat úplně cizího člověka na jeho genetickou výbavu, aby to neznělo vtíravě?

„A Brett se mnou souhlasil,“ dodala Christine.

„Brett Evans?“ vyhrkla Teddy překvapeně, a hned toho litovala.

Christine se na ni otočila. „Byl to můj nejlepši přítel.“

„Byl?“

„Je. Jenom chci říct, že už není tady mezi námi.“

„Pamatuju si ho z toho večírku, když jsem tu byla nová. Byl moc milý.“

Christine přikývla. „Je to fajn kluk.“

Teddy váhala, jak moc na Christine může zatlačit. Co kdyby se zmínila o té laboratoři. „Všem hodně pomáhal. Třeba s tím internetem a tak...“

Christine obrátila oči v sloup. „To zrovna moc hezké nebylo. Spíš hloupé. Ale Brett vždycky koukal, jak by si něco přivydělal. Mít dvacet babek v kapse, dokázal by z nich obratem udělat stovku, ale pak by se o tři týdny později ozval z Wyomingu, že je po tahu a neví, jak se tam dostal, ale podle všeho si koupil koně. To byl celý on.“

Teddy chvilku čekala, jestli Christine nebude pokračovat. „No a neozval se z toho Wyomingu?“ zeptala se pak. „Docela by mě zajímalo, jak se ten kůň jmenuje?“

Christine se usmála. „Zatím nic.“

„Takže nevíš, kde je?“ zeptala se Teddy nepřímo.

Christine zavtěla hlavou. „Mohl by být kdekoli. Možná surfuje na Havaji. Nebo chodí s batohem po Tibetu. V tomhle je dost impulzivní. Ale vím určitě, kde není,“ dodala po chvíli. „Doma v Austinu.“

„A proč?“

„Nerozuměl si s prarodiči. Oba jsou prý hodné nábožensky založeni. Vychovávali ho od té doby, co jeho rodiče zemřeli, ale on se nemohl dočkat, až od nich vypadne.“

„A jak zemřeli jeho rodiče?“ zeptala se Teddy, přestože věděla, že to je dost bezohledná otázka. Znala spousty lidí svého věku, jejichž rodiče byli rozvedení, případně jeden z nich zemřel, ale kromě sebe samotné nevěděla mezi svými vrstevníky o nikom, komu by umřeli oba rodiče.

„Vlastně podobně jako ti mí,“ odpověděla Christine. „Doprav ní nehoda. Myslím, že to byl jeden z důvodů, proč jsme si vždycky tak rozumeli. Oba víme, jaké to je, když člověk v mladí během okamžiku přiide o mámu i o tátu. Jaké to je, když tě vychovávají lidé, o kterých víš, že k nim nepatříš.“

Teddy přeběhl mráz po zadech. V duchu se snažila odhadnout, jaká je asi tak pravděpodobnost, že se na Whitfieldu - mezi necelou stovkou studentů - sejdou tři lidé, kteří v dětství přišli o oba

rodiče při dopravní nehodě, a pak se právě u těch tří ztratí vzorky krve. Ne, to nevypadalo jako náhoda.

„A pátrali jste později po těch nehodách? Nenapadlo vás někdy, že by v nich mohla být nějaká souvislost?“

Christine strnula. „Víš, tohle neni věc, o které bych se chtěla bavit. Zvlášť s někým, koho vlastně ani neznám. Omluvte mé.“

Teddy se proklínala, že na ni tolik tlačila, ale už se to nedalo vzít zpátky. Christine se zvedla od stolu a odešla z jídelny. Jestli měla příležitost z ní něco dostat, právě ji zpackala.

Hele, Christine, co myslíš, že máme my dvě a Brett společného? Ty nehody, při kterých nám umřeli rodiče?

Těžko mohla čekat, že jí to projde.

„Co to sakra mělo být?“ zeptal se Pyro.

Teddy jen potřásla hlavou a snažila se celý ten rozhovor pustit z hlavy. Ještě před chvilkou měla Christine přesně tam, kde ji chtěla mít „Já nevím. Tedy... vůbec nic. To je jedno.“

Pyro jí položil ruku na rameno. V prvním okamžiku se k němu chtěla přitisknout, ale hned si to rozmyslela. Tohle by byl krok zpátky, ale ona už musela postupovat jen dál. „Ještě mám práci,“ řekla a zvedla se.

Byla to pravda, aspoň svým způsobem. Chtěla si probrat to, co se dozvěděla od Christine. O Brettových a jejích rodicích. O dopravních nehodách. Byla to příliš podezřelá náhoda. Rozloučila se s Pyrem a ostatními a vrátila se do svého pokoje. Sama.

KAPITOLA DVACATA DKUHA

V noci před pololetními zkouškami se Teddy zase zdálo o tom žlutém domku. Zdavalo se ji o něm vlastně vždycky, ale od tc noci po večeru v Kantýně, kdy se jí poprvé podařilo vstoupit dovnitř, se její sny maličko změnily. Všechno - barvy, zvuky, vůně - se jí zdalo jasnejsi, živější.

Dnes bylo nebe nad vyprahlou krajinou plne mraku, jako by se blížila bouře. Vítr naháněl na pečlivě udržovaný trávník před domkem suchý plevel z pouště. Přes okna byly narychlo přitlučené desky a prkna. Teddy pochopila, že se něco deje. Takhle ten domek ještě nikdy nevypadal.

Sáhla po klice zelených dveří, z nichž se teď pomalu loupala barva, a vešla dovnitř. Stála v předsíni. Tapety odpadávaly ze stěn. Na nízkém stolku, dříve posetem různými drobnostmi, stála jediná fotka ve stříbrném rámu. Teddy se u ní zastavila a sáhla po ní. Pozorně si ji prohlížela. Tři muži a jedna žena. Všichni na sobě měli vojenské uniformy označené číslem 3 v několika soustředných kruzích - značka Sektoru 3.

Z fotky se na ni šklebila tvář Clinta Corbetta, který rukama objímal lidi, jež jistě povazoval za sve blízke přátele.

Přistoupila blíž, aby si fotku pořádně prohlédla. Muž po Clin- tově levici byl skoro o hlavu vyšší než on a šlachovitý, měl tmavé oči, ostře řezané lícni kosti a výrazný nos. Ty zřetelnt rysy v jeho obličeji ještě víc umocňovala tenká jizva, která se mu táhla přes tvař od ucha až po bradu.

Napravo od něj stál další muž a žena. Tiskli se k sobě, jako by spolu něco měli.

Ten muz vypadal dobře, ale i z fotky Teddy poznala, že měl párkrát zlomenv nos. Tmavé vlasy měl nagelovane a sčesané dozadu, takže odhalovaly jeho tvár i trochu moc velké uši. Od pohledu byl veselý, možná až legrační. Oči měl tmavé a pohled tak pronikavý, že Teddy podvědomé o krůček ustoupila,

'ena vedle něj jí připadala povědomá. V prvním okamžiku dokonce pocítila dost nepříjemný pocit, že se divá na snímek sebe samotne - stejné tmavé vlasy, stejné ostré rysy, stejná trochu špičatá brada. Ale nikdy nemívala vlasy takhle dlouhé, skoro až do půli zad.

Najednou pochopila a srdce sejí rozDušilo vzrušením.

Moje matka.

Ne ta, kterou znala, středoškolská učitelka matematky, která jezdila v deset let staré toyotě. Tohle byla její biologická matka. Opřela se o stěnu, aby se uklidnila, a nešťastnou náhodou se píchla o hřebík. Odtáhla ruku a zadívala se na krůpěj krve, která hned vyrazila z rány.

Srdce jí bušilo jako splašene

Teddy se s trhnutím posadila na posteli. Přikrývku měla omotanou kolem kotníků.

„Co se děje?“ zeptala se Jilhan rozespale. Ležela na sve posteli a vlasy mela rozcuchané.

„Jenom sen.“ Teddy byla celá propocená. Zadívala se na prst, který ji ještě pořád bolel, jako by se do něj doopravdy píchla... A s hi uzou pozorovala krůpěj jasně rudé krve.

„Byl to Al Gore, nebo Rván Gosling?“

Teddy se svalila zpátky na polštář, zahleděla se do stropu a pokoušela se poskládat dohromady jednotlivé útržky, ktere si vybavovala. Ten dům. Fotografie. Uniformy. Její rodiče? Ve svém snu si

um Teddy byla jistá, ale v chladném ranním světle o tom začínala pochybovat.

„Vstávej, než zase usneš,“ ozvala se Jillian. „Přece nechceš přijít pozdě na zkoušky.“

Osmnáctý prosinec přišel dřív, než čekala. Hned po Dni díkůvzdání na škole zavladl jednotvárný režim přednášek, cvičení a samostatného studia, který měl skončit právě dnes. Teddy rychle odkopla přikrývku a vstala z postele. Na celé tři minuty úplně zapomněla, že už za par hodin čeká ji a všechny ostatní studenty prvního ročníku zatím nejnáročnější výzva jejich studia. Najednou už jí to tak důležité nepřipadalo.

Dnes dopoledne ji čeká čtyřhodinová písemka ze znalostí policejních postupů, fungování soudů a trestního práva, soudní vědy a analýzy důkazů. Ale opravdová zkouška jejich schopností přijde až později: Budou muset projít taktickou překážkovou dráhou, která prověří jejich fyzické i psychické schopnosti.

Zkouška byla záměrně naplánovaná na poslední den školy před zimními prázdninami. Ti, kdo projdou, si sbalí kufry, odjedou si užít Vánoce a po Novém roce se vrátí odpočatí, osvěženi a připravení vrhnout se do druhého semestru Ti, kdo neprojdou, si sbalí kufry, odjedou a už se nikdy nevrátí.

Teddy si tuhle možnost vůbec nepřipouštěla. Zvlášť teď, když se ukázalo, že by Clint mohl něco vědět o její minulosti. A že to před ní nejspíš cíleně tají.

Osprchovala se, navlékla si modro-černou sportovní kombinézu a šla na snídani. Už teďsi představovala, jak vyrazí na dráhu. Jak bude překonávat překážky, opětovat palbu, zajišťovat a vyslýchat podezřelé. Všechny ty obrazy si vtiskla do paměti až do nejme nších detailů.

Zvládne to. Určité to zvládne.

Musí.

KAPITOLA DVACATA TRETÍ

Po čtyřech měsících pilného studia a snahy dbát všech pravidel záleželo všechno na výsledku jediné zkoušky. Poté, co prváci dopoledne prošli úmorně dlouhým psaným testem, čekala je praktická část zkoušky.

Studenti byli odvedeni ke člunu, pak převezeni k mikrobusu, a tím pokračovali kamsi na neznámé místo. Teddy měla ještě plnou hlavu zdánlivě nekonečného písemného testu a eseji na téma forenzní procedury a epifyza, takže jí delší přejezd docela vyhovoval. Dívala se z okénka, jak ulice San Franciska postupně přecházejí v kopcovitou krajinu severní Kalifornie. Vůz odbočil z hlavní silnice směrem na vojenskou základnu. Míjeli celou řadu cedulí, ktere varovaly civilisty, že vstup je přísně zakázán, ale jejich mikrobus jel dál. Teddy si zkusila vybavit všechno, co se za zimní semestr naučila. Dunnovy techniky dýchání. Vyčerpávající rozcvičky u Boydové. Clintovy zásady empatie. Clint. Kdykoli na něj pomyslela, její myšlenky se nezadržitelně stáčely pryč, k otázkám nesouvisejícím se stadiem, k její vlastní minulosti a osudu jejích rodičů, k Sektoru 3 a ke všemu, co před ní asi tají. Z úvah ji vytrhl náraz, když mikrobus projel výtlukem v silnici. Dara vedle ní zanadávala.

Projeli na dálku ovládanou bránou v plotě osazeném ostnatým drátem a před nimi se objevila skupina obrovských plechových hal. Vůz zastavil na kruhové příjezdové cestě, kde na ně čekali Clint, Dunn a Boydová. Prváci vystoupili a shromáždili se kolem svých učitelů.

Na obzoru se pořád válely cáry mlhy, takže to vypadalo, jako by se ocitli někde úplně mimo svět, který znali - v jiné dimenzi skládající se z mlhy a plechových hal. „Vítejte, rekruti,“ řekl Clint odměřeně. Měl čepici staženou přes uši, ale Teddy se zdálo, že to není kvůli chladnému větru, ale spíš jako součást kostýmu, ve kterém se snaží vypadat přísnější. Moc se mu to nedařilo.

Po chvíli se objevil důstojník policejního komanda a naznačil Clintovi, že jsou připraveni. Ten si stáhl čepici z hlavy a vhodil do ní hrstku poskládaných lístků. Profesor Dunn z ní poslepu vylovil první. „Zac Rogers.“

Další lístek vytáhla Boydová. „Dara Jonesová.“

„První tym,“ oznámil Clint.

Zac a Dara se na sebe otrávené zadívali.

Učitelé dál losovali dvojice. Jillian Blusteinová a Henry Cum- mings. Lucas Costa a Liz Cooková. Theodora Cannonová a Kate Atkinsová.

Kohokoli, jenom ne Kate, pomyslela si Teddy schlíple. Proč nemůže jednou - aspoň jednou jedinkrát - mít štěstí? Zadívala se na Kate, která se mrazivě usmala a neznatelné kývla hlavou. Aspoň se zdálo, že jsou obě dvě stejně odhodlané uspět.

Dál k sobě přiřadili Bena Tuckera a Lindsey Lynchovou, takže Molly Quinnová a Jeremy Lee na sebe zbyli. Ti štěstí měli.

Boydová jim vysvětlila, že je čeká překážková dráha podobná těm, na kterých cvičí policisté, členové speciálních jednotek, FBI, CIA i armáda. Od rekrutů z Whitfieldu se ovšem očekává nejenom to, že zvládnou fyzicky náročné překážky, ale že zároveň využijí to, co se naučili na přednáškách profesorů Dunna a Corbetta. Jeden z dvojice bude vyslán na dráhu, zatímco druhý zůstane vně haly a bude mu telepaticky předávat informace potřebné k tomu, aby došel do cíle. Kromě toho se cestou střetnou se speciálními „nepřátelskými bojovníky“. Teddy už dříve zaslechla, že narazí na členy zvláštních jednotek námořní pěchoty, kteří mají za úkol sejmout

co nejvíc z nich. Skutečnost, že nepoužívají ostrou munici, byla jen chabou útéchou. Teddy mohla jen hádat, co dalšího je v te hale čeká; bylo jim řečeno, že nemají věřit nikomu kromě svého parťáka.

Clint jim všem rozdal radarové pistole a polstrované vesty s přijímači radarových signálů. Na zadech měla každá z nich svítivý trojúhelník. Byla v červenem týmu.

„Uvnitř jsou čtyři kontrolní stanoviště. Na každém z nich najdete barevny lístek v barvě vaší vesty. Posbírejte všechny čtyři a najděte barevný klíč, který vám umožní odemknout východ. Pokud se ven nedostanete, neprošli jste. Pokud se vaše vesta rozsvítí, utrpěli jste smrtelný zásah a neprošli jste. Pokud zastřelíte svého kolegu, neprošli jste. Na splnění úkolu máte jednu hodinu; pokud to nestihnete, neprošli jste. Ie to jasné?“

Spousta možností, jak propadnout, pomyslela si Teddy.

„)á zůstanu venku,“ řekla Kate. „Umím telepatické zprávy lip vysílat než přijímat. A nechceme riskovat, že bys na mě tam vevnitř spustila to svoje astrální cosi.“

Teddy zavahala. Věděla, že Kate má pravdu. Ještě pořád neměla astrální telepatii pod kontrolou. Ale sama nebyla zrovna dobrá v tom, aby přijímala povely - telepatické ani jiné.

„Samozrejme, na té překážkové dráze bych byla lepší než ty,“ dodala Kate.

„A co kdybys zkusila chvíli vynikat v mlčení?“ odsekla Teddy. „Jdu dovnitř.“ Navlékla si vestu, popadla dvoje policejní pouta a dřevěný obušek, ktere každá dvojice dostala, navěsila si je na vestu a zasunula do pouzdra radarovou pistoli.

Kate jí pro jistotu utáhla popruhy na vestě.

„To je moc,“ ohradila se Teddy.

„Můžeš dýchat?“

„Asi jo.“

„Tak je to akorát. Přece nechceš, aby na tobě ta vesta vlála, až pobéžíš. Ztratila bys rovnováhu.“ Upevnila poslední popruh

a ustoupila o krok zpátky. „Hele, mluvila jsem s jednou kamarádkou, co je ve vyšším ročníku. Říkala, že tam vevnitř narazíš na pár prehistorických hovad, co celou tuhle dráhu považují za soukromý pánský klub. Prý jsou na holky tvrdší než na kluky, tak si na ně dávej pozor.“

Teddy přikývla.

Dunn procházel mezi týmy a rozdával zalepené obálky s plány a nápovědami, které se měly telepaticky předávat.

Kate si vzala obálku a poplácala si s ní o dlaň. „Hele, Cannono- vá, my dvě to zvládneme, jasné?“

„Jo.“

„Takže kdyby ti tam vevnitř někdo dělal potíže, mas moje svoleni ho sejmout.“

Teddy se poprvé po dlouhých hodinách napětí aspoň trochu usmála.

„Kanál?“ zeptala se Kate.

Teddy ubrala na energii, kterou pouštěla do své elektrické zdi - ochrana vlastní mysli se jí skutečně stala druhou přirozeností

„Co třeba šťastná sedmička?“ navrhla Kate. Vzala Teddy za ruce a začaly společně dýchat, aby se naladily na stejnou vlnu. S Kate to bylo úplně jiné než s Molly. Bylo snadné najít její ryt mus - silný, klidný, pravidelný jako metronom. Teddy si představila dobře známou vysílačku, naladila ji na kanál číslo sedm a po chvilce praskání statické elektřiny z ní zaslechla Katein hlas.

Jsem tu, řekla Kate.

Já vím, odpověděla Teddy. Nejsem pitomá.

Dokaž to.

Kousek od nich třeskl výstřel startovní pistole.

Teddy se zhluboka nadechla a vběhla do vrat první ze tři hal, označené obrovským písmenem A. Uvnitř byla větší tma, než čekala. Musela se trochu rozkoukat, než si všimla první překážky. Třicet metrů před ní byla vysoká dřevěná stěna a u ní zavěšenc

lano s uzly. Bude muset nejprve vylézt nahoru, než uvidí, co ji čeká dál. Ale to zvládne. Po půlroce na Whittieldu byla ve šplhání dost dobrá.

Vyskočila a chytila se lana, ale to se uvolnilo a Teddy s heknutím dopadla na lopatky. Vyrazila si dech a chvíli se svíjela v křečích, než ho znovu popadla.

To lano nebylo pevně uvázané a Teddy si ho nevyzkoušela, přestože ji učili, že to vždycky musí udělat. Nedaleko zaslechla žuchnutí a tiché nadávky. Aspoň nebyla jediná, kdo na to naletěl.

Myslela jsem, žes říkala, ze nejsi pitomá, ozvala se v její hlavě Kate.

Teady se převalila na břicho a vyškrábala se na nohy. Prohlédla si stěnu, a až teď si všimla, že na ní jsou nenápadné prohlubně a výstupky. Vylezla po nich nahoru a rozhlédla se, co ji čeká dál.

Byla to překážková dráha, ale mnohem rozlehlejší a složitější než cokoli, s čím se kdy setkala na hodinách seržantky Boydové - z vrcholu stěny jí zbytek haly připadal jako malé město. Stlučené desky vytvářely hrubé stavby a úzke uličky, kterými se pohybovali lidé, někteří oblečení jako civilisté, jiní v uniformách. Vypadalo to jako kulisy k natáčení nějakého hodně laciného utopického filmu. To bude asi ten Boydové „reálný svět“, pomyslela si cynicky.

První kontrolní stanoviště - stožár.

Rozumím, odpověděla Teddy.

Zahlédla stožár napravo od sebe, kousek od velké hromady pneumatik. Chvilku přemýšlela, co to bude za překážku, ale pak si vzpomněla na svůj úkol. Znovu se rozhlédla a naplánovala si trasu. Pak se po ní vydala, prorazila si cestu stěnou z dřevěných beden a dostala se přímo ke stožáru. Jenže teprve teď uviděla, že je do výšky dvou metrů omotaný ostnatým drátem.

Jak na to sakra mám vylézt? pomyslela si a ani si neuvědomila, že je pořád ve spojení s Kate, dokud v hlavě nezaslechla její odpověď.

Co? Co se děje? ptala se Kate.

Je to omotané drátem.

Tak na to nelez. Vylez na něco vedle.

Z jedné strany stál těsně vedle stožáru kovový kontejner na odpadky. V duchu poděkovala Boydové za tu spoustu legrace, co si v jejích hodinách užila, a snadno se na něj vyhoupla. Pak se přikrčila, odrazila se a skočila na stožár kousek nad ostnatým drátem. Šplhala vzhůru, až se dostala na dosah červeného lístku s nápisem „stanoviště č. 1“.

Tak první bychom měly, nahlásila Kate.

Schovala lístek do kapsy na vestě, sklouzla se po stožáru a přeskočila zpátky na kontejner. Škoda že jsem tohle neuměla ve Ve- gas, pomyslela si. To by se Sergej pořádně zapotil, kdyby si přišel pro peníze.

Jsme pozadu, popoháněla ji Kate. Pospěš si.

Měla pocit, že dělá, co může.

Tady jsem hotová. Co dál?

Druhá kontrola: hala Bravo, zadní kancelář.

Teddy se vrátila stejnou cestou, vyběhla z první haly, která byla zřejmě Alfa, a bez rozmýšlení se přesunula ke druhé, Bravo. Na rozdíl od té první, kde bylo šero, tady panoval naprostý chaos. Stroboskopický blikající světla, sirény, umělý kouř. Další z tak tických cvičení Boydové, které mělo prověřit jejich schopnost soustředit se i v prostředí, které útočí na všechny jejich smysly. Teddy se zhluboka nadechla. Jak v tomhle zmatku najde nějakou kancelář?

Zvedla hlavu a obhlížela terén. V záblescích světla spatřila v jihozápadním rohu haly dveře přístupné ze zavěšené lávky. Když znovu spustila siréna a všechno kolem zahalila další dávka kou ře, rozběhla se tím směrem, vyletěla po schodech a vrhla se ke dveřím. Všude kolem ní se rozeznělo vysoké hvízdání radarových pistolí. Sakra! Zapomněla si předem prověřit případná rizika.

Zůstala stát jako přikovaná. Koutkem oka zahlédla Zaca, jak se krčí v koutě. Mířil přímo na ni.

Zvedla ruce, jako že se vzdává, a on na ni kývl. Kdyby ji zastřelil, oba by vypadli.

„To byl tedy vstup, Cannonová,“ poznamenal Zac.

Co se děje? ptala se Kate v její hlavě.

Zac.

Věr mu.

Teddy si nebyla jistá. Přitiskla si prst na rty, vytáhla pistoli a vykoulela z okénka, aby posoudila situaci. Nepřátelští bojovníci byli rozmístěni na další lávce, která se táhla podel protější stěny haly. I kdyby se Zacem našli své lístky, neměli šanci se odsud dostat.

„Nejdřív je sejmeme,“ navrhl Zac a pečlivě zamířil na prvního z nich. Nepřátelé byli výš než oni, ale neměli se čím krýt, což z nich dělalo snadné cíle. Správné řešení bylo zahájit palbu, donu tit nepřítele, aby se stáhl, a pak prohledat kancelář

Ale to by je stálo dost času. A Teddy ho moc nemela.

„Kryj me." zašeptala. „Kate tvrdí, že ti mám věřit.“

„Zbláznila ses?“ hlesl Zac. „To se ti ani náhodou...“

Vyskočila ze svého úkrytu a střílela hlava nehlava, jako hrdina v závěru nějakého westernu. Zac začal střílet taky. Teddy se ohlédla a zjistila, že dva z útočníků jsou zasaženi, ale třetí mířil přímo na Zaca. Na zlomek vteřiny uvažovala o tom, že by nechala Zaca sejmout, ale pak si uvědomila, že je ve dvojici s Darou. Bez míření vystřelila a vesta toho muže se rozzářila jako automat ve Vegas. Zac jí ukázal zdvižený palec, ale nebyl čas mu odpovědět. Teddy se vrátila do kanceláře a začala hledat svůj lístek. Smetla ze stolu stohy papírů a pod jedním z nich ho našla.

Mám dvojku.

Kate odpověděla: Moc se nevytahuj. Čtvrté stanoviště. Vyjdi předním vchodem haly Bravo. Zajisti podezřelou - béloška, flanelová košile, červená čepice.

Ale to bylo špatné. Kate vynechala třetí stanoviště.

Třetí, odpověděla Teddy. Potřébuju třetí.

Čtvrté stanoviště je v sousední hale. Třetí je v pohybu.

Fajn. Kde je to čtvrté? zeptala se Teddy.

Vyjdi předním vchodem haly Bravo. Zajisti podezřelou - běloš- ka, flanelová košile, červená čepice...

Jsem přímo u zadního východu. Jdu tudy.

Mas poslouchat moje instrukce, Cannonová! Přední vchod.

Kate neměla tušení, o čem mluví. Nebyla tady. Když měla Teddy možnost bezpečné vyjit ven, nehodlala nic riskovat. Už ji nebavilo poslouchat, jak ji Kate komanduje. A v tu chvíli ji ovládl hněv. Změna duševního rozpoložení se promítla do jejích mozkových vln a tím se telepatické spojení přerušilo. Kate byla pryč. Ztratila ji. Zavřela oči a pokusila se s m znovu spojit, ale takhle na dálku to bylo téměř nemožné.

lak to, že se dostala tak daleko a pak to takhle podělala? Teddy se znovu zhluboka nadechla. A pak ještě jednou. V duchu si procházela Dunnovy přednášky. Na zoufalství bude dost času později. Teď musela zajistit podezřelou. Ještě porád jim zbývalo trochu času. Splní úkol a pak znovu naváže spojení s Kate. Ale nesmí už otálet.

Vyrazila ven z kanceláře, když jí hlavou bleskla poslední zpráva, kterou od Kate dostala.

Vyjdi předním vchodem haly.

Nedávalo to smysl. Viděla před sebou volnou cestu až k zadnímu východu a dál ke vchodu do sousední haly. Kate se pletla. Vynechala jedno stanoviště, všechno to nějak popletla. Snažila se snad Teddy házet klacky pod nohy?

Od začátku zkoušky to bylo jedinkrát, kdy jí Kate dala konkrétní instrukce, kudy jít. Ale předtím jí řekla, aby důvěřovala Za- covi, a to se vyplatilo. Musí své parťačce věřit. Přestože nechapala, k čemu to je dobré, otočila se a zamířila zpátky ke vstupu.

Sotva seběhla ze schodů, někdo po ní skočil a strhl ji na zem. Dopadla na tvrdou podlahu a na ní přistálo něco, co vážilo jako hromada cihel. Na okamžik byla tak zaskočená, že se nedokázala ani pohnout. Ten muž toho využil, popadl ji za zápěstí a obě ruce jí za hlavou přitiskl k zemi.

Trvalo to jen chvilku, než se v Teddy probudily reflexy získané několikaměsíčním výcvikem u Boydové. Se zavřenýma očima jen lehce zacukala víčky a celá se uvolnila. Ten muž uvolnil svůj stisk v domnění, že ji omráčil, a ona se mu vší silou vytrhla. Než stačil zareagovat, zasáhla ho předloktím do krku.

Vyskočila na nohy, ale to už se zvedal i on. Její mysl běžela na plné obrátky a zvažovala jednotlivé možnosti. Neměl na sobě radarovou vestu, takže pistole jí proti němu nepomůže. Nejspíš to měla být zkouška schopnosti bojovat beze zbraně. Ale jak daleko s tím hodlali zajítľ V hlavě slyšela hlas seržantky Boydové.

Nepřítel si neřekne: Moc ti to nejde, aleje vidět, ze se snažíš.

Napadlo ji použít proti němu obušek, ale pouzdro na její vestě bylo prázdne. Nejspíš ho někde ztratila. Mohla jen doufat, že ten chlap nepatří k těm, před kterými ji Kate varovala. Možná by stačilo jen chvilku se s ním prát a on ji pak pustí dál...

Ale na druhou stranu, co když ne? Přikrčil se a rozběhl se proti ní. Nabral ji takovou silou, že ji to zvedlo ze země, a pak s ní tvrdě narazil do stěny haly.

Bolest jí projela celým tělem, ale nebyla zdaleka tak silná jako touha toho šmejda složit. Ne zneškodnit, aby mohla běžet dál, ale naklepat jako iizek. Oběma rukama ho chytila za uši, přitáhla si jeho hlavu k sobě a zároveň vystřelila kolenem vzhůru mezi jeho stehny. Byla z Las Vegas - o špinavé hře věděla svoje.

Agent se svalil na bok a tiše skučel. Teddy mu nasadila želízka a narovnala se. Odhrnula si vlasy z očí. V tom okamžiku zahlédla v jeho zadní kapse u kalhot něco červeného. Bingo! Stanoviště číslo tři. Tak proto po ní Kate chtěla, aby z haly vyšla předním vcho

dem. Nejspíš doufala, že na třetí stanoviště narazí cestou k tomu čtvrtému. Teddy ztěžka polkla. Její instinkt jí původně radil věřit sama sobě a na parťačku se vykašlat. Samozřejmě, kdyby jí Kate prozradila víc, poslechla by ji. Ale musela uznat, že sama taky udělala chvbu - kdyby Kate víc důvěřovala, pořád by byly ve spojení a ona by nemusela zbytek cvičení zvládnout sama.

Strčila si třetí lístek do kapsy a vyrazila za čtvrtým. Její podezřelá ve flanelce klečela na zemi před halou Charlie a v ruce držela radarovou pistoli. Teddy si vybavila, co přesně jí Kate sdělila.

Zajisti podezřelou - běloška, flanelová košile, červená čepice.

Pozorně si tu ženu prohlížela. Vstala, hlavu skloněnou, ramena svešená dolů. Tady něco nehrálo. Teddy k ní přistoupila blíž a čekala, že proti ní zvedne zbraň, ale údajná podezřelá ani neměla prst na spoušti. Tahle žena nepředstavovala hrozbu. Čtvrté a poslední kontrolní stanoviště bylo úlitbou policejním procedu rám, byl to dárek od důstojníka Clinta Corbetta, detektiva ve výslužbě z Metropolitní policie Las Vegas. Připomínka, že ani pod největším tlakem nesmějí zapomínat na zásady policejní práce, například na empatii. „Není vám nic?“ zeptala se nahlas. Žena zavrtěla hlavou. „Odhoďte tu pistoli,“ řekla Teddy a snažila se, aby to znělo laskavě. „Pomůžu vám.“

Žena ve flanelové košili upustila radarovou pistoli na zem a Teddy ji rychlostí blesku sebrala. V tu chvíli se na ni ta žena uznale usmála; vypadla z role a v jediném okamžiku se úplně proměnila. „Dobra práce, rekrute. Lístek je za dveřmi,“ řekla a kývla směrem k hale

Teddy jí poděkovala a doběhla si pro lístek za stanoviště číslo čtyři. Hala Charlie byla od podlahy až po střechu plná krabic. Vypadala jako obří kartotéka plná regálů, mezi nimiž se táhly úzké chodby a v nich byly každých pár metrů dveře. Teď přišlo to nejtěžší. Teudy potřebovala Kate, aby ji navedla ke správnému klíči a správnému východu.

Vytěsnila z hlavy hluk a vřavu, které ji obklopovaly, a několikrát se zhluboka nadechla. Pak se pokusila napodobit tu pravidelnost, ten metronom Kateiny mysli. V duchu si představila vysílačku nastavenou na kanál sedm.

Stanoviště tři a čtyři mám za sebou.

Ticho.

V klidu to zopakovala: Stanoviště tři a čtyři mám za sebou.

Čekala.

Stanoviště tři a čtyři mám...

Energie jejich vysílání na sebe narazily, jako když se srazí zvukové vlny - v první chvíli se jejich frekvence nepřekrývaly a Ted- dy málem ucukla leknutím, jak to mezi nimi zaskřípalo.

Super!

Najednou slyšela, jak jí Kate naprosto zřetelně a nadšeně odpovídá.

Klíč, řekla rychle, abv jí připomněla, že radovat se je zatím poněkud předčasné. A pak dodala: Čas?

Klíč. Hala Charlie, třetí dveře vlevo. Chvilka ticha, potom: Šest minut.

Teddy měla šest minut na to, aby prošla tím bludištěm regálů, našla klíč a odemkla dveře. Vykročila vpřed, přestože čekala, že na ni každou chvíli zase někdo vyletí, že ji přejede náklaďák, spláchne vlna tsunami nebo se jí stane cokoli dalšího, co by si Boydová mohla vymyslet jako simulaci „reálného světa“. Dostala se přes lezeckou stěnu, přes lávku ostřelovanou několika protivníky, přes pěstní souboj s mariňákem a přes zkoušku empatie. Co dalšího by ji mohlo čekat^5

Samotnou ji překvapilo, že ji cestou po hale Charlie nepotkalo už vůbec nic. Bez nejmenšího odporu se dostala ke třetím dveřím nalevo.

Klíč by měl být poblíž dveří, hlásila Kate.

Teddy se rozhlédla a přejela prsty po dveřích. Prohlédla si kliku, klíčovou dírku, panty. Nikde žádný červený klíč. Klekla si a začala zkoumat podlahu.

Čtyři minuty, připomněla jí Kate.

Teddy přejela rukama po nejbližší polici plné krabic. Pak jednu z nich jen tak vytáhla ven a podívala se pod ni. Klíč tam nebyl.

V      tu chvíli zaslechla výkřik. Prudce se otočila a spatřila Molly, bledou jako stěna. Byla celá zpocená a třásla se od hlavy k patě.

V      prvním okamžiku pocítila zklamání - z Jeremyho. Co ho to napadlo, že na překážkovou dráhu poslal Molly? Měl to být on, kdo půjde do terénu, a ne ona. Ztratila pár vteřin, než své zklamání přetavila v něco užitečnějšího - ve snahu pomoct kamarádce.

„Můžeme ty klíče hledat spolu,“ řekla. Pak si všimla, že Molly drží červený klíč v dlani. „Molly?“

Zdálo se, že ji Molly vůbec nevnímá. Zorničky měla tak rozostřené, že její oči, normálně zelené, teď vypadaly celé černé.

Tři minuty, připomněla se Kate.

Teddy zírala na Molly. Tenhle výraz už znala. V duchu si vzpomněla na Vegas, na Clinta a Sergeje v kasinu. Za těma rozostřenýma očima nebylo nic, Molly nebyla sama sebou - byla pod vlivem někoho jiného. Že by se někdo z ostatních rekrutů snížil k takovému řešení, aby se sám vyhnul vyřazení? „Molly, tohle nejsi ty. Dej mi ten klíč.“ Ale Molly místo toho sáhla po obušku.

Teddy se s ní nechtěla prát. Ale když její kamarádka vyrazila proti ní, pochopila, že nemá na vybranou. Jestli ji pošle k zemi, možná tím zároveň přeruší vazbu s tím, kdo ji ovládá. Když se proti ní Molly napřáhla, Teddy se vrhla vpřed.

Molly jí uskočila z cesty. Ten pohyb byl mechanický, skoro jako by byla robot. Teddy se znovu zvedla na nohy, ale Molly teď byla dva kroky napřed. Znovu napřáhla ruku.

To poslední, co Teddy viděla, byl dřevěný obušek letící směrem k jejímu spánku.

Teddy. Teddy. Teddy. Dvě minuty! Teddy.

Katein hlas jí zněl v hlavé jako vytrvalé a otravné klepám na dveře. Rozespale zamžourala očima a sáhla si na spánek, kde se už pomalu začínala rýsovat boule. Molly ji napadla. Molly jí ukradla klíč.

Jedna minuta!

Teddy se zvedla na nohy. Celý svět se s ní točil. Měla pocit, že se každou chvíli zvedne žaludek. Nemám klíč, postěžovala si v duchu.

Tak ho najdi!

Vyloučeno. Molly zmizela, a s m i červený klíč. Srdce ji bušilo jako o závod. Vyrazila ke iretim dveřím. Možná je Molly odemkla anebo klíč upustila někde u meh anebo...

Dveře byly pevné zamčene.

Pětačtyřicet vteřin, ozval se z dálky Katem hlas.

Teddy se vrhla proti dveřím. Popadla kliku a vší silou za ni zatahala. Kopala a bušila, co jí sily stačily. Dveře se ani nehnuly.

Třicet vteřin. Teddy, udělej něco! Otevři...

Zbývalo jí už jen jediné, co mohla zkusit. Otázka zněla: Zvládne to? Kovové dveře byly o hodně těžší než pingpongový míček Jestli se jí tohle má podařit, bude potřebovat všechny své psychické síly. V duchu vypnula vysílačku a přerušila mentální spojení s Kate.

Zhluboka se nadechla a představila si, jak mezi konečky jejích prstů jiskří elektrický proud. Soustředila se na něj a on nabíral na sile. Tolik se zlobila - na Molly, na Kate, na Boydovou, na Clinta, na všechny ty, kdo ji zavedli před zamčené dveře, které nedokázala otevřít. A hlavně se zlobila sama na sebe, že se tak hnala do úkolu, který bylo nemožné splnit. Celé její tělo jako by prostoupil proud - ne jenom její zed ale každičkou molekulu jejího těla. Teprve v tu chvíli, zaslepená zlostí z toho, jak se proti ní všechno spiklo, si Teddy zkusila představit, jak její astrální tělo do těch dveří proráží díru pěsti. Uderila do nich vši silou, až se ji z toho rozechvěly rty.

Nechtěla ty dvere jen tak otevřít. Chtěla je rozbít na tnsky. Představovala si, jak se rozpadají, jak výplň letí vzduchem, zámek praská a panty se vyvracejí. Ty dveře prostě musely pryč.

Najednou měla pocit, že ji všechna ta síla žene vpied. Mířila proti těm dveřím rychleji, než by se kdy dokázala pohnout - tak rychle, že to ani nebylo v lidských silách. A když se ohledla, viděla sama sebe, jak stojí v chodbičce, nehybná, oči zavřené - jako by opustila své vlastni tělo. Vzduchem kolem ní znělo práskán kovu, Závěsy dveří se rozpadly a rozletěly se do stran. Celé dveře se otřásly, pak se vyvrátily ven a dopadly na zem s hlásit; m tupým žuch.

Teddy se probrala; byla v šoku, potila se, lapala po dechu a ruce měla najednou těžké jako pytle s pískem. Donutila se udělal par kroků vpred, v podstatě jenom propadnout otvorem po dveřích na druhou stranu. Čas jako bv se na dlouhou chvíli zastavil. Teddy tam stála, příliš překvapená, než aby se pohnula z místa, natož aby si uvědomila, co se právě stalo. Její kolegové, Alfy i Zmetci, na ni nechápavě zírali. I Clint jen zíral. Boydová vypadala zděšeně, a dokonce i věčné klidný Dunn se zakláněl tak daleko dozadu, jako by padal na záda.

Siréna odpískala konec cvičeni

Dokazala to. Podívala se na Kate.

Kate se otřásla, jako by se právě probudila ze sna, ale pak zvedla nad hlavu zaťatou pěst a zavýskala.

„Nevím, co tady oslavujete,“ ozvala se Boydová tónem suchým jako písečná bouře. „V pravidlech jasně stojí, že musíš dveře otevřít klíčem. A to jsi neudělala.“

Kdyby Teddy zbývala ještě aspoň troska sil, byla by se rozplakala. Takhle jen padla na kolena a svěsila hlavu.

„Končíte,“ pokračovala Boydová spokojené. „Obě dvě.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Teddy se snažila nevnímat bolest hlavy a raději vymyslet, co říct na svou obhajobu. Chodila po pokoji sem a tam a v duchu si skládala řeč, kterou chtěla přednést před Clintem. Věděla, že by jí moc nepomohlo, kdyby dala průchod tomu, co sama cítí - že jestli někdo má opustit institut, tak by to měla být všeobecně nenáviděná seržantka Rosemary Boydová. Ona sama byla přesvědčená, že s Kate nejenom splnily požadavky whitfieldske pololetní zkoušky, ale v lecčem je dokonce překonaly. A nemínila se smířit s tím, že by ji Boydova poslala domů kvůli nějakému uměle vytvořenému zádrheli. Zeimena v situaci, Kdy jim další účastnící splnení úkolu znemožnili. To ovšem pochopitelné nemohla říct, protože tím by dostala do potíží Molly. Po tom, co vyšly z haly, vládl všude takový chaos, že ani nestačila zjistit, co se to s Molly vlastne stalo.

Teddy si prostě odmítala začít balit. Kdyby se do toho jednou dala, znamenalo by to, že se vzdává. A zrovna v okamžiku, kdy se rozhodla, se otevřely dveře - Kate.

„Máme jít za Clinrem do jeho kanceláře,“ řekla.

„Kate, já...“ začala Teddy.

„Co se tam stalo, Cannonová?“ zeptala se Kate.

„Molly mě napadla Ale myslím, že v tu chvíli nebyla sama sebou. Ukradla naš klič.“

Kate na ni nevěřícné vyvalila oči. „Molly? Ta holka s ručička- ma jako špejle? Chceš mi říct, že tě přeprala?“

„Myslím, že ji k tomu někdo donutil.“

Kate si upravila ohon vlasů. „Boydová je vojanda. Ta na výmluvy slyšet nebude, na to vem jed. A nikdo nám nebude věřit, že Molly byla pod něčím vlivem Nikdo z našeho ročníku nemá takovou moc.“ Kate se odmlčela a přemýšlela. „A když jim reknes, že ti Molly chtěla překazit tvůj úkol, vyloučí i ji. To bys chtěla? Když to celé nejspíš nebyla její vina?“

O tom Teddy ani nemusela přemýšlet. „Ne,“ řekla rozhodně.

„Tak se musíme soustředit na to, co se nám povedlo. Fakta nám vyvracet nemůžou. Dostala ses za ty dveře a stihlas to v limitu, jasné?“

Teddy přikývla. Tenhle plán se jí líbil.

Mlčky spolu šly do Fort McDowell. Kate zaklepala na dveře Clintovy pracovny a po vteřince otevřela.

„Clinte,“ začala Teddy, protože se pořád chtěla obhajovat, ale on zvedl ruku a umlčel ji.

„Počkej, až přijdou ostatní,“ řekl stroze a znovu se začal věnovat papírům, které měl po čelem stole. Teddy ovšem nechtěla čekat. Už měsíce jí neříkal nic jiného - musí počkat, než se naui í ovládat svou moc, musí počkat, než se dozví víc o svých rodičích, musí počkat, než se vyjasní okolnosti té krádeže. Už ji nebavilo dál čekat.

lako kdyby Clint vycítil její rostoucí nervozitu, prosebně se na ni zadíval. „Buď ještě chvíli trpělivá.“

Teddy přidala energii do své zdi. Nechtěla, aby se jí přehraboval v hlavě. Zrovna teď určitě ne. „To ani neuznáte, že to, co se tam dělo, nebylo úplně normální?“ Než jí Clint stačil odpověděl, vstoupili do kanceláře profesor Dunn a seržantka Boydová. Clint všechny přivítal a shrnul důvody, proč jsou tady. Po něm se ujala slova Kate a odvyprávěla průběh zkoušky ze svého pohledu - slovo od slova zopakovala všechny zprávy, ktere Teddy poslala. V tom nebyl žádný problém. Pravda, trochu to zaskřípalo, když ztratily spojení, ale celou dobu se držela pravidel, jak jim je Boydová vysvětlila.

Pak byla na řade ľeddy. Jediná chvíle, kdy zaváhala, byla, když se jí Clint zeptal: „Víš jistě, že tam ten klíč nebyl?“ Jak se jí vyptával, cítila jeho přítomnost na okraji své mysli. Přidala do ni ještě trochu energie, ale na nic víc se nezmohla.

„Vím to jistě,“ řekla „Ten klič tam nebyl.“ Dál na ni netlačil.

Clint a Dunn se shodli na tom, že Kate a Teddy podmínky zkoušky splnily, byť poněkud nekonvenčním způsobem. Ale aby upokojili Boydovou, která tvrdošíjně opakovala, že došlo k porušení pravidel a nedodržování výslovných instrukcí, navrhl Clint, že by si Teddy a Kate mohly zkoušku zopakovat - tentokrát ovšem přesné podle plánu.

„Nic takového jsme nikdy dřív nedovolili,“ namítla Boydová. „Nelíbí se mi, že bychom měli vytvořit precedens.“

„Taky se nám ještě nikdy nestalo, že by studentka prvního roč niku telekineticky vyrvala dveře ze závěsů,“ oponoval ji Clint. „To je samo o sobě bezprecedentní.“

Jedinou nevýhodou navrhovaného řešení bylo, že by všichni museli zůstat na institutu přes prázdniny, protože test bylo možné opakovat až těsné před štědrým dnem. Teddy předpokládala, že Boydová nemá nic lepšího na práci.

„Jestli chcete raději odjet domů a už tam zůstat,“ prohlásila Boydová, „tak to se dá zařídit.“

Teddy zaťala zuby a v duchu si prala, aby duch minulých Vánoc nenechal Ebenezera Boydovou spát aspoň měsíc Nějak bude muset rodičům vysvětlit, že musí i na svátky zůstat v práci. Samozřejmě jim to bude lito, ale určitě to pochopí. Sami doufali ještě víc než ona, že jí tahle druha šance vyjde.

„Teddy, na slovíčko,“ zarazil ji Clint, když se všichni ostatní zvedli a odcházeli z jeho kanceláře. „To, co jsi tam předvedla...“ začal a vstal od stolu. „Ještě nikdy jsem nezažil, že by někdo z našich studentů udělal takový'' obrovský skok, Před měsícem jsi nedokázala pohnout ani kouskem plastu.“

„Clinte, j á...“

„Nech mě domluvit,“ řekl. „Vyděsilo mě to k smrti.“

Tak tohle nečekala. Myslela si, že jí řekne, jak je na ni hrdý. Vždyť konečně dokázala udělat to, co po ní chtěl!

„Tvoje schopnosti jsou, mírně řečeno, nepředvídatelné. Chvílemi dokážeš vyvinout neuvěřitelnou sílu, ačkou ii pak nejsi schopna replikovat ani na té nejmenší úrovni. Já...“ Na chvíli se odmlčel. „Myslím, že bychom měli ubrat,“ řekl nakonec. „Musíš se soustředit na základy, které se naučíš na Dunnových přednáškách.“ „Takže po tom všem se mnou končíte?“ zeptala se Teddy.

„Ne že končím. Jen prehodnocujú to, co jsme dělali.“ Zaklonila hlavu a zadívala se vzhůru, jako by jí to mohlo pomoct zastavit slzy. Byla unavená. Vyčerpaná. Až teďsi uvědomila, že na sobě pořád má výstroj z překážkové dráhy. Vesta ji tlačila, utažené popruhy se jí zařezávaly do kůže. Všechno ji bolelo. „Vy přede mnou tajíte spoustu věcí, Clinte. Nejen pokud jde o moje schopnosti. Taky... ohledně mých rodičů. A o té krádeži.“ Zadívala se na něj a zadoufala, že treba zrovna teď, po několika měsících tajnůstkaření, vyloží karty na stůl.

Zahleděl se jí do očí a přísně se zamračil. „Zapomínáte, s kým mluvíte, rekrute. Dostáváte veškeré informace, které potřebujete k úspěšnému studiu. A teď odchod.“

Nikdy dřív ji neoslovil rekrute. Teddy si v duchu vybavila seznam přijatelných odpovědí podle Boydové:

Ano, pane. Ne, pane. Nemám omluvu, pane.

Každá z nich měla ještě nepříjemnější pachuť než ta předchozí. A tak odešla bez jediného slova.

Později ten večer odešla ze svého pokoje a zamířila dolů na pláž. Pozorovala vlny, jak se valí na břeh a znovu se stahují do moře. Za posledních pár hodin se areál školy téměř vyprázdnil, studenti houfně odjížděli domů hned poté, co byly zveřejněny výsledky

jejich testů. Všichni prváci s výjimkou Teddy a Kate, které čekala oprava, zkoušku úspěšně složili. Dokonce i Molly a Jeremy.

„Můžu si přisednout?“ ozvalo se za Teddy.

Teddy se ohlédla a spatřila Kate. Tu by tady nečekala. „Je to svobodná země,“ řekla.

Kate se posadila vedle ní, otevřela batoh a vytáhla z něj termosku. Nalila z ní dva šálky a jeden podala Teddy. „Tak veselé Vánoce.“

„Ještě pár dní,“ namítla Teddy, ale usrkla. Vaječný koňak, na kterém se nešetřilo rumem. Nejprve ji pálil v hrdle, ale pak se hřejivé teplo začalo rozlévat po celém těle. Trochu se uvolnila.

Kate pokrčila rameny. „Máma mi ho poslala o něco dřív. Ale chtělo to dolít ještě trochu rumu.“ Chvilku jen mlčky hleděly na moře a popíjely.

„Promiň, že tady kvůli mně musíš trčet,“ řekla Teddy.

„To nic.“ Kate se zadívala do svého hrnku, na chvíli se odmlčela a pak řekla: „Když jsem tě viděla, jak si oblékáš tu vestu, tak jsem zalitovala, že nemůžu jít dovnitř. Takhle tu příležitost dostanu.“

Teddy ta slova překvapila. Kdo by čekal, že se s ní Alfa začne 1 najednou bavit takhle otevřeně? Možná si Kate příliš snadno za- íkatulkovala, možná moc dala na rozdělení, které mezi nimi umě le vytvořila Boydová.

„Mimochodem, jak se má tvoje kamarádka? Slyšela jsem, že se schovala na marodce, sotva jsme přijeli zpátky na institut,“ řekla Kate.

Teddy se zatím necítila na to, aby se setkala s Molly. Vlastně se o ní zatím nechtěla ani bavit.

„Chci říct, že jsem tušila, že nam někdo ten klíč sebral,“ pokračovala Kate. „Trochu jsem podezírala Bena. Je hodné soutěživý.“

Od tebe to sedí.

Teddy si vzpomněla, jak Kate v tělocvičně vystresovala Molly. Ale nevracela se k tomu. Raději se dívat dopředu a soustředit se na to, jak podruhé zvládnout zkoušku.

„Molly je poslední člověk, do kterého bych něco takového řek la,“ poznamenala polohlasně.

„Ale byla ve dvojici s Jeremym,“ nadhodila Kate. „Třeba ji navedl on, aby to udělala.“

„Jeremy? Vzayť jsi sama říkala, že by něco takového nezvládl nikdo z našeho ročníku.“ Jeremy byl docela zvláštní. Ale Teddy si nedokázala představit, že by někomu ublížil, zvlási ne skrze Molly.

„O robě jsem si taky myslela, že umíš prd, a dneska jsem viděla, jak jsi silou vůle vyrvala z pantů kovové dveře. Radši nikoho nepodceňovat. Zvlášť někoho, kdo proti mně něco má.“

Teddy o tom chvilku přemýšlela. „Jak víme, že ten útok byl namířený proti mně?“

Kate přelétl po tváři úsměv. Potřásla nlavou, ale najednou se tvářila smrtelně vážně. Hnědé vlasy, které obvykle nosívala pevne stažené do ohonu, jí teď volně padaly na ramena. „Umím pár dobrých kousků. To každý z nas. Ale nikdo z nás se nedokáže vrtat lidem v hlavě a prohlížet si jejich minulost tak jako ty. Možná tu někdo má co skrývat - a pak jsi pro něj hrozba, Cannonová. Být tebou, snažila bych se co nejrychleji zjistit, o koho a o co jde.“

Teddy přeběhl po zádech mráz. Nejdřív ta laboratoř, a ted tohle. Jestli se někdo tak urputně snažil ji odsud dostat, ani nechtěla vědět, co zkusí příště.

KAPITOLA DVACATA PATA

Ráno před opakovanou zkouškou se Teddy a Kate oblékaly s od - hodláním, že překonají všecnny překážky, na které narazí (a pak si společně zajdou do Kantýny na margaritu). Mlčky mezi sebou uzavřely příměří - dopoledne se spolu na liduprázdném institutu tiše učily, odpoledne chodily běhat a večer si na projektoru v knihovně pouštěly bezduché vánoční komedie.

Aby rozptýlili jakékoli podezření, vytvořili pro ně Clint, Boy- dová a Dunn úplně novou - a pravděpodobně obtížnější - sadu překážek. A Teddy s Kate ji zdolaly na výbornou. Dokonce i na Boydovou to udělalo dojem. Aspoň Teddy si tak vykládala její tiché zamručení a slova: „To nebylo špatné.“

Po tomhle úspěchu se Teddy cítila připravená jít se podívat na Molly, která stále ležela na marodce. Pořád si nebyla jistá, co se vlastně během jejich první zkoušky stalo, a věděla, že je určitá možnost, že za to Molly vůbec nemohla. Přemýšlela o tom, jestli to opravdu nemohl být Jeremy, kdo ovlivňoval její chování - anebo se někomu jinému podařilo během té zkoušky úplně ovládnout Moll) inu mysl? Kdykoli si představila Jeremyho, neviděla v něm člověka, kterého by se měla bát. Spíš jenom rozpačitého kluka.

„Nebyla jsem si jistá, jestli me budeš chtít vidět,“ špitla Molly, když za ní Teddy přišla. Mluvila tak tiše, že jí skoro nebylo rozumět. Jako by měla tak sucho v puse, že každé slovo vyslovovala jen s námahou.

Teddy se taky svíralo hrdlo. „Já taky ne,“ přiznala se.

Molly se zadívala z okna. „Vyhodili te z Whitrieldu?“

„Pořád jsem tady,“ odpověděla Teddy. „Ale ne díky tobě.“

Molly se otočila k ní a v očích měla slzy. „Můžu jen hadat, že mě nevyloučili, protože jinak bys mi to asi už řekla,“ poznamenala a kousla se do rtu.

Teddy si kvůli své kamarádce nechtěla lámat hlavu, ale taky na to musela myslet. Představovala si jejich setkám jinak. To ty zatracené lekce empatie. Chtěla být naštvaná. Kvůli Molly napoprvé neuspěla u zkoušky. Kvůli m už se nebavila s Clintem. Kvůli ní se u Boydově dostala na seznam studentů, kterých by bylo záhodno se zbavit. „Co se to tam stalo? Připadalo mi, jako bys... no, jako bys to vůbec neb)la ty.“

„Já nevím,“ špitla Molly. „Nevzpomínám si. Od okamžiku, kdy jsem vyrazila na tu dráhu, mám okno. Celé hodiny života jako by se mi vykouřily z hlavy.“

Teddy doufala, že se od Molly dozví něco nového. Cokoli, co by trochu vyjasnilo, co se tam stalo, případné ji navedlo na nějakého podezřelého.

„A řekl ti Jeremy...“

Do pokoje neslyšně vešla vysoka štíhlá zdravotní sestra s vlasy tak svetlými, že byly skoro bílé. Teddy si jí všimla až v okamžiku, kdy za ní klaply dveře.

„Dobre ráno, dámy,“ řekla a Teddy sebou polekané škubla. Vzala si z pelesti postele Mollyinu zdravotní kartu, něco do ni zapsala a pak Molly změřila tlak a tep. U obou hodnot se nespokojeně zamračila

„Je mi lito,“ řekla nakonec směrem k Teddy, „ale slečna Quin- nová musí odpočívat.“

„Ještě nechci, aby šla,“ prohlásila Molly pevně.

„Mate tep 120 a váš tlak je...“

„Prosím,“ řekla Molly. „Jen pět minut.“

Sestra zaváhala. „Pět minut,“ řekla nakonec a odešla.

Molly počkala, až se za ní zavrou dveře. „Jeremy mi vyprávěl, co se tam stalo. Vím, jak to vypadá, ale nikdy bych ti neublížila,“ pronesla uplakaným hlasem. „Právě naopak Ale...“ Odmlčela se a zadívala se do stropu, jako by čekala, že tam najde slova, která hledá. „Musím ti něco říct,“ začala. Pak hned zase zmlkla a zadívala se nekam za Teddvino rameno.

Teddy se ohlédla. Ta sestra byla zpátky. „Obávám se, že váš čas vypršel. Budete muset jít, slečno Cannonová.“

„Ještě jsme neskončily,“ utrhla se na ni Teddy. „Mohla bych mluvit se sestrou Bellovou, prosím?“

„Sestra Bellova tady momentálně není. A návštěvy uz skončily, slečno Cannonová.“

Teddy se naštvané zvedla. Rozhovor s Molly jí vůbec nepomohl, zvlášť když je ta sestra pořád rušila. Ohlédla se na svou kamarádku. „Určitě budeš v pořádku?“

Molly přikývla. „Má pravdu Asi bych měla odpočívat. Promiň.“

Areál institutu byl liduprázdny, všichni studenti si stále užívali dny volna u svých rodin. Teddy vyrazila k řadě borovic, které stály jako stráže před Harrisovou kolejí. Cestuu do svého pokoje pře šla přes pečlivě udržovaný dvůr a v duchu si přehrávala rozhovor s Molly. Bylo jasné, že Molly neví, co se stalo, ale Jeremy jí to později dopodrobna vylíčil. Jak to mohl vědět on? Teddy a Molly byly v tom okamžiku v hale úplně samy. Pokud věděl, co se tam odehrálo, musel tam být taky... anebo by musel být v Mollyine hlavě.

Byla tak zabraná do svých úvah, že si v prvním okamžiku ani nevšimla, že na schodech před kolejí sedí Kate.

„Chystáš se na večírek u Jeremyho rodičů?“ zeptala se. Kate se nikdy nezdržovala se zdvorilostní konverzaci, ale Teddy si za posledních pár týdnu ještě nestačila zvyknout, že se vždycky vy- jadi uje tak přimo.

„Na jaky večírek?“

„Novoroční. Pořádají ho každý rok. Vždycky tam sezvou spousty důležitých lidi a vojenských rodin. Chodila jsem tam, dokud rodiče sloužili tady poblíž.“

„Nikdo mě nepozval.“

„Neptala jsem se, jestli tě zvali,“ řekla Kate. „Ptala jsem se, jestli jdeš.“

„Sice to zní dost lákavě, jít na večírek, kde bude spousta politiků a vojáků, ale nezdá se mi, že by to bylo něco pro mě,“ odpověděla Teddy.

„No, kdyby se cistě teoreticky někdo pokoušel vysti nadit z Whitfieldu mě a pořádal ve svém domě večírek, na kterém by se dalo něco zaslechnout, já bych tam čistě teoreticky být chtěla,“ řekla Kate a zvedla se ze schodů.

„Myslíš něco jako Drž si své přátele blízko, ale své nepřátele ještě blíži“ zeptala se Teddy.

„Spíš něco jako Poznej svého nepřítele a poznej sebe sama, a pak se nemusíš obávat výsledků stovky bitevr

„To je něco od Boydové?“

„Ne, to je Sun-c’. Umění války.“

Teddy o tom popřemýšlela. Měla pocit, že ten večírek bude ukrutně nudný, ale Kate měla pravdu.

„Nemám nic na sebe,“ řekla potom.

Kate si ji prohlédla od hlavy k patě. „Šaty ti půjčím. A.le nohy máš obrovské, Cannonová. Mnohem větší než já.“

Teddy pokrčila rameny. „Vojenské kanady se hodí ke všemu.“

O hodinu později stála Teddy před honosnou vilou na Pacific Heights. Bylo jí jasné, že Jeremy Lee pochází z bohaté rodiny - koneckonců měl na ostrově motorový člun -, ale tohle si nikdy ne představovala. Zvenčí to bvla okázalá viktoriánska krása: růžová štukovaná fasáda, balkony se zábradlím z krouceného železa, sádro vé vlysy a perfektně udržované zahrady. Před vchodem půlkruhové schodiště lemovane iónskými sloupy. Vypadalo to jako z filmu.

„Kdyby se tě někdo ptal, kdo jsou tví rodiče, prostě řekneš, že bydlíte na základně a oni tady mají práci,“ radila jí Kate.

„A co když se někdo zeptá, na jaké základně nebo jakou práci?“ Kate se na ni dlouze zadívala. „Na tom večírku je plno vysoce postavených představitelů různých složek státního aparátu. Nikdo se nebude vyptávat, na jaké základně ani jakou práci. Všichni budou vědět, že když to neřekneš nahlas, je to tajne.“

Bože, do čeho se to pustila? „A tví rodiče tam budou?“

„Ne,“ řekla Kate. „Zrovna ttd opravdu mají nějakou práci.“ Teddy si upravila stříbrnou sukni šatů, ktere jí Kate půjčila před pár hodinami. Cítila se v nich dost nesmělá. Teddy Can nonova šaty nenosila. „Takže vy jste se s Jeremym znali už před Whitfieldem?“

„Viděla jsem ho myslím jen jednou. On na tyhle večírky většinou nechodil. Buď byl na nějaké renomované internátní škole, anebo se schovával ve svém pokoji, láky jsem nevěděla, že je jasnovidec. A navíc, i kdyby tam byl - víš, že toho moc nenamluví “

Vyi azily ke vstupním dveřím a Teddy zalapala po dechu. Tenhle dům se opravdu nedal srovnávat s tím, ve kterém ve Vegas žili její rodiče. V kasinech se potkávala s různými boháči, ale to bylo u pokerového stolu, kde si všichni bvli rovni, leště nikdy se ne ocitla na místě, kde by s nimi měla... společensky konverzovat.

„Dobrá, takže nezapomeň- Nedělej nic, čím bys na sebe upou tala pozornost, jediný účel téhle mise

Teddy se málem rozesmála. „Počkej, počkej. My jsme na nějaké misi?“

„Cannonová,“ sykla Kate, „jestli to chceme dotáhnout do konce, tak to sakra ber vážně.“

„Navlékla isi mě do šatů, Kate.“ Teddy na sobě neměla šaty od doby, kdy vyrazila na svou poslední „misi“ v Las Vegas. A tehdy mela taky paruku a polštář na břiše. „Beru to vážně.“

Před čtyřmi měsíci by si ani ve snu nedokázala představit, že bude spolupracovat s Kate, natožpak že spolu půjdou na večírek. „Budu ti tam uvnitř krýt záda,“ řekla jí Kate. „Ale nenechám se kvůli tobě sejmout.“ Na okamžik se na sebe zadívaly. „Jasné?“

„Jasné.“

Teddy se zahleděla na schodiště, nad nímž čekali sloužící ve smokingu. Prohlížela si hosty, kteří přicházeli - muži často ve vojenských uniformách, ženy v nádherných šatech. Čtyři měsíce trénovala, aby se zdokonalila v boji, ve svých jasnovideckých schopnostech i v kriminalistice. Určitě zvládne i... večírek.

„Připravená?“ zeptala se Kate.

„Lepší to nebude.“

Uvnitř bylo rodinné sídlo Leeových stejně honosné jako zvenčí. Křišťálové lustry ozařovaly místnosti plné pohovek, křesel a divanů. Na poličkách byly vystavené cetky, které pravděpodobně stály víc než celý její první ročník na univerzitě. Ale rady pochopitelně bydleli lepši lidé, takže to nebyly cetky, nýbrž objets ďart.

Teddy se snažila nezírat, ale i samotní hosté ji trochu děsili. V řadě u baru zahlédla jednoho senátora, drobnou ženu, ve které poznala moderátorku večerních zpráv jednoho kabelového kanálu, starostu San Franciska i jejich mecenáše Hollise Whitfielda.

Po necelé hodině si povídala se starší dámou ověšenou perlami a s úsměvem poslouchala její velmi afektovaný projev. „Na to jsem řekla: ,Nikdy tam nejezdím v létě. Tehdy tam jezdí turistéľ“

Kate ji šťouchla do žeber takovou silou, že se Teddy málem polila drinkem.

„Omluvte mě,“ řekla ta dáma. „Myslím, že jsem tamhle zahledla někoho, s kým se musím pozdravit.“

„Co to děláš?“ sykla Kate.

„Vlastně nemám zdání,“ řekla Teddy. „Nepodařilo se mi nikam proklouznout, protože všude narážím na ty zatracené číšní-

ky, a když jim řeknu, že hledám toaletu, nasměrují mě pokaždé k záchodům v přízemí. Už si o mně musí myslet, že mám problém s močovým měchýřem nebo s heroinem.“

„Mysli na to, co tady hledáš,“ připomněla jí Kate.

„Ale já nevím, co m hledám! Tohle byl tvůj nápad, vzpomí- nas?

„Snažíš se prověřit Leea. Zjistit, proč by tě zrovna on chtěl u té zkoušky potopit. A proč by k tomu využil Molly.“

„Pochybujú, že má v pokoji na psacím stole kus papíru s nadpisem Můj vychytralý plán.“

Kate obrátila oči v sloup. „No tak fajn. Užij si jednohubky.“

Teddy zaváhala. Nechtělo se jí věřit, že by byla ochotná něco takového podniknout. A navíc zrovna s Kate. Teddy Cannonová nikoho výslovně neprosila o pomoc od doby, kdy jí byly tři roky a její problém se týkal tkaniček u bot. „Já,“ povzdychla si, „potře- buju pomoc.“

„Dobře,“ řekla Kate. „Pust mě do své hlavy.“ Čekala, že kolem toho Kate nadělá mnohem víc. Že se před ní bude naparovat.

„Ty mi nevěříš?“ zeptala se Kate.

Věřila jí? Teddy ji popadla za ruku. „Tak dobře. Kanál sedm.“

Rozpustila svou zeď a v auchu si představila naladěnou vysílačku. Mít někoho v hlavě jí pořad bylo dost nepříjemné. Jako mít kamínek v botě.

Zvlášť když ten kamínek je paličatý jracek z vojenské rodiny, který si myslí, ze celý Whitfieldův institut čekal jen a jen na ni.

Já to slyšela, ozvala se Kate.

Tak to jsem ráda, že jsme na stejné vlně.

Teddy vyšla z hlavního sálu a proklouzla do kuchyně dveřmi, ve kterých už viděla zmizet celou řadu číšníků. Doufala, že někde narazí na zadní schodiště vedoucí nahoru do obytné části domu.

Našla je na konci dlouhé chodby obložené mahagonovým dřevem. Vyběhla nahoru a nakoukla do dveří po levici - vypadalo

to jako pokoj pro hosty. Vedle postele ležel na zemi zavřený kufr. Teddy ho otevřela. Fén. Dámské spodní prádlo. Určitě nepatřil Jeremymu. Aspoň doufala.

Tohle je na nic.

Není to jako v televizi, Cannonová. To, co hledáš, ti jen tak ne- spudne do klína.

Teddy se vrátila do chodby. Pak prohlédla dvě další ložnice. Ani jedna z nich zřejmě nepatřila Jeremymu. Taky tam nenašla nic zajímavého.

Brzy se bude podavat večeře, hlasilají telepaticky Kate. Pospěš si.

Došla až na konec chodby, k pootevřeným dveřím.

„Nechápu, proč bych měla Whitfield opustit před tím, než dokončím studium.“

Znala ten hlas. Christine Federicová. Teddy se prikradla blíž. Zaslechla mužský hlas, jak Christine odpovídá, ale nerozumela z toho jediné slovo. Byl to klidný hlas. Tichý. Jeremy? Nebyla si jistá.

„A co Brett?“ zeptala se Christine. Teddy doufala, že na tomhle večírku zjistí, co se stalo během jejich pololetní zkoušky, ale jestli večer strávený v domě Jeremyho rodičů napoví něco bližšího k jiné záhadě, nemínila si stěžovat.

Zaslechla kroky na opačném konci chodby. Bleskurychle si promítla své možnosti: Mohla předstírat, že zabloudila, ale to by nevysvětlovalo, proč se krčí u pootevřených dveří a poslouchá cizí rozhovor. Nezbývalo jí než vejít dovnitř.

Do prdele.

No tak, Cannonová! ozvala se Kate.

„Ahoj,“ řekla Teddy a vešla dřevem obloženými dveřmi do místnosti, která vypadala jako pracovna. Stěny lemovaly knihov ny z dubového dřeva a značnou část koberce zamral masivní psací stůl. „Hledala jsem záchod, ale nějak jsem se ztratila.“

Christine a Jeremy sedeli bok po boku na kožené pohovce. Dost blízko u sebe. Kdyby nebyla před chvilkou poslouchala za

dveřmi, pojala by vůči těm dvěma úplne jiné podezření. On se na ni překvapeně zadíval. „Teddy? Co ty tady děláš?“

„Kate mé vzala s sebou jako doprovod,“ řekla Teddy, jako by o nic nešlo.

„Asi bych měla jít,“ prohlásila Christine. Přelétla Teddy pohledem od hlavy k patě a na okamžik se zastavila u jejích vysokých šněrovacich bot.

„Nebudu vás rušit,“ řekla Teddy a couvala ke dveřím.

„Záchod je o kousek dál na chodbě. Třetí dveře napravo.“

„Díky,“ hlesla Teddy, otočila se a málem vrazila do důstojníka v uniformě posázené vyznamenáními. Zaklonila hlavu a podívala se mu do očí.

„Jeremy.“ pronesl hlasem, ze kterého se Teddy ježily vlasy, „nechceš mě seznámit se svými kamarádkami?“

Jeremy byl hned na nohou. „Ano, pane.“

„Je to večírek, synku, tak klid. Uvolni se.“ Muž se znovu zahleděl na Teddy a podal ji mohutnou pravici. Muselo mu být přes sedmdesát. Vlasy měl předpisově ostříhané nakrátko a šedé, ačkoli místy už mu úplne zbělaly. Obličej měl opálený a posetý vráskami, jako by prožil celá léta na poušti a vrátil se z m se vší moudrostí Mojžíšovou.

Měla ten pocit, co mívala, když se setkala s někým, kdo nebyl jasnovidec? Takové to nutkání sebrat se a vypadnout, protože dotyčný lže, jako když tiskne? Stačil jí jeden pohled na tohohle člověka, a věděla, že by měla vzít nohy na ramena. Všechno, co na něm viděla, v ní probouzelo jistotu, že by se měla vypařit. Ani nemusela nahlížet do jeho mysli, aby jí to bylo jasné.

„Moje spolužačka Theodora Cannonová, pane,“ řekl Jeremy. Teddy tomu muži podala ruku. Stiskl ji silně, skoro jako kdyby to dělal schválně. Teddy vzdorovala pokušení mu to oplatit. Věděla, že na sebe nesmi upoutat pozornost.

„A tohle je Christine Federicová ze třetího ročníku.“

Muž se otočil a podal ruku Christine. „Generál Paul Maddux. Jsem přítel Jeremyho otce.“

Teddy přemýšlela, jestli generál ví o tom, co se děje ve Whit- fieldu. Vzhledem k tomu, že šlo o společný podnik soukromé nadace a vlády, bylo jasné, že o institutu aspoň někteří představitele armady vědí.

Maddux se zadíval na Christine. „Nějaké plány po dokončení studia?“

Christine se po očku zadívala na leremyho a pak zavrtěla hlavou. „Zatím nic konkrétního.“

Muž se otočil k Teddy. „A vy?“ zeptal se.

„Nejsem si jistá...“

„Generále!“ přerušila ji Kate. „Kate Atkinsová, dcera generálmajora Rodneyho Atkinse.“

Kate? Jak je tu našla?

„Všichni se chystají k večeři, tak jsem zaskočila pro Teddy. Ona nemá žádný orientační smysl. Asi bychom měly jít.“ Kate stiskla Teddy ruku silou svěráku a odtáhla ji ke dveřím.

„To bolí,“ sykla Teddy na chodbě a vyškubla se jí.

Kate se zastavila a zahleděla se na ni s otevřenou pusou. „To poslední, co jsem od tebe zachytila, byl nával paniky a nadávek. To sis myslela, že te nepůjdu hledat? No páni. Tak to vážně bolí, par- ťačko,“ řekla a vyčítavě si přitiskla ruku na srdce. „Nechce se mi věřit, že je tady Maddux,“ dodala potom. „Ten chlap je legenda.“

Teddy přeběhl miáz po zádech. „Mně připadal... děsivý.“

„Jestli se to dá říct o válečném hrdinovi... Vedl několik z těch mála nesporně úspěšných misí ve Vietnamu. A od té dobyje prakticky nej vyšší vojenskou autoritou v ota tkách guerillové \alky.“

Došly k hlavnímu sálu, kde uz se chystaly stoly na večeři, ale Kate Teddy zatáhla do výklenku pod vkusným akvarelem san- franciské zátoky. „Zjistila jsi o Jeremym něco podezřelého?“ zeptala se.

„Ne,“ řekla Teddy. „Bohužel nie.“

„Řekla bych, že it na čase vypadnout, ale vypadalo by to divně, kdybychom najednou zmizely, když jsme se teď proběhly po celém domě,“ usoudila Kate. „Zůstaneme na jeden, dva chody, a před moučníkem se vypařime.“

„Neúspěšná mise,“ konstatovala Teddy.

Kate pokrčila rameny. „Když dojde na lámaní chleba, vždycky je v tom víc lámání než chleba.“

„Sun-c’ľ“ zeptala se Teddy.

„Drake.“

Teddy a Kate si našly místa u témer prázdného stolu v koutě, u kterého zatím seděla jen ta perlami ověšená dama, se kterou se Teddy dnes večer uz bavila. O deset minut později se v sále objevili Jeremy, Christme a generál Maddux. Teddy se zděsila, když ji došlo, že poslední volnu místa jsou právě u jejich stolu.

V duchu se připravovala na další rozhovor s generálem Děsi vým, ale on předvedl naprosto vzorovou zdvořilostní konverzaci a i ídil rozhovor, který se pomalu přesouval od svátků a dárků k novoročním předsevzetím a nakonec - nevyhnutelně - k počasí.

Jenže pak se ho ta operlovaná ženština prostě musela zeptat na problematiku vnitřní bezpečnosti.

Teddy si všimla, že Jeremy úplně strnul. Něco o něm věděla, třeba to, jak vidí úlohu Ameriky jako obránce svobodného světa. Anebo jak se čití kvůli tomu, že nedokázal zachránit svou matku.

Generál Maddux ale nezaváhal. „Zahraniční politika Spojených států a její strategie vnitřní bezpečnosti nechrání naše občany před útoky,“ řekl. „Právě dnes víc než kdy jindy potřebujeme armádu. Potřebujeme vojáky v terénu a drony ve vzduchu. Apeloval jsem na posílení naší vojenské přítomnosti v zahraničí.“ Sáhl po sklence vína, zatvářil se hluboce zamyšleně a pak pokračoval

Ten chlap byl válečný štváč. A co bylo ještě horší: Nikdo u stolu mu neoponoval. Kdyby tak dokázala přerušit sled jeho úvah... Představovala si, že by mu převrhla sklenku a víno se rozlilo po celém stole. Pak se zhluboka nadechla a vyslala energii do své paže, ze které se nenápadně oddělilo její astrální tělo. Skoro už cítila chladivé sklo pod konečky prstů.

Sklenice se zachvěla. Už už se převrhnout, ale... pak se najednou narovnala a zůstala nehnuté stát, jako by pro m neplatily fyzikální zákony.

Maddux dokončil svůj proslov. Zadíval se na ni a zvedl sklenku k přípitku.

Že by poznal, o co se pokoušela?

„Pravda je,“ řekla po chvíli neústupné, „že bych raději žila ve svobodě než v policejním státě. Vaše úsilí směruje k zavadění bezpečnostních restrikcí a omezování osobní svobody. Alternativou je...“

„Alternativou je nechat teroristy, ať nám dále škodí. Ale my se snažíme identifikovat cíle ještě dřív, než někomu ublíží.“

„A kdo myslíte, že by tyhle cíle měl identifikovat?“ zeptala se.

„Sama trénujete, abyste mohla nastoupit do služby, slečno Cannonová. Kdo by tu práci mohl dělat lépe než pečlivě vybraný tribunál lidí, jako jste vy? Takových, kteří neusilují o vlastní politický prospěch, ale čistě jen o národní bezpečnost.“

Teddy se rozhlédla kolem stolu. „To jsem tu vážně jediná, koho k smrti děsí představa vojenského tribunálu, jehož samotná existence by popírala ústavní právo občanů na spravedlivý proces?“

Jeremy si pohrával s nožem. „Mně se ten nápad nezdá tak špatný.“

„To snad nemyslíš...“

Hlučně odložil nůž na stůl. „Kdyby to znamenalo, že se už nikdy nebude opakovat 11. září, tak ano, myslím,“ řekl a tváře mu lehce zrudly.

Generál vstal a usmál se. „Omluvte mě, mladí přátelé,“ řekl a vylovil z kapsy telefon. „Povinnosi volá.“

Kate pod stolem kopla do Teddy. „Myslím, že bychom taky měly vyrazit,“ řekla a vstala. „Děkujeme za večeři, Jeremy.“

Teddy za r i odkráčela k hlavnímu vchodu, ale uvnitř ještě celá vřela z rozhovoru s generálem Madduxem.

„Nevím, jak jsi to dokazala,“ řekla, když společně čekaly na taxík.

„ A. co?“

„Vyrůst ve vojenské rodině.“

„Nejsou všichni takoví. On...“ Kate zaváhala. „Prostě jen věří tomu, čemu věří.“

„Takže ty s ním souhlasíš?“ zeptala se deddy a do obličeje se jí hned zase vracela horkost.

„To jsem neřekla. Ale nepřipadá ti to povědomé, Cannonová? Snažu se zabránit lidem v páchání zločinů dřív, než něco udělají? Když někdo z nás bude mít vizi, měl by jednat, ne?“

Tak je to na Whitfieldu učili.

Teddy zavrtěla hlavou. „To není to samé.“

„Rozhodně by to byl zajímavý námět k diskusi na jedné z Clin- tových přednášek.“

Přijel taxík a někdo k němu vyrazil, aby jim otevřel dvířka.

„Děkuju,“ řekla.

„Není zač, slečno Cannonová,“ řekla žena s vlasy tak světlými, že se zdály skoro bílé.

Teprve když se obě usadily a vůz se s nimi rozjel, začala si Teddy lámat hlavu nad tím, odkud ta žena znala její jméno.

KAPITOLA DVACATA SESTA

Po zbytek prázdnin měla Teddy dost jednotvárný program: Kutá lela si svou astrální rukou s pingpongovým míčkem po stole sem a tam, nenápadně sledovala Christine, přemýšlela, jestli se Brett objevil v Timbuktu, a vyhýbala se Clintovi.

Když na počátku letního semestru vstoupila do jídelny, Dara, Pyro a Jeremy sedeli jako obvykle u jejich stolu. Vyrazila k nim a srdce se jí rozbušilo. Byla ráda, že je zase vidí. Dokonce i Je- remyho. Najednou jí to došlo - má kamarády. Ačkoli opravdu dost divné.

Zahleděla se na Jeremyho, ale ten dělal, jako by ji neviděl. Od večírku v domě jeho rodičů spolu nepromluvili ani slovo. Pořád ještě nevěděla, co si má myslet o tom, co se stalo během pololetní zkoušky - o tom, co jí tam Molly udělala, ani o tom, co ji pak řekla.

„Už jsme uvažovali, kde jsi,“ řekla Dara, když se Teddy posadila.

„Zjistila jsem, že Jillian je jako budík na pátou k nezaplaceni. Bez ní jsem úplně ztracená.“

„A kdy se vrátí?“ zeptala se Dara.

„Doufám, že dnes před slavnostním zahájením,“ řekla Teddy a napila se organického džusu. Pak se otočila k Pyrovi. „Kdy jste přijeli vy?“

„Včera večer,“ odpověděla Lindsey a položila mu ruku na rameno. Teddy si jí až doteď nevšimla. Pyro změnil téma a zeptal se Teddy na její zkoušku.

Na jednu stranu si s Pyrern nikdy nechtěla začínat nic vážného. Na druhou stranu nemohla popřít, že někde v hloubi duše tak trochu - ne že by žárlila, to ne, ale... No dobře, žárlila. Vylíčila jim, jak s Kate podruhé zdolaly překážkovou dráhu.

„To muselo být něco, Teddy,“ uznala Dara. „Hele, slyšeli jste někdo o Molly?“

„Po té zkoušce mi připadala úplné mimo,“ ozval se Pyro.

Takže ani nevěděli, co se tam stalo. Teddy se podívala na Jere- myho. Ten odložil příbor. „Byl to pro ni děsný stres. Když jsme se vrátili zpátky, omdlela. Skoro t) den ležela na marodce v bezvědomí, než se probrala. Dělal jsem si o ni velké starosti. Ale teď už je zase na cestě sem a prý se cítí jako úplně nový člověk.“

Teddy pořád netušila, co se tam doopravdy stalo, ale leremyho a Mollyina verze události se až podezřele rozcházely. „Omluvte mě,“ řekla. „Půjdu Jillian naproti do přístavu “

„Já pojdu s tebou,“ zvedl se Jeremy. „Molly možná dorazí stejným trajektem.“

Teddy byla jako na jehlách, když společně odcházeli z jídelny. Mlčky došli až na nádvoří.

„Hele,“ začala Teddy.

Jeremy ii přerušil. „Já vím, že si myslíš, že mám něco společného s tím. co se stalo během té zkoušky. Chtěl jsem ti to vysvětlit už na tom večírku, ale odešla jsi dřív, než jsem si s tebou mohl promluvit mezi čtyřma očima.“

1 ezko říct, jestli to mělo být pred tím, než balil Christine, anebo až po tom, co se na scéně objevil generál Děsivý. „Poslyš, Jeremy, já nevím, co se mezi tebou a Molly děje, ale vím, co jsem videla v té hale. A to, co jsem tam viděla, nebyla moje kamarádka. Vím, jak vypadá člověk, ktereno ovládá někdo jiný.“ Vybavila si kasino ve Vegas a prázdné pohledy Sergeje a bezpečáků.

Jeremy zrudl. Teddy ho nikdy neviděla naštvaného. Obvykle se dalo jen těžko odhadnout, co si myslí, ale teď zatínal pěsti, až

mu zbělaly klouby. Zastavil se, dlouze vydechl a pak řekl: „Víš, že ji minulý rok ze školy vyhodili. Ale víš taky pioč? Ona někomu ublížila, Teddy. Je to v její složce. Corbett to uzavřel jako nehodu a dovolil jí, aby se vřítila. Ale občas se dostane do stavu, kdy své schopnosti prostě neovládá a najednou se začne řídit instinkty: bojovat nebo utéct.“ Jeremy zasmušile sklonil hlavu. „Snažil jsem se jí pomoct to ovládnout. Ale ona... neposlouchala. Zaútočila.“ Zadíval se na své ruce, jako by tam hledal vysvětlení. „Nejsem moc dobrý telepat. Sama jsi to viděla během cvičení. A mentálni ovlivňování je ještě náročnější Snažil jsem se tě chránit - vlastně vás obě. Ale nezvládl jsem to.“ Pak zvedl hlavu a zadíval se Teddy do očí. „Chtěla tu dráhu zvládnout. Dokázat, že je lepší než v předchozím roce. Měl jsem tam jít já.“

Svým způsobem to všechno dávalo smysl. Mollyino podivné chovám. To, jak nechtěla, aby jí Teddy nahlédla do hlavy. Snažila se celou dobu tajit, co se stalo minulý rok? Bála se, že kdyby to vyšlo najevo, Teddy už by se s ní nechtěla bavit? V tu chvíli opravdu litovala, že se jí nedaří jasnovidce odhadovat tak dobře jako obyčejné lidi. Ale když [eremyho pozorovala, nezaznamenala ani stopu napětí, které obvykle doprovázelo lež. Pokud nechtěla proniknout do jeho mysli, nezbývalo jí než mu věřit.

„Opravdu jí moc záleží na tom, aby tady zůstala,“ pokračoval Jeremy. „Snažila se vyhýbat stresu. Dunn jí při tom pomáhal. A já bych byl rád, kdybys jí taky trochu pomohla a už se nevyptávala na to, co se v té hale stalo.“

„Chceš, abych předstírala, že se nestalo vůbec nic?“

„Dokud bude na institutu, můžeme jí pomoct. Když bude tam venku...“ Odmlčel se a nechal tu větu viset ve vzduchu.

Než Teddy a Jeremy došli do přístavu, dohonila je Dara. Teddy byla ráda, že je tu s nimi, protože už se nechtěla dál bavit o Molly. Všichni tři postávali na slunci, přešlapovali a schovávali si ruce v kapsách. Ze zálivu vanul chladný větřík. Teddy si prohlížela ces-

tující na horní palubě trajektu. Zahlédla lillian a Molly, jak stoji bok po boku u zábradlí. Jillian zkroušeně skláněla hlavu, zatímco Molly se držela zpříma a hleděla někam k obzoru.

„To by mě zajímalo, co je s Jillian,“ poznamenala Teddy.

Dara si obě chvilku prohlížela. „Mě by zas zajímalo, co je s Molly. Vypadá skoro... šťastná.“

Jeremy se zadíval na Teddy. „Vidíš? Co jsem říkal?“

Když jejich kamarádky vystoupily na břeh, Jillian padla Teddy kolem krku.

„Víš, iak jsem ti říkala, že mám křečka jmenem Fred...“

Teddy pár vteřin trvalo, než si uvědomila, o čem je řeč. „A co se stalo? On umřel?“

„Ona,“ opravila ji Jillian. „A ne, ještě ne. Ale umře. Říkala mi to. Chtěla jsem s ní zůstat až do konce, ale musela jsem vyrazit sem...“

Teddy ji objala a nechala ji vyplakat na rameni. Po očku se podívala na Molly, jak asi bude snášet takový nával smutku. Ale místo utrápeného výrazu, který mívala, kdykoli narazila na vypjaté emoce, se Molly tvářila, jako by nic... Dokonce se spokojené usmívala.

„Jsi v pořádku, Molly?“ zeptala se Teddy.

„Víš,“ řekla Molly, jako by to bylo poprvé v životě, co o něčem takovém uvažuje, „vlastně jsem. Opravdu jsem.“

„Tak vážně, Molly,“ řekla Teddy. „Co ti dali? Lexipro? Zoloft?“

Molly se na ni nechápavě zadívala. „Léky tlumí naše psychické schopnosti, Teddy. To přece víš. Pracovala jsem s Dunnem na technice blokování.“

Proti všem předpokladům se zdálo, že Molly je opravdu šťastná. Teddy usoudila, že bude lepši vůbec se nezmiňovat o věcech, které se přihodily před svátky. Neměla na to srdce.

Když vyrazili směrem k institutu, Teddy se ještě naposledy ohlédla a spatřila na můstku z trajektu další povědomou posta

vu: ramenatého muže v pleteném svetru se sportovní taškou přes rameno. Naposledy viděla Nicka před několika týdny, a mezitím se toho ve škole stalo tolik, až úplně zapomněla, že je v letním semestru bude učit i on.

„Hledáš ještě někoho?“ zeptala se Dara. „Hele, není to ten...“

„Ne,“ řekla Teddy příkře. „Není. Pojďte, at nepřijdeme pozdě na zahájení semestru.“

Cestou zpátky do Fort McDowell jim Dara vyprávěla, jak strávila Vánoce v New Orleans. Když v obchodním centru vybírala dárky pro rodinu, spatřila předzvěst smrti. „Vybírala jsem vlněné ponožky, a najednou jsem se probrala na zemi,“ lít ila jim vzrušene.

„Ale stejně to musí být skvěle, když někomu dokážeš pomoct,“ usoudila Teddy.

Dara se zamračila, jako by o tom přemýšlela. „Pořád je to pro mě nové. Zatím jsem měla jen pár opravdových předzvěstí, zbytek jsou jenom útržky. Musím si je skládat dohromady, a nikdy nevím, kdy, nebo jestli vůbec, se to stane. Ale tentokrát jsem jasně viděla dívku ležící na parkovišti, a ona měla na ruce hodinky. Měla jsem štěstí. Někdy s tím nedokážu nic udělat.“

Obě ženy zmlkly, protože právě míjeli hlouček Alf čekajících před budovou. Kate se tiskla mezi Liz a Lindsey.

„Čau,“ řekla Teddy.

„Čau,“ odpověděla Kate a na chvilku na ni spočinula pohledem, než se zadívala jinam.

„Takže vy dvě jste teď jako kamarádky?“ zeptala se Dara, když odešli o kus dál.

„Tak nějak,“ řekla Teddy a pokrčila rameny.

V sále bylo dost hlučno; všude kolem se studenti bavili o věcech, na kterých Teddy už vlastně nezáleželo. Na kterou otázku v závěrečném testu odpověděli špatně, co všechno snědli během

svátků, s kým teď chodí Pyro. Teddy si našla místo stranou od ostatních, až v zadní řadě posluchárny, a o to víc ji překvapilo, když na sedadlo vedle ni vklouzla Kate. „Co se děje?“ zeptala se.

Teddy byla v šoku. Kate se rozhodla posadit se k ní, ne mezi Alfy. Chvíli jí trvalo, než si uvědomil*, že se ji Kate na něco ptala. „Fhm... Jde o Jeremyho. A Molly,“ řekla a vjela si rukou do krátkých vlasů. „Molly se chová jako stepfordská panička. A Jeremy se me pokoušel přesvědčit, že ji během té zkoušky musel ovládat, protože jinak by mě napadla.“

Kate přikývla. „A ode mě chceš...?“

Teddy obrátila oči v sloup. „Rovnou k věci, jako vždycky.“

„No tak, Cannonová. Bavíš se se mnou, jen když ode mě něco chceš.“

Tahle slova Teddy zamrzela. Ale nemohla to popřít Od té doby, co je na pololetních zkouškách dali k sobě, jí Kate už mnohokrát pomohla. „Jeremy se zmínil, že Molly v minulém roce opustila školu, protože napadla jiného studenta,“ řekla Teddy.

„Molly uz jednou někoho napadla?“ Kate se tvářila, jako by to na ni udělalo dojem. „To ovšem ledacos mění.“

„Musel by o tom být nějaký záznam, ne?“

„Určité.“

„Takže bychom ho možná mohly najít.“

„d ím najít myslis vloupat se na studijní oddělení a přehrabovat se v kartotece studentů, zatímco všichni ostatní poslouchají zahajovací proslov?“ zeptala se Kate.

„Jako bys mi četla myšlenky,“ usmála se Teddy.

„A já myslela, že od toho jsi tu ty.“

Slavnostní zahájení mělo začít každou chvíli, ale Teddy si byla jistá, že si jejich nepřítomnosti nikdo nevšimne. Vyšly ze sálu a zamířily chodbou ke studijnímu odděleni. Kate si vyhlédla okamžik, kdy postarší sekretářka odešla na záchod, a pak obě proklouzly přes její kancelái ke dveřím do místnosti se záznamy studentů.

Teddy předvedla své čáry se zámkem, ktere se naučila ve Vegas - a najednou byly uvnitř.

„Budu hlídat,“ nabídla se Kate.

Teddy si byla na 95 procent jista, že by ji Kate nenechala v bryndě. Chytila ji za ruku a zhluboka se nadechla. „Naladíme se. Kanál sedm.“ Teddy spustila svou zeď, představila si vysílačku a naladila příslušný kanál. Bylo čím dál snazší pustit Kate do své hlavy.

Tak rychle, Cannonová. Chci tam být aspoň na konec proslovu.

Teddy souhlasně přikývla a vklouzla dovnitř. Zahleděla se na kartotéku plnou spisů. Potřebovala se podívat do Mollyiny složky, ale ráda by nakoukla do tolika dalších. Co kdyby v te své našla další podrobnosti o krevních testech? Co jestli se v Brettove píše o tom, kam se poděl? A dozvědět se něco víc o Jeremym by možná taky stálo za trochu rizika.

Soustřeď se, Cannonova.

Rozumím.

Teddy přešla podél kartotéky, vytáhla příslušnou zásuvku a našla spis. „Quinnnová, Molly“ Na titulním listu stalo její datum narození, adresa, záznamy o dosavadním studiu. Pak tam byl její profil od CIA. O tom, že se nabourala do jeiich systému, rozhodně nelhala. Teddy přelétala očima stránku po stránce, až našla záznam z šetření prováděného v minulém školním roce. Podle něj Molly na Dunnově přednášce odmrštila svou spolužačku, nějakou Jessicu Fridsteinovou, proti stěně takovou silou, že ta dívka ztratila vědomí. Molly později vypověděla, že si na ten inc dent vůbec nepamatuje.

Dunn dospěl k závěru, že Mollyino empatické vnímání vyvolalo netypickou reakci. Navrhl, aby se začala věnovat studiu technik, jak své vnímání omezit. Dále uvedl, že na institutu bude Mol ly ve větším bezpečí než Kdekoli jinde - bez blokačních technik by mohla být nebezpečná sobě i svému okolí.

Pojďme, Cannonová, ozvala se Kate.

Teddy vratila Mollyinu složku do kartotéky. Jeremy mluvil pravdu. Když už tu byla. chtěla se podívat ještě na pár dalších spisů. Otevřela zásuvku nadepsanou „K-M“, ale sotva v ní našla složku se jménem „Lee, Jeremy“, znovu v hlavě zaslechla Katein hlas.

Konec! Konec!

Teddy zásuvku rychle zavřela.

Zůstaň tam. Nehýbej se.

Proč? zeptala se Teddy.

Ticho. Musím se odpojit. Já...

Kate přerušila spojení a Teddy zůstala sama se svými myšlenkami. Ztěžka polkla a přemýšlela, jak dlouho bude muset zůstat zavřená v té malé místnosti bez oken. Potichu se přikradla ke dveřím. Zaslechla za nimi rozhovor, ale nerozuměla ani slovo. Poznala rozechvělý hlas sekretářky, a pak... nějaký muž.

Dveře se rozletěly a dovnitř vešel ten poslední, koho by tady chtěla potkat.

Nick si založil ruce na prsou. „Nezabloudila jsi cestou do sálu?“

„No já... Trénovaly jsme s Kate na hodinu profesora Dunna.“

„V kartotéce?“

„Nejsou tu okna,' ukázala za sebe. „Ideální podmínky pro, ehm, prodlužování dosahu telepatické komunikace.“

„A proč bych ti to měl věřit?“

„\ís co?“ řekla a pokusila se kolem něj proklouznout ven „Je mi jedno, jestli rm to budeš věřit nebo ne. Musím na slavnostní zahájení.“

Zůstal stát ve dveřích a zastoupil jí cestu. „Nejsnazší by bylo tě nahlásit. Je to už podruhé, co jsem tě přistihnul někde, kde nemáš co dělat.“

„Tak do toho,“ řekla. „Postarej se, aby mě vyhodili a ja si zničila život.“

Odstrčila ho stranou a natahovala se po klice. Nick ji chytil za zápesd. Zkusila volnou rukou uvolnit jeho stisk, ale chytil ji i za tu

druhou. Jeho tvář byla jen pár centimetru od její. Zadíval se jí do očí, pak na rty a zase zpátky. Teddy si nemohla pomoct; udělala to samé.

,Nech toho,1,1 řekl.

„Čeho?“

„Přestaň se na mě tak koukat.“

„Ty se na mě přestaň tak koukat.“

„Jak?“

„Jako bys mě chtěl políbit,“ řekla.

Ušklíbl se. „Jsi cvok.“

Teddy si jen odfrkla.

„A taky studentka.“

„Jsem dost stará na všechno, co se ti honí hlavou.“

Nick ji pustil. „Vypadni odsud,“ řekl a potřásl hlavou. „Měla bys být na slavnostním zahájení.“ Sáhl po klice a otevřel dveře dokořán. Malou místnůstku zalilo jasné světlo z kanceláře.

„Ať jste za pět minut ve velké posluchárně, slečno Cannono- vá,“ řekl dost nahlas, aby to slyšela sekretářka.

„Ale...“

„Ber to jako poslední varování.“

Kate na ni čekala na konci chodby. „Ten chlap mě prostě vyhnal. Nemohla jsem nic dělat. Máš průšvih?“

„Jenom napomenutí.“

Kate si s úlevou oddychla. „A zjistila jsi něco?“

Teddy přikývla. „Jeremy nelhal. Molly opravdu někoho na padla.“

Kate mlčela, jako by se snažila poskládat si nějaký obrázek z toho, co se dozvěděly. „Pořád mi to nesedí.“

„Vidíš něco?“ zeptala se Teddy v naději, že Kate prožila jeden z těch vzácných okamžiků jasnozřivosti.

„Je to dost podobný pocit, jako když máš nějaké slovo na jazyku, ale nemůžeš si vzpomenout. Skoro. Ale ne úplně. Dám vědět.“

„Opravdu?“ podivila se Teddy. „Já myslela, že se zase vracíme k tomu starému rozdělení na Alfy a Zmetky.“

„To určitě. Ale ten, kdo si s tebou během té pololetní zkoušky zahrával, si zahrával i se mnou, a když si se mnou někdo takhle zahrává, tak mu to jen tak neprojde,“ řekla Kate. „Tak pojďme, už to začalo.“

Když se vrátily do velké posluchárny, slavnostní zahájení se mestru už bylo v plném proudu. Bylo to něco jako udílení cen, Hollis Whitfield zrovna vyzdvihoval úspěchy jednotlivých třeťáků, kteří získali prestižní stáže. Teddy se posadila vedle Jillian a všimla si, jak si Kate tiše přisedla k Liz. Pak už se soustředila na dění na pódiu, kde Whitfield potřásal rukou jasnovidci jménem Arjun Bahl, jenž mířil na stáž na ministerstvu vnitřní bezpečnosti.

Studenti i učitele zdvořile zatleskali. Whitfield pokračoval: „A na závěr musím pogratulovat Christine Federicové k umístění v řadách CIA.“

Teddy se rozhlédla po hledišti a hledala Christine. Všichni tleskali, ovšem po chvilce se sálem rozezněl vzrušený šepot. Whitfield ješte jednou vyvolal Christine jmenem, ale ona nikde. Christine Federicová se po svátcích nevrátila. Zrovna jako Brett Evans. Teddy ztěžka polkla, protože věděla, co všechno mají ti dva společného. Mrtvi rodiče. Ukradené vzorky z laboratoře. Iména na seznamu.

Ti dva a ona.

KAPITOLA DVACATA SEDMA

Po slavnostním zahájení semestru se studenti měli dostavit do místnosti 203 ve Fort McDowell. Teddy tiše stála v hloučku nezvykle hlučných rekrutů, kteří spolu vzrušeně diskutovali. Dara se pohupovala na patach a čekala, az se dostanou k východu z posluchárny

„Tak o co jsem přišla?“ zeptala se Teddy.

„Budeme mít novou přednášku,“ řekla Dara. „Whitfield to oznámil hned na začatku.

Tou dobou, kdy Teddy trčela v kartotéce. S Nickem. „A jakou?“

„Něco o kriminalistice,“ řekla Dara. „Prý budeme řešit skutečné případy. Asi bychom si měly pořídit černé brýle nebo tak něco.“

Po měsících psychických cvičení s Dunnem, překážkových drah seržantky Boydové, přednášek z forenzní vědy a Clintových výkladů o empatii je tedy konečně čekala opravdová detektivní práce. Jenže Teddy už z toho nebyla ani trochu nadšená. Pořád musela myslet na to, že se Christine nevrátila do školy. Pro ostatní to možná byla jen shoda okolností.

„Jo,“ dodala Dara, „a taky nám Boydová poreferovala o vyšetřování té krádeže v minulém semestru.“ Údajně se došlo k závěru, že žádné další okolnosti nenaznačují zločinný úmysl, škola prý takový incident nebere na lehkou váhu, ale nepodezírá nikoho ze studentů, že by se na něm podílel. A tak bylo rozhodnuto zvýšit zabezpečení laboratoře a zavést elektronické karty (což znamena

lo: Sbohem, internete!). Ale Teddy takovému vysvětlení nevěřila. Nemělo by si vedení školy dělat spíš větší starosti, pokud za krádeží vzorků krve byl někdo zvenčí?

Následovala své spolužáky ven ze sálu a nahoru do místnosti 203. Vyučující ještě nedorazil, ale na stolku u tabule se tyčil vysoký stoh učebnic s titulem Kriminální profilování: Úvod.

„Ví se vůbec, kdo to bude učit?“ zeptala se Dara.

„Profilování zločinců? Nejspíš Corbett,“ usoudil Zac Rogers.

Ostatní souhlasně přikyvovali, ale Teddy si byla celkem jistá, že se mýlí. Na institut přišel nový styčny důstojník z FBI a ona by se klidně vsadila, že se co nevidět objeví ve dveřích.

Když se tak stalo, všichni její spolužáci zpozorněli. Jen ona se hrbila nad stolkem a vyhýbala se mu pohledem.

„Jsem zvláštní agent FBI Nick Stavros,“ řekl. „Někteří z vás už mě znají.1 Při těch slovech se zadíval přímo na Teddy, která si založila ruce na prsou a sklouzla na židli ještě o něco níž.

„Tenhle kurz bude pro mnohé z vás prvním setkáním s prací FBI. Ale pro mě to není poprvé, co budu pracovat s jasnovidci. Možná nebude od věci vám vysvětlil, jak jsem se dostal na Whit- field.“

Zapjal svůj počítač a spustil prezentaci. Na plátně za ním se ODjevila fotografie. „Tohle je Nogales v Arizoně,“ řekl Nick. „Leží u hranic s Mexikem, asi dvě a půl hodiny na jih od Phoenixu.“ Na snímku bylo vidět jen malé městečko v poušti, dlouhá rovná asfaltka a nízké kopce kolem.

Nick stiskl klávesu a objevil se další obraz. Tělo mladé ženy, úplně bledé, bez krve. Teddy se na to nechtěla dívat. I mnozí z jejích spolužáků se odvrátili.

„Naši první oběť našli dva nezletilí chlapci, kteří si vyrazili na projížďku na čtyřkolkách. Žádné doklady ani poznávací znamení. Její popis - šestnáct až dvacet let, metr šedesát tři, pětapadesát kilo, Hispánka - neodpovídal žádné hledané osobě.“

Nick se otočil ke studentům. „Za normálních okolností by to byl prípad pro místní policii. Ale ta žena byla nalezena na federální půdě, a tak mě tam poslali, abych vedl vyšetřování “

Další snímek. Detailní pohled do tváře oběti. „Kancelář šerifa poskytla médiím tuhle fotku a doufala, ze se někdo ozve. Nic. A pak se objevila tahle žena.“

Následující obrázek vypadal jako záznam z kamery v policejní výslechové místnosti. Nick stál na jednom konci dlouhého stolu, u kterého seděli dva uniformovaní policisté. Proti nim seděla stará shrbena Korejka s barevným šátkem přes ramena.

„Hye Kimová,“ řekl Nick. „Neuměla anglicky, takže jsme sehnali tlumočníka. Tvrdila, že je jasnovidka. Neznala jméno oběti, ale vypověděla, že ji ona i mnozí další navštěvován v jejích snech.“ Nick zvedl ze stolu list papíru, který vypadal jako kopie oficiálního vyšetřovacího spisu. „Tohle je doslovný přepis: ,Na ty ženy, a je jich hodně, dohlíží Panna a střeží je psi.‘“

Teddy se znovu zadívala na snímek z vyšetřovací místnosti. Oba policisté se tvářili znuděně. Z Níckova postoje vyzařovala netrpělivost. Ruce měl založené na prsou, byl celý napjatý a zatínal zuby.

„Pustil jsem paní Kimovou z hlavy. Naprostá ztráta času,“ řekl Nick. Pak odhodil spis na stůl. „Je celkem běžné, že na policejní stanici chodí lidé, kteří mají, slušně řečeno, o kolečko víc. Něco uv.dí v televizi nebo si přečtou v novinách a usmyslí si, že o tom případu něco vědí. Předpokládali jsme, že paní Kimová je jedna z nich.“

„A co se stalo pak?“ zeptala se Jillian.

„Zpočátku nic,“ pokračoval Nick. „Ale pak byly v poušti, jen kousek od místa nálezu první oběti, objeveny další dvě neidentifikovatelné mrtvé ženy.“

„Sériový vrah?“ nadhodil Jeremy.

„To jsme nevěděli. Jasné bylo jen to, že řešíme něco většího. Vrátil jsem se do Phoenixu a šel na pivo s jedním kolegou, který byl starší, zkušenější a o hodně chytřejší nez já. Víte, co mi poradil?“

„Dat na Hye Kimovou,“ zkusil to Pyro.

Nick se na něj zadíval. „Přesně. Chlap, kterého jsem respektoval, mi řekl, abych dal na jasnovidce. Nemohl jsem tomu uvěřit. Nechci se nikoho z vás dotknout, ale tehdy jsem si myslel, že všichni jasnovidci jsou podvodníci.“ Potřásl hlavou „Ale neměl isem žádné jiné vodítko, tak jsem se na výpověď paní Kimové podíval ještě jednou.“ Nick posunul prezentaci o snímek dál a na plátně se objevil prepis slov paní Kimové. Na ty ženy, a je jich hodně, dohlíží Panna a střeží je psi.

„Ti psi,“ řekla Jillian a naklonila se dopředu, jako by se snažila zachytit myšlenky těch zvířat.

„Ne každý rozumí psí řeči, Jillian,“ usadil ji Ben Tucker.

Cela třída se rozesmála a Jillian zrudla. „Mohl jste třeba začít pátrat v oblastech, kde byla velká koncentrace psů,“ navrhla rozpačitě.

„Kostely,“ navrhl Ben. „Tam bych začal já.“

„Ano. To přesné mě taky napadlo. Začal jsem objíždět kostely v okolí. Prověřoval jsem si kněze, kazatele a faráře. Nic.“ Nick se otočil na Jillian. „A pak jsem zkusil ty psy. Množné číslo. Vyhledal jsem si cvičaky, chovné stanice a veterináře - a tam se na mě usmálo štěstí.“

Znovu stiskl klávesu a objevil se snímek moderní stanice Nápis nad vchodem hlásal: Zvířecí útulek okresu Santa Cruz. Na dalším snímku, pořízeném z jiného úhlu a větší vzdálenosti, zahledla Teddy o kousek dál malý kostelík se sochou Panny Marie, která s otevřenou náručí vítala věřící před vchodem. „Pamatujte si, že pri detektivní práci nikdy nesmíme žádnou informaci předem zavrhnout jako shodu náhod.“

Nick ukázal na polorozpadlou budovu z vepřovic asi tři čtvrté kilometru od silnice, zhruba na půli cesty mezi kostelíkem a útulkem. „Náš pachatel pašoval přes hranice lacinou pracovní sílu z Mexika, převážně ženy. Nekteré z nich tu cestu nepřežily.“

Otočil se ke studentům. „Všechno to tam bylo, kdybych jen nebyl líný si to poskládat dohromady. Další dvě ženy zemřely, protože jsem pam Kimovou zpočátku nebral vážné. Ty dvě budu mít do smrti na svědomí.“

V místnosti zavládlo ticho. Nick si odkašlal a pokračoval dál. „Rád bych řekl, že od té doby pro mě každý jasnovidec, se kterým jsem se během vyšetřování setkal, byl přínosem. Ale nebyla by to pravda. Bohužel stále platí, že většina údajných jasnovidců, kteří FBI nabízejí svou pomoc, jsou opravdu pouze šarlatáni.“

Až do té chvíle Teddy před Nickem uhýbala očima, ale teď se zahleděla přímo na něj. „Jestli si to myslíte,“ zeptala se, „tak co děláte tady?“

Zamyšleně se na ni zadíval. „Když mi Clint Corbett pověděl o programu školení jasnovidců, který by mimochodem vytlačil všechny ty šarlatány, chtěl jsem být u toho. Protože z vlastni zkušenosti vím, že spolupráce s jasnovidci může zachraňovat lidsko životy. ‘

Teddy ho v tu chvíli chtěla nenáviděl, ale bylo zřejmé, že mu na jeho práci záleží. Chtěl pomáhat lidem. A navíc vypadal božsky, což jí došlo, když si vjel rukou do vlasů. „Podívejte, já nemám nejmenší ponětí, jak vy všichni děláte, co děláte. Pro průměrného poldu je to dost děsivé. A upřímně řečeno, my poldové nemáme zrovna v lásce lidi, kteří toho vědí víc než my a dělají z nás pitomce.“ Rozpažil ruce dlaněmi vzhůru. „Ale co na to říct? Smůla! Nezbývá než odložit vlastní ego stranou a začít spolupracovat.“ Teddy věděla, že taková slova udělají na její spolužáky velký dojem. Většina z nich, přinejmenším ze Zmetků, si mimo zdi institutu připadala jako podivíni, na které se „normální“ lidé dívají skrz prsty. Vyrůstali s vědomím, že to, čím jsou výjimeční, musí před ostatními tajit. A najednou se tu objevil zvláštní agent FBI Nick Stavros, který jim tvrdí, že díky svým schopnostem mohou zachraňovat životy. A oni vlastně nic jiného nechtějí - proč by tu jinak byli a prali se s těžkými úkolv a nelidským mučením ser-

žantky Boydové? Vždyť ani Teddy samotnou neodradilo od dalšího studia na Whitfieldu šokující zjištění, že na ni Clint s Nickem udělali boudu, aby ji sem dostali. Byla rozčílená, to ano. Přestala jim věřit, to každopádně. Ale i přes to všechno zůstala.

„Tak fajn,“ řekl Nick a všichni se probrali ze zamyšlení. „Skutečné případy. Jdeme na to.“

Vrátil se k počítači a spustil novou prezentaci. Snímek chatrče v poušti vystřídala tvář pohledného mladíka v pytlovitých kraťasech a tričku. Byl štíhlý a šlachovitý, měl rozcuchané, sluncem vybledlé hnědé vlasy a rošťácký úsměv.

„Corey McDonald,“ řekl Nick. Chvilku se na snímek díval, pak se otočil zpátky ke studentům. „První dojmy?“ zeptal se. „Plácněte to první, co vás napadne.“

Odpovědi se lišily. Sportovní. Přitažlivý. Mladý. Bohatý. Z Kalifornie.

„Zajímavé. Posluchárna plna jasnovidců, a ani jeden z vás ne- řekl ,vrah‘.“ Přepnul na další obrázek, kde tentýž mladý muž stál v oranžové vězeňské kombinéze.

„Kdo řekl ,z Kalifornie'?“ zeptal se Nick.

Přihlásila se Kate. „Měla jsem pocit, jako by žil blízko u vody, písku, pláží. Takže Kalifornie.“

„Corey McDonald chodil na Státní univerzitu San Jose. Stejně jako ona." Na dalším snímku byla pohledná brunetka s velkýma hnědýma očima. „Marlena Hydenová." Nick se znovu obrátil na studenty. „První dojmy."

„Mrtvá,“ řekla Liz prostě.

Nick zaklapnul počítač. „Corey McDonald, devatenáctiletý hoch s čistým trestním rejstříkem, byl usvědčen z vraždy své bývalé přítelkyně Marleny Hydenové On sám i jeho rodina ovšem tvrd , že je nevinný. A přesně od toho jste tu vy.“

Nick se rozhlédl po jejich tvářích. „Odvolací soud bude přesně ode dneska za tři měsíce projednávat McDonaldův případ. Rozdě-

lite se na dvě skupiny a provedete psychickou analýzu celého případu. Pak se mnou po jednom zástupci z každé skupiny navštívíte Coreyho v San Quentinu a dostanete příležitost ho vyslechnout. Hledejte cokoli, co bylo během prvního procesu opominuto. Ten případ vzbudil velkou pozornost médií, a tak vznikl značný tlak na to, aby byl co nejrychleji uzavřen. Pokud vyšetřovatelé nebo prokuratura udělali nějakou chybu, zkuste nás nasměrovat ke skutečnému pachateli.“

Rozhlédl se po místnosti. „Obě skupiny dostanou stejné informace, ale v podstatě je to závod s časem -as druhým týmem. Pokuste se najít chybějící dílky skládačky a učinit zadost spravedlnosti.“

Henry už si něco špital s Kate. Přestože Teddy a Kate po tom prvním pokusu složit pololetní zkoušku uzavřely dost efektivní spojenectví, bylo Teddy celkem jasné, jak to rozdělování do skupin dopadne. Zmetci proti Alfám. A Alfy mezi sebou měly jednu vědmu, dva jasnovidce, telepata, člověka, kierý přijímal zprávy prostřednictvím snů, a médium. Zmetci měli potrhlou holku, která občas dokázala předpovědět něčí smrt, ještě potrhlejší holku, která dokázala komunikovat se zvířaty (ovšem, pravda, se živými i mrtvými), holku tak zatěžovanou svou schopností vnímat cizí emoce, že se předne- dávnem duševně zhroutila, rošťáka, který dokázal zapalovat věci, rozpačitého psychometra, a nakonec Teddy, která své vlastní schopnosti sotva ovládala. Tak která skupina asi vyhraje tentokrát?

„Za vyřešení případu je ovšem i odměna,“ dodal Nick. „Kromě uspokojení z toho, že pomůžete spravedlnosti, čeká nejlepšího člena vítězného týmu soukromá prohlídka pracoviště FBI v San Francisku.“

Taková odměna byla Teddy srdečně ukradená. Chtěla vyhrát, protože už ji nebavilo proti Alfám pořád prohrávat, a hlavně měla příležitost udělat něco důležitého.

Dara se přihlásila. „Kdy začneme?“

„Hned.“

KAPITOLA DVACATA OSMA

Zmetci strávili dva zdánlivě nekonečné týdny studiem obsáhlého vyšetřovacího spisu. Nikdo z nich nedostal žádné znamení z astrální roviny, a tak se rozhodli, že se budou držet té fyzické a pokusí se z ní vytěžit maximum.

Základní fakta byla daná: Tělo Marleny Hydenové objevil náhodný běžec v mokřadech nedaleko lesní stezky asi třicet kilometrů od Státní univerzity San Jose. Tělo bylo ve vodě tak dlouho, že koroner nedokázal s jistotou stanovit příčinu smrti. U soudu vypověděl, že podle modřin kolem krku byla Marlena pravděpodobně uškrcena, ale že pro to neexistují jednoznačné důkazy. Ideální případ pro jasnovidce.

Ze spisu studenti vyrozuměli, že Corey byl odsouzen na základě tří věcí: Měnil výpověď o tom, kde byl během noci, kdy Mar léna zmizela, v jeho autě se našly nepřímé důkazy a spolubydlící z koleje vypověděli, že se s Marlenou krátce před její smrtí pohádali. Prokuratura prezentovala celý případ jako zločin z vášně. Osudného večera podle nich Coreymu jednoduše přeskočilo a Marlenu uškrtil.

Teď potřebovali - a Teddy si nedokázala představit, že by se bez toho pohnuli z místa - sami prozkoumat důkazy.

Nick jim vysvětlil, že po vynesení rozsudku soud v některých případech umožňuje novinářům a dalším zájemcům seznámit se s předměty doličnými. Sám zavolal na soud a dlouho na ně tlačil, až tuhle možnost vyjednal. Když rekrutům rozdával rukavice, va-

roval je, aby důkazy nekontaminovali, ale o tom poslouchali na přednáškách z forenzní vědy celý zimní semestr.

„Nic, co tady objevíme, stejne nelze předložit jako důkaz před odvolacím soudem,“ řekl pak. „Ale může nás to dovést k novým důkazům, které by předložit šly,“

Každý tým dostal dvě hodiny na to, aby pod Nickovým dozorem důkazy prozkoumal. O pořadí rozhodl hod mincí, který vyhrály Alfy (údajně zcela spravedlivě, ale Teddy trochu podezírala Kate, že výsledek znala s předstihem), takže Zmetci si museli počkat.

Už předem věděli, co mezi důkazy uvidí: nůž z Coreyho krabice na rybářské náčiní; fotografii sedadla spolujezdce v jeho autě; vlákna nalezena uvnitř vozu; rezidua Marleniny krve; Marleninu rtěnku, sluneční brýle a gumové žabky, vše nalezené v Coreyho autě; další fotky vlasů, otisků prstů a vzorků vláken z oblečení, nalezených ve voze, v Coreyho a v Marlenině pokoji na koleji a přímo na Coreyho těle; láhve od piva z odpadkového koše před kolejí se stopami Coreyho a Marleniny DNA.

Kromě důkazů dostal kazdy tym vzorky Coreyho a Marleninych vlasů a oblečení a také od každého z nich nějakou drobnost, která jim byla blízká - ty věnovaly jejich rodiny ve snaze napomoci vyšetřování. Od Marleny to byl stříbrný prsten s duhovým měsíčním kamenem. Od Coreyho výtisk Romea a Julie, který měl rozečtený, když ho zatkli, což Teddy připadalo tragické i ironické zároveň.

Problém byl v tom, že vize jasnovidců nepřicházely jen tak na povel - přinejmenším u Zmetků ne. Všichni si to uvědomili, kdvž je Nick konečně zavolal do knihovny, aby si sadu předmětů dolič- ných prohlédli.

„Z toho nože mám špatný pocit,“ řekla Jilhan a upustila ho na stůl, sotva ho vzala do ruky. „Způsobil spoustu smrtí.“

„Jo, ale rybích. Jediná krev, která se na něm našla, byla rybí,“ řekl Pyro. „Jen proto, že policie našla nůž, to ještě nemusí být vra-

žedná zbraň. A ve zprávě koronera není ani zmínka o tom, že by na těle bylo něco jako bodne rány.“

Přestože neměl žádné použitelné psychické schopnosti, ukázal se Pyro jedním z nejpřínosnéjšich členů jejich týmu, protože jako bývalý policajt toho o vyšetřovacích postupech věděl víc nez všichni ostatní dohromady.

„K čemu tohle všechno?“ zeptal se Jeremy a odsunul se od stolu. Všichni potají doufali, že zrovna jemu jako psychometrikovi postačí sáhnout si na Marlemny či Coreyho osobni věci a celý případ rozlouskne. Ale ani jeho schopnosti se nedaly zapnout, kdy si usmyslel.

„Potřebujeme najít něco, od čeho bychom se mohli odrazit, až dojde na ten rozhovor v San Quentinu,“ řekla Jillian.

„Vsadím se, že Alfy už to rozlouskly,“ povzdychla si Dara. „Možná vědí něco víc než my,“ dodal Pyro.

„Anebo možná spolupracují jako tým,“ nadhodila Teddy, „místo aby se hašteřili jako my.“

Rozhlédla se po svých spolužácích. Pyro se tvářil, jako by nejraději někomu dal pěstí. Jeremy na tom nebyl o moc lip. Molly tiše seděla a na klíně si skladala čistý list papíru, jako by vůbec nevnímala, co se kolem m děje. Teddy si myslela, že by jim jako empat mohla osvětlit Coreyho duševní rozpoložení v době před vraždou, ale zatím z ní nevypadlo ani slovo.

„Co kdybychom si ty věci rozebrali a zkusili to chvíli každý sám?“ navrhla. Podívala se na hodinky. „Do večeře máme hodinu času. S trochou štěstí nebudeme muset lhát. až Ni... agentu Stav- rosovi povíme, že jsme trochu pokročili.“

V duchu si porád musela připomínat, že to pro ni není žádný Nick, ale agent Stavros. A nic pro ni neznamená. To si taky musela opakovat dost často.

Molly najednou zvedla hlavu. „Cože?“

Dara si povzdychla. „Promiň, nerušíme té?“

Molly schovala poskládaný papír do kapsy. Pak se usmála. „Určitě na něco přijdeme, když budeme spolupracovat.“

Pyro vstal a z konečků rukavic se mu kouřilo. „Jenom už, proboha, někdo něco udělejte.“

„No jo, ty tady asi nebudeš moc platný,“ poznamenal Jeremy a sáhl po výtisku Romea a Julie.

„Všichni jsme podráždění,“ zkusila to Teddy ještě jednou. „Ale nemuseli bychom si to vybíjet jeden na druhém.“

Popadla pár fotek a uklidila se s nimi ke stolku v odlehlém koutě knihovny. Pohodlně se usadila a byla ráda, že je chvilku o samotě. Jenomže neuplynula ani minuta a Molly se posadila jen kousek od ní.

Teddy měla dřív pocit, že ji docela dobře zna, ale teď už si nebyla tak jistá. Ta dívka, se kterou se před pár měsíci dala do řeči na trajektu, byla úplně jiná než ta, která se nabourala do Eversleyho počítače, anebo ta, která ji napadla během pololetní zkoušky, anebo ta, která se po svátcích vrátila na Whitfield a chovala se jako stepfordská panička. Připadalo jí, že Molly vůbec není sama sebou. V duchu si tiše zanadávala. Když byla ve Vegas a protloukala se na vlastní pěst, byl její život o tolik snazší. Lidé, které potkávala v kasinech, jí byli srdečně ukradení. Nemusela se každou chvíli bavit o pocitech. Zatracený Clint a jeho hodiny empatie.

„Hele,“ začala potichu, „jsi v pořádku?“

„Jenom jsem unavená,“ řekla Molly a usmála se. „To ty nové cviky.“

„A stojí to za to?“ zeptala se Teddy. „Ja vím, že ti pomáhají vytěsnit pocity ostatních lidí, ale tak nějak mi připadá, že ti pomáhají i od těch tvých.“

Molly se na ni překvapeně zadívala. „Jak to myslíš?“

„Zdá se mi, že jsi úplně mimo. K tomu případu jsi zatím ne- řekla ani slovo...“

„Jsou i důležitější věci než ten prípad, Teddy.“

„Ale o ten prípad vůbec nejde,“ povzdychla si Teddy. „Hele, Jeremy mi řekl, co se tu stalo minulý školní rok.“

Molly se kousla do rtu. „Snažím se začít s čistým štítem. Jako ty.“ „Ale stojí to za to, abys riskovala vlastní zdraví?“

„Já...“ začala Molly.

Teddy zírala na vybledlý modrý koberec a snažila se najít ta pravá slova. Nevěděla, jak vyjádřit, co cítí. Starosti o kamarádku, to především, ale taky zklamání a možná i trochu podezření Před pár měsíci by se ani nemusela snažit a Molly by to z ní všechno vyčetla.

Přerušilo je typické chrastění kovových náramku a mezi regály plnými knih se objevila Dara. „Pojďte rychle,“ řekla. „Jillian něco ma.“ Jillian se skláněla nad stolem a v obličeji byla bledá jako stěna. Pyro stál vedle ní, ruce natažené, aby ji zachytil, kdyby se začala kácet.

„Navlékla si na prst ten Marlenin prsten, a pak... tohle,“ řekla Dara.

Jillian zalapala po dechu, jako kdyby právě dokončila jednu z opičích drah seržantky Boydové. Ruce jí vystřelily ke krku. ale tam jako by zaťala prsty do něčeho neviditelného. Vysokým, tichým hlasem, který vůbec nezněl jako ten její, zašeptala: „Nemůžu dýchat.“

Teddy k ní přiskočila. „Musíme...“

Pyro ji chytil za ruku, dřív než stačila Jillian probrat z transu. „Marlena nemůže dýchat,“ řekl. Pak se zadíval na Daru. „Myslíš, že se jí můžeme ptát?“

Dara přikývla. „Jednou jsem něco podobného viděla u babičky.“ Pyro se k Jillian naklonil a řekl: „Chtěli bychom ti pomoct, Marleno. Kývni hlavou, jestli souhlasíš.“

Jillian zalapala po dechu. Zdálo se, že se opravdu dusí.

„Někdo tě uškrtil,“ pokračoval Pyro. „Byl to Corey?“

Jillian obrátila oči v sloup. Celá se třásla a dýchala rychle a mělce.

„Byl to Corey?“ zeptal se Pyro ještě jednou.

Jillian přestala dýchat.

ľeddy se k ní vrhla a popadla ji za ramena. Odhrnula jí plavé kadeře z krku a přitiskla na něj dva prsty, aby jí zkontrolovala puls. Ucítila slabé údery srdce a chvíli čekala. Pak Jillian otevřela oči a zhluboka se nadechla.

„To jsem usnula nebo co?“ zeptala se.

Pyro jí položil ruku na rameno. „Dobrá práce, Jillian. Právě ses spojila s Marlenou.“

„Opravdu?“

Po každém kroku vpřed jako by přišel krok nazpátek. Jistě, Jil lián se spojila s Marlenou, ale vlastně jim to vůbec nepomohlo. Když jim Nick sdělil zadání, měla Teddy pocit, že to bude celkem přímočará práce. Sledovat stopy, najít pachatele. Ale čím víc zkoumali fakta, tím bylo všechno nejasnější.

Nervózně se zadívala na Jillian a pak na ostatní Zmetky. „Tak že teď víme jistě, že Marlena byla uškrcena. A tím si ani koroner nebyl úplně jistý. Takže něco máme,“ řekla.

Nick, který seděl v koutě knihovny a pozoroval je, krátce přikývl. „Pro dnešek stačí. Vraťte všechny důkazy na stůl.“

Podobně to pokračovalo i další den, kdy se Zmetci v atili do knihovny, aby si znovu prohlédli důkazní materiál. Tentokrát se zase rozdělili a každý si z předmětů doličných vybral něco nového . Zanedlouho Teddy vzhlédla od svého stolku a spal řila Jeremy- ho, jak nad ní tiše stoji a spokojeně se usmívá.

„Něco mám,“ řekl a hodil výtisk Romea a Julie přes její fotografie.

„Co?“ zeptala se.

„Neudělal to,“ řekl Jeremy. „Corey je nevinný.“

„Jak to víš?“ ozvala se Jillian. Všichni ostatní se kolem nich rychle shromáždili.

„Držel jsem tu knihu v ruce už minule, ale neměl jsem z ní jasnou představu o Coreym; to, co jsem viděl, bylo nějak pomotané. Tak jsem si ji dneska prolistoval stránku po stránce. Protože kouknete na Jillian - ta do toho šla taky naplno, ne? Přečetl jsem si každou poznámku vepsanou na okraji. Žádné vize jsem z toho neměl, to ne, ale získal jsem úplně jasný pocit: ten, kdo ty poznámky psal, určitě nikoho nezabil.“

Teddy se opřela a mlčky se pokoušela to zpracovat. Dara se onlédla na Jillian. „Tak co myslíš? Ty ses spojila s Marlenou. Je to tak, jak říká Jeremy?“

Jillian zamyšleně nakrčila obočí a kousla se do spodního rtu. „Nejsem si jistá. ]a vím jen to, jak zemřela.“

„No, já jsem si jistý,“ poznamenal Jeremy. „Takže teď musíme zjistit, kdo ji zabil.“

Pyro se ušklíbl. „Máš pocit, jo? No fajn. Jestli chceme dokázat, že je nevinny, musíme sestavit jeho časovou osu. Prověřit, že má neprůstřelné alibi. To totiž jeho advokát u soudu nedokázal. A kvůli tomu ho porota nakonec shledala vinným. Měli bychom si znovu projít jeho fotky z Facebooku z te noci.“ Pyro zalistoval v papírech, na kterých byla zachycena Corevho aktivita na sociálních sítích v době bezprostředně před Marleninou vraždou, včetně jeho fotky, na kteié vypadal jako úplně normální slušný student vysoké školy. Kšiltovka s logem UCLA Bruins, roztrhané džíny, bila košile.

„Nic víc nemáme,“ řekla Dara. „Jestli chceme Coreyho otipovat, musí stačit tohle.“

„To je na Teddy',“ usoudil Pyro.

Ani to nemusel dál rozvádět. Na závěr tohoto úkolu měl každý tým vyslat jednoho člena na cestu do San Quentinu, aby tam s Coreym osobně pohovořil. A Teddy věděla se stejnou jistotou, jako u pokerového stolu poznala, který z jejích spoluhráčů přihodí a který si přisadí, že to bude ona, koho na tenhle výlet vyšlou.

Podívala se na knihu, kterou Jeremy nechal ležet na stolku. Měla by si o Coreym zjistit co nejvíc, aby z výletu do jeho mysli vytěžila maximum. Teď mohla jen doufat, že Hollis Whitfield má rád alžbětinské dramatiky. „Počkejte chvilku,“ řekla a ztratila se mezi policemi. Našla si „S“ jako Shakespeare.

Tak to vypadá, že jsi opravdu renesanční osobnost, Hollisi.

Když Nick sbíral důkazy, aby je opět bezpečně uložil, Teddy za ním přiběhla. „Nezapomeňte na tu knihu,“ řekla a podstrčila mu úplně stejné vydání Romea a }ulie z Whitfieldské knihovny. Coreyho výtisk měla dobře schovaný v brašně.

Ten večer seděla na posteli s knihou Coreyho McDonalda na klíně. Na střední škole ji anglická literatura nikdy moc nelákala, ale teď si hru začala číst a rychle se zabrala do děje. Zvlášť ji upoutala stránka s oslíma ušima. „Prudký žár lásky prudce pohasne.“ Mnich Vavřinec promlouvá k Romeovi. Tahle pasáž byla v knize zakroužkovaná. Teddy se zachvěla. Že by Corev tušil, jak to s nimi dopadne? Poznámky načmárané tužkou i propiskou na okraji stránky. Podtrhané věty. Na konci poznámky k sepsání eseje. Možná že kdyby dokázala zjistit, jak ten kluk uvažuje, dokázala by se pak lip zorientovat v jeho myšlenkách a vzpomínkách. Chtěla totiž najít jeho vzpomínku na tu osudnou noc.

Usnula s knihou na břiše. Už od pololetní zkoušky se jí zdávalo o tom žlutém domku, ale kdykoli ve snu vzala za kliku, oprýskané zelené dveře byly zamčené. A když okny nahlížela do tmy uvnitř, zdálo se jí, že nikdo není doma.

I dnes ten sen začínal úplně stejně jako pokaždé. Ale když Teddy vyšla po schodech na verandu, všimla si, že na podlaze leží střepy. Jedno okno bylo rozbité a dveře otevřené dokořán. Vešla dovnitř.

Jestli to tam dřív vypadalo, jako by se někdo chystal odstěhovat, teď byl dům úplně opuštěný. Malý stolek ležel převrácen'

na zemi, fotka Clinta a jejích rodičů byla pryč. Teddy procházela místnosti a hledala v nich..., sama nevěděla co, prostě cokoli. To, že se dnes v noci dostala dovnitř, přece nebyla náhoda.

Zastavila se v ložnici po levé straně chodby. Prkennou podlahu pokrýval prach, všechny kouty zdobily pavučiny. Další slepá ulička. Vrátila se ke vchodu a na chvilku se zastavila ve dveřích. Narovnala stolek, a při té příležitosti zahlédla kus papíru, kterého si předtím nevšimla. Byl pomačkaný, ale něco na něm bylo napsáno. Modrým inkoustem a hodně skloněným, rozmáchlým rukopisem. Teddy vzala papír do ruky.

Buď opatrná.

Posadila se na posteli a knížka jí spadla na zem. Když se sklonila, aby ji zvedla, všimla si kusu papí ru, který z ní vypadl. Modrý inkoust. Rozmáchlý rukopis. Lístek, který viděla ve snu. Jak se do té knihy dostal? A jak to, že si ho nevšimla dřív?

KAPITOLA DVACATA DEVATA

Rozhovor s Coreym McDonaldem se nezadržitelně blížil - tři měsíce, pak dva, pak jeden -, ale jinak šel život na Whitfieldu dál jako obvykle. Zmetci přežívali kruté a vynalézavé mučení, které jim chystala seržantka Boydová, trénovali v hodinách profesora Dunna, chodili na přednášky o policejních procedúrach, střelných zbraních a forenzní védě. Jen jeden předmět Teddy vynechávala - Úvod do empatie.

Rozhodla se, že ve volném čase bude trénovat teleKinezi. Pokroky se dostavovaly jen pomalu a stály ji spoustu úsilí. Jak se ukázalo, za své dosavadní úspěchy na tomto poli - ty dveře a vinnou sklenku generála Madduxe - vděčila silným emocím, konkrétně vzteku. Jestli chtěla Clintovi dokázat, že se v ní mýlil, musela své pocity nějak zkrotit.

Už dokázala poslat pingpongový míček vzduchem přes celou prázdnou posluchárnu ve Fort McDowell, ovšem to by dokázal i průvan. A teď se nově pustila do nelítostné soutěže v zíraní s kancelářskou svorkou. Jestli se má naučit odklonit letící kulku, bude se muset popasovat s kovovými věcmi.

Krůček po krůčku.

Po jednom zvlášť únavném cvičení se Teddy vrátila do pokoje, hodila brašnu na podlahu a popadla osušku v naději, že se před večeří stihne osprchovat. Ale Jillian měla jiné plány.

Seděla na okraji Teddyiny postele. „Dneska jsi na hodině profesora Corbetta propásla opravdu zajímavou přednášku,“ řekla.

„Budu si od tebe muset půjčit poznámky,“ řekla Teddy, když si rozvazovala tkaničky.

Jillian vstala. „Bože, ty jsi taková herečka.“

„Prosím?“

„Clint ti přestal dávat lekce, protože si myslí, že by sis mohla ublížit, a ty se urazíš a děláš, jako by se nic nestalo, místo aby sis s ním o tom promluvila... nebo to probrala aspoň třeba se mnou.“

Teddy pokrčila rameny v naději, že když dál vydrží dělat, že se nic nestalo, Jillian jí dá pokoj.

„Dávala jsi na hodinách empatie aspoň trochu pozor? Všechno se netočí j< n kolem tebe Každý z nás pracuje na tom, aby ovládl svoje schopnosti. Od okamžiku, kdy jsme přijeli na Whitfield, si mě Liz dobírá kvůli tomu, že komunikuju se zvířaty. A pak, když se mi poprvé podaří spojit se s člověkem, je to zrovna holka, kte rou někdo uškrtil. Byla jsem k smrti vyděšená. A ty ses mě ani nezeptala, jak mi je.“

Teddy si nazula žabky do sprchy. Zrovna teď na tennle rozhovor neměla ani trochu náladu.

„A s Fredem to samé.“

S Fredem? V jejich ročníku žádný Fred nebyl...

„Můj křeček!“ Jillian mela v očích slzy. „Ten, co už brzy umře. Říkala jsem ti to, když jsem se vrátila z domova.“

Teddy vlastně nikdy dřív neměla kamarádku jako Jillian - někoho, kdo o ní věděl tolik věcí, kdo chápal i ty její pocity, které sama neuměla nebo nechtěla pojmenovat. Cítila, jak se začíná červenat. Přepadla ji úzkost, pocit, že je v pasti. Nechtěla se bavit o Jillian a jejím křečkovi. Vyměnila žabky za tenisky. „Potřebuju na vzduch,“ řekla prostě.

„Ty před lim jenom tak utečeš? Kamarádky se pohádají, Teddy. Tím dávají najevo, že jim na té druhé záleží dost na to, aby se rozčílily.“

Teddy cítila, že Jillian má pravdu, ale i tak se jí její vlastní plán zamlouval víc. Chtěla utéct co nejdál odsud, ačkoli věděla, že to na malém ostrůvku dost dobře nejde.

Desetikilometrový okruh už běhala s časem kolem hodiny, což zaručovalo, že až se vrátí zpátky, bude Jillian na večeři.

Než nastoupila na Whitfield, běhání ji nikdy nelákalo, ale teď tomu přišla na chuť. Líbily se jí výhledy z útesů nad pobřežím, kbdné zátoky, stařičké budovy a dávno opuštěné kamenolomy. Jakmile si našla svůj rytmus, její tělo se dostalo do stavu, který by se dal přirovnat k meditaci. Pročistila si hlavu a nemyslela na nic jiného než na dýchání. Ovšem ien do chvíle, kdy její samotu narušily blížící se kroky někoho dalšího. Vrhla kratičký pohled přes rameno. Nick. V prvním okamžiku ji napadlo, že přidá a uteče mu.

„Čau!“ houknul na ni Pak se objevil vedle ní, oblečeny v kraťasech a volné mikině. Tmavé vlasy měl vlhké a čelo orosené potem. Najednou vypadal úplně jinak než zvláštní agent Stavros, který vyučoval kriminální profilován^1 Dokonce nepřipomínal ani toho chlápka, se kterým byla chvíli o samote v kartotéce na studijním oddělení. Vypadal jinak, ale v dobrém smyslu. Hodně dobře. Pravděpodobně tak, jak by vypadal, kdyby zrovna vylezl ze sprchy - to bylo přesně to rozptýlení, které teď Teddy potřebovala.

„Máš chvilku?“ zeptal se.

Teddy zrudla. „O co jde?“

„Dneska mi přišlo povoleni na tu schůzku s McDonaldem. Pravděpodobně to bude už příští týden.“

Běžela dál, jen krátce se na něj zadívala pres rameno.

„Jak vám to jde?“ zeptal se.

„Máme pár vodítek,“ řekla Teddy a vzpomněla si na Jilliani- no duševní spojení s Marlenou i na to, jak Jeremy dospěl k přesvědčení, že Corey je nevinny. Ona sama bohužel od chvíle, kdy

ukradla výtisk Romea a Julie, na nic nového nepřišla. A teď jí zby val jen týden. „Koho pošlou do San Quentinu Alfy?“ zeptala se udýchaně, protože právě stoupali do strmého svahu.

„Nejspíš Kate Atkinsovou.“ 1 Nick lapal po dechu. „A předpokládám, že tvůj tým pověří tebe?“

„Proč myslíš?“

„Protože mezi nimi vynikáš.“

Zastavila se a zlomila se v pase, aby se vydýchala „Nech toho,“ hlesla, aniž by se na něj podívala.

„Čeho?“

„Toho lichoceni.“ Zvlášť po té hadce s Jillian. Chtěla být prostě chvíli sama. Nemínila se zabývat lidmi a jejich... pocity.

„Teddy...“

„Myslím to vážně, Nicku.“ Nadechla se a dlouze vydechovala.

Přikývl. „Nechci ti to komplikovat,“ řekl, zvedl ruce, jako by se bránil, a ustoupil o krok dál. „Nedělám to schválně.“

„Víš to jistě?“

„Hele, pro mě to taky není snadné. Jasné? Tohle jsi chtěla slyšet?“

„Pro začátek.“

„Jde o to, že se musíme naučit nějak spolupracovat. A dokud tady učím a ty tady studuješ...“

„Je naš vztah čistě profesionální,“ dokončila za něj.

„Rád bych si myslel, že můžeme být i kamarádi,“ řekl.

Pozorovala krůpěj potu, jak mu sklouzla po krku a zmizela ve výstřihu A niž by chtěla, začala si představovat zbytek její cesty po hrudi, břiše...

Sama sobě dnes dokázala, že neumí být dobrou kamarádkou. Najednou zalitovala, že utekla, když se jí Jillian začala ptát na Clinta. Měla zůstat a pohadat se, přestože by to nebylo nic příjemného. Umínila si, že příště to tak udělá.

„Tak dobre,“ souhlasila. „Budeme kamaradi.“

„A jako kamarád,“ ozval se Nick. když se znovu rozběhli, „bych si s tebou chtěl promluvit o tom, proč nechodíš na Corbet- tovy přednášky.“

A je to tady zase.

„Příště už půjdeš, jo?“

„Fajn,“ odsekla Teddy. „A dost řečí. Běžíme.“

Nick se usmál a na tvářích se mu objevily ty vražedné dolíčky. Teddy si tiše odfrkla. „Tak uvidíme, jestli mi stačíš, kamarádko.“

I kdybych měla vyplivnout plíce, pomyslela si Teddy a pridala.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Týden uplynul nečekaně rychle. V den, na který připadla cesta do San Quentmu, se Teddy ráno zastavila na studijním oddělení, aby si vyzvedla propustku z ostrova, ale sekretářka ji kromě toho předala ještě vzkaz. „Profesor Corbelt s vámi chce mluvit, než odjedete.“

Teddy se s obavami podívala na hodiny nad jejím stolem.

„Ví, že vyrážíte v devět hodin,“ uklidnila ji sekretářka. Bylo 8:51.

„Děkuje,“ řekla Teddy a rozběhla se o dvě patra výš do Clinto- vy kanceláře. Dnes ji čekal prozatím nejdůležitější den její jasnovidecké kariéry a nechtěla dopustit, aby se kvůli Clintu Corbetto- vi opozdila.

Poslední dobou se Clintovi - velmi mírně řečeno - vyhýbala. Nikomu neuniklo, že přestala chodit na jeho úvod do err.patie. Kromě zdvořilého pozdravu, když na něj náhodou narazila někde na chodbě, s ním od pololetní zkoušky nepromluvila ani slovo. Jak se blížila k jeho kanceláři, žaludek se jí svíral víc a víc. Ujistila se, že její zeď je na svém místě, a pro jistotu ji posílila další dávkou energie. Pak zaklepala.

„Dále!“

Uvnitř bylo všechno při starém. Všude samé knihy, psací stůl pokrytý stohy dokumentů, na tabuli v koutě nějaká záhada, která stále čekala na vyřešen', I těžítko ze šroubu zalitého ve skle - šroubu, který, jak už Teddy věděla, pocházel ze Sektoru 3 - bylo na svém místě.

„Chtěl jste se mnou mluvit,“ začala Teddy.

Odložil složku, kterou studoval, a zadíval se na ni. „Slyšel jsem, že dnes vyrážíš s agentem Stavrosem a Kate do San Quenti- nu. Předpokládám, že se chystáš použít astrální telepatii, aby ses dostala do McDonaldovy mysli.“

Takže to bude čistě o studiu. Ani slovo o tom, co se mezi nimi stalo. Tomu se Teddy dokázala přizpůsobit. „Ano.“

„Jsi na to připravená?“

Teddy zaťala pěsti a snažila se na sobě nedat znát, co cítí. Chtěla Clintovi dokazat, že má své emoce pod kontrolou. Kdyby měla odpovědět podle pravdy, necítila se připravená. Ale pokud měli porazit Alfy a pomoct Coreymu a Marleně, musela se o to aspoň pokusit.

Zmetci od studia předmětů doličných žádného velkého pokroku nedosáhli. Poté, co se Jillian podařilo navázat spojení, už nepochybovali o tom, že Marlena byla uškrcena, a z Jeremyho psy- chometrie vyplývalo, že Corey je nevinný. Teddy od chvíle, kdy se ji podařilo zaměnit knížky, snad desetkrát přečetla Coreyho Rumea a Julii a její spolužáci doufali, že když dokáže proniknout do jeho hlavy, najde pomocí jeho vzpomínek nové důkazy, které Coreyho očistí - vytvoří mu neprůstřelné alibi a snad i ukážou na jiného podezřelého. Pak se budou moct soustředit na usvědčení skutečného vraha.

Spoléhala se na to, že jí pomůže Clintova strategie paměťového paláce. Bála se totiž, že se v Coreyho mysli ztratí a promarní vzácné minuty, které při setkání s ním bude mít. Když pronikla do Mollyiných vzpomínek, viděla jen náhodné výjevy. Techniku paláce nikdy nezkoušela u nikoho jiného než u Clinta. Stejně tak se nikdy nepokoušela vyhledat konkrétní vzpomínku. Nevěděla, jestli se jí podaří s pomocí toho, co o McDonaldovi ví, vytvořit pevnou strukturu. Prstem přejela po hřbetu Romea a Julie, které si ráno pro štěstí vzala s sebou do batohu.

Z Coreyho poznámek v knize poznala, že to je chytrý a přemýšlivý mladý muž. Byl bystrý. A bylo zřejmé, že Marlenu miloval. Podtrhl si snad každou zmínku o Julii. Ke slávnemu monologu o prvním setkání s ní si připsal tolik poznámek, že je Teddy sotva zvládala všechny přečíst.

Oint si sundal brýle. „Teddy, tady nejde jen o soupeření se spolužáky. Tohle je opravdová práce. Tohle je důvod, proč jsi na Whitfieldu. Abys pomáhala lidem.“

Teddy ani nevěděla, kdy se to stalo, ale jak se zahloubala do detailů toho případu, už to pro ni nebylo jenom o vítězství nad Alfami. Marlena a Corey pro ni byli skuteční lidé - stejně jako pro všechny její spolužáky. Celý tým se ze všech sil snažil na něco přijít, [illian, Jeremy, a taky Pyro. Museli pomoct, protože mohli pomoct. Přesně jak jim to Clint před několika měsíci říkal. „Já vím,“ přikývla tiše.

Clint si znovu nasadil brýle. „V tom případě nezbývá než ti popřát hodné štěstí.“

Teddy pochopila, že může odejít, ale sama měla ještě něco na srdci. „Takže... nemluvili jsme spolu už celé tydny. Víte, že nechodím na vaše přednášky. A jediné, co jste mi chtěl říct, je to, že tenhle případ je důležitý?“

Clint se na ni dlouze zadíval. „Chtěla by sis promluvil ještě o něčem jiném?“

Pochopitelně by si s ním chtěla promluvit o něčem jiném. Ale teď už jí zbývalo jen pár minul, než jí ujede trajekt. „To není fér.“

„Život není vždycky fér, Teddy. Ale ty máš možnost se postarat, aby byl aspoň spravedlivý. To je tvoje poslání. Tak do toho.“ S těmi slovy znovu zvedl složku, kterou předtím pročítal. „Pospěš si, ať ti neujede trajekt. Odpoledne se uvidíme na přednášce.“

O něco později seděla Teddy na zadním sedadle policejního Fordu Crown Victoria, který uháněl na jihovýchod po dálnici 580, protínaná’ lehce zvlnenou krajinu okresu Maiin. Zdálo se,

že jaro už je za dvermi a okolní kopce se co nevidět zazelenají svěží trávou a lučním kvítím, ale prozatím byly jejich svahy hnědé a holé.

Nick jim většinu cesty vykládal, co je čeká, až dorazí do San Quentinu - jak se tam mají pohybovat, jak mluvit, jak se chovat v případě, že by se během jejich návštěvy rozezněly sirény. Taky jim vysvětlil, že dovnitř si nesmějí vzít nic jiného než svůj doklad totožnosti. Proto si on sám nevzal na cestu počítač, který s senou jinak nosil skoro všude. Teddy si v dueňu připomínala, že batoh s knížkou musí nechat v autě.

Sjeli z dálnice a zanedlouho zastavili u prvního kontrolního stanoviště věznice. Stráže jim zkontrolovaly doklady a pustily je dál. Projeli vysokou branou a dvojitým plotem zakončeným ostnatým drátem. Nick zaparkoval a společně vyrazili k hlavni mu vchodu. Teddy si před obrovskou budovou věznice najednou připadala děsně maličká. A možná to byl i zámer. Vstupovala do zařízení, ve kterém žily tisíce lidí, a s nimi také tisíce myšlenek, vzpomínek a životních příběhů. Zhluboka se nadechla, sebrala všechny své síly a poslala maximum energie do své mentální obrany. Dnes musela být její zeď silnější než kdy dříve.

Těsně před vchodem se Nick ještě jednou zastavil. „Připravené?“ zeptal se jich.

Pak jim podržel dveře a pokynul jim, aby vešly dovnitř. Další kontroly dokladů a osobní prohlídky. Nick odevzdal svou pistoli i s pouzdrem. Prošli detektorem kovů a za ním je zřízenci ještě jednou prošacovali. Žena v uniformě si vzala na starost Teddy a Kate, její kolega zkontroloval Nicka.

Potom jeden po druhém prošli dvojitými dveřmi z masivních mříží.

„Otočte se čelem ke mně,“ zavelel dozorce v malé místnůstce, kterou od prostoru mezi mřížemi oddělovalo neprůstřelné sklo. „Ruce nahoru. Ukažte mi svůj průkaz.“

Teddy poslechla.

„V pořádku,“ houknul dozorce, načež se otevřela druhá mříž a Teddy mohla vstoupit hlouběji do útrob věznice.

Už předem věděla, že San Quentin praská ve švech. Sedělo tu více než čtyři tisíce vězňů, asi o tisícovku víc, než na kolik byla věznice stavěná. Vědomě a cíleně se už před vstupem do budovy snažila posílit svou mentální obranu na maximum, ale ani tak to nestačilo. Sotva se ocitla uvnitř, začaly na ni psychické vjemy doléhat s takovou intenzitou, že sotva lapala po dechu. Čím bylo tohle místo tak výjimečné? Tou koncentrací zoufalství? Od té doby, co nastoupila na Whitfield, se dnes ocitla poprvé mezi spoustou lidí, kteří nebyli jasnovidci. Neklid, který Teddy pronásledoval prakticky celý život, okamžitě prostoupil celé její tělo: začalo jí kručet v břiše, srdce se jí rozbušilo a před očima se jí dělaly mžitky. Věděla, že se musí dát dohromady. Všimla si, že i Kate se svými pocity trochu válci - v prvním okamžiku jako by ani nechtěla vstoupit dovnitř. Krátce se jedna druhé zahleděly do očí a ve vzácné chvilce sounáležitosti si uvědomily, že se cítí úplně stejně. Teddy znovu posílila svou zeď, zhluboka se nadechla a připomněla si, že tady uvnitř ma práci. Práci, kterou se Kate snaží udělat lip než ona.

Dvojice ozbrojených dozorců je doprovodila k řadě malých místnost i pro rozhovory mezi vězni a jejich právními zástupci. Teddy jich napočítala celkem pět a všechny byly momentálně obsazené. Když oba dozorci zaujali svá místa na protilehlých koncích chodby, Nick si vzal Teddy a Kate stranou.

„Kazda budete mít s McDonaldem třicet minut mezi čtyřma očima,“ řekl jim.

Později se ukázalo, že to bude spíš mezi šesti očima, protože v rámci bezpečnostních opatření je Nick do výslechové místnosti musel doprovodit. Ujišťoval je ovšem, že do jejich rozhovorů nebude nijak zasahovat. Tohle byla jejich show.

Hodem mince bylo rozhodnuto, že první příležitost pohovořit s McDonaldem připadne Zmetkům. Když se otevřely dveře výslechové místnosti, vězeňský dozorce jí pokynul, aby šla dovnitř.

Corey, kterého tam Teddy spatřila, vypadal úplně jinak než ten upravený chlapec na fotografiích. Světle hnědé vlasy mu padaly do očí a modrá džínová košile na něm jen visela.

Dveře se za ní zavřely. Teddy věděla, že pokud se s Coreym bude chtít telepaticky spojit, bude muset spustit svou zeď - stejně jako když se pokoušela navázat spojení s Clintem Poslední dobou sí na svou zeď zvykla natolik, že se bez ní cítila zranitelná, zvlášť na místě, jako bylo tohle. Ale se svými obvyklými postupy při rozeznávání lži by si nevystačila - i tady, kde byli prakticky sami, bylo její vlastní tělo napjaté k prasknutí. Odted se bude muset spolehnout na telepatii.

„Ahoj,“ řekla. „Jmenuju se Teddy Cannonová.“ Corey měl na rukách pouta, která byla řetízkem spojená se silným opaskem. Když si poposedl, řetízky zachrastily.

„Já jsem Corey,“ řekl. „Ale to už asi víte.“

Posadila se na židli proti němu. „Ahoj, Corey.“ Usmála se, ačkoli nedokázala tak úplně zapomenout na to, že sedí proti muži, který možná zavraždil svou přítelkyni. Z té představy se jí dělalo špatně. „Chtěla bych se vás zeptat na pár věcí a zkusit vymyslet, jak bychom vás odsud dokázali dostat.“

Když se cesta do San Quentinu blížila, Teddy často přemýšlela o tom, jak tu půlhodinu s Coreym využít. Věděla, že s nim chce jednat na rovinu, říct mu, že je jasnovidka, přestože to ještě nikdy nikomu sama od sebe neřekla. Neexistovala žádná pravidla, která by zakazovala se k tomu přihlásit - jen o Wh t fieldu nesměla s nikým nezasvěceným mluvit. A tak se zhluboka nadechla a vrhla se do toho. „Corey, co si představíte pod pojmem jasnovidec?“

„Jasnovidec? Jako někdo, kdo věští z křišťálové koule, čte lidem z dlaně a tak podobně?“

„Není to úplně přesné,“ řekla. „Já nemám žádnou křišťálovou kouli a nevím, co bych vyčetla z vaší dlaně. Ale když mí řeknete, co se dělo tu noc, co zmizela Marlena Hydenová, možná vám dokážu pomoct.“

Corey nakrčil obočí. „Vědí mí rodiče, že jste tady?“

„Ano, vědí o tom.“

„Jasnovidka?“ Sesunul se do židle. „Takže to s tím advokátem nevyšlo...“ Odmlčel se a chvíli jen hleděl do stropu. „Bože, musejí být zoufalí. Můj otec je vědec, víte? Na nic takového nevěn.“

Corey se na židli prudce odsunul dozadu a zároveň se rameny naklonil nad stůl. Teddy málem zpanikařila a na zlomek vteřiny si myslela, že se na ni chce vrhnout, ale on se jen opřel o lokty. „Sakra,“ povzdychl si, jako kdyby mu teprve z toho, že je tu ona, došlo, v jakc je situaci. Jeho rodiče usoudili, že ani nejlepší advokát už tady nic nezmůže.

Teddy by za největší úspech jejich setkaní považovala to, kdyby se jí podařilo zjistit, kde se Corey pohyboval tu noc, kdy došlo k vraždě. Pokud by ho dokázala přimět, aby o tom přemýšlel, bylo by pro ni určitě snazší najít v jeho hlavě príslušne vzpomínky. „Pojďme to vzít pěkně od začatku, Corey. Můžete mi popsat, jak to probíhalo, když jste se s Marlenou naposledy viděli?“ Snažila se s ním jednat citlivě. Laskavě. Citlivěji a laskavěji, než se kdy v životě k někomu chovala.

„Už jsem jim to říkal, říkal jsem to každému, kdo se na to ptal. Nejmíň stokrát. Nepamatuju si to, protože jsem byl opilý. Kdybych nebyl, měl bych tec dobré alibi. Nejsem blbec.“

Teddy nečekala slzy ani nic podobného, ale umhle vzteklým přístupem ji docela zaskočil. Předklonila se a snažila se zachovat klid. „Tak mi povězte, co si pamatujete.“

„Marlena na mé byla naštvaná,“ řekl Corey. „Ale to nebylo nic nového.“

„Hádali jste se často?“ Teddy se soustředila na to, aby Coreyho udržela u tématu. Čím lépe mu porozumí, tím lépe bude připravená, až pronikne do jeho mysli.

„Občas jsme se trochu poštěkali, asi jako každá dvojice.“ „Chápu,“ řekla Teddy. „Věřte mi.“ Kdyby sejí podařilo navázat s ním přátelský vztah, možná by jí to pomohlo ještě víc. Vzpomněla si na Clintovy přednášky o empatii. Měla by se zkusit vcítit do Coreyho situace. „Poslyšte, Corey, já se vám snažím pomoct,“ řekla. „Mohl byste si zkusit vybavit, kde jste tu noc byl?“

Tohle byl kardinální problém jeho obhajoby - nikdo nedokázal sestavit časovou osu toho, kde se Corey v inkriminovanou dobu pohyboval. Neměl u sebe svůj mobil - ten prý ztratil na nějaké párty hned zkraje večera -, takže nebylo možné určit jeho pohyb podle záznamů telefonního operátora. V autě neměl GPSku. Nikdo z jeho přátel ho neviděl od chvíle, kdy odešel z koleje. Vpodvečer se zastavil v Marleninč pokoji, nad ránem ho viděli samotného v jeho pokoji. Ale mezi tím byla hodně dlouhá doba, kdy o něm nikdo nevěděl vůbec nic.

„Nevím. Šel jsem za Marlenou, bavili jsme se. Byli jsme se projet.“

Tak to bylo něco. Nikdy dřív nepřiznal, že spolu byli v autě, přestože u něj byla nalezena řada jejích osobních věcí.

„Nechtěl jsem policajtům říkat, že jsme někam jeli, protože jsem byl opilý. Vím, že jsem ten večer vůbec neměl sedat za volant.“ Teddy se začala tlačit do jeho vědomí, pomalu pronikala do inkoustově černé tmy. Neměl žádnou zeď, takže nebyl problém se dostat dovnitř. Ale obraz, který spatřila, byl rozostřený. Zdálo se jí, že vidí bílý viktoriánský dům, dvoupatrový, s velkým arkýřovým oknem. Objevil se jen na chvilku, vzápětí se zas rozplynul do tmy.

To auto. „Nestalo se něco, když jste byli v autě, Corey? Byly tam nalezeny stopy krve...“

„To můžu vysvětlit,“ řekl. „Pořezala se o moji krabičku s návnadami, když hledala otvírák. Tehdy mi to připadalo úplně nepodstatne. Asi jí kapka krve ukapla na sedadlo.“

Tohle nikam nevedlo. Dveře Coreyho domu, jeho astrální existence, byly porád zavřene. Koutkem oka videla, jak Nick zvedá ruce s nataženými prsty. Deset minut. Čas utíkal rychleji, než čekala. Možná by měla zkusit něco jiného. Tu knihu. Mela by se ho zeptat na ni.

„Četla jsem si ve vaší knížce,“ řekla.

„V které?“

„V té, co mi dali vaši rodiče. Romeo a Julie.“

Zkusil si promasírovat zápěstí pod pouty. ,Jo ta. Mám ji rad.“

Svým duševním okem viděla jen tmu. Tudy cesta taky nevedla. Možná kdyby ho přiměla mluvit o eseji, kterou psal. Anebo o tom, čun mu Marlena připomínala Julii?

„Vzpomínáte si na tu pasáž, kde...“ začala, ale najednou jako by jí něco vyrazilo dech. Zachvátila ii panika. Cítila, jak se obtáčí kolem její mysli a stahuje se jako svěrák. Svou zeď spustila, takže byla bezbranná. A pak v duchu uslyšela hlas:

Opatři si vzorek jeho rukopisu.

Když zvedla hlavu, Nick stál vedle ní. „Není ti nic?“

„Ne, jen migréna,“ řekla a protřela si spánky. „Mohla bych dostat sklenici vody?“

Kdo sakra jsi a co děláš v mé hlavě? zeptala se v duchu.

Všeho zavčasu, Vteodoro, odpověděl ten hlas.

Trhla sebou, jako by ho chtěla dostat ven z hlavy.

Poslyš, ja se ti snažím pomoct.

Teddy se zachvěla. Znělo to jako ozvěna slov, které sama před chvilkou říkala Coreymu. Nick před ni postavil sklenici vody. „Zbývá asi pět minut

Teddy cítila, jak se jí svírá žaludek Pět minut? Víc ne? „Dobrá,“ řekla, napila se a pokusila se znovu soustředit. „Corey, říkal jste, že jste s Marlenou byli v autě. Jeli jste směrem k mokřadům?“

Založil si ruce na prsou. „Ne, tam jsem nikdy nebyl.“

Opatři si vzorek jeho rukopisu, řekl ten hlas znovu.

„Takže jste se k těm mokřadům ani nepřiblížil?“

„Ne. Jak jsem řekl, nikdy jsem tam nebyl.“

„Teddy, budeme muset končit,“ ozval se za jejími zády Nick. „Ještě chvilku.“

Ten rukopis, opakoval hias vjen hlavě neodbytne.

Co mohla ztratit? „Nicku. mUžu si půjčit tužku a papír?“ Ciz. přítomnost v jeji mysli se vytratila stejně rychle, jako se objevila. „Teddy, čas vypršel Kam tím směřuješ?“

„Prosím, ještě minutu.“

Nick se objevil vedle ní a podával jí žlutý linkovaný poznámkový blok a propisku, kterou vytáhl z náprsní kapsy.

„Corey, mohl byste mi, prosím, něco napsat?“ Přisunula mu blok a propisku. „Vím, že to je těžké, když máte pouta,“ dodala rozpačitě.

„A co mám napsat?“ zeptal se Corey.

„Cokoli. Vaše jméno. Adresu. Váš tip, kdo vyhraje ligu mistrů.“ Pak se dívala, jak přiložil propisku k papíru. KrátKe, krivé tahy. „Počkejte. Vy jste si tu knihu koupil z druhé ruky?“

Nechápavě pokrčil rameny. „Je to levnější.“

Dopsal a přistrčil blok a propisku zpátky k Teddy.

„Takže ty poznámky v knize už bvly? Byly tam, když jste si ji koupil?“

„Když o tom mluvíte, jo. Vzpomínám si, že tam bylo hodně poznámek. Někde to kvůli nim skoro ani nešlo číst.“

Proto Jeremy nedokázal odhalit Coreyho povahu. Kniha prošla rukama několika lidí. Ty poznámky si tam nepsal on. Nebyly to jeho myšlenky. Založila svůj profil na někom úplně jiném.

Jeremyho psychometrický záver byl zcela spra' ný. Člověk, který do knihy vepsal ty poznámky, nezabil Marlenu Hydenovou. Jenže ten člověk nebyl Corey McDonald.

Protože jeho rukopis vypadal úplně jinak.

„Teddy, čas vypršel,“ řekl Nick a znovu přistoupil ke stolu.

Nenašla vzpomínky, které hledala. Nepodařilo sejí sestavit časovou osu, vytvořit alibi. Vlastně už si ani nebyla jistá, jestli je Corey opravdu nevinný Všechny předpoklady, z nichž vycházela, byly scestné.

Selhala Zklamala své spolužáky A co víc, zklamala Marlenu.

Vstala a beze slova se nechala vyvést z místnosti. Celá se chvěla. V krku ji pálilo. Ruce i nohy mela jako z tvarohu, hlava jí třeštila. Pomalu se sesula na lavici, na ktere dosud seděla Kate.

Nick zaváhal. Bylo jasné, že se jí chce zeptat, co se děje, ale zároveň se musel vrátit do výslechové místnosti a byt tam s Kate. „Muzu tě tady nechat samotnou?“

Teddy se pokusila o úsměv a koutkem oka se zadívala na dva ozbrojené dozorce, kteří postávali na obou koncích chodby. „Jasne. Teď je na řadě Kate.“

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Teddy se zhluboka nadechla a pokusila se uspořádat si myšlenky.

Někdo vstoupil do její mysli, když spustila svou zeď, a pak ji neodbytně navaděl, aby odhalila chybu ve svých úvahách - chvbu, která j, teď připadala naprosto zrejmá. Ale v té místnosti s ni byli jen Corey a Nick, a ona věděla, že ani jeden z nich není jasnovidec.

V puse měla tak sucho, že ani nemohla polknout. Sklenici, kterou ,, přinesl Nick, nechala ve výslechové místnosti. Vstala a přistoupila k jednomu z dozorců.

„Promiňte, mohla bych tady někde sehnat něco k pití?“

Ten muž ji ignoroval. Hleděl přímo před sebe jako stráž před Buckinghamsk) m palacem. Zaťala pěsti a zkusila to ještě jednou. „Hele, nikam vám tady neuteču. Jenom bych se chtěla...“

Zmlkla, jakmile ji to došlo. Oči měl úplně černé, zorničky rozšířené tak, že duhovky zmizely. Neignoroval ji - ani on, ani ten na druhem konci chodbv, který se tvářil úplně stejné. Bvl to ten samý

prázdný výraz, který měli Sergej a šéfkrupiér z Bellagia ten večer, když je Clint telepaticky donutil otočit se a odejít. Ten samý vraz, jaký měla Molly v hale, kde skládaly pololetní zkoušku.

Cítila, jak se jí hrůzou ježí vlasy na zátylku. Někdo uvnitř San Quentinu dokázal mentálně ovládat dozorce. Musela to hned říct Nickovi. Ale než stačila dojít ke dveřím, za kterými seděl s Kate a Core) m, otevřely se dveře sousední mistnosii.

Vyšel z nich drobný, elegantně oděný starší pán. Mávl na Teddy.

„Slečno Cannonová,“ řekl a podržel jí dveře. „Jdete právě včas. Můj klient vás nyní přijme.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

„Slečno Cannonová?“ zopakoval právník.

Teddy na něj zírala a v duchu usilovně hledala odpověď.

Byla v San Quentinu, ve věznici plné těch nejhorších zločinců z celé Kalifornie. A měla odejít z chodby, kde ji (aspoň teoreticky, i když je ovládal někdo jiný) chránili dva ozbrojení dozorci, a vejít do místnosti, kde na ni pravděpodobně čekal jeden z těch zločinců? Teddy si byla jistá, že to není dobrý nápad. Ale stejně dobře věděla - zrovna tak, jako u pokerového stolu poznala, kdy je načase složit karty -, že ať tam na ni čeká kdokoli, dokáže si zařídit, aby se s ním setkala.

Zavřela oči a zklidnila dech. Ten muž tam uvnitř už jednou pronikl do její mysli. Místo aby se mu branila, otevřela se mu dobrovolně.

Co po mně chcete?

Odpověď přišla téměř okamžitě. Špatná otázka.

„Slečno Cannonová?" zopakoval právník.

Teddy postoupila o krok blíž. Elegantní muž ji nechal vejít, pak za ní zavřel dveře a posadil se na její místo na chodbě.

Teddy zírala na muže, který ji sem povolal. Stejně jako Corey McDonald seděl za kovovým stolem se spoutanýma rukama, ale tím veškerá podobnost mezi oběma vězni končila. Tenhle muž, ať to byl kdokoli, byl štíhlý a šlachovitý. Úzký nos, ostré lícní kosti. Vybledlá růžová jizva na levé čelisti. Oči tak tmavé, že vypadaly úplně černé. Něčím byl Teddy trochu povědomý, ale byla si jistá, že se s ním nikdy dřív nesetkala. Tyhle oči by si pamatovala.

„Kdo jste?“ zeptala se

„A zase špatná otazka. Nechceš se mě zeptat, kdo zabil Mariemi Hydenovou?“

Teddy se na něj podezíravě zadívala. „Pronikl jste do mé mysli.

„Ano.“

„A navedl jste mě na to, že poznámky v té knize nepsal Corey Abych si myslela, že to přece jen byl on, kdo Marlenu zabil.“

„Ano,“ odpověděl prostě.

„Ale ani tak nemám důkaz.“

„Zatím ne.“

Zmetci byli celou dobu na omylu. Věřili, že McDonald je nevinný - dokud se do toho nevložil tenhle muž.

„Někdy se spravedlnost trefí hned napoprvé,“ reid, na okamžik se odmlčel a pak zvedl zápěstí spojená řetízkem. „A někdy ne.“

Teddy pustila z hlavy Coreyho a zaměřila se na muže, který seděl proti ní. Pochopila, že tady není náhodou. „Kdo jste?“ zeptala se znovu.

„Jmenuju se Derek Yates.“ Chvilku ji pozoroval, jako by čekal, jestli jí to jméno něco neřekne, ale pak se zamračil. „Ani nevíš, kdo jsem Víš toho ještě méně, než jsem čekal.“

„O čem?“

„O nás. O mně, o svých rodičích - Marysue a Richardu Dela- neyových o Clintovi.“

Marysue a Richard. Její rodiče. Poprvé v živote slyšela jejich jména. „Vy jste znal moje rodiče?“ Ztěžka se posadila na židli.

„I s tebou jsem se setkal. Kdysi. Ale to si nemůžeš pamatovat.“

„Dokažte to,“ řekla.

Zvedl spoutané ruce ze stolu a s trochou obtíží vylovil z náprsní kapsy starou černobílou fotografii. Položil ji na stůl a přisunul před Teddy. Letmo se na ni zadívala. Pak vytřeštila oči. Byla to ta fotka, kterou vídala ve svých snech.

Znovu se zadívala na toho muže a už věděla, proč jí pripadal povědomý. Opravdu ho už nekde viděla - na tom snímku. A teď navíc věděla, že je skutečný.

„Jsem jako ty, Theodoro. A jako tví rodiče. Bojuju za to, co ie správné. Jenomže jsem se vzepřel nesprávnemu člověku, neuposlechl jsem rozkaz... A teď jsem tady. Odsouzen na doživotí za vraždu, kterou jsem nespáchal.“

„Jestli jste bojoval za to, co je správné, jak jste se dostal do vězení?“ zeptala se.

„Správné a špatné nebývá vždycky černobílé,“ řekl a opřel se „Některá rozhodnutí jsou morálně... složitá.“

„Kdo vás sem zavřel?“

Poklepal ukazováčkem na jednu z postav na fotce a řetízky pout tise zachrastily. „Člověk, který si na svých morálních zásadách hodné zakládá.“

Teddy se zadívala na snímek Ukazoval na tvář, kterou dobře znala. Clinl. Hlavou jí vířily myšlenky.

Jestli Clint dostal tohohle člověka za mříže, musel k tomu mít důvod.

Yatesův chraplavý hlas jí zazněl v hlavě. Tomu by Corbett sám rád věřil.

Jeho úzké rty se stáhly do neveselého usměvu. Pak nahlas pokračoval: „A zfalšoval důkazy, abv tohc dosáhl.“

Teddy se znovu zadívala na Clintův vybledlý obraz. Na jeho široká ramena a veselý úsměv, navěky zachycené v čase.

„Nevěřím vám,“ řekla. „Clint by určitě... Nikdy by...“ Ráda by věřila tomu, že zrovna on by byl ten poslední na světě, kdo by byl schopen udělat něco takového, ale z vlastní zkušenosti věděla, že zamlčovat informace podle hesla ucel světí prostředky mu žádný problém nedělalo. Znovu se zadívala na ten snímek a uvědomila si, že když je opravdu skutečny, tajil před ní Clint ještě víc, nez si myslela.

Neienže věděl, že je)í rodiče byli jasnovidci; očividné se s nimi dobre znal. A neŕekl jí o tom ani slovo. Cítila, jak v ní kypí hněv. Zahleděla se na Yatese, který nehnuté seděl na svém místě a ti pě- livě čekal. Jako by na tenhle rozhovor měl všechen čas na svčié. „Co víte o Clintovi a mých rodičích?“ zeptala se.

„Celkem hodně,“ řekl. „A na rozdíl od Clinta ti to klidnt řek nu. Ale nejdřív potřebuju, abys mi pomohla.“

Teddy si zatím nebyla jistá, jestli tomuhle muži chce pomáhat, ale zřejmě znal odpovědi na otázky, které ji už dlouho trápily, a tak se rozhodla hrát podle jeho pravidel - aspoň prozatím „Začněte od začátku.“

„Dostal jsem za úkol zabít armádního generála jménem Keith Sheffield.“

„Proč?“

„Zastával politické a vojenské názory zaměřené proti mé organizaci. Bylo nutne ho odstranit,

„Zavraždit.“

„Říkej si tomu, jak chceš. Jde o to, že jsem odmítl splnit rozkaz. Nikdo to nečekal - až do té doby jsem byl vzorný voják, stejne jako všichni ostatní.“

„Jací ostatní?“ zeptala se Teddy „Jasnovidci zabijáci?“

Usmál se. „Dalo by se to tak říct. Když jsem neposlechl, najednou jsem jim byl na obtiž A tak mě použili jako ooětního beránka. Našli si někoho jiného, kdo ten úkol splnil, a hodili to na mé. Clint se pak osobně postaral, abych už do smrti nedělal problémy.“ Yates jí vyprávěl, že FBI zajistila videokazetu, která dokazuje jeho nevinu a usvědčuje skutečného vraha. Clint ten záznam viděl a zná pravdu, ale záměrně tu kazetu nechal zmizet.

„Proč by Clint manipuloval s důkazy?“ zeptala se Teddy. „Protože si myslí, že jsem nebezpečný.“

„A proč by si to myslel?“

„Protože jsem.“

Tenhle muž si očividně liboval v prostých větách. Říkal to s takovým klidem, jako by mluvil o počasí, a právě proto Teddy ani na okamžik nezapochybovala, že to je pravda. Yates znovu ukázal na starou fotografii, tentokrát na tvář jejího otce. „I o tvém otci si mysleli, že je nebezpečný. Proto ho zabili.“

Teddv přeběhl po zádech mráz. „Bylo mi řečeno, že mi rodiče zahynuli při hromadné dopravní nehodě na dálnici.“

„Tvůj otec zemřel v Sektoru 3.“

Její otec byl zavražděn. Nevěděla, jak může cítit něco vůči někomu, s ky m se nikdy nesetkala, ale najednou litovala všech vzpomínek, které jí osud odepřel. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Oni ho zabili? O kom to mluvíte?“

„O lidech, kteří řídili Sektor 3. O lidech z vlády. O vojácích.“ Natáhl ruku, jako by se Teddy chtěl dotknout, ale pouta ho zastavila dřív, než na ni dosáhl. Zklamaně stáhl ruce zpátky. „Pro ně jsme zbraně, které se dají libovolně používat... anebo zničit.“

„To nechápu,“ řekla Teddy.

„Myshš, proč by vláda cvičila jasnovidce?“ Yates tu otázku nechal bez odpovědi. Beztak byla zřejmá.

„Takže v Sektoru 3 taky probíhal výcvik jasnovidců na pozice ve vládních agenturách?“ zeptala se Teddy.

Yates se usmál. „Zpočátku nám to tak říkali. Bylo to výzkumné zařízení, kde jsme se učili ovladat své nadání. Ale ve skutečnosti to byla spis laboratoř a my sami jsme byli experiment.“

„Takže říkáte, že Whitfitld je...?“

„Říkám, že ne všechno je takové, jak to na první pohled vypadá. Je snadné uvěřit, že lidé, kteří všechno řídí, jednají v našem nejlepsím zájmu. Ale ať už to je Sektor 3, nebo Wnitfield, vždycky existuji priority. A věř mi, že tvůj nejlepši zájem mezi ně nepatří.“ Teddy si v duchu promítla seznam věcí, o kterých se s ní Clint odmítal bavit: krádež vzorků z laboratoře, nezvěstní studenti, její genel icky původ. Ale podezřelých věcí by se našlo víc: důraz

na anonymitu studentů, záměrně neurčitá webová stránka ško ly, přemrštěné zabezpečení areálu. To všechno údajně pro jejich vlastní bezpečí.

„Vím, proč se ztratil tvůj vzorek krve.“

„Jak o tom víte?“

V temných očích se mu zablysklo. „Jsi dítě dvou mocných jasnovidců, kteří kdysi prošli výcvikem v Sektoru 3. Pro naši organizaci jsi velmi důležitá.“

Chtěl snad říct, že to byla ta jeho organizace, kdo ukradl její vzorek krve?

„Když jsme žili v Sektoru 3, byly tam tři páry, kterým se narodily děti. Všichni budete přibližně stejně staří.“

To bylo tedy pojítko mezi ní, Brettem a Christine. Všichni tři byli dětmi jasnovidců, na kterých se v Sektoru 3 prováděly pokusy. „Proč mi to všechno vykládáte? V čem je háček?“

„Pomoz mi odsud. Když se dostanu na svobodu, pomůžu tobě.“ „Nepotrebujú vaši pomoc.“

„Pomůžu ti ji najít.“

Teddy zamrkala. „Koho?“ zeptala se.

Yates nechal ruce sklouznout ze stolu a Teddy z chřestěni řetízků naskočila husí kůže.

„Tvou matku.“

Teddy na něj mlčky zírala. V prvním okamžiku mu chtěla říct, že ví naprosto přesné, kde hledat svou matku - že je doma v Las Vegas. Ale pak si uvědomila, že Yates nemluví o ženě, která ji vychovala. „Moje matka je mrtvá.“

„Můžu tě ujistit, že Marysue Delaneyová je velmi živá,“ řekl a naklonil hlavu. „A skoro bych byl ochoten vsadit svou svobodu na to, že někde v hloubi duše to cítíš stejně dobře jako já.“

Teddy si vzpomněla na ten žlutý domek, na ženu u sporáku a na její ukolébavku. Přimhouřila oči. „Kdyby byla naživu, proč by si mě nenašla sama?“

„Aby tě ohrozila? Snažila se tě chránit. A to mohla udělat jedině tak, že ti opatřila nové jméno, novou rodinu, nový domov.“

Než Teddy stačila položit další otázku, Yates zvedl ruku a přiložil si ukazováček na rty. Pak natočil hlavu na stranu, jako by se snažil zaslechnout hlasy, které ona slyšet nemohla.

„Tvá kamarádka pomalu končí u McDonalda. Musíš jít.“

Vytáhl z náprsní kapsy vizitku a položil ji vedle fotografie. „Tady je spojení na mého advokáta. A na zadní straně najdeš umístění toho videa z FBI, které potřebuju získat. Měla by ses k nemu dostat z počítače agenta Stavrose.“

Ani se neobtěžovala ptát, odkud zná Nickovo jméno.

„Přepošli to video mému advokátovi. On se postará o všechno ostatní.“

Teddy ze sousední místnosti zaslechla skřípání židli. Vstala a vyrazila ke dveřím. Nechtěla, aby Yates poznal, jak snadno se nechá zlákat, ale v hloubi duše cítila, že by udělala cokoli, aby se dozvěděla pravdu o svých pravých rodičích. Už cestou z místnosti plánovala další kroky. Přemýšlela o tom, jak by se dostala k Nic- kovu počítači.

„A zeptej se Coreyho, kam se poděla jeho kšiltovka Bruins,“ houkl za ní Yates.

Na nic se neptala. V tuhle chvíli by udělala cokoli, co by jí řekl.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

„Od začátku jsi věděla, že každá z vás bude mít půl hodiny,“ zamračil se Nick.

„Tohle přece není jen nějaká pitomá soutěž,“ namula Teddy. „Potřebuju pět minut.“ Aspoň doufala, že jí pět minut bude stačit. Nevěděla, jak dlouho to potrvá. Jen věděla, že musí Nicka přesvědčit, aby ji do tě výslechové místnosti pustil ješte jednou.

„Ať s ním promluví,“ ozvala se Kate. Měla kruhy pod očima a v obličeji byla celá bílá. Jako kdyby z ní něco vysálo všechnu její bojovnost.

„Co jste to řekla, Atkinsová?“ přeptal se Nick.

„Teddy ma pravdu,“ potvrdila Kate. „Co kdybych vam řekla, že jsem tam uvnitř měla vidění a že vím, že klíčem k vyřešeni celého případu je, aby se tam Teddy ještě jednou vrátila?“

„A bylo to tak?“

Kate pokrčila rameny. „Napadá mě jediný způsob, jak to zjistit.“

Když se Nick otočil k dozorci stojícímu u dveří, Kate na ni mrkla.

Nick si Teddy vzal stranou. Zvedl pravou ruku, jako by ji chtěl poplácat po rameni, ale pak se zastavil. Odkašlal si. „Zkus to stejně, jako jsi to dělala poprvé. Řekl ti víc než Atkinsové.“

Teddy přikývla.

Corey pořád seděl u stolu. Když vešla, překvapené se na ni zadíval. „Já myslel, že už je konec.“

„Měla bych ještě poslední otázku, jestli to nevadí,“ řekla Teddy a snažila se, aby to znělo až nechutně sladce.

„Jasně, proč ne,“ usmál se na ni.

V      duchu si vybavila jeho profil na Facebooku a tu kšiltovku s logem Bruins, kterou měl na hlavě. „Vzpomínáte si, jak jsem řÍKala, že bych vám pomohla najít tu vzpomínku?“

Zavřela oči a natáhla se do Coreyho mysli, vplula do té již známé inkoustové tmy. Znovu spatřila ten bílý viktoriánský dům, tentokrát jasněji než poprvé. Všimla si, že barva na dřevěných obkladech stěn je oprýskaná, prkna na verandě popraskaná a okna už léta nemytá.

„Jo,“ řekl Corey.

„Teď potřebuju, abyste se opravdu soustředil. Ten večer jste s Marlenou měl nějaké plány, ale ona byla protivná, tak jste se na to vykašlal. A pak jste si někde dal pár piv, že ano?“

„Asi jo,“ přikývl Corey.

V      duchu se vydala k tomu domu, vystoupala po vrzajících schodech. Uz měla představu o tom, co je Corey zač. Nebyl pro ní žádnou velkou neznámou, a tak věděla, že se jí podaří vstoupit. Ani nemusela sáhnout na kliku, a dveře se před ní samy otevřely.

„Tolik toho kvůli těm par pivům nadělala.“

Uvnitř domu spatřila starou kuchyň s linem na podlaze, malý obývák s ošoupanou pohovkou a velkou televizi. „Pár piv. O nic nešlo Já vás chápu, Corey.“

Teddy přistoupila k televizi a zapnula ji. Chvíli přepínala kanály, jednotlivé vzpomínky: Corey na rybách s otcem, v posluchárně s Romeem a Julií. Nakonec našla Marlenu. Dívala se, jak se ten večer odehrával - trochu jinak, než jak ho popisoval on. Corey tehdv dost křičel.

„Zkusil jste jí to vysvětlit?“

Corey zvedl ruce a pouta znovu zachřestila na stole. „Nevzpomínám si.“

Teddy se dívala na televizi. Corey popadl Marlenu za zápěstí. Vyškubla se mu. Pak ji najednou držel pod krkem.

„Možná tomu prostě nechtěla rozumět,“ řekla Teddy.

Corey už neříkal nic.

V      duchu Teddy přistoupila blíž k obrazovce. Marlena zatínala prsty do vzduchu, do sedačky, do Coreyho. Nemohla dýchat. Přesně jako Jillian tehdy v knihovně.

„A co bylo dál?“ zeptala se Teddy.

„Nevzpomínám si.“

A najednou se ocitla přímo tam, prožívala ty okamžiky spolu s Coreym Cítila na kůži dusno a vlhko. Bvla to horká noc. Marlena teď už ležela na zemi. On ji nakládal do kufru auta. Jel s ní k mokřadům. Tam hodil její tělo do vody. Teddy ho pozorovala a všimla si, že mu kšiltovka Bruins spadla z hlavy a zachytila se v hustém trsu bahničky hned u břehu.

Potřásla hlavou a přerušila spojení. Už byla zase jen na jednom místě. A dívala se do očí vraha.

„Tak proč vlastně Bruins?“ zeptala se. „To je přece tým UCLA, ne váš.“ Teddy znala univerzitní týmy z celé Kalifornie jako své boty. Konečně sejí k něčemu hodily i obšírné znalosti z dlouhých let hraní a sázení. „Tu kšiltovku jste tehdy měl na hlavě, co? Máme snímky z Facebooku.“

Corey ztěžka polknul. „Fandím jim. To snad není zločin.“

„Bude to zločin, jestli tu kšiltovku najdeme v mokřadech, Corey. A my ji tam najdeme.“ Odstrčila se od stolu, až židle zaskřípala po podlaze, a vstala.

Vyskočil na nohy a natáhl se k ní, jak jen mu to řetízky pout dovolovaly. „Já jsem nic... Byla to nehoda. Nechtěl jsem jí ublížit.“

V      místnosti zavládlo hrobové ticho. Všichni tři si uvědomili, že se právě přiznal.

„Ne, to jsem nechtěl říct. Nic jsem neřekl,“ koktal Corey a díval se z Teddy na Nicka a zase zpátky. „Hele, říkali jste, že jste tady, abyste mi pomohli. Najal vás přece můj táta. Jinak by tady byl můj advokát. Tohle není... Tohle neplatí.“

Nepotřebovala tu čekat, jak to dopadne. Srdce jí pukalo lítostí - jak kvůli Marleně, tak i kvůli tomu Coreymu, o kterém si myslela, že ho zná. Kvůli chlapci, kterého měla za nevinného a neprávem zavřeného v San Quentinu, než se s ním setkala tváří v tvář a nahlédla do jeho duše.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Teddy mlčky seděla na místě spolujezdce v Nickově autě. Když se zadívala z okénka, viděla místo Sanfranciského zálivu mokřady z Coreyho vzpomínek - a Marleninu tvář a jeho ruce sevřené kolem jejího krku. Její vlastní ruce se rozechvěly a ona si na ně raději sedla, aby to nebylo vidět. Pokoušela se Coreyho pustit z hlavy, ale ani obrazy, které samovolně nastupovaly na jeho místo, jí na klidu nepřidávaly - Yates v poutech, ta fotografie, symbol Sektoru 3. Dnes možná vyřešila jeden případ, ale pořad ji čekalo rozkhóová- ní minulosti, které vůbec nerozuměla - své vlastní.

„Není ti nic, Teddy?“ zeptal se Nick a vytihl ji z úvah. Ani si neuvědomila, jak se dostali na Andělsky ostrov. Sestoupila z trajektu na molo. Nick ji následoval. Kate už byla daleko před nimi a mířila zpátky do školy.

V dubnu byla obvykle klidná zátoka k nepoznání. Vlny pleskaly o skalnaté útesy. Čekala, že to Nickovi začne vrtat hlavou, ale nečekala, že se jí zeptá takhle přímo. A už vůbec nebyla připravená na upřímnou starost, kterou viděla v jeho očích. Ta ji vykolejila.

„Teddy?“

Kousla se do rtu a váhala, odkud začít. Anebo, když na to přijde, jestli vůbec začínat. Ale pokušení podělit se s někým - aspoň zčásti - o to, co se stalo, bylo tak silné, že se mu nemohla ubránit.

„Co jsi tam viděla?“ naléhal na ni. „Vzpomeneš si?“

Ješte nikdy v životě neviděla mrtvolu, natož pak oběť vraždy. Věděla, že to, co dnes spatřila, ji bude strašit až do smrti. Ta hrůza

v Marleniných očích, které najednou... prostě vyhasly. Myslela si, že smrt přichází postupně, ne tak náhle. Ale Marlena v jednu chvíli žila a bojovala o svůj život - a pak prostě nebyla.

Teddy si ani neuvědomila, kdy se k Nickovi přiblížila. Anebo to možná byl on, kdo se přiblížil k ní. Nějak se prostě stalo, že se tiskli k sobě. A ona se tomu nebránila. Jeho ramena byla širší, než si představovala, svaly pod košilí pevnější, víc vyrýsované.

Nakonec se přece jen vzpamatovala a ustoupila o krok zpátky. „Už jsme věděli, že Marlena byla uškrcena,“ řekla. „Jillian se na ni napojila v knihovně. Ale když jsem mluvila s Coreym, vstoupila jsem do jeho vzpomínek a...“

Pátravě se na ni zadíval. „Ano?“ pobídl ji po chvilce.

Teddy nevěděla, jak ten zážitek popsat slovy. „Najednou jsem byla s ním a s Marlenou v těch mokřadech.“

Nick nakrčil obočí. „Je to těžké. Ale lhal bych, kdybych řekl, že to časem bude snazší. O tom ta prace je, Teddy. Až ti to začne připadat snadné, je na čase odejít.“ Dlouze si povzdychl. „Poslal jsem to dál. Už ted tu kšiltovku hledají. A zavolali jeho advokáta, aby mohli se všemi náležitostmi zaprotokolovat jeho doznání.“ Znovu se odmlčel. „Chtěl jsem se tě zeptat už dřív... Jak tě napadlo to s tím rukopisem? To bylo opravdu dobré.“

Teddy strnula. „Jen jsem to zkusila.“ Nechtěla Nickovi líčit, jak se setkala s mužem jménem Derek Yates.

Nejraději by se Nicka na Yatese vyptala, aniž by jeho jméno musela zmínit.

„Upřímně řečeno, jsem pořád v šoku,“ řekla. „Předpokládali jsme, že je nevinný. Chvíli se nám zdálo, že si to myslíš i ty, protože jinak bychom se k jeho případu asi nedostali.“

Nick si povzdychl. „Vždycky mě trápí pomyšlení, že bychom mohli poslat za mříže nevinného člověka. Je na nás, abychom si byli jistí.“ Přesně takový oslí můstek potřebovala. „Takže mysíš, že se může stát, že zavřou nevinného člověka za zločin, který nespáchal?“

Nick pokrčil rameny. „Jo. Samozřejmě. Policie není vševědoucí. Svědkové můžou lhát. Porota se může mýlit. Je to něco, co nikdo nechce, ale...“

„Ale co kdyby to tak bylo?“

„Co?“

„Co kdyby přesně tohle chtěli?“ Zadívala se na něj a přemýšlela, jestli má pokračovat. Ale chtěla to vědět. Musela to vědět. „Co kdyby někdo zfalšoval důkazy, aby poslal za mříže nevinného člověka? Aby zavřel do vězení někoho, kdo je prostě nepohodlný, protože ví něco, co by neměl vědět?“

„Počkej, počkej,“ řekl Nick a roztáhl ruce dlaněmi proti ní, jako kdyby byl dopravák, který se snaží zpomalit auto. „To, co se stalo mezi Coreym a Marlenou, nebylo plánován . Chceš mi říct, že to na Coreyho někdo hodil, protože věděl věci, které by vědět neměl?“ Teddy neurčitě mávla rukou. „Nemluvím o Coreym. Myslím to všeobecně."

Nick přimhouřil oči. „Ne, to tedy nemyslíš.“ Nebyl hloupý. „V San Quentinu se stalo ještě něco jiného, vid?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

Teddy znovu pocítila pokušení zbavit se toho břemene a vypovídat se. A ještě silnější bylo nutkaní poprosit ho o pomoc. Mohla Nickovi věřit? Pořád si nebyla jistá.

Nick si unaveně povzdychl. „Dobře, tak fajn,“ řekl. „Nic mi neříkej. Zkusím to uhodnout sám. Nějaký vězeň se ti tam pokusil zblbnout hlavu Nakrmil tě svým strastiplným příběhem. Jä jsem v tom nevinně. Hodili to na mě. Ježíši, Teddy, mluvíme tady o San Quentinu. Pět procent vězňů se otevřeně chlubí tím, co udělali. Zbylých pětadevadesát procent tvrdí, ze jsou nevinní kolemjdoucí, které za katr dostali křiví policisté a úplatní soudci.“

Teddy potřásla hlavou. „Takže nic takového se neděje, jo?“ „Jistěže se to může stát. Stejně tak, jako že do tebe uhodí blesk. Ale budeš se kvůli tomu plašit pokaždé, když zahřm,?“

Podívala se nad sebe. „Dneska je jasno. Ale díky za radu, agente Stavrosi.“

Když se k němu chtěla otočit zády, chytil ji za loket.

„Hele, justiční systém není dokonalý. Nepochybujú o tom, že jsem sám tu a tam něco zvoral, ale nikdy to nebylo záměrně. A úplně stejné je to i u mých kolegů.“

„O tom nepochybujú,“ řekla. „Všichni jste hotoví skauti. Vždyť jste se mnou ty i Clint jednali úplně na rovinu, když jste mě lákali sem na Whhfield. Ale to možná není ten nejlepší příklad.“ Zalitovala, že to vůbec řekla. Chtěla na to už jednou provždy zapomenout, ale po rozhovoru s Yatesem to bylo zase o něco těžší.

Nickovi zacukal sval na líci. Natáhl se a popadl ji za ruku. „Teddy...“

„Dovolíš?“ ohradila se, ale on ji nepouštěl. „Musím na přednášku.“

Pustil ji. „Soustřeď se na přípravu podkladů pro ten McDonal- dův případ. To je to nejdůležitější. Brzo zjistíš, že půlka detektivní práce je papírování.“

Otočila se k němu zády a zmizela tak rychle, jak to jen šlo. Přešla celý areál školy, aniž by zpomalila, a nohy ji samy donesly k Fort McDowell. Ale jakmile vešla dovnitř, zastavila se. Z představy, že by následující dvě hodiny poslouchala přednášku Clinta Corbetta o empatii, se jí zvedal žaludek. Sice mu slíbila, že už na jeho kurz bude chodit, ale teď se na to necítila.

Místo toho zamířila na opačnou stranu chodby, do Dunnovy prázdné učebny. Tam se zahloubala do velice komplexního diagramu lidského mozku. Proč vlastně její mozek fungoval jinak než mozky lidí jako Nick nebo Corey?

Z úvah ji vytrhly kroky. Otočila se a spatřila Dunna, který si zrovna svlékal kabát. „Omlouvám se, pane profesore. Já jsem jen...

„Zabloudila cestou na hodinu empatie?“ zeptal se.

Teddy se dívala, jak na stole u tabule vybaluje z batohu véci, které si přinesl. „Právě jsem se vrátila z výletu do San Quentinu s agentem Stavrosem,“ řekla a sklopila oči. „Po takovém blízkém setkání s justičním systémem jsem se na to úplně necítila.“

Dunn přikývl. „Chápu.“

Vybavila si první dny ve škole, kdy Dunn mluvil o mentálních útocích. Ale od té doby pořád jen zdokonalovali telepatickou komunikaci a o ovlivňování se už nikdy nebavili. Přitom Yates tak snadno prolomil její obranu. Ovládl ji taky? Donutil ji, aby si ho přišla vyslechnout? Manipuloval s ní? Znala projevy docela dobře na to, aby to dokázala odhadnout. Rozostřené zorničky, výpadek paměti, zmatek po procitnutí.

„Profesore,“ začala Teddy. „Můžu vám položit teoretickou otázku?

Dunn odložil graf, který studoval, a přikývl. „Jistě.“

„Minulý semestr jste se zmiňoval o mentálních útocích.“

„Ano.“

„Jak poznáte, jestli...“ začala Teddy. „Nevím, jak to vyjádřit slovy.“

„Existuje řada různých mentálních útoků,“ řekl Dunn. „Je to vlastne každé nechtene spojení. Například mentální ovlivňovaní, když hdi nutíte néco udělat, ačkoli sami nechtějí.“ Jako Chnt v Las Vegas. Anebo Jeremy během té pololetní zkoušky a Yates v San Quentinu. Ale jí samotné Yates nic podobného neudělal. „Clint se mi někdy dostane do hlavy. Ale to nebolí.“

Dunn sepjal ruce. „Pokračuj.“

Teddy přikývla. „Ale může bolest provázet telepatii nebo jiné formy psychické komunikace? Třeba ovlivňování?“ Vzpomněla si na tu svíravou bolest, která provázela Yatesova první slova.

„Pořád se bavíme čistě teoreticky?“

Teddy se zadívala do země. Bylo jí jasné, že Dunn - podobně jako Clint - by si snadno dokázal přečíst její myšlenky. Zkontrolovala svou zed i pro jistotu do ní poslala další energii.

„Ano, nepochybně existuje způsob, jak dát druhému svou přítomnost pocítit. Proto je tak důležité mít silnou zeď nebo obranu, na které jsi, jak jsem slyšel, pracovala s profesorem Corbettem,“ řekl. „Ale tady na Whitfieldu takové metody neschvalujeme. Ani v případě, že podnikáme mentálni útok.“

„Děkuju,“ řekla Teddy. „Asi bych už měla jít na přednášku.“ Otočila se ke dveřím, ale Dunn ji zastavil.

„Víš, že to, co děláš, je technicky vzato mentální útok, vid?“

„Ale neubližujú lidem.“ Teddy si vybavila chvíle, kdy pronikala do myslí jiných lidí. Narušení soukromí? To jisté. Ale útok?

„Možná nemáš v úmyslu nikomu ublížit,“ řekl Dunn. „Ale někdy, když se snažíš proniknout dovnitř, zanecháváš po sobě jizvy. Třeoa u slečny Quinnové.“

„Molly jsem opravdu nechtěla ublížit.“ Tehdy své schopnosti prakticky vůbec neovládala. Omluví se, pohádají se a Molly jí nakonec odpustí, tak jako to udělala Jillian. Protože tak to přátelé dělávají.

Dunn přikývl. „]á vím.“

„Říkala mi, že vaše cvičení jí pomaná vytěsnit pocity ostatních studentů. A taky už teď není tak... podrážděná, jako bývala.“ Teddy se zadívala na vlastní dlaně a rozpačitě si je otřela o stehna. „Je skoro jako vyměněná.“ když pracovali na případu, Molly se vůbec nezapojovala. Zřejmě se jí dařilo potlačovat vnímání emoci všech lidí kolem, ale zároveň potlačovala i svoje vlastní Po tom rozhovoru v knihovně už na ni Teddy nenalé- hala. Asi měla.

Dunn si přerovnal papíry na stole. „Slečna Quinnová nepřišla na konzultaci už několik týdnů.“

Pokaždé, když si Teddy začínala myslet, že Molly rozumí, dozvěděla se něco, co její pohled na spolužačku úplně změnilo. Mol ly tvrdila, že jí Dunnovy techniky pomáhají, ale přitom k němu vůbec nechodila.

„Za chvíli tu budou mí studenti z druháku. Jestli máš nějaké další otázky ohledně teoretických mentálních útoků, můžeš se za mnou kdykoli zastavit. Ale Teddy?“

„Ano?“

„Tohle je velmi vážná a potenciálně nebezpečná oblast psychických schopností. Není radno si s ní zahrávat.“

Teddy odešla z Dunnovy posluchárny. Ale na Clintovu přednášku se pořád necítila. Bylo jí jasné, že se jí všichni budou vyptávat na cestu do San Quentinu, a ona sama nevěděla, jestli by o ní dokázala něco říct, aniž by se zmínila o Yatesovi.

S tím rukopisem měl pravdu. I s tou kšiltovkou. Očividné znal její rodiče a Clinta. To dokazovala i ta stará fotografie. Ale mohla mu věřit v tom, co jí řekl o Whitfieldu? Anebo o Clintově účasti na tom, že skončil za mřížemi? Potřebovala důkazy. Důkazy, které bv mohla získat, pokud by se dostala k tomu videu, o kterém Yates mluvil. Jaké štěstí, že znala někoho, kdo se dokázal nabourat do systémů CIA.

Byla už tma, když Teddy zaklepala na dveře pokoje, ve kterém bydlely Molly a Dara. Molly seděla na posteli s notebookem na klíně. Dara tam nebyla.

„Měla bys počkat, až tě někdo pozve dál, nez vejdeš do cizího pokoje,“ řekla Molly a zaklapla počítač.

„A ty bys na institutu neměla mít u sebe počítač,“ řekla Teddy. „ Ale zdá se, že ani jedna nemáme úplně čisté svědomí, co?“ Myslela to jako vtip, ale vyznělo to nevraživěji, než chtěla.

Molly na to nic neřekla. „Kdes byla celý večer? Všichni na tebe čekali.“

„Jen tak,“ řekla Teddy. Během rozhovoru s Coreym se celou dobu úzkostlivě hlídala, ale teď, když se posadila naproti Molly, si uvědomila, že by se měla uvolnit. Koneckonců, tohle nebyl žádný výslech, ale spíš omluva. Nemělo smysl spoléhat na psychologické triky.

„To jsme si popovídaly,“ zabručela Molly.

„Poslyš, já vím, že jsem se poslední dobou nechovala jako dobrá kamaradka,“ připustila Teddy. „Ale snažím se na tom pracovat.“

„To oceňuju. Teddy,“ řekla Molly. „Ale myslím, že bys měla jít.“ Vstala a vypadalo to, jako by Teddy chtěla vyprovodit ke dveřím.

Jenomže Teddy měla víc důvodů, proč za ní přišla, a některé z nich nebyly zcela nezištné. Sama věděla, že její omluva nevyzněla úplně nejlíp, ale teď bylo ve hře mnohem víc. „No,“ řekla, „ještě navíc potřebuju tvou pomoc.“

„Ja myslela, že jsi přišla, protože sis o mě dělala starosti. Ale teď to zas vypadá, že ode mě něco chceš. Tak co z toho?“ zeptala se Molly a založila si ruce na prsou.

Teddy už se nedařilo dívat se na svět tak, jako když se posadila k pokerovému stolu. Tehdy věděla, co má kdo v ruce, a podle toho se zařídila. Přihazovala, když měla šanci vyhrát, a složila karty, když ji neměla. Každé rozhodnuti stavěla jen na tom, co pro ni samotnou bude nejlepší. Ale tady na Whitfieldu se to změnilo. Clint, Molly, Jillian, Pyro, dokonce i Nick to změnili. Chtěla být člověkem, o kterém ji tvrdili, že by jím mohla být - tím, který se zasazuje za správnou věc, hraje za celý tým a nikdy nenechá nikoho na holičkách. Ale možná by jí bylo lip, kdyby hrála sama za sebe.

Chtěla odsud odejít s tím USBčkem, které Molly použila o Halloweenu. Chtěla se podívat na to video. Pokud byl Yates opravdu nevinný, musela by ho poslat jeho advokátovi. Cítila, že on by svou část dohody dodržel. Pomohl by jí najít matku a odhalit všechny nepravosti, které se na Whitfieldu děly. Pokud měl pravdu, tak byli všichni zdejší studenti v ohrožení. Nakonec by pochopili, že všechno, co udělala, bylo i v jejich zájmu.

„Obojí. Vím, že to zní hloupě, ale... jsi jediná, kdo mi může pomoct.“

„Teddy, zrovna teď sama sotva zvládám všechno učení.“

Teddy se snažila na Molly netlačit. Takhle si to sama pro sebe vykladala - jako nátlak Ne vydírání. „Něco mi dlužíš. Zvlášť po té zkoušce.“

Molly si protřela zápěstí, jako by ji rozbolelo staré zranení.

Teddy zaťala nehty do dlaně. „Molly, potřebuju to USBčko. To, které jsi používala v laboratoři o Halloweenu, aby ses dostala do cizího počítače. A pak potřebuju zduplikovat pevnj disk.“

Molly se kousla do rtu. „To nemůžu, Teddy. Kdyby tě chytili, hned by poznali, že jsem to v té laboratoři udělala já. Nemůžeš jen tak nakloňovat pevný disk, aniž bys...“

Teddy polkla a v duchu se připravovala na to, co přijde. Rozhodně to nebylo nic kamarádského. „Vím, že nechodíš na konzultace s profesorem Dunnem. Takže všechny ty kecy o tom, jak se cítíš lip díky cvičení s ním, jsou jenom kecy. A taky vím, že jsi minulý rok opustila školu, protože jsi někoho napadla. Stejné iako jsi napadla mě.“

Molly se v očích zatřpytily slzy a Teddy bylo jasné, že pochopila, že všechno, co jí říká, je míněno jako výhružka. Pokud Molly chce, aby si Teddy její tajemství nechala pro sebe, mus. jí dát to USBčko. Snažila se, aby její hlas zněl klidně. Nechtěla se nechat ovlivnit tím, jak Molly natahuje. „Já vím, ze to nem tvoje vina, Molly. Máš to prostě téžké Ale to já taky.“

„Chceš mě vydírat?“ zeptala se Molly.

„Dávám ti příležitost mi pomoct. A na oplatku já pomužu tobě.“

Molly se rozechvěla brada. „Teddy, já vazné nemůžu.“

„Asi si budu muset půjčit i tvůj počítač,“ řekla Teddy. „Jen na jeden nebo dva dny.“

Molly mlčky vstala. Teddy si chvíli nebyla jistá, jestli na to přistoupí. Po chvíli, která jí připadala jako celá věčnost, Molly otevřela zásuvku v nočním stolku. Pak řekla tiše, ale zcela jasně: „Předpokládám, že nevíš, co hledáš. Takže budeš potřebovat

aspoň pět minut na to, abys zkopírovala obsah pevneho disku.“ Podala Teddy svůj notebook i USBčko.

„Všechno ti vrátím, jak budu hotová.“ Právě svou kamarádku vydírala, aby dostala, co potřebuje. Měla se kvůli tomu cítit jinak? V hlavě jí zněla Jeremyho slova z úvodu do empatie: Někdy přece účel světí prostředky. Ztěžka polkla. Věděla, že to, co dělá, je správné. Muselo to tak být. „Je mi líto, že to nejde jinak.“

„No jo, jasně. Od čeho jsou kamarádi.“ Molly se obrátila ke stolku, napsala něco na kus papíru a podala ho Teddy. „Tady je heslo.“

Teddy si ho vzala a otočila se ke dveřím. Když odcházela, Molly se tiše ozvala. „Myslíš si, že jsi ta, co se chová šlechetně. Ale pravda je, že si děláš, co chceš, Teddy. Nebereš ohledy na nikoho jiného. Dokonce se ani neohlížíš, abys neviděla, koho necháváš za sebou.“

Teddy se opravdu am neohlédla. „Vysvětlím ti to později, jestli budu moct.“ Neříkala, že ji to mrzí, protože by to byla lež.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Kdyby to Teddy nechala uležet třeba jen jediný den, nejspíš by už nedokázala podniknout to, co měla v plánu. Vyzbrojena USBč- kem od Molly obešla Harrisovu kolej a proplétala se mezi univerzitními budovami směrem k ubytování zaměstnanců. Původně plánovala, že se vkrade do Nickova bytu, když tam nebude, zmocní se jeho počítače a hned na něj nasadí to USBčko od Molly. Ale N: :k svůj počítač nosil skoro pořád při sobě, takže spoléhal na to, že ho nechá ležet doma, bylo dost bláhové. A vloupat se tam, když bude spát? Na to neměla nervy.

Cestou po pěšině ke skupince budov, ve kterých bydleli učitelé a zaměstnanci školy, si v duchu pilovala svůj scénář.

Já vím, že je pozdě, ale chtěla bych dopsat svou zprávu k tomu McDonaldovi. Jenomže nikde nemůžu najít zprávu od patologa, a tak jsem si říkala, jestli nemáš kopii u sebe.

V duchu si to opakovala pořád dokola, až slova dostala stejný rytmus jako její kroky. Ne všichni profesoři bydleli v areálu školy, ale ti, kteří tu trávili veškerý svůj čas, byli ubytováni v přestavěných kasárnách z dob, kdy Andělský ostrov fungoval jako vojenská základna. Teddy procházela kolem dveří a hledala na nich Nickovo jméno. Bylo až na těch posledních. „Já vím, že je pozdě,“ zašeptala neslyšně. Zevnitř slyšela tlumeny zvuk televize i tiché kroky bosých nohou. Zaklepala. Nick otevřel dveře a překvapeně se na ni zahleděl. „Teddy?“ Pak se podíval přes její rameno, jako by se chtěl ujistit, že je tu sama. „Co se děje?“

V hlavé měla najednou prázdno. Slova, která si celou cestu opakovala, se někam vypařila.

„Co tady děláš?“

„Je pozdě,“ řekla ve snaze držet se svého scénáře.

Nick vystrčil hlavu ze dveří, rychle se rozhlédl kolem a pak ji popadl za loket. „Pojď dovnitř, než tě tu někdo uvidí.“

A pak byla u něj doma.

Vlasy měl mokré, jako kdyby právě vylezl ze sprchy. A voněl mýdlem.

„McDonaldův piípad,“ hlesla, jak si postupně vybavovala všechny ty pečlivě nacvičené věty. Proč z něj byla tak nesvá? Z Pyra s jeho chlapeckým vystupováním a otřepanými frázemi rozhodně tak nesvá nebyla. Na to byla svým způsobem zvyklá. Ale Nick? „Chtěla jsem dopsat svou zprávu, dokud mam ten případ v čerstvé paměti. Já...“ zakoktala se. Nick se otočil a začal uklízet papíry, které měl rozložen^ na stolku před pohovkou. Jak se sehnul, triko mu vyjelo o trochu výš a odhalilo proužek hladké kůže. Záda neměl tak opálená, jak by čekala s ohledem na to, že žili v Kalifornii. Zřejmě měl příliš mnoho práce, než aby se válel na pláži. Rozpaky z toho, že viděla něco, co vidět neměla, a zjistila o něm něco osobního, ji znovu zastavily. „Asi jsem ztratila tu zprávu od patologa.“ Odmlčela se a počkala, až se k ní znovu otočí. „Nemáš náhodou kopii?“

Nick posbíral papíry ze stolku, narovnal se a vrátil se k Teddy. „To jsi šla celou cestu sem jen kvůli té zprávě?“ Byl pořád blíž a blíž, až se nakonec zastavil jen pár desítek centimetrů od ní. Pak se podíval na hodinky. „V jedenáct večer?“

„No?“ řekla Teddy, ale sama už si tím nebyla tak jistá. Prve jí to všechno připadalo mnohem logičtější.

„Dáš si něco k pití?“

„C... co?“ Ne, nechtěla nic k pití. Chtěla tu zprávu. Měl ji jít hledat. A ona si měla sednout k jeho počítači a použít Mollyino kouzelné USBčko.

„Něco k pití.“ Odešel z obýváku do malého kuchynského kouta. Teddy té chvilky využila, aby se tu rozhlédla. Na úzkém psacím stolku u stěny stál Nickův notebook - otevřený a zapnutý. Tiše se nadechla. Nakonec by to opravdu mohlo klapnout.

„Neboj, nic alkoholického. Voda, kafe, džus?“ houknul na ni.

„Jaký džus?“ Rozhlížela se po zbytku byru. Za pootevřenými dveřmi zahlédla postel, úhledně zastlanou tmavě modrým přehozem. Další dveře byly zavřené. V odkapávači vedle dřezu stálo několik umytých talířů. Na psacím stole hrnek kate. V televizi dávali basketbal.

„Pomeranč.“

„Tak jo.“ Pyro jí nikdy nenabídl džus. Pravda, nikdy mu k tomu ani nedala příležitost. Nick... Nick byl její učitel. Ale najednou stála v jeho obýváku.

Otevřel ledničku, vzal hrnek s logem Golden State Warriors a nalil jí džus. Když si ho od něj brala, mimoděk se dotkli konečky prstů. „Díky,“ řekla.

„Tak proč jsi doopravdy tady, Teddy?“

Rozhlédla se po obýváku. Ten počítač. Kvůli tomu přišla. Ale to mu nemohla přiznat. „Kvůli té pitevní zprávě.“

„A když ti ji dám,“ pokračoval, „tak zase půjdeš?“

„Ano,“ špitla Teddy

„Nejsi tu náhodou kvůli tomu, že by sis se mnou chtěla promluvit o tom, co se dneska stalo? Mezi tebou a McDonaldem?“ Jeho hnědé oči si ji pátravě prohlížely. Věděla, ze chce, aby se mu svěřila s tím, co se jí honí hlavou. Aby se přiznala, že s ní Coreyho doznání hluboce otřáslo. Jenže ono to nebylo Corey- ho doznání, co jí vrtalo hlavou. „Opravdu jsem chtěla jenom tu zprávu, Nicku.“

„Tak já ti ji přinesu. Mám kopii ve své kanceláři. Posaď se, za chvilku jsem zpátky.“

Ono to opravdu vyjde, pomyslela si Teddy a srdce se jí rozbušilo jako o závod. Navenek ale zůstala klidná, jenom se rozpačitě pousmála. „Díky.“

Nick zamířil k zavřeným dveřím.

Nedívej se mu na zadek! Soustřeď se, Cannonová.

Jakmile za ním dveře zaklaply, přiskočila k jeho počítači. Vytáhla z kapsy Mollyino USBčko a zapojila ho. Spořič obrazovky na Nickově počítači se zastavil, zablikal a zmizel. Stroj začal tiše hučet, jak se někde v jeho útrobách rozjel větráček. Pak zaplavily obrazovku řádky Mollyina programu - celé stránky změti, která vypadala jako čirý binární nesmysl - a postupně se začaly otevírat snad miliony nových oken. Teddy se na vteřinu začala bát, že ten program počítač zaviruje, místo aby zkopíroval pevný disk, ale pak se uprostřed obrazovky objevil ukazatel nadepsaný „Stavro- sův pevn) disk“ a pomalu na něm začala naskakovat procenta. Molly ji nepodrazila Teď už jen očima popoháněla ukazatel ke stovce a napínala uši, jestli se Nick nevrací.

Odklikávala jeden dotaz za druhým. Prosím, říkala si v duchu, ať tu zprávu založil někam úplně dospodu. Konečně dospěl ukazatel ke 100 %. Teddy vyškubla USBčko z notebooku a strčila si ho do kapsy. Dveře za jejími zády se otevřely.

„Mám to,“ zahlásil Nick a hodil zprávu na stolek.

Teddy měla ruce v kapsách a v jedné svírala USBčko. „Díky,“ řekla. „Tak já už půjdu.“

Všimla si, jak Nick zatíná zuby. Sklopil oči a díval se na vlastní dlaně, aby se jejich pohledy nesetkaly. „Co kdybychom se setkali za jiných okolností? Co kdybych opravdu byl Obyčejný Nick?“

„A já byla opravdu TeAnne?“

„Myslím to vážně.“

„Já taky,“ řekla. „Ale já nejsem TeAnne. Jsem Teddy Cannonová, studentka Whitfieldova institutu pro vymáhání práva, výcvik a vývoj.“

„Na tu zprávu sis mohla počkat do rána.“

Teddy už měla, co potřebovala. Měla by co nejrychleji vypadnout. Vrátit se do svého pokoje, sednout si k počítači, který si s nepatrnou dávkou vydírání půjčila od Molly, a hledat mezi soubory to video, které by mohlo dokázat Yatesovu nevinu. Místo toho se zeptala: „Co tím chceš říct?“

„Chci říct,“ řekl Nick a přistoupil o krok blíž - tak blízko, že by stačilo natáhnout ruku a mohl se jí dotknout. „Chci říct, že bych si přál, aby to bylo jinak. Ty ne?“

Jistěže si to přála. Zrovna v tu chvíli si Teddy víc než kdy jindy přála, aby všechno bylo úplně jinak. Přála si, aby Nick byl jen obyčejný človek, ktereho náhodou potkala. Jenže on měl zadek jako řečtí bohové a ona se v jeho náručí cítila bezpečná jako nikde jinde. Stál při ní, když dopoledne ve vězení prožívala, jak Corey McDonald zavraždil Marlenu H/denovou. Poslouchal ji, když mluvila, a povzbuzoval ji v jejích úvahách. Připadal jí spolehlivý a normální a... skutečný. Jako kdyby při ní mohl stát naveky.

Ale nic z toho nebylo příčinou, že by po něm toužila víc než kdy toužila po nějakém muži. V tom okamžiku Teddy víc než co jiného toužila po tom, aby sama byla jiná. Nechtěla Nicka využívat. Ani Molly. Nechtěla za sebou nechávat lidi, za kterými se ani neohlédne.

A najednou jako by se ten okamžik otočil kolem vlastní osy. Nick jí odsunul z obličeje pramen vlasů. Bylo to tak něžné, že z toho málem omdlela. Opravdu omdlela. Políbil ji na špičku nosu, do koutku úst, do jamky na hrdle.

Objal ji kolem pasu a silou, kterou vůbec nečekala, ji nadzdvihl. Doslova ji zvedl ze země a nesl ji do své ložnice. A ona se nebránila, ačkoli se pohyboval až bolestivé pomalu. Rozepnul jeden knoflíček. Políbil ji. Zlehka jí přejel konečky prstů po kůži. Pomalu klesal níž a níž, jako by nechtěl vynechat ani kousek jejího téla.

Nejdřív klíční kosti. Pak ňadra. Žebra a jemné křivky jejích boků. Každé části se dostalo stejně něžné a štědré pozornosti.

„Tohle bychom neměli dělat,“ zašeptal.

„Já vím,“ řekla. „Vlastně vůbec nemám ráda policajty.“ „Teddy?“ zašeptal jí do ucha.

„No?“

„Sklapni.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

V šest hodin ráno halila areál školy hustá mlha a slunce bylo jen matná světlá skvrna na východním horizontu. Teddy tiše mířila na kolej. Vykradla se z Nickova bytu, zatímco ještě spal, a doufala, že se jí později podaří nepozorovaně vklouznout do svého pokoje a převléknout se, aniž by jí Jillian kladla zvídavé otázky. Ale teď měla namířeho do kabinky na nejmeně používaných toaletách na jejich patře.

Zamkla se a posadila se na okraj prkénka; notebook od Mol- ly si položila na kolena. Snažila se nemyslet na to, jak se jí Nick v noci dotýkal. Vyspat se s ním byla chyba.

Zasunula do počítače USBčko a zadala Mollyino heslo: Migh- tyQ1989. Počítač pípnul. „Neplatné heslo.“

Zkusila to ještě jednou se stejným výsledkem. Pak zadala všechno malými písmeny a pak zase naopak velkými. „Neplatné heslo “ Že by ji Molly přece jen napálila? Naoko souhlasila, ale zařídila to tak, aby to Teddy technicky nemohla zvládnout? Zase si z ní někdo udělal blázna.

Teddy zaklapla počítač a vyrazila o patro níž za Molly. Chtěla zabušit na dveře, ale bála se, že vzbudí někoho dalšího, a tak se omezila na tiché trojité zaklepání. Chvilku počkala a zaklepala znovu. Pak konečně zevnitř zaslechla kroky a dveře se otevřely. Molly byla v pyžamu, vlasy měla rozcuchané a oči pořád napůl zavřené.

„Co se děje?“ zašeptala.

Teddy nakoukla dovnitř, jestli Dara spi. Postel byla prázdná.

„Je v tělocvičně,“ řekla Molly.

Teddy vklouzla dovnitř a zavřela za sebou dveře. „Dala jsi mi špatné heslo,“ řekla.

„Co?“ Molly vypadala zmateně.

„K tomu počítači.“

„To tedy ne.“

„Mighty Q 1989,“ řekla Teddy. „Zkusila jsem to několikrát, a nic.“

„Mighty Q 1988,“ opravila ji Molly. Pak natáhla ruku po počítači. Teddy zaváhala.

„í idnč tr'ky?“ Měla to Molly předem vymyšlené, aby zjistila, o co se Teddy snaží? Chtěla se ujistit, že se včas dozví, o co jde? Tak jako tak neměla Teddy jinou možnost než ji důvěřovat. Potřebovala vědět, co na tom disku je. Už došla příliš daleko, než aby teď couvla.

Molly zvedla ruce dlaněmi vzhůru. „Žádné triky.“

Otočila počítač klávesnicí k Teddy, a ta si na něm podle in strukcí otevřela nakloňovaný disk. Fungovalo to. Plocha na notebooku najednou vypadala úplně stejně jako ta Nickova.

Projížděla jména složek a otevírala všechno, co by mohlo mít nějakou souvislost s Yatesem. Co chvíli překvapeně zavrtěla hla vou. Dozvěděla se, že Nick nemá moc vyhraněný hudební vkus (Ray Charles, Beyoncé), zato je zarytým fandou Golden State Warriors.

„Není to tam,“ řekla. „Ten soubor tam není.“ Zaklapla notebook a zakryla si oči rukama. Musela přemýšlet. Co jí ještě zbývalo? Nic. A pak se rozplakala.

Nebyl to pěkný pláč. Byl to ošklivý, zoufalý pláč. Ten s lapáním po dechu, který se nedá jen tak zastavit.

„Kdyc mi řekneš, co hledáš, možná bych ti mohla pomoct,“ řekla Molly.

„Proč bys mi pomáhala?“ zeptala se Teddy a utřela si nos. „Včera jsem tě vydírala.“

Molly se vedle ní posadila na okraj postele. „Ne ze bych ti chrčia pomáhat. Ale na druhou stranu doufám, že dřív nebo později odejdeš.“ Tiše si povzdychla. „Jestli mé pobyt na Whitfieldu něco naučil, tak to, že tady nemůžeš fungovat na vlastní pěst. Někdy si prostě musíš říct o pomoc. A ty vypadáš, že bys ji potřebovala. Co na tom disku hledáš?“

Teddy ztěžka polkla. „Mělo by tam být nějaké video.“

„Tak povídej. Jestli jde o ukrytá data, najdu je.“

A tak jí Molly beze slova podala lístek, který si včera odnesla ze setkání s Yatesem.

Molly se na něj podívala a strnula. Chvíli zírala na alfanumerický kód na papírku a pak se podívala na Teddy. „Víš vůbec, co to je?“

„Jasně. Videosoubor FRI.“

„Ne, nejen tak nějaký videosoubor. Přisně tajný videosoubor.“ Potřásla hlavou. „A já myslela, že chceš zjistit, jestli Nick nemá nějakou přítelkyni, kterou před tebou tají.“

Najednou se Molly začala plně soustředit na práci. Bylo to jednodušší než řešit, co se mezi nimi stalo. „Jak jsi věděla, že jde o Nickův disk?“

„No tak.“

Teddy si povzdychla. „Dobře, tak zaprvé, tohle mě uráží. Žárlivé špehování, to opravdu není můj styl. A zadruhe, někdo mi řekl, že ten soubor bude mít Nick ve svém počíiači.“

„Někdo? Teady, chápeš, s čím si tady zahráváš?“

Teddy tu otázku ignorovala. „Tak jak ten soubor najdu? Anebo mi chceš říct, že to nejde?“

Tím Molly popíchla. „Nic není nemožné. Jestli to tam je, tak to najdu. Je to jen otázka obtížnosti.“

„Což znamená?“

„Hele, poznávám ten kód, protože jsem na podobné sekvence už narazila. Občas si agenti stahují přísně tajné soubory na své osobní počítače, přestože to je přísně zakázáno - asi nemusím vysvětlovat proč. Ale Nick mi nepřipadá jako ten typ, co by to dělal.“ „lak kde se ty soubory ukládají^7“

„Na ostrovních serverech ve střežených federálních budovách.“ „Cože?“

„Ostrovní, to znamená, že nejsou fyzicky propojené s internetem. Je to jako digitální trezor. Teoreticky to znamená, že se k těmhle souborům dostanou jenom agenti s prověrkou.“

Teddy svěsila ramena. Znělo to beznadějeně. „Ale říkáš teoreticky.“

„Teoreticky, protože na to, aby se k nim člověk dostal, musí být opravdu dobrý,“ řekla Molly. „Poslyš, jestli to mám udělat, tak potřebuju vědět všechno - jak ses k tomu dostala, k čemu to potřebuješ...“

„To není podstatné,“ řekla Teddy.

„Hele, hacker nemůže pracovat se zavázanýma očima.“

Teddy už párkrát v životě vsadila všechno na jednu kartu. Ale když člověk dal all-in u pokerového stolu ve Vegas, riskoval jenom peníze. A taky svou povést a vlastni ego, a když byl jako Teddy, tak i dům svých rodičů a hněv ruského mafiána jménem Sergej. Ale tady znamenalo all in o hodně víc. Molly po m chtěla, aby jí řekla opravdu všechno - o své minulosti, přítomnosti i budoucnosti.

Teddy chvíli uvažovala o tom, že by odsud odešla a na všechno zapomněla. Mohla se vrátit k životu, ve kterém se soustředila jen na studium. Dodržovat dohodu s Clintem. Sekat dobrotu. Dostat se k penězům. Ale Yates ji řekl, že její vlastní matka žije a že by jí mohl pomoct ji najít. A na to by Teddy nikdy nemohla zapomenout.

A tak Molly začala vyprávět o tom, jak se v San Quentinu setkala s Derekem Yatesem, jak vstoupil do její mysli, tvrdil, že je nevinny - a řekl jí, ze Clint ma prsty ve falšování důkazů, které

ho dostaly za mříže. Řekla Molly o svých rodičích, o Sektoru 3 a o tom, že se oba dva z toho tajného vojenského zařízení znali s Clintem i s Yatesem. O tom, že se Yates domnívá, že jeho organizace infiltrovala do Whitfieldu, což by vysvětlovalo krádež vzorků krve, mimo jiné i její. Že by neměli věřit ničemu z toho, co jim na Whitfieldu vykládají, protože celý institut funguje jen jako krytí něčeho velmi ošklivého, a že jí Yates výměnou za její pomoc slíbil, že jí pomůže najít matku. Když domluvila, připravovala se v duchu na kázání, které od Molly uslyší, ale nic takového se nestalo, [ejí kamarádka vypadala, jako by s ní ty nové informace hluboce otřásly. Vstala a párkrát přešla po pokoji sem a tam.

Nakonec se zastavila a podívala se na Teddy. „Sehnat ten sou bor není nemožné,“ řekla. „Ale není to nic, co bychom zvládly samy.“

Začala jí vysvětlovat nezbytné kroky, mezi které patřilo vloupat se do budovy FBI - byl to kalifornský případ, takže bylo piav- děpodobné, že data budou uložená zde -, hacknout interní server a nahrát do něj program umožňující vzdáleny prístup. Jinými slovy, bylo by to mnohem těžší než vetřít se do bytu jednoho z profesorů a strčit mu USBčko do notebooku.

Nakonec Molly rezolutně kývla hlavou. „Takže navrhuju tohle: Řekneme to ostatním a společně se rozhodneme, jak postupovat dál. Budeš potřebovat i jejich pomoc.“

Teddy si ztěžka oddychla. Právě udělala jedno z nejobtížnějších rozhodnutí ve svém životě: Dala někomu cizímu svou bezmeznou důvěru. Řekla Molly úplné všechno. A teď to podle ní měla udělat znovu. Ještě jednou uvěřit v něco neviditelného a svěřit se čtyřem dalším lidem se všemi svými tajemstvími.

Když odpoledne na hodině kriminálního profilování Nick oznámil, že Zmetci případ vyřešili, Teddy si ani nevšímala, jak Alfy tiše zuří. Měla důležitější starosti. Stěží zaregistrovala, když Nick

dodal, že právě ona jako nejpřínosnější člen vítězného týmu vyhrála prohlídku budovy FBI v centru San Franciska.

Dara do ní strčila loktem. „Molly mi ráno říkala, že s námi chceš dneska večer mluvit. Tak u vás na pokoji?“

„Jo,“ přikývla a probrala se z letargie. „Dneska večer.“ A pak už nic nebude jako dřív.

Hodina skončila a studenti pomalu odcházeli. Teddy se zvedla a vyrazila ke dveřím, ale Nick si ji vzal stranou. „Počkáš chvilku, Teddy?“

Srdce se jí rozbušilo. Donutila se pohlédnout mu do očí - poprvé od chvíle, kdy vstoupila do jehu posluchárny.

„Včera sis u mě něco zapomněla,“ řekl.

Chvilku čekala, že se k m skloní a dá jí pusu na tvář. Ale místo toho ji podal papírové destičky s pitevní zprávou Marleny Hyde- nové. „Ještě to potřebuješ?“

Nad ránem utekla z jeho bytu v takovém spěchu, že na tu zprávu úplně zapomněla. „No jo. Jasně. Děkuju.“

Dlouze se na ni zadíval. Teddy provinile sklopila oči. Vyspala se s Nickem - prvním chlapem po hodně dlouhé době, se kterým by si dokázala představit společnou budoucnost - a pak bez rozloučení utekla. Ani nemluvě o tom, že se mu při té příležitosti tajně nabourala do počítače.

„Všechno v pořádku, Teddy?“ zeptal se tiše.

Znělo to trochu podezíravě. Koneckonců byl agentem FBI. Teddy musela počítat s tím, že už si všiml, že tady něco nehraje.

„Po ránu nebývám moc družná,“ špitla. Ani nechtěla myslet na to, co by se stalo, kdyby Nick zjistil, co udělala. Nejhorší na tom bylo, že její city byly opravdové. Měla ho hodně ráda. Ale ten Yatesův soubor prosté potřebovala.

Koutkem oka zahlédla Liz, která málem spadla ze židle, aby zaslechla, o čem si povídají. I Nick si toho všiml a rychle změnil téma.

„Ta Coreyho kšiltovka se našla. Dozvěděl jsem se to dnes ráno. Takže tu odměnu sis opravdu zasloužila.“

„Tak to mě těší,“ řekla. Rozhodně neměla pocit, že by něco vyhrála.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Zmetci se po jednom scházeli u Teddy a Jillian na pokoji, až jich tu nakonec bylo všech šest. Seděli na židlích, na postelích a ně kdo dokonce i na zemi. Teddy byla napjatější než ten večer, kdy v Bellagiu vsadila všechny peníze na jednu kartu Protože dnes večer to byli její přátelé, kdo musel zariskovat. Chtěla je požádal o pomoc. Jisté, technicky vzato je žádala o pomoc už v průběhu minulého semestru. Ale až do dnešního dne měly tyhle žádosti spíš povahu výměnného obchodu - obě strany mohly něco získat či ztratit. Proč by ovšem tihle lidé, se kterými se seznámila teprve před pár měsíci, kvůli ní měli riskovat svou budoucnost na Whit- fieldu? Teddy se rozhlédla po pokoji. Všichni čekali, co jim řekne. Najednou měla sucho v puse a zdálo se jí, že ze sebe nedostane ani slovo. Nakonec ticho prolomila Jillian.

„Promiňte, že jsem nepřišla hned po večeři. Musela jsem si s jedním ptákem promluvit o jeho samičce,“ řekla s vážnou tváří. „Takže jde o případ toho McDonalda?“

„Jde o to, co se mi stalo, když jsem byla v San Quentinu,“ oznámila Teddy a podívala se na Molly, která seděla se zkříženýma nohama na Jillianině psacím stole. Molly přikývla, jako by Teddy pobízela, ať pokračuje.

Teddy se zhluboka nadechla. Začala úplně od začátku: Odvy- právěla jim, jak probíhala její návštěva ve věznici. Jak Derek Yates pronikl do její mysli. Jak jí nejprve poradil, aby si opatřila vzorek jeho rukopisu, a nakonec ji nasměroval i k té kšiltovce, která Co-

reyho usvědčila z vraždy. Jak mentálně ovládl dozorce, aby se s ni mohl setkat osobně. Co všechno jí řekl o Sektoru 3 - programu, který se nějak děsivě zvrhl - a že se odtamtud znal s Clintem, se kterým se později názorově rozešli: Clint založil Whitfield a Ya- tes tajnou organizaci jasnovidců, kteří likvidovali světové vůdce. V tomhle ohledu jí toho moc neprozradil, ale řekl jí, že když jednoho odmítl dál zabíjet, zbavili se ho tun, že na něj tu vraždu hodili. A pak se objevil Clint a osobné prý nechal zmizet záznam, který dokazoval Yatesovu nevinu.

Vynechala jenom to, že v Sektoru 3 pracovali i její rodiče. V hloubi duše doufala, ze když jim celý ten příběh vylíčí bez toho, že na něm má svůj osobní zájem, budou víc nakloněni se zapojit. Když do toho nebude tahat emoce, snaž se dohodnou na faktech. Měli by Yatesovi pomoct, protože... protože na Whitfiel- du se něco dělo. Řekla jim o Yatesově podezřeni, že za halloween- ským vloupáním a krádeží vzorků je právě jeho organizace. Ukradli ty vzorky krve pro své vlastní potřeby Ale skutečnost, že na Whitfieldu vůbec odebírali studentům vzorky krve a pracovali s nimi v laboratoři, podle Yatese naznačovalo, že se vláda chystá využívat jasnovidce pro své utajované operace. Zvlášť jedna věc, kterou jí včera řekl, jí pořád zněla v uších.

Pro nejsme zbraně, které se dají libovolně používat... anebo zničit.

Jillian si zastrčila kadeř vlasů za ucho a podívala se na Teddy. „Proč jsi nám o tom neřekla hned?“ zeptala se.

„Nechtěla jsem vás do toho průšvihu zatahovat, kdyby to nebylo nutné.“

Dara vstala a začala po pokoji přecházet sem a tam, ale zanedlouho zjistila, že to je téměř neproveditelné - bylo tu tak málo místa, že se sem jen tak tak vešli. A tak se znovu posadila. „Věděla jsem, že Sektor 3 doopravdy existoval. Moje babička měla celou dobu pravdu.“

„A co jste si vlastné mysleli? Že nám vláda chce pomáhat s rozvojem našich psychických schopnosti jen tak, z dobré vůle?“ zeptal se Pyro a tiše se zasmál. „No jasně.“

„Když se na to díváš takhle,“ ozval se Jeremy, „tak co lady děláš?“

„Musím se naučit svoje schopnosti ovládat,“ řekl Pyro a plácnul se dlaní do hrudi. „Ale neupsal jsem se, že budu někomu celý zbytek života sloužit.“

„Tak co teď budeme dělat?“ zeptala se Dara.

„Potřebujeme získat ten soubor, o kterém mluvil Yates,“ řekla Teddy. „Tím bych začala.“

Jillian zamrkala. „)á myslela, že už jsi to zkoušela. Na Nickově počítači není, ne?“

„Ne, není,“ přikývla Teddy. „Ale to neznamená, že ho FBI nemá.“

Všichni se otočili na Molly, kterou to okamžité uvedlo do rozpaků. Začala si rukama popotahovat okraj svetru. „No, asi se budeme muset nabourat do FBI,“ řekla.

„Tak to ani nánodou,“ vyskočil Pyro „Hele, já vím, že často říkám, že jste se všichni dočista pomátli, ale ty ses teď určitě dočista pomátla.“

„Nejdřív poslouchejte, než se rozhodnete,“ řekla Molly klidně. A najednou spustila s takovou sebejistotou, jakou u ní Teddy nepozorovala už celé týdny. Když na ni tlačila, aby jí půjčila svůj počítač a USBcko, zdálo se, že se Molly každou chvíli zhroutí, ale teď byla naprosto soustředěná. Postupně Zmetkům vylíčila hrubé obrysy svého plánu. Video bylo uložené na nějakém ostrovním serveru uvnitř budovy FBI. Získat ho bylo možné jedině tak, že se někdo z nich dostane dovnitř. Nebylo zapotřebí dostat se přímo ke konkrétnímu počítači, jenom do jeho blízkosti. Se správnym softwarem a vybavením, a taky s týmem, který by byl dost blízko, aby mohl zpracovat přenos, by se to dalo zvládnout.

„Pokud vím, už samotné vloupání do budovy TBI je federální zločin. To znamená pět let až doživotí,“ řekl Pyro.

Molly zavrtela hlavou. „Na něco zapomínáš. Vyhráli jsme případ McDonald. To znamena, že Teddy za odměnu pojede na prohlídku budovy FBI v San Francisku.“

„Takže to technicky vzato nebude vloupání,“ dodala Teddy. Jillian zavrtěla hlavou. „Tak jako tak je to špatné. Jestli nás přistihnou, pošlou nás za mříže.“

„Ne jen tak za mříže,“ dodal Pyro. „Do federální věznice.“ „Takže navrhujete... co? Že to celé pustíme z hlavy?“ zeptala se Teddy. „Mozna to dokažeie. Ale já nechci, aby se z téhle školy stal další Sektor 3. A jestli můžu udělat něco pro to, abych pomohla jasnovidci...“ Pořád před nimi tajila své osobní důvody, proč se Yatesovi snaží pomoct. Sáhla do kapsy a dotkla se fotografie svých rodičů.

„Myslíš usvědčenému zločinci,“ opravil ji Pyro.

„Ne,“ řekla Teddy. „Jasnovidci, se kterým jednali jako se zbraní, ne jako s lidskou bytostí. To te to vůbec netrápí, Pyro?“ Naschvál mu předložila právě tuhle představu, protože vzhledem k jeho schopnostem usoudila, ze by se ho mohla osobně dotknout. „Nedovedeš si piedstavit, že by někdo mohl podob ne zpracovat tebe? A vůbec tě netrápí, že nas možná vodí za nos člověk, který nám přednáší úvod do empatie? Sám porušil své první pravidlo - jasnovidec nesmí nikdy užít své schop nosti k ovlivňování důkazů nebo výpovědí za účelem uzavřeni prípadu.“

Na to už Pyro neměl odpověď.

„A neexistuje nějaký legální postup, jak to video získat?“ zeptala se Jillian. „Nemohli bychom se třeba odvolat na zákon o svobodném přístupu k informacím? Sepsat petici...“

„To by trvalo cele roky,“ namítla Teddy. „A vůbec není jisté, jestli bychom se dočkali konce.“

„A navíc bychom tím jasně dali najevo, ze víme něco, co bychom vědět nemeli,“ dodala Molly. „A to by pro nas mohlo být ještě nebezpečnější než to, co navrhujú.“

Pak už zmlkla i Jillian.

„Ne,“ řekl Pyro rozhodně. „Dejme tomu, že nám Clint neřekl celou pravdu. Ale to nedělá nikdo. Nebudu riskovat celou svou kariéru kvůli nějakému člověku, který sedí za mřížemi. To prostě neudělám."

Teddy si v kapse znovu sáhla na fotku svých rodičů. Přejela po m konečky prstů, ale pak zavahala. Další tajemství. Tentokrát velice osobní - součást jí samotné, kterou teprve začínala chápat. Něco, o co se zatím nebyla ochotná podělit s lidmi kolem. Pro její kama rády nešlo o tolik jako pro m. Ale jestli by je tím mohla přesvědčit, snad by to pomohlo. Vytáhla snímek z kapsy a položila ho na stůl.

„Tohle je Yates,“ řekla a ukázala prstem. „Clinta asi poznáte.“ Rozhlédla se, aby se ujistila, že ji všichni dobře poslouchají. „A tohle jsou mí praví rodiče. Ta fotka je ze Sektoru 3, kde se všichni sešli. Tates mi řekl, že mého otce zavraždili, protože odmítl přistoupit na požadavky vlády. A moje matka se někde skrývá, protože po ni ti lidé pořád jdou. Vne, že se odsud letos ztratily vzorky krve. Patřily třem studentům se specifickými genetickými markéry - lidem, jejichž oba rodiče byli jasnovidci žijící v Sektoru 3. Yates se domnívá, že jeho organizace jde jmenovitě po těchhle třech lidech.“

Teddy se zadívala na své kamarády. Jillian si natáčela na prst pramínek vlasů, Pyro přecházel sem a tam. Molly si pořád popotahovala svetr, jehož lem se pomalu začínal rozpadat. Dara si rozpačitě mnula ruce a Jeremy nehnuté zíral na Teddy.

„A teď nam chceš říct další skvělou zprávu, ne? Tak do toho,“ řekla Dara odevzdaně.

Teddy se zadívala na starou fotku. Poznali na ní rodiče už od narození, že bude taky jasnovidka? „Ty tři vzorky, které zmizely, patřily Brettu Evansovi, Christine Eedericové... a mne.“

Pyro se zastavil a v očích se mu zablýsklo. „Jak dlouho?“

„Co?“ zeptala se Teddy.

„Jak dlouho už to víš?“ Zíral na ni a přísně se mračil. Vytetované plamínky na jeho krku ožily.

„Skoro od toho Halloweenu.“

„Teddy, vždyť bys mohla být v nebezpečí,“ zhrozila se Jillian.

„Víš to několik měsíců, a neřekla jsi nám to?" Pyro si vjel rukou do vlasů. „Bylo mi jasné, že nejsi úplné normální, ale tohle... Ježíši, vždyť se ti mohlo něco stát.“

Když jí to říkali, najednou ji to připadalo o hodně reálnější. „Já vím,“ zašeptala.

V místnosti znovu zavládlo ticho. Teddy nečekala, že to bude zrovna Jeremy, kdo je přeruší. „Tak to vypadá, že musíme hacknout počítač FBI.“

„Cože?“ hlesla Dara. „To nemyslíš vážně, že ne?“

„Zdá se mi, že to je jediné logické řešení,“ pokračoval Jeremy. „Teddy má potíže. A požádala nás o pomoc,“ dodal a vstal.

Teddy překvapilo, že se jako první postavil na její stranu zrovna on. Podívala se na Molly, ale ta jenom přikyvovala.

„Ten kluk má pravdu. Tak já do toho jdu asi taky,“ řekla Dara.

„Já už jsem do toho šla,“ přikývla Molly.

„Koukni se, co se tady děje. Někdo ukradl tři vzorky krve. Dva studenti jsou nezvěstní. A podle toho, co Teddy říká, by mohla být další na řadě,“ řekla Jillian.

Pyro se pořád tvářil, jako by nejraději něco podpálil. „Tajila jsi to před námi takovou dobu, Teddy.“

Kdyby ho neznala, skoro by řekla, že se tváří dotčeně. „Omlouvám se,“ řekla. „Nevěděla jsem, komu můžu věřit.“ Zdálo se jí, že ohníčky v jeho očích trochu pohasly. „Budeme tě potřebovat;“ dodala.

Pyro se odmlčel. Všichni mlčeli. Během toho dlouhého ticha Teddy přemýšlela o muži, kterého už dávno zavrhla jako hráče. To

ona viděla jenom to, co bylo na povrchu. Všechno, co dělal a co ,i o sobě pověděl - jeho oddanost parťákově rodině i neochota nechat Molly na draze ukazovalo, že je to člověk velice loajální. Někdo, kdo je schopen vášnivě milovat. Někdo, kdo není ochoten vzdát se, když nasel to, co chtěl. To ona nebyla ochotná si ho pustit k tělu. Možná to nebyl Pyro, kdo určoval pravidla jejich vztahu, ale ona sama.

Celé jeho tělo se napjalo, ramena strnula - bylo vidět, že se v duchu rozhodl. „Pochopitelně, že mé budete potřebovat,“ řekl.

„To znamená ano?“ zeptala se Dara.

Všichni s napětím čekali, co jim Pyro odpoví. „Myslíte si, že bych vás, kašpárky, nechal jít samotné?“ usmál se a vstal. „Ale nesmíme se nechat chytit. Federální věznice jsou ohnivzdorné.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Ve filmech o lupičích, na které se Teddy koukala s tátou - často se odehrávaly ve Vegas šlo většinou všechno jako na drátkách. Vymyslel se pian, obstaralo vybavení, najali odbornici, obhlédlo se místo činu a pak se šlo na věc. Co ve filmech nikdy nebylo vidět, bylo to úmorné čekání. Zmetci brzy zjistili, že jejich plánované vloupání vyžaduje neskutečné množství trpělivosti. A Teddy Cannonová rozhodně nebyla trpělivá povaha.

Návštěva v sídle FBI měla proběhnout na konci semestru. To znamenalo, že musela celé týdny předstírat, že je všechno v pořádku, chodit na Clintovy a Nickovy přednášky a chovat se, jako že se nic neděje.

Jenže Nick stejně poznal, že se něco děje. Od oné noci s ním nemluvila - přinejmenším mimo přednášky kriminálního profilování. A pak tu byl Clint. Jak měla sedět na jeho hodinách a poslouchat jeho kázání o empatii a etice, když věděla, že manipuloval s důkazy, aby Yatese dostal za mříže.

Teddy se raději soustředila na svůj plán. V duchu si prošla každičký krok, promítala si každé místo, zvážila každou proměnnou a každou variantu. Jeremy je měl na svém člunu dopravit do San Franciska a zpět. Dara a Molly se měly ubvtovat v nejvyšším patře hotelu - Molly odsud měla řídit technickou část jejich vloupání a Dara zase zprostředkovávat komunikaci mezi týmy. Jillian - spolu s veškerým ptactvem San Franciska - měla fungovat jako jejich oči. Pyro se staral o přepravu na

souši, sledov nu a použití síly, kdyby to snad bylo nutné. Teddy však doufala, že nebude.

Ale celý plán stál na ní. Ona se měla dostat do budovy FBI, přihlásit se na Nickův počítač a vypadnout dřív, než si nektery z agentů všimne, že jim přímo pod nosem páchají hned několik federálních zločinů.

První překážkou, kterou bylo nutné překonat, bylo mentální ovhvňovám. Pokud by se jejich plán začal bortit, bylo by nutné všechny přítomné agenty přesvědčil, aby o něm pomlčeli. A k tomu potřebovala Jeremyho.

Jeremy čekal venku před Fort McDowell, ruce v kapsach. Teddy se v něm pořád nedokázala vyznat. Někdy jí připadal až přehnaně analytický, jindy se zase choval naprosto laxně. Jeho podpora ji zpočátku dost překvapila, ale pak se rozhodla, že si už nesmí lámat hlavu nad členy týmu Musela si zvyknout na tu novou věc zvanou důvěra - ne, musela se jí poddat.

„Ahoj,“ řekla.

„Pamatuj si,“ začal, „že od začátku řikám, že mi to moc nejde.“

Došli do prázdného pokoje v nejvyšším patře Fort McDowell. Tyhle pokoje ií připomínaly kóje ve studovně stanfordské knihovny - ne že by v nich strávila moc času. Jeremy přitáhl dvě židle.

„Je to podobné jako to, co děláme s Dunnem,“ řekl. „Až na to, že neprosíš, ale požaduješ. Tuhle část fakt nemám rád. Dělá se mi z toho úplně špatně.“

Teddy se zhluboka nadechla a rozhlédla se po místnosti. Do oka jí padlo okno za jeho zády. Požádá ho - ne, přikáže mu -, aby ho otevřel.

„Připravená?“ zeptal se.

Ještě nikdy nebyla v Jeremyho mysli. Vypadalo to tam jinak než ta inkoustová čerň, kterou se brodila v myslích jiných lidí a která místy přecházela v tmavě modrou, trochu jako sametovou. Vnitřek Jeremyho mysli byl jako negativní prostor, nepro

niknutelně černý a hustý. Otevři okno, řekla Teddy. V ústech ucítila pachuť žluči.

Ne, odpověděl jeremy.

Otevři okno, zopakovala. Její hlas se v ozvěnách nesl její i jeho hlavou. Snažila se soustředit na ten příkaz, ale její myšlenky zabloudily jinam, k tomu večeru před několika tydny, kdy Jeremy, sedící na zemi v jejím pokoji, jako první přikývl na to, že jí pomůžou.

Zamrkala a najednou tam v duchu byla znovu. Sledovala, jak se na ni dívají kamarádi. A najednou se obrazy rozběhly ďábelskou rychlostí. Bez organizační techniky, bez paměťového paláce nedokázala svou astrální telepatii ovládat. Bylo to úplně stejní jako s Molly na přednášce profesora Dunna. Teddy lapala po dechu a snažila se udržet krok s přívalem vzpomínek - Jeremy jako malý kluk, jak si s maminkou čte knížku; Jeremy sledující borTci se Dvojčata; Jeremy naříkající v posteli; Jeremy, jak se sám ucí jezdit na kole; Jeremy se soukromými učiteli a hromadou papírů a učebnic; Jeremy, pořád sám; pak Jeremy objímající se s Molly na břehu Andělského ostrova; Jeremy s ostatními Zmetky u stolu v jídelně; Jeremy na svém člunu, jak přeplouvá záliv - a zeď tak hladká a studená, která se před ní objevila tak nečekaně, že Teddy spadla ze židle. Do tváří ji štípal mráz, ale ne kvůli tomu, že Jere- myho donutila otevřít okno.

„Myslím, že základní představu máš,“ řekl Jeremy. Hlas se mu chvěl. Teddy si nebyla jistá, jestli je rozrušený, anebo naštvaný.

Pomalu vstala. „Jeremy, já nechtěla...“ Snažil se jí pomoct a ona všechno pokazila.

„Co se to tady děje?“ zaduněl malou učebnou hluboký hlas. Ve dveřích stál Clint Corbett. Teddy okamžitě aktivovala svou zeď.

„Tu učebnu mám zamluvenou, profesore Corbette,“ ozval se Jeremy. „Ale stejně už jsme skončili.“ Zvedl batoh a odešel, aniž by se na Teddy byť jen podíval.

Vyhýbala se Clintovi celé měsíce, a teď tu najednou byli sami dva, jen pár kroků od sebe. Ale Teddy la vzdálenost připadala nepřekonatelná. Dělilo je od sebe všechno, o čem se s ní odmítal bavit - krádež, její rodiče, Sektor 3. Byla by mu stejně vzdálená, kdyby stála na opačném konci Andělského ostrova - anebo klidně ve Vegas.

„Nechodíš na moje přednášky,“ konstatoval, ačkoli bylo zrejme, že to myslí spíš jako otázku - proč?

Teddy čekala, že na ni bude naštvaný. Že jí vynadá za to, jak se mu vyhýbala. Bylo tak očividné, že pořád porušuje všechna možná pravidla školy, jako by ho přímo provokovala, ať ji z Whitfieldu vyhodí. Ale on nic takového neudělal. Musela se opřít o lavici. Byla na něj tak naštvaná.

„Možná bychom si měli v klidu promluvit. A ty mi vysvětlíš, o co jde.“

„Neřekla bych, že jsem to já, kdo by se měl z něčeho zpovídat,“ namítla Teddy a pustila se lavice. Vytáhla z kapsy starou fotogra fii - nosila ji při sobě ode dne, kdy ji v San Quentinu dostala od Yatese, a teď mu ji položila přímo pod nos.

Clintovi trochu poklesla čelist. „Kde jsi to našla?“ zeptal se.

„Nejdřív jsem to vídala jen ve snech,“ přiznala se. Pak si odkašlala a přemýšlela, jak z toho vynechat Yatese. Kdyby zmínila jeho jíněno, Clint by nepochybně něco podnikl - nechal ho převézt jinam, zničil ten soubor nebo bůhvíco.

Posílila svou zeď a zalhala mu: „Před pár týdny mi přišla poštou.“

Clint stáhl obočí. „Bez vysvětlení? Bez zpáteční adresy?“

„Jen tak,“ přikývla Teddy. „Ale vím, že tohle jsou mí praví rodiče. A že jste tam s nimi.“

„Tak proto jsi přestala chodit na moje přednášky?“ Rozčilovalo ji, že se pořád chová, jako by se nic nestalo. A pocity, ktere celé měsíce držela pod pokličkou, musely už konečně ven.

Clint si povzdychl. „Teddy, tohle by všechno jen zkomplikovalo.“

„Znal iste je! Znal jste moje rodiče, ale nikdy jste se o tom ani slovem nezmínil!“

Ze všech věcí, které před ní Clint tajil, ji tohle bolelo nejvíc. Kdyby už tehdy ve Vegas, když seděla v jeho autě, řekl: Znal jsem tvé pravé rodiče, taky to byli jasnovidci, byla by hned souhlasila, že pojede na Whitfield.

Po dlouhé chvíli ticha Clint řekl: „Byli jsme mladí, když jsme se seznámili. Mladší, než ty teď...“

„Kde?“ zeptala se Teddy. „Kde jste se seznámili?“ Zajímalo ji, jestli Clint aspoň teď vyloží všechny karty na stůl.

„V jednom vládním výcvikovém zařízení.“

„Myslíte na škole, jako je Whitfield?“

„Bylo to přísné střezene vojenské zařízení. Jeho primárním účelem byl výcvik technik pro boj v poušti pro vojáky, kteří měli být nasazeni v zahraničí.“ Zamrkal, jako by to pro něj byly bolestivé vzpomínky. „Výcvik jasnovidectví byl jen doplňkem k primárnímu programu, kterým byly genetické experimenty. Nefungoval tam skoro žádný dohled, ten program neměl pevně daný směr, nikdo to neřídil. Nikdo... nikdo za to nehyl zodpovědný. Myslím, že právě na tom to tehdy zkrachovalo. Nakonec se Sektor 3 stal základem genetického výzkumu jasnovidectví.“

„Sektor 3,“ řekla Teddy.

Clint se jí zadíval do očí. „Jak víš o Sektoru 3?“

„Mezi studenty se povídá ledacos,“ odpověděla vyhýbavě. Nemohla přiznat, že podle Yatese se něco podobného děje i na Whit- fieldu. Další věc, kterou před ní Clint tajil. A další věc, kterou ona tajila před ním.

Tiše si odkašlal „Tvůj otec byl výjimečně nadaný telepat. Předal tu schopnost i tobě. Ale tak to nebývá vždycky. Psychické schopnosti někdy přeskočí generaci, nebo se naopak objeví i u lidi, kteří je v rodině neměli “

„A moje matka?“

„Astrální cestovatelka. To ona ti pravděpodobně předala tvou astrální moc,“ pokračoval Clint. „Ve stavu změněného vnímání se tvoje matka dokázala se svým astrálním tělem přenést do jiných rovin. Jako kdyby snila.“ Pak se k Teddy naklonil. „Říkáš, že jsi tu fotku vídala ve snech? Kde to bylo?“

„V takovém žlutém domku. Myslela jsem, že možná... Zní to hloupě.“

„V tom domku žili tví rodiče na základně. Tam ses narodila.“

Zdávalo se jí o domově.

Začal jmény - Marysue a Richard Delaneyovi. Ta už Teddy znala od Yatese.

Pak jí vyprávěl o životě na přísně střežené základně, kde se seznámili. Ležela v odlehlé části nevadské pouště a skládala se ze tří částí: V Sektoru 1 probíhal bojový výcvik, v Sektoru 2 výcvik jasnovidců - tam sváželi muže a ženy se zvláštními schopnostmi, aby je dále zdokonalovali. Clint jí vysvětlil, že výzkumníci, kteří na základnu přijeli, aby na cely program dohlíželi, se samotné představě jasnovidných schopnosti vysmívali.

„Mluvili o nás jako o blechách,“ dodal.

„O blechách?“ podivila se Teddy.

„Znáš ten stařičký vtip? Armádní vědec poručí bleše, aby vyskočila, a zapíše si výšku toho skoku. Pak jí uřízne nožičku, znovu jí poručí, aby vyskočila, a zapíše si to. Pak ten experiment ještě třikrát opakuje, az blecha přijde o všechny nožičky, a znovu dostane rozkaz, aby vyskočila. A když se ani nehne, vědec si zaznamená: Blecha po ztrátě nožiček ohluchla.“

Potřásl hlavou. „Mysleli si, že se staneme pointou nějakého podobného armádního vtipu.“

Ale místo toho jasnovidci - Clint, její rodiče a ostatní, kteří tam byli - nade vši pochybnost dokázali, že mimosmyslové vnímaní je nejenom skutečné, ale je možné je aKtivně kultivovat.

Zpočátku to všechno bylo inspirativní. Práce, kterou odváděli, jim dodávala energii. Mysleli si, že jsou ti správní, že bojují za správnou věc. Pak se Richard a Marysue vzali.

Clint se odmlčel.

„Co pak?“ ozvala se Teddy ochraptělým hlasem. Bála se ho přerušit, nechtěla přijít ani o jediný střípek ze života svých rodičů.

„V tu chvíli,“ pokračoval Clint, „se staly dvě věci. Program byl rozšířen o další sektor - Sektor 3. Převeleli tam ty nejlepší z nás, aby vytvořili elitní jasnovidecký utvař. Chtěl jsem se taky přidat, ale musel jsem se vrátit domů do Las Vegas a starat se o otce. A tak jsem místo toho přijal místo na tamním policejním oddělení. Odešel jsem z programu.“

„Ale mi rodiče do Sektoru 3 přešli?“

„Ano. Tvůj otec, Richard, byl z nás všech nejlepší. Co všechno dokazal svou myslí. V jediném okamžiku rozdrtil kus kovu jen silou vůle.“ Clint potřásl hlavou. „Ale bylo v tom ještě něco jiného. Byl to přirozený vůdce, ten typ člověka, za kterým ostatní prostě jdou. Tvůj otec by býval mohl změnit svět.“

„A co se s ním stalo?“

„Nebyl jsem tam, Teddv. Odešel jsem ze Sektoru 3 několik měsíců před tím, než se to tam zvrhlo. Slyšel jsem jenom fámy...“ Odmlčel se. „Sektor 3 ho změnil. Nevím, co se za těmi zdmi dělo, ale nebylo to nic dobrého. Richard začal být paranoidní, obsesiv- ni .., násilnický.“

Ovšem tuhle část jí Yates vykládal jinak.

„Tvá matka byla tehdy těhotná, čekala tebe. Narodila ses na vojenské základně. Pár dní poté se tvůj otec spolu s několika dalšími pokusil převzít moc nad Sektorem 3. Nějak se dostali do zbrojnice a ukradli tam poloautomatické pušky, munici, granáty, prostě všechno, co potřeboval, aby mohl rozpoutat svou soukromou válku - na vojenské základně.“ Potřásl hlavou, jako kdyby to, co se tehdy stalo, ani dnes nedokázal

pochopit. „Velící důstojníci se pochopitelně bránili. Začalo se střílet a tvůj otec zahynul.“

„Asi o měsíc později,“ pokračoval po chvíli, „někdy ve tři ráno najednou někdo zaklepal na moje dveře. Byla to tvoje matka. Byla hysterická, Teddy. Úplně jiná než ta žena, kterou jsem dřív znal. Strčila mi tě do náručí a řekla mi, ať se o tebe postarám. Že prý se pro tebe vrátí, až to bude bezpečné.“

Clint vstal a přešel k oknu. Za jasného počasí odtud byla vidět zářivě oranžová silueta mostu Golden Gate, ale dnes bylo zataženo a nad mořem se válela hustá mlha.

„A dál?“ pobídla ho.

Clint se otočil k ní. „A dál nic. Už se neozvala.“

„Nikdy...“

„Už nikdy jsem ji neviděl,“ řekl. „Vrátil jsem se na základnu, ale Sektor 3 byl úplně zničený. Vypadalo to, jako by tam došlo k masivnímu vcbuchu.“

Teddy se svíral žaludek. Ten popis odpovídal krajině, kterou před několika měsíci viděla v Clintových vzpomínkách. Měla v té malé posluchárně stísněný pocit, jako kdyby příběh jejích rodičů a její vlastni minulost byly až příliš velké, než aby se do té místnosti vešly. Vstala, ale neměla kam odejít.

„Proč jste mi to všechno tajil?“

„Chtěl jsem ti to říct,“ řekl Clint. „Ale pokaždé, když jsem se k tomu odhodlal, jsem si říkal: Když se to ted dozví, nebude se ji chtít na Whitfield. Nebo Tohle ji bude jen rozptylovat při studiu. ~Nebo Mohlo by to ovlivnit její výsledky u zkoušek.“ Znovu zavřel oči a posadil se. „Bral jsem to tak, že se o tebe musím postarat, protože to dlužím tvým rodičům,“ řekl po chvíli a znovu se na ni zadíval. „A tak jsem to taky udělal. Chtěl jsem počkat, až přijde ta pravá chvíle ti to říct.“

Zlost v ní znovu začínala vřít. „Na takovou věc nemůže nikdy přijít ,ta pravá chvíle^1,“ namítla. „A každý den, co jste mi to tajil, to bylo horší.“

Přikývl a otřel si dlaně o kalhoty. „Využil jsem všechny své kontakty u policie, abych tvou matku našel. A taky všechny kontakty mezi jasnovidci.“ Potřásl hlavou. „Prověřoval jsem každý případ ženy bez totožnosti, který se mi dostal na stůl. Nezvěstné, nemocnice, zatčené. Nic.“

Ale ona se nepropadla do země. Aspoň ne podle toho, co o ní říkal Yates. „Tak jo,“ hlesla Teddy. „Tak jo? To je všechno?“

„A co bych měla říct? Mám se snažit, abyste se teď cítil lip? Dopřát vám pocit, že jste udělal tu nejlepší možnou věc? Snažil jste se ji najít. A víte co? Nenašel jste ji.“ Protože i přes všechno, co jí teď řekl, před ní pořád zatajoval řadu věcí - ohledně té krádeže, ohledně Yatese, ohledne toho, co se na Whitfieldu ve skutečnosti děje.

„Teddy, já...“

„Víte co?“ přerušila ho Teddy. „Řeknu vám to tak, jak nám to říká Boydová. Někdy samotná snaha prostě nestačí.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Teddy si v duchu už pomilionté promýšlela celý plán, mimo jiné proto, aby jí myšlenky nezabloudily k nějakému „co by se stalo, kdyby...“

Co kdyby ten člun nešel nastartovat? Co kdyby to USBčko nefungovalo? Co kdyby nevyšlo to mentálni ovlivňování?

Po jednom krátkém sezení s Jeremym se Teddy vypravila do Kantýny, aby tam „cvičila“ mentální ovlivňování na nic netušících turistech. A pokaždé, když se pokusila někoho donutit, aby udělal nějakou maličkost, dostavil se tentýž příšerný pocit, ta žlučovitá pachuť v hrdle. Když někoho přiměla, aby šel doleva místo doprava, musela pak několik minut sedět s rukama na kolenou a zhluboka dýchat, aby se uklidnila. Fungovalo to. Ale při všem tom tlaku a nervozitě, kterou cítila? Přimět opilého turistu v baru, aby šel jinam, a donutit agenta FBI, aby se díval jinam, to bylo něco úplně jiného.

Ještě jednou si všechno probrala krok za krokem. Zaprvé: Mol- ly, Dara, Pyro a Jillian odjedou z Andělského ostrova a ubytuji se v hotelu Embassy, který je přes ulici od budovy FBI.

Hotovo.

Zadruhé: Jeremy odveze Teddy na svém člunu k molu 39.

Pracujeme na tom.

Teddy upírala oči ke vzdálené světoznámé siluetě Golden Gate. Vydržela by se na ten majestátní most a hory v dáli za ním dívat celou věčnost. Jeremy navedl člun na místo, které si pronajal u spra-

vy přístavu. Takhle zjara tu bylo docela rušno, což byla dobrá zp-á- va - Teddy doufala, že si jejich příjezdu a odjezdu nikdo nevšimne.

Zhluboka se nadechla a rozhlédla se kolem sebe. Zkusila si představit, jak se na tohle místo vrací po úspěsně dokončené misi. A její geniální úniková strategie? Přesvědčit Nicka, že si něčím zkazila žaludek. Znělo to spíš jako výmluva, jak utéct z nepovedeného rande než z přísně zabezpečeného federálního zařízení. Pyro měl vypůjčit auto a čekat s ním kousek od budovy FBI, aby tam všichni mohli naskákat, jakmile Molly najde soubor s usvědčujícími důkazy. Pak je Pyro zaveze zpátky do přístaviště, přesednou do Jeremyho člunu a okamžité se vrátí na Andělský ostrov.

Prosté.

Aspoň Teddy se snažila sama sobě namluvit, že to bude proste. Opakovala si to pořad dokola. Škoda že jí to ani trochu nepomáhalo.

Teddy se podívala na mobil. Byly tři hodiny a deset minut. S Nickem byla domluvená na čtvrtou přímo ve vestibulu budovy FBI Když zvedla hlavu, všimla si, že i Jeremy sleduje svůj mobil. Molly je vybavila zakázanými přístroji, aby spolu během dne mohli komunikovat. Jistě, mohli by se dorozumívat i telepaticky, ale nikdo z nich ještě nikdy nezkoušel navázat spojení s více než jednou osobou a nikdv na tak velkou vzdálenost. Bylo jen logické spolehnout se protentokrát spíš na běžnou techniku nez na své výjimečné schopnosti.

„Neměl by ses teď radši věnovat kormidlu?“

„Promiň.“ Jeremy strčil telefon zpátky do kapsy, vypnul motor a uvazal člun. Teddy vyrazila směrem ke stanovišti taxíku, ale pak jí dušlo, že jde za m.

„Co je?“ zeptala se. Od toho společného sezení byl odtažitý, ačkoli ji ujišťoval, ze je všechno v pořádku.

„Jdu s tebou.“

Teddy zaťala zuby.

„Podle plánu máš zůstat tady,“ řekla.

„A k čemu bych vam tady byl?“

„Staráš se o to, abychom se měli jak vrátit. A k tomu by ses nám hodil právě tady.“

„Ale kdybys třeba potřebovala pomoct s mentálním ovlivňováním, mohl bych...“

„Zvládnu to,“ přerušila ho Teddy.

„Chtěl bych být u toho. Nechci čekat tady u člunu. Nemůžu tady jen tak posedávat a čekat, když by se tam mohlo něco stát...“

„Nic se nestane,“ uklidňovala ho Teddy. „Všichni známe celý plán nazpaměť. A všichni si navzájem budeme krýt záda.“

Sklopil oči a chvíli si pohrával s klíčky od člunu. „Nikdy nevíš, co se může stát. A kdyby se Molly zase mělo něco stát a já u toho nebyl, abych ji...“

Teddy mu položila ruku na rameno. „Bude v pohodě, Jeremy. Bude zavřená v hotelovém pokoji. Nedostane se do žádné akce.“ Cítila, jak strnul, a tak ho raději pustila. Očividně nestál o její uklidňování, ale byla ráda, že to aspoň zkusila. „Jestli chceme, aby to klaplo, musíme se všichni držet plánu,“ připomněla mu. „Tvoje úloha je nenahraditelná. Zůstaneš u člunu, ano?“

Teddy nechala Jeremyho v přístavu a vzala si taxík. Odvezl ji z Fishermans Wharf po Hyde Street, po které rachotily tramvaje, a historickým jádrem San Franciska.

Po osmi minutách nervozity ji za dvacet dolarů řidič vysadil u hotelu Embassy. Pyro seděl ve vestibulu a četl si noviny. Když ji viděl, vstal a přivítal ji letmým polibkem na tvář. Vypadali jako úplně obyčejný pár, který si do San Franciska vyrazil na dovolenou.

Teddy se strojeně usmála. „Všechno v pořádku?“

„Pokoj je připraveny. Všichni na místech.“ Vzal ji za ruku a dovedl ji k výtahu. Ale místo toho. aby vyjeli do nejvyššího patra, stiskl tlačítko do třetího poschodí.

„Počkej,“ špitla Teddy, „já myslela, že...“

Stiskl jí ruku pevněji. Pak se na zlomek vteřiny zadíval ke kameře ukryté ve stropě, v pravém zatmím rohu kabiny výtahu. Nechala se od něj dovést až do pokoje ve třetím patře, než znovu promluvila.

„Myslela jsem, že potřebujeme pokoj v nejvyšším patře, aby to klaplo.“

Dara, Jillian a Molly už tam čekaly. Stály u okna a na stolku mezi nimi leželo Mollyino technické vybavení - dva notebooky, staré rádio, mobil, pevný disk a spousta dalších přístrojů a kabelů, které Teddy asi nikdy v životě neviděla.

Dara si založila ruce na prsou. Byla pěkné naštvaná. „Rezervovala jsem pro nás pokoj v nejvyšším patře. Ale v hotelu tu rezervaci podělali. Tohle je prý to nejlepší, co nám můžou nabídnout.“ „Aspoň jsme pořád na jižní straně,“ řekla Jillian. „Teď jsme přímo naproti Nickově kanceláři.“

Dara kývla hlavou k oknu. „Jen se podívej Zrovna tam sedí.“ Teddy se zahleděla na budovu s fasádou z tónovaného skla. „Vy tam snad něco vidíte?“

Pyro ji podal vojenský dalekohled pro speciální jednotky, kte rý zřejmě ukradl na institutu. „Šesté patro, třetí okno zleva.“ Teddy si infračervený dalekohled přiložila k očím a zaostřila. Pak se zadívala na určené místo a zahlédla Nickovu postavu, částečně skrytou za žaluziemi. Seděl u stolu a nohy měl nahoře. Odložila dalekohled a otočila se k Molly.

„Tak jak to jde?“

Molly ani nezvedla hlavu. „Snažím se vymyslel něco, co by nám kompenzovalo tuhle nevýhodnou polohu. Možná jsme příliš nízko s ohledem na amplitudu a frekvenci rádiových vln. Problém je v tom, že to nepoznám, dokud nezačneš vysílat.“

„Proto jsme chtěli mít pokoj v nejvyšším patře,“ procedil Pyro skrz zataté zuby. Ne že by přímo osočoval Daru, že něco podělala, ale Teddy se zdálo, že to pochopila.

„Já to přece vím,“ okřikla ho. „Taky jsem rezervovala pokoj na nejvyšším patře.“

„Ale když jsem přišel na recepci, tvrdili mi něco jiného.“

„Počkejte chvíli,“ řekla Teddy a najednou měla sucho v puse. Že by ty dlouhé týdny plánování najednou zhatila chyba v rezervačním systému hotelu? „Znamená to, že to nevyjde?“

„Nedělej si starosti,“ řekla Molly a přejela prsty po klávesnici. „Znamená to jen to, že budu muset překalibrovat pár čísel, abych vykompenzovala naši současnou pozici. A hrozně by mi pomohlo, kdybych se na to mohla soustředit. Takže co kdybyste všichni na chvilku sklapli, co?“

Molly se pustila do práce, jako by se nic nestalo. Chystala se napojit na hotelovou Wi-Fi síť a stáhnout malware z Darknetu na USBčko.

„Mám to,“ řekla po chvíli a podala USbčko Teddy. „Víš, co s tím máš udělat?“

Teddy věděla, že jejím úkolem je nenápadně zapojit tohle USBčko do Nickova počítače, který v tu chvíli bude přes kabel napojený na ostrovní server FBI kdesi v budově. A protože její chytrý telefon měl vestavěné FM rádio, stačilo jí, aby ho nechala ležet kdekoli v blízkosti Nickova počítače. Díky tomu by se Molly přes rádiové vysílání dokázala dostat do Nickova počítače a přes něj i na server, z něhož si stáhne utajované video.

„A kdybych potřebovala víc času?“ zeptala se Molly.

„Tak mi Dara pošle textovku.“

Molly přikývla. „Pamatuj si, že agenti v budově pravidelně kontrolují hlavní server. Dřív nebo později si někdo všimne, co tam děláme. Takže jakmile ti dáme signál, že to video máme, koukej odtamtud co nejrychleji zmizet.“

„Bez obav,“ řekla rteddy. Už teď se těšila, až odtamtud bude moct vypadnout.

„A celou tu dobu,“ řekla Dara, která držela hlídku u okna, „budu hlídat Nickovu kancelář. Jillian a Pyro vyrazí na ulici a budou budovu FBI pozorovat zvenčí. Kdyby se dělo cokoli podezřelého, dám vědět.“

„Musíme začít,“ připomněl jim Pyro. „Nick už na tebe nejspíš čeká.“

Teddy se podívala na hodinky. 15:54. Uhladila si čistou bílou blůzu a modré kalhoty, které si dnes vzala místo obvyklých dž nů, trička a vysokých šněrovacích bot, Kdyby na to došlo (a ona doufala, že nedojde), chtěla se vyhnout tomu, aby ji rozpoznaly bezpečnostní kamery. Ale kdesi v hloubi duše taky chtěla vypadat dobře. Kvůli Nickovi. Když si to uvědomila, rychle se na to snažila zapomenout. Snažila se o spoustu věcí - ale ľ bit se? O to jí přece nikdy nešlo. Tak proč zrovna teď, když šlo o Nicka?

„Můžu na vteřinku?“ zeptala se Dara.

„Myslíš kvůli tomu pokoji? Molly říká, že to zvládne.“ Teddy si podvědomé oprášila nějaké smítko z blůzy.

„Ani ne,“ řekla Dara, zadívala se na Teddy a pak o něco hlasitěji dodala: „Teddy, roztrhla sis blůzu! Půicim ti svou. Pojď, půjdeme do koupelny a převlekneme se.“

„Ale já...“ začala Teddy, jenže to už ji Dara táhla do malé kou- pelničky.

„Nechtěla jsem plašit před ostatními,“ řekla jí, sotva zavřela dveře. „Ale myslím, že jsem viděla předzvěst smrti.“

„Myslíš?“ vyhrkla Teddy.

Její seznam Co by se stalo, kdyby... se zase prodloužil.

Co kdybych tím měla někoho ohrozit na životě?

Dara si začala pohrávat se stříbrnými náramky na zápěstí. „Nejsem si jistá. Jenom jsem viděla provaz, který se přetrhne. Ale my žádný provaz nemáme. Není součástí plánu. Promiň, Teddy. Není to věda. Nechápu to, dokud se to nestane. Možná jde o někoho, kdo je teď dva tisíce mil odsud.“

„Kdyby to byl někdo, kdo je teď dva tisíce mil odsud, proč bys mi to říkala?“

Dara si dál pohrávala s náramky na zápěstí. „Protože jsem tě viděla, jak stojíš nad tím tělem.“

Teddy čekala, že se jí po takové zprávě srdce rozbuší jako o závod, ale místo toho se téměř zastavilo. „Chceš říct, že někdo umře?“ Jak daleko by byla ochotná zajít, aby to zjistila? Už porušila pár pravidel, ale byla by ochotná - byla by schopná - riskovat něco takového? Rozhlédla se po malé koupelně hotelového pokoje, a najednou si tam připadala jako v pasti. „Ale to, že to vidíš, ještě neznamená, že se to stane, viď^7 Už dřív jsi přece viděla věci, které se nakonec nestaly.“

„Jen jsem si nechtěla vzít na svědomí, že bych ti o tom neřekla.“

Někdo zaklepal na dveře. Pak se zvenčí ozval Pyrův hlas. „Promiňte, holky, ale už je čas.“

Teddy se znovu rozbušilo srdce. Otevřela dveře. Další věc na seznamu, pomyslela si - postarat se, aby nikdo neumřel.

„To je pořád ta samá blůza,“ všiml si Pyro.

„No jo,“ řekla Teddy. „Šlo to opravit.“

Pak si USBčko a mobil strčila do malé černé kabelky. Pořad se z toho dalo vycouvat.

„Pamatuj si, Teddy, kryjeme ti záda,“ uklidňovala ji Jillian. „Kdyby byla pravda, co ti říkal Yates - ze jsi příští na řadě, pro koho si ta záhadná organizace přijde -, pak tuhle věc prostě musíme podniknout. Někdo má spadeno na jednoho z nás. To je jako by šli po nás všech.“

Teddy znala plán nazpaměť, ale to ještě neznamenalo, že je na všechno připravená. Neměla dost času nacvičit si mentální ovlivňovaní. Ani se nestačila vnitrně srovnat s tím, že Nickovi už zase bude lhát. Že ho využije. Dost možná ohrozí jeho budoucí kariéru. A pak tu bylo to Dařino vidění. Ale u ní se to, co viděla, ne vždycky vyplnilo. Teddy znovu cítila tu žlučovitou pachut v hrdle.

Ještě se ani nepokusila někoho ovládnout, a už se jí dělalo špatně. Ale když se rozhlédla po svých kamarádech a uvědomila si, co všechno pro ni riskují, věděla, že je jen jedna věc, kterou teď může říct, i když o ní sama není přesvědčená.

„Jsem připravená.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Teddy si otřela dlaně o kalhoty a vstoupila do budovy sanfrancis- ké pobočky FBI. Byl to obří kvádr ze skla a oceli. A přestože tu nikde neblikala barevná světla, necinkaly automaty a vzduchem se nelinula vůně alkoholu, měla stejný pocit, jako když vcházela do kasina: Přišla sem vyhrát.

Měla se s Nickem sejít ve vestibulu. Tak jí to řeida sekretářka, když si u ní ráno vyzvedávala jednodenní povolenku na opuštění ostrova. Teddy nepochybovala o tom, že by jí to Nick byl rád řekl osobně, ale od oné noci se cíleně vyhýbala všem situacím, kdy by spolu mohli byť jen na okamžik zůstat sami.

Trápily ji výčitky svědomí. Kvůli tomu, že ho využila, to jistě. Ale ještě víc kvůli tomu, že dostala něco, co chtěla, ačkoli sama už předem věděla, že to není správné. Věděla, že to zní jako příběh ze Slepičí polévky pro duši nějaké poblázněné jasnovidecké mile- niálky. Dříve by nad tím mávla rukou. A ještě by byla hrdá na to, že se vyspala s chlapem jako on.

Když Nicka zahlédla opřeného o recepční pult v obvyklém obleku FBI, usmála se na něj.

„Tak jsi tady,“ přivítal ji a levý koutek úst mu zacukal nahoru. Bože, jak ráda by ho políbila. Ale to nebylo součástí plánu.

Vytáhla vzkaz, který dostala na studijním oddělení. „Přesně podle instrukcí.“

Nkk si odkašlal a chvíli před ní prkenně stál. Teddy nemusela být jasnovidka, aby na něm poznala, jak moc je nervózní. „Na-

padlo mě, že bychom si před samotnou prohlídkou mohli promluvit mezi čtyřma očima.“

Teddy tiše sykla. Nechtěla si s ním povídat. Toužila sice po chvilce soukromí s Obyčejným Nickem, ale kdyby si s ním promluvila mezi čtyřma očima, nebyla si jistá, jestli by pak ještě dokázala provést to, co si naplánovali. Rozhlédla se po vestibulu a dala na sobě svou nervozitu znát. „Myslíš, že to je dobrý nápad?“

Nick se rozhlédl stejně jako ona. „Asi máš pravdu.“ Natáhl se, že ji vezme za ruku, ale hned se zarazil. „Tak pojďte za mnou, slečno Cannonová.“

Dovedl ji k bezpečnostní kontrole, kde si okopírovali její občanku, vyfotili ji a vydali jí návštěvnický průkaz. Člen ostrahy mávl na Nicka, aby prošel, a pak poslal Teddy do detektoru kovů. Bez problémů. Zbraň u sebe neměla.

Ale pak přišel na řadu rentgen. Už předem věděla, že tady by se všechno mohlo pořádně zkomplikovat. Návštěvníci nesměli do budovy vnášet mobily ani jiná elektronická zařízení. Tady ji čekala její první zkouška. Položila kabelku na běžící pás a zatala zuby.

„Nazdar, Nicku!“ vykřikl nějaký muž, který zrovna vystupoval z výtahu. Nick se k němu otočil a potřásl mu rukou. „Slyšel jsi že se nám konečně ozval ten Lambert?“

Nick se ohlédl na Teddy. „Okamžik,“ omluvil se a znovu se otočil ke svému kolegovi.

Nic lepšího ji nemohlo potkat.

Teddy se zaměřila na člena ostrahy, který právě zastavil pás a zadíval se na rentgenový snímek obsahu její kabelky. Nasadila zdvořilý a trpělivý výraz a vstoupila do jeho mysli.

Nic závadného, řekla tam. Rentgen je v pořádku. Pokračovat.

Když někdo bojoval proti její přítomnosti, bylo to, iako kdyby plavala proti proudu. Inkoustová temnota bezpečákovy mysli se vlnila iako moře před bouři. Bránil se jejímu ovládání. Teddy se pokusila spolknout tu známou pachu, v hrdle.

Nic závadného. Rentgen je v pořádku. Pokračovat.

Posleam vlna se roztříštila a moře se uklidnilo. Člen ostrahy strnul, jeho zorničky se rozostřily, ale znovu uvedl pás do pohybu a nechal její kabelku vyjet na druhém konci přístroje. Teddy se dívala, jak se mu oči pomalu vracejí do normálu.

„Děkuju,“ řekla a pomalu se vydala za Nickem. Koutkem oka zahlédla, jak si ten muž u kontroly masíruje spánky, jako kdyby ho bolela hlava.

Hotovo.

U výtahu se postavila vedle Nicka, pořád trochu nesvá z toho úsilí. Pohl avala si s kabelkou a prsty v ní přejela po hraně svého mobilu „Myslel jsem, že začneme v laboratořích,'* navrhl Nick. „To je asi to nejzajímavější, co tady máme.“

Teddy sice upřímně toužila po prohlídce forenzních laboratoří FBI, ale měla svůj úkol a čas rychle utíkal. „Mohli bychom začít s tvou kanceláří,“ navrhla. Pak se váhavě kousla do dolního rtu. Mohla jen doufat, že to vyjde. „Přemýšlela jsem o tom, co jsi říkal. Asi bychom si opravdu měli promluvit.“

Dlouze se na ni zadíval. Před dvěma minutami se tvářila, jako by mezi nimi nic osobního nebylo, a teď... Kdyby byla chlap, taky by řekla, že holky jsou praštěné.

„Co se za tu chvilku, co jsem mluvil s Bradleym, tak zmenilo?“ Teddy si povzdychla. „Nic. Všechno. Já nevím... Nikdy jsem tohle nedělala.“

„A co?“ zeptal se Nick.

Cinklo to a dveře výtahu se otevřely. Teddy vstoupila dovnitř a natáhla ruku k tlačítkům. „Nebyla jsem na prohlídce u FBI? Nezkoušela mít vztah s někým, koho mám opravdu ráda?“

„Takže ted máš ráda policajty, jo?“ Nickovi zacukalo v koutku. Pak nastoupil za ní. „Šesté patro.“

Naštěstí kromě nich nastoupili ještě dva další lidé, což jí ušetřilo další rozpačitou konverzaci. Když výtah zastavil v šestém

patře, následovala Nicka dlouhou chodbou. Otevřel jí dveře sve kanceláře a nechal ji vejít jako první; zlehka ji přitom pohladil dlaní po zádech. Jakmile se za nimi zavřely dveře. Teddy zamířila k Nickovu stolu a odložila si na ne) kabelku. Stačilo ien dostat to USBčko do jeho počítače a nahrát do něj malware od Molly.

Ale teď, když stála v Nickově kanceláři, jí došlo, že to bude o houně těžší, než si myslela. Bude muset Nicka nějak přimět k tomu, aby ji tady nechal na chvilku samotnou - buď nějakou lstí, anebo mentálním ovlivňováním.

„Tak řekneš mi už konečně, o co tady vlastne jdeľ“ zeptal se. Svlékl si sako a založil si ruce na prsou, až se mu nad bicepsy napjaly rukávy košile.

Teddy se rozbušilo srdce. „Jak to myslíš?“ zeptala se nevinně.

„Hele, v Quanticu mě přece jen něco naučili Ale nemusel bych být agent FBJ, abych poznal, že se něčeho bojíš.“

Jistěže se bála. Bála se, že se celý tenhle plán každou vteřinou může zhroutit kvůli kterémukoli z desítek problémů, které si vymyslela, anebo kvůli jednomu z tisíců dalších, které ji ani nenapadly. Teddy se zhluboka nadechla. Pokud na něj měla jít přes telepatii, teď byla ta pravá chvíle.

„Tehdy v noci jsme to vzali moc zhurta,“ řekl Nick. Svěsil ruce a zhoupl se na patách. „Za to se omlouvám. Co se mezi námi stalo, s ohledem na to, že jsem zaměstnancem školy...“

Teddy nevěřila vlastním uším. Co tím chtěl říct? Že by opravdu stál o něco vážnějšího? Anebo že to celé byla chyba? Na okamžik se ze zméti všech „co by, kdyby \ které jí vířily hlavou, vynořilo jedno úplně nové.

Co kdybychom se dali dohromady?

Jenže tahle možnost uz nepřipadala v úvahu od chvíle, kdy se mu nabourala do počítače a okopírovala si jeho pevný disk. A o to méně připadala v úvahu teď, když její kamarádi čekali naproti v hotelu a ona měla kabelku plnou špionážní výbavy.

Ozvalo se zaklepaní na dveře a vzápětí dovnitř nakoukl ten člověk, se kterým se Nick bavil v přízemi. „Nazdar. Nicku. Lam- bert zrovna skončil s výslechem a na něco přišel. Máš chvilku?“

Nick se otočil k Teddy. „Omlouvám se,“ řekl. „Hned budu zpátky.“

Teddy by v duchu měla skakat radosti. Nebyl to zazrak, ale něco hodně podobného. Díky tomu Lambertovi bude mít příležitost dostat se k Nickovu počítači, aniž by musela sáhnout po mentálním ovlivňování. Tak proč teď cítila zklamání? „V pořádku,“ ujistila ho. „Žádný spěch.“

Jakmile za ním zaklaply dveře, vrhla se k jeho počítači a zasunula do něj USBčko. O pár vteřin později jí tiše zavrněl mobil.

Dara mela potvrdit, že se Molly podařilo nahrát virus.

Hotovo.

Už zase jeli podle plánu.

Přešla k oknu a rozhlédla se po ulici. Zahlédla Pyra v modré mikině s kapucí, jak postává před kavárnou na rohu ulice a kouří. O poznáni výš si všimla racka, který poletoval sem a tam podle jakéhosi nepravidelného vzorce. Napadlo ji, jestli to není zpráva od Jillian.

Telefon jí znovu zavrněl. Otevřela kabelku a podívala se na něj. Dara psala:

Jsme moc nízko. Zdržuj.

Teddy se zadívala přes ulici na hotel Embassy, v němž se Dara a Molly ukrývaly. Dovedla si představit, že zrovna teď se Molly sklání nad počítačem a horečně pracuje, zatímco Dara chodí sem a tam. mluví na ni a píše textovky. Zdržuj. Ale jak dlouho? Hodinu? Chystala se napsat odpověď, když koutkem oka zahledla venku podezřelý pohyb. Dvě postavy lezly po požárním žebříku hotelu Embassy. Molly a Dara se vypravily na střechu.

Tohle nebylo součástí plánu. Teddy napsala:

Co to děláte???

Odeslala zprávu a znovu se zadívala ven z okna. Zrovna když se Molly dostala na střechu hotelu, dole se na požární žebřík vyhoupla vyšší postava v modré mikině. Pyro jim zřejmě šel na pomoc.

Tak tohle rozhodně nebylo součástí plánu. Za pouhé dvě minuty se podělaly tři věci. Její mobil znovu zavrnél.

V pohodě.

Teddy se zadívala ven z okna. Dara a Teddy si zatím nevšimly té třetí postavy, která stoupala nahoru - určité to byl Pyro. Ale co kdyby to nebyl on? Protože když ho tak pozorovala, rozhodně se nepohyboval jako Pyro. Ne, musel to být on. Ale jen pro jistotu...

Někdo leze za vámi.

Napjatě zírala na displej. Žádná odpověď. Podívala se přes ulici.

O dvě vteřiny později začal telefon prerušovane vibrovat. Volala jí Dara. Mohla to risknout? Jestli jí volá Dara, bude to určité důležité. Stalo se ještě něco?

Než se rozhodla, že telefon zvedne, otevřely se dveře a Nick se vrátil. „Jak jsi s tím prošla přes kontrolu?“

„Cože? To tady nesmím mít telefon? Promiň, tak to jsem nevěděla. Totiž vím, že je nesmíme mít na Whitfieldu, ale myslela jsem, že na výlet si ho vzít můžu. Takže... tady u tebe taky žádné telefony? Je to pravidlo?“

„Jo, něco takového. Ostraha ti ho nesebrala?“

„Ne, vůbec nic neříkali.“ Teddy pokrčila rameny. „Zdá se, že FBI není zas tak dokonalá, jak se o ní říká.“

Nick si ji přísným pohledem přeměřil od hlavy k patě. Ale dokud se díval na ni, aspoň si nevšiml USBčka, které strčila do jeho počítače. Musela se držet plánu, jak to jen šlo. Ostatně podobne situace důkladně probírali v hodinách se serzantkou Boydovou: Kdyby se každý člen týmu za nepředvídatelných okolností začal chovat, jak ho napadne, mise by skončila naprostým fiaskem. V první textovce, kterou od Dary dostala, stálo zcela jasně, že jim má získat víc času. A to taky hodlala udělat.

Když vstupovala do budovy, ani ve snu by ji nenapadlo, že její poslední záchranou bude mluvit o vlastních citech - chytit se toho, co znala z přednášek Clinta Corbetta. Ale přesně tak to udělala. „Měl jsi pravdu. Bojím se. Vůbec nevím, jak se před tebou mám chovat. A ne proto, že jsi můj učitel,“ začala ze sebe pomalu soukat, co cítí. „Nerandím s chlapy. Nechodím s nimi. Nepouštím si nikoho k tělu, Nicku. Ale s tebou bych to chtěla zkusit, jestli..

V půlce věty ji přerušila ječivá siréna. Ten hluk a náhlý nával paniky jí připomněl pololetní zkoušku na Whitfieldu. Ale tohle nebyla žádná překážková draha. Tohle bylo doopravdy.

„Zůstaň tady. Ani se nehni.“ Nick se otočil a vyběhl ze dveří. Z chodby sem doléhal křik dalších lidí.

Teddy se zadívala na protější budovu. Dara a Molly seděly na samotném okraji střechy a kolem pasů měly omotaná lana. Tak tohle opravdu, opravdu nebylo součástí plánu. Molly se výšek k smrti bála.

Co jestli ta Darina vize...

Ani tu myšlenku nechtěla dokončit.

Teddy vytrhla USBčko z počítače a schovala ho do kabelky s pocitem, že ji tak jako tak chytnou. Někdo si zřejmě všiml, že se Molly nabourala do zabezpečeného serveru, a vystopoval ten přístup k Nickovu notebooku.

Dívala se, jak její kamarádky slaňují ze střechy hotelu. Byly už skoro na půli cesty, Dara o něco napřed. Molly se najednou zastavila.

Teddy cítila trhnutí lana, jako kdyby na něm visela ona sama. V jednu chvíli Molly visela, v dalším okamžiku padala volným pádem. V těch filmech o lupičích se takové věci odehrávaly ve zpomaleném záběru. Hrdina měl čas na to, aby néco podnikl. Ale ona se mohla jen dívat.

Nick vběhl zpátky do místnosti. „Musíš ven z budovy, Teddy. Okamžitě!“

„Ven? Cože?“ Nedokázala vstřebávat všechno, co se kolem ní dělo. Nedokázala myslet. Molly. Molly spadla. Dara se snažila ji varovat, ale ona se rozhodla, že to riskne.

„Teddy! Soustřeď se,“ řekl Nick a popadl ji za ruku. „Někdo volal, že je v budově bomba. Všichni se musíme evakuovat.“

Bomba? Teddy měla najednou srdce až v krku. Udělala to snad Dara, aby jim získala víc času? Nebo to byl signál pro Teddy, aby odtud zmizela? Od plánu už se odchýlili tak daleko, že neměla ani ponětí, co by teď měla dělat. Zoufale se potřebovala podívat na telefon. Navázat kontakt s ostatními. Vrátit se do hotelového pokoje. Znovu se zformovat.

„V hotelu přes ulici je bar,“ řekl Nick. „Tam na mé počkej. Ještě jsme neskončili.“

Teddy cítila, jak její sídce klesá šest pater hluboko, do míst, kde se ještě před chvílí všechno zdalo možné.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Teddy se nechala strhnout proudem zaméstnanců a návštěvníků, kteří prchali z budovy. Párkrát zamrkala, snažila se dostat z hlavy ten okamžik, kdy se s Molly přetrhlo lano. Když otevřela oči, všude kolem ní panoval chaos. Lidé oěhali všemi směry a křičeli na sebe. Do toho ječely sirény a z reproduktorů se linulo nesrozumitelné hlášení. Policisté všechny vyzývali, aby odešli do bezpečné vzdálenosti. Mezi nimi zahlédla dva muže, kteří ke vchodu vedli německé ovčáky ve speciálních vestičkách. Bylo na nich napsáno PYROTECHNICI. Teddy zavrtěla hlavou a pokusila se překonat paniku. Jestli na sebe nechtěla poutat nežádoucí pozornost, musela se soustředit.

Kdo asi zavolal a hrozil tou bombou? To jí s ničím nešlo dohromady. A náhoda to být nemohla. Vzpomněla si, co jim Nick říkal na své první přednášce.

Nikdy nesmíme žádnou informaci předem zavrhnout jako shodu náhod.

Když spustil poplach, už ten soubor skoro měli - úspěšné zakončení mise měli na dosah. Upínala se k naději, že to byla Dara, kdo vyvolal ten rozruch. Rychle psala:

V pořádku??? Molly???

Sotva zprávu odeslala, rozvibroval se mobil příchozím hovorem.

„Teddy!" Dara byla bez sebe. „Snažila jsem se ji zastavit, ale ona si nedala říct...“

„Já to viděla. Je...?“ Teddy to nedokázala vyslovit.

„Je v bezvědomí,“ řekla Dara. „Pyro nahmatal tep. Ale musíme ji dostat do nemocnice.“

„Kde jste teď?“

„V uličce za hotelem Jsme tu všichni, Pyro, Jillian... a Molly. I Jeremy. Nevím, jak nás tu našel, ale bylo to naše jedine štěstí. Dostal nás z té strechy, když FBI zavírala hotel. On jediný měl vystroj na slanění. Ale...“

„Jdu za vámi.“ Žila. Molly to přežila.

„Teddy, je to špatné, opravdu hodně špatné. Všude kolem jsou agenti. A policie.“

„To se stává, když někam zavoláš, že je tam bomba.“

„Já?! Bože, proč bych to dělala?“

„Myslela jsem, že hrajete o čas.“ Teddy se vyhnula policistovi, který směroval lidi vycházející z hotelu do míst, kde měli čekat na výslech. Na okamžik zaváhala, pak Daře položila ješte poslední otázku. Tu, kterou se zdráhala položit, která by jejich misi činila... zachránitelnou. K čemu to všechno riskovat, kdyby nezískal., co chtěli? „Daro, získala Molly ten soubor?“

Dara se odmlčela. „Ano.“

Teddy si oduychla. „Hned jsem u vás.“

„Počkej, Teddy. Musím ti říct ještě něco.“

„To počká Máme soubor, máme Molly...“

„Když se jí přetrhlo lano, vypadl jí notebook. Ten soubor... je pryč.“

Teddy se proplétala davem na Polk Street a kolem hotelu Em- bassy. Ten soubor byl nenávratně pryč. Všechno to plánování, všechna jejich prace přišla vniveč. A to za tak velkou cenu. Molly sice přežila ten hrozivý pád, ale neviděla Dara ve své vizi trvale následky? Připadalo jí, jako by policejní a hasičské sirény kolem utichly. Sama slyšela jen tlukot svého vlastního srdce, které jako by pořád dokola opakovalo otázku:

Co jsem to udělala?

Z otupělosti ji probraly až drsné ruce, které ji najednou popadly a táhly stranou. Teddy se ohnala a udeřila jejich majitele loktem do hrudi. Řval na ni, ale ona nevnímala jednotlivá slova, vůbec nechápala, co se jí snaží říct. Pustil ji. A pak k ní znovu dolehl všechen ten kravál kolem.

„Uklidni se, Teddy! To jsem já!“

Pyro.

Teddy se rozhlédla a všimla si Dary, jak stojí opodál a pohrává si s náramky, [eremy seděl u požárního žebříku a hleděl někam do prázdna. Pak si všimla i Jillian, která byla bledá jako stěna a skláněla se nad Mody, ležící na zemi uprostřed té uličky. Pyrovu modrou mikinu měla smotanou pod hlavou jako polštář. Z rany ve vlasech jí tekla krev, zápěstí už měla ošklivě otekle.

Ach bože.

Teddy se k ní sklonila. Natáhla ruku a pohladila ji po tváři.

„Nechtěli jsme s ní hýbat,“ řekla Dara. „Ale Pyro ji prohlédl. Zlomené zápěstí. Praštila se do nlavy, ale...“

„Musíme odsud okamžitě vypadnout,“ řekl Pyro. „Čím déle tu zůstaneme, tím to bude těžší.“

Teddy nemohla odtrhnout oči od Molly. Od její bledé tváře a potlučeného těla.

„Teddy,“ ozval se Pyro.

„Co?“

Věděla, že by se měla soustředit na to, co bude dál, ale pořád se marně snažila pochopit, co se vlastně stalo. „Kdo z vás si vymyslel tu bombu?“

„Co tě to napadá?“ ohradil se Pyro. „Myslíš, že někdo z nás srál o takov) průser? Aby se všude kolem začali rojit policajti? Snažili jsme se přece nenápadně zmizet.“

„Na recepci jsem slyšela, že nějaký blbec volal, že v hotelu je bomba,“ řekla Dara.

„V hotelu taky? Takže někdo nahlásil bombu tady i v budově FBI?“

„To asi nebude náhoda,“ prohlásil Pyro.

Jediný člověk, který kromě Zmetků věděl o tom, že se pokusí získat ten soubor z budovy FBI, byl Yates. Ale ten nevěděl, kdy ani jak. A bylo v jeho vlastním zájmu, aby se jim to podařilo.

Teddy se donutila soustředit na problémy, ktere bylo třeba řešit hned teď. Do hotelového pokoje se vrátit nemohli. Schovat se v téhle uličce a čekat, až se to přežene, taky nepřipadalo v úvahu. Dříve nebo později by na né někdo přišel - ostraha hotelu, policie nebo agenti FBI. Každa vteřina, kterou tu promarnili, ohrožovala Mollyin život i jejich naději na únik. Museli se co nejrychleji dostat do přístavu a na člun.

„Na konci uličky stojí policajti,“ hlásil Pyro. Pak se podíval na Teddy. „Myslíš, že bys je dokázala přesvědčit, že se nic neděje?“

Teddy přikývla. Nikdy dřív nezkoušela ovlivnit dva lidi zároveň, ale mohla to zkusit. Jinou možnost stejne neměli.

„Vidíš ten kontejner na parkovišti?“ ukázal Pyro. Přímo za hotelem stal vysoký kontejner plny odpadků. „Co s nim na dálku trochu pohnout? Vyvolat rozruch a pak utéct?“

Dokázala pohybovat kancelářskou svorkou. Ale pohnout dvoutunovým kontejnerem, když byly její psychické síly téměř vyčerpané? Teddy zavrtěla hlavou. Ale hned vzápětí ji napadlo, že oheň, zvlášť v místě, kde byla nahlášena bomba, by pozornost policistu upoutal stejně spolehlivě. „Co kdyby ses o tohle postaral ty?“

Pyro přikývl. „Jen jsem si říkal, že dáma by měla mít přednost. Jak budete připravení, tak ho podpálim.“ Otočil se k Daře, Jere- mymu a Jillian. „Auto stojí na rohu Eddy a Larkin,“ řekl jim. „Vi nový sedan Hyundai. Klícky jsou nad stínítkem. Ja vezmu Molly. Daro, ty budeš řídit. A co nejrychleji odsud zmizíme. Jasné?“ Pak se zadíval na Jeremyho, který pořád vypadal otřeseně. „Jeremy, slyšíš mě?“

Jeremy sebou trhl a zadíval se na Pyra. „Jo, já...“ řekl a nasucho polkl. „Jasné.“

„Taky se můžu postarat o rozruch,“ řekla Jillian a zadívala se vzhůru „Racci.“

„Dobrá,“ řekl Pyro. „Tak jdeme na to.“

Teddy přikývla. Její tělo se probouzelo z šoku. Ještě pořád v sobě měla dost adrenalinu, ale už se dokázala soustředit, nejako když vycházela z budovy FBI. Cítila, že to dokážou - společně. Kvůli Molly.

Pyro se zadíval na kontejner přes ulici. Během několika vteřin se ozvaly výkřiky: Hoří! Pozor! Vykliďte okolí! Teddy se ohledla na policisty lilídkujicí na konci uličky. Přesně jak doufala, oba se otočili a sledovali hořící kontejner.

Zaměřila se na ně. Zatím se dívali na kontejner, ze kterého šlehaly plameny, ale nemohla riskovat, že se některý z nich ohlédne. V hrdle ucítila pachuť žluči.

Neotáčejte se. Pozorujte ten oheň.

Představovala si sama sebe, jak se rozděluje na dvě časti a každá z nich miří do hlavy jednoho z těch mužů. Jeden z nich, ten nalevo, byl přístupnější. Cítila, jak se jeho mysl uklidňuje, zatímco ten napravo se podvědomě bránil a čerň jeho mysli se bouřila. Vzpomněla si, jak Clint před mnoha měsíci přiměl Sergeie a bezpečáky, aby přešli místo, kde se schovávali. Měla se ho zeptat, jak to udělal, ještě než zjistila, že mu nemůže věřit.

Neotáčejte se, zavelela policistům. Sledujte ten oheň.

Viděla, jak Pyro zvedl Molly ze země a vyrazil z uličky. Dara, Jeremy a Jillian utíkali za mm. Teddy ještě víc přitlačila na oba policisty, aby se její kamarádi stačili dostat do bezpečí.

Jeden z nich jí ale pořád vzdoroval. Celá se potila, polyesterové kalhoty se ji lepily k nohám. Cítila, že už se neudrží na nohou, že se co nevidět sveze na zem. Byla úplně vyčerpaná.

„Stát!“ vykřikl jeden z těch dvou, když koutkem oka zahlédl její kamarady. „Policie!“

Do uličky se sneslo hejno racků. Křičeli a pleskali křidly, jako by se prali o zbytky jídla. Jillian. Ptáků bylo tolik, že přes ně policista utíkající Zmetky neviděl.

Teddy už na nic nečekala a rozběhla se za nimi směrem k Eddy Street. Později ani nevěděla, jak se jí povedlo prokličkovat mezi těmi davy lidí, policistů, agentů FBI a hasičů. Nevzpomínala si, jaK nastoupila do Hyundai ani jak se Dara odlepila od obrubníku a vyrazila směrem k přístavišti. Vybavovala si jen Mollyinu zkrvavenou tvář, kterou měla cestou na klíně.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Teddy odhrnula Molly vlasy z čela a dívala se, jak jí pod zavřenými víčky těkají oči, jako kdyby se jí něco zdálo. Vedle ní seděl Je- remy, který Molly držel za ruku a pořád dokola jí palcem přejížděl po prstech. Kdykoli dřív, když Teddy něco podělala, riskovala sama za sebe. Kdyby se něco stalo, odskákala by si to jen ona. Ale dnes vešla do budovy FBI a byla to Molly, kdo za to málem zaplatil životem.

V duchu si promítala uplynulou hodinu a hledala okamžik, kdy se jejich plán začal rozpadat. Jak se mohlo stát, že v hotelu popletli jejich rezervaci? Kdo nahlásil tu bombu? Proč Jeremy opustil svoje místo - zvlášt poté, co mu výslovne řekla, aby zůstal u člunu?

Po očku se na něj zadívala. Pořád svíral v dlani Mollyinu ruku. Teprve v tu chvíli si všimla, že má na sobě taky modrou mikinu, přesně jako Pyro.

„To jsi byl ty, kdo lezl na tu střechu, vid?“

Jeremy zavrtěl hlavou, jako by se právě probral. „Prosím?“ „Proč jsi nezůstal v přístavu?“

Jeremy polkl. „Já... prostě jsem...“

„Teddy!“ ozvala se Jillian. „Nech to plavat. Všichni jsme v šoku.“ Ale Teddy to nemohla nechat plavat. „Dara říkala, že jsi měl s sebou výstroj pro slaňování. Jak tě to napadlo? Povídej.“

Jeremy sklopil oči k Mollyinu nehybnému tělu. „Prostě jsem měl takový špatný pocit. Nemohl jsem ji nechat samotnou a neudělat vůbec nic, abych jí pomohl.“

„Tady zatoč,“ zavelel Pyro. „Auto tu necháme stát a do přístaviště dojdeme pěšky.“ Dara zaparkovala v boční uličce a vypnula motor. Pyro otevřel zadní dvířka a vytáni Molly ven.

„Musíme ji dostat do nemocnice,“ řekla Teddy.

„Do nemocnice ne,“ řekl Pyro. „Když ji povezeme do nemocnice, budou o tom záznamy.“ Nadhodil si Molly a vzal ji do náručí.

Molly zasténala a začala se hýbat. „Nechci do nemocnice.“ Zabořila tvář do Pyrova ramene.

„Molly!“ vykřikla Teddy. „Ona je vzhůru?“

Pyro jí hřbetem ruky přejel po čele. „Chvíli jo, chvíli zas ne. Jak se vrátíme na ostrov, doneseme ji do ošetřovny. Jeremy, zvládneš ten člun?“

Jeremy přikývl a vytáhl z kapsy klíčky.

Poslední dva bloky do přístavu došli po svých. Teddy si vzpomněla, jak si cestou sem říkala, že to je dokonalý sanfranciský den - na nebi nebyl ani mráček, pastelové domy ve viktorknsKem slohu se v odpoledním slunci jen třpytily, turisté proudili po chodnících, zastavovali se v kavárnách a prohlíželi si zboží před malvmi obchůdky. Teď jí to připadalo úplně neskuiecné. Koho by napadlo, že se v takový den jako z pohlednice může stát to, co se jim právě stalo?

Na ošetřovně nebyl skoro nikdo, jen jedna zdravotní sestra, která měla službu - šlachovitá a rázná sestra Bellová - a student staršího ročníku s migrénou. Když se nahrnuli dovnitř, sestra Bellová hned vyskočila a vedla Pyra, který držel Molly v náručí, do ordinace. Jakmile ji opatrně položil na lůžko, byli všichni nekompromisně vykázáni do čekárny.

Po chvíli čekání, která jim připadala nekonečně dlouhá, se sestra Bellová vrátila.

„Její stav je stabilizován, ale bude vyžadovat další léčbu. Psala jsem dr. Eversleymu, bude tu za pár minut.“ Pak si je všechny přeměřila pohledem. „Co se stalo?“

V prvním okamžiku se jen váhavě dívali jeden na druhého. Nakonec se slova ujal Pyro. „Spadla z výšky. Má zlomene zápěstí. Pohmožděniny na hlavě i po celém těle. Jinak nic zlomeného.“ „Neptala jsem se na diagnózu,“ odsekla sestra Bellová. „Zranění, která utrpěla, dokážu velmi dobře posoudit sama. Jak dlouho byla v bezvědomí?“

Zmetci zarytě mlčeli „Jak dlouho?“

„Asi dvě hodiny,“ řekla Teddy. Věděla, že to zní příšerně. Nejraději by se propadla do země.

Sestra Bellová těkala očima z jednoho na druhého. Chvíle ticha se protahovala. „A to jste přišli až teď?“

„Byli jsme v San Francisku,“ reicla Teady. „Vyrazili jsme...“ „Na túru,“ skočila jí do řeči Dara. „Do hor.“

„A to vás nenapadlo ji odvézt do nejbližší nemocnice?“

„Nemá pojištění,“ řekl Jeremy, který zarytě mlčel od chvíle, kdy se všichni nalodili na jeho člun. „Na chvilku se probrala a prosila nás, abychom ji do nemocnice nebrali.“

Sestra Bellová si dlouze povzdychla. Už na to nic neříkala, ale ani to nebylo zapotřebí. Všem bylo jasné, co si o tom, jak se zachovali, asi myslí. „Uvědomím profesora Corbetta o tom, co se stalo. Teď se musím postarat o vaši kamarádku.“

Teddy byla jako na jehlách. „Máme tu počkat?“

Sestra Bellová se na ni nevraživě podívala. „Je spousta věcí, které jste měli udělat. Ale vysedáváním v čekárně jí opravdu nepomůžete.“

Zmetci se jako spráskaní psi vraceli na Harrisovu kolej. Nikdo ani nepromluvil. Nebylo co říct. Mezi budovy institutu se vplížila mlha, která obvykle klidnou zenovou zahradu proměnila v dost strašidelné místo. Teddy se před vstupními dveřmi zastavila. Zadívala se na Daru. Někdo z nich musel sebrat odvahu a říct nahlas to, co si všichni mysleli. „Viděla jsi...“ začala.

Dara potřásla hlavou. „Budoucnost se může měnit.“

„Molly neumře,“ prohlásil Jeremy. Řekl to jako fakt, přestože všichni věděli, že jediné, co je na budoucnosti jisté, je to, že je vždycky nejistá.

Jillian ho pohladila po rameni. „Bude to v pohodě, Jeremy.

„V pohodě? Jak to může být v pohodě?“ Ucukl před Jillian a otočil se na Teddy. „Všechno je to tvoje vina. Kdybys nás do toho nenavezla, nic z toho by se nestalo “

„Jeremy, to nemyslíš vážně. Rozhodli jsme se jako tým,' namítla Jillian.

Teddy oceňovala, že se ji snaží hájit, ale sama cítila, že to je úplně zbytečné. Jeremy měl pravdu. Odpovědnost za všechno, co se stalo, padala na její hlavu. Ani se nesnažila to popřít, protože to tak sama cítila.

„Kdyby se Teddy zamyslela nad tím, co všechno se může...“ začal Jeremy.

„Tak dost, Jeremy! Molly chtěla získat 10 video. Sama se rozhodla, že půjde na střechu. Sama se rozhodla, že z ní bude sladovat dolů. Ublížila si A to nás všechny mrzí. Ale byla to její volba.“ „Je vůbec nějaká nadeje, že to aspoň s^álo za to?“ zeptal se Pyro. „Nedá se ten soubor nějak zachránit?“

Dara zdvihla batoh s rozbitým notebookem. „Je na kusy. A když jsem je sbírala, pevný disk jsem mezi nimi neviděla. Když dopadl na zem a rozbil se, musel odletět někam stranou.“

Po všem, čím si prošli, tu stáli s prázdný ma rukama Ráno vyráželi z ostrova s nadějí, že se jim podaří napravit křivdu. Všichn si věřili, že to dokážou. Že osvobodí Yatese, že zabrání tomu, aby se z Whitfieldu stal další Sektor 3, a že - Teddy tiše polkla, protože jí došlo, co ještě bylo v sázce - najdou její matku. Najednou ten jejich plán viděla střízlivýma očima, jako něco nedokonalého, sobeckého a krátkozrakého - a bylo jí z toho špatně

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

reddy ležela na posteli ve svém pokoji a čekala na nové zprávy o Molly. lednou rukou si pohrávala s pingpongovým míčkem, který měla od Ciinta. Slyšela, jak na nástěnných hodinách odtikávap vteřiny. Nikdy dřív si toho nevšimla. Teďto bylo to jediné, co dokázala vnímat. To pravidelné tikaní jí připomínalo chvíle, kdy nebyla dost rychlá - at už v Nickově kanceláři, anebo později v te zadní uličce.

„Zbytečně se trápiš,“ řekla Jillian. „Tváříš se, jako bys Molly z té střechy sama strčila, Teddy. Není to tvoje vina.“

Teddy jí neodpověděla. Samozřejmé že to byla její vina. Nikdo ji nemohl přesvědčit o tom, že ne. „Tak trochu mám pocit, jako bych si rovnou měla začít balit,“ řekla.

Převalila se na bok a sáhla po kabelce, kterou měla odpoledne s sebou. Vysypala na postel všechno, co v m bylo, včetně mobilu, který jí dala Molly. Byl to zvláštní pocit, mít zase u sebe mobilní telefon - už si tak zvykla žit bez nich a vůbec bez spojení se světem. Píchlo ji u srdce. Rozsvítila displej a viděla na něm jednu novou zprávu. Klepla na ni a přečetla si ji.

Jen pro případ.

len pro případ? Ale pro jaký? Teddy si sama doplnila tu nejhorší myslitelnou variantu.

Jen pro případ, že by se mi něco stalo.

„Co je?“ zeptala se lillian.

„Mám tady zprávu. Asi od Molly. fe tam i příloha. Muselo mi to přijít ve chvíli, kdy jsem utíkala z budovy FBI “

Jillian vyskočila z postele a postavila se vedle ni „Tak se podívej.“

Teddy otevřela přílohu. Jako ve snu se dívala na displej, na kterém se otevřela složka se dvěma videosoubory.

Spustila první z nich. Obrazovka na okamžik potemněla, pak se na ní objevil bílý trojúhelník a Teddy ho stiskla. Přehrát. Objevil se zrnitý, černobílý záběr z bezpečnostní kamery, na kterém byl vidět chodník plný lidí. Bez zvuku. Proud mužů a žen s deštníky nad hlavami. Kolem nich se daly tušit vysoké budovy. Mohlo to být ve kterémkoli větším městě. Všimla si, že v pravém dolním rohu je zaznamenáno datum i čas. 17. srpna v 8:21 ráno. Před šesti lety.

Teddy zadržela dech. Tohle byl ten důkaz, který celou dobu hledali.

Soustředila se na maličkou obrazovku, na které běžel záznam. Zpod markýzy před vchodem do hotelu vystoupil portýr a zastavil taxík. Za ním vyšli do záběru tři muži. První z nich byl drobné postavy, ale měl na sobě unifoi mu posetou odznaky. Ten generál, kterého měl Yates zlikvidovat. Dva muži, kteří jej následovali, na sobe měli obleky, ale na první pohled bylo znát, že se v nich necítí úplně přirozeně. Měli široká ramena, dlouhé ruce a krátké, svalnatné nohy. Gorily v obleku. Teddv hned napadlo, že to budou jeho tělesní strážci. Jeden z nich rozprostřel nad hlavou toho důstojníka deštník, zatímco druhý se rozhlížel po ulici a hodnotil potenciální rizika.

U chodníku zastavil taxík. Ale když portýr otevřel dveře u spolujezdce, objevil se v záběru čtvrtý muž. Kamera ho zachytila jen na krátký okamžik, ale bylo vidět, že to je menší chlapík s kulatou tváří a hustým plnovousem. Přestože kvalita záznamu byla dost bídná, jedna věc byla jistá: Nebyl to Derek Yates. Vrazil do generála - dost zostra -, naskočil do taxíku a zabouchl za sebou dvířka, načež vůz odjel.

Generál zavrávoral dozadu a jeho bodyguardi ho zachytili, aby neupadl. Zpočátku to celé vypadalo jako ukázkový prípad městské nezdvorilosti, který shodou okolností zachytila kamera. Néja ký nezdvořák se protlačil dopředu a vyfoukl taxíka někomu jinému, ale pak si generál přitiskl pravou ruku na prsa a jeho tělesní strážci ho opatrně položili na zem.

Pod košilí se mu rozlévala tmavá skvrna. Mezi prsty mu prýštila krev. Ten malý vousatý chlapík ho jen tak neodstrčil - on ho bodl do hrudi.

Tím video končilo.

„Tohle rozhodně nebyl Derek Yates,“ řekla Teddy.

Pak spustila druhý soubor. Tentokrát mělo video lepší rozlišení. Zachycovalo policejní výslechovou místnost - prostou, ale dobře nasvícenou, takže bylo snadné rozeznat osoby, které se v ní pohybovaly. Yates seděl se spoutanýma rukama u malého kovového stolku Mladý policista v uniformě hlídkoval u dveří.

„Tohle je Yates,“ vysvětlila Teddy pro Jillian.

Ale než stačila cokoli dodat, na záběru se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Clint - o něco mladší a s policejním odznakem na kapse košile. I tohle video bylo označené datem a časem: 20. srpen, 23:07. Tři dny po vraždě, kterou Teddy a Jillian právě viděly na vlastní oči.

Yates začal mluvit. „Víš dobře, že jsem tam nebyl.“

„Tak proč se na vražedné zbrani našly jen tvoje otisky prstů?“

„No tak, Clinte.“ Yates se sarkasticky usmál.

Na stole mezi nimi ležel lovecký nůž uzavřený v průhledném plastovém sáčku. Clint na něj ukázal prstem. „Chceš říct, že to není tvůj nůž?“

„Jistěže je.“

„Ale...?“

„Ukradli mi ho.“

Teď bylo na Clintovi, aby se ušklíbl. „Někdo ti ukradl nůž a nechal ho ležet na místě, kde došlo k vraždě? To myslíš vážně?“

„Znáš mě dost dlouho. Vážně si myslíš, že bych za sebou nechal takovou jasnou stopu?“

„Chtěli se tě zbavit, tak ti hodili na krk vraždu. To je to, co se mi snažíš říct?“

„Přesně.“

„Tak mi řekni jména. Nic jim nedlužíš. Teď už určitě ne. Pověz mi, kdo za tím stojí? Pro koho jsi pracoval?“

Yates celý strnul. Pak pomalu řekl: „Víš, že to nemůžu udělat.“

„Nemůžeš? Anebo nechceš?“ Clint si zamyšlené promnul bradu. „Pomůžu ti, jak budu moct, Dereku. Ale musíš mi dát aspoň nějaké vodítko.“

„Obávám se, že to prostě není možné.“

Clint se odsunul od stolu. Oba muži chvíli mlčeli a Teddy došlo, že se teď nebaví nahlas, ale jen telepaticky. Najednou Yates zbledl a začal se třást po celém těle.

„Podepiš to doznání,“ řekl Clint vyrovnaným hlasem a podstrčil Yatesovi list papíru a propisku.

„Nech toho,“ zasípal Yates.

„On ho ovlivňuje,“ zašeptala Teddy zděšeně. „Nutí ho pode- psat doznání k vraždě.“

Vytáhla z kapsy lístek, který jí Yates dal ve vězení, a našla si telefon na jeho advokáta. Po tom, co udělala, ji nejspíš tak jako tak vyloučí z Whitfieldu. Ale předtím, než ji vyhodí, se mohla aspoň pokusit napravit jednu křivdu.

„Bylo to přesně tak, jak Yates říkal.“

Což znamenalo, že by na institutu stejně nechtěla zůstat.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Teddy věděla, že si ji Clint zavolá a bude chtít vědět, co se stalo. Jen nečekala, že to přijde tak rychle. Ani ne deset minut poté, co s Jillian zhlédly to video, někdo zaklepal na jejich dveře. Teddy otevřela a na chodbě spatřila studenta druhého ročníku. Mají prý okamžitě jít do Clintovy kanceláře.

Ačkoli byla tělesně, duševně i mentálně vyčerpaná, posbírala poslední zbytky sil a posílila svou zeď na maximum. Ale už v tu chvíli věděla, že to, co děla, je v podstate zbytečná. Nemusel pronikat do její mysli, aby zjistil, co se stalo - stačilo mu jen nahlédnout do mysli někoho z jejích přátel a všechno si tam prohlédnout.

Nemělo smysl odkládat nevyhnutelné.

Když Teddy a Jillian dorazily do kanceláře, Dara, Pyro a Jere- my už tam byli. Byla by se s ostatními ráda podělila o obsah toho videa, dřív než uhodí na Clinta, ale s tím už se teď nedalo nic dělat. A navíc na tom nezáleželo. Tak či onak to chtěla dotáhnout do konce.

Clintova kancelář - místnost, která pro Teddy kdysi bývala bezpečným útočištěm - nebyla moc velká. V šesti tu byli namačkaní jako ve vězeňské cele. Dara a Jillian seděly na židlích proti Clintovu stolu, Teddy a Jeremy stáli u vysoké kartotéky, Pyro se opíral o stěnu hned u dveří. Teddy se bezděčně zadívala na Clin- tuv stul, na ten kousek skla, ve kterém spočíval šroub se symbolem Sektoru 3 vyraženým na hlavičce.

„Molly byla převezena do nemocnice,“ oznámil jim Clint. „Utrpěla těžký otřes mozku. Teďje při vědomí, ale poranění mozku Dývá ošianá záležitost, takže je těžké vyslovit nějakou prognózu. Stručně řečeno, nikdo neví, jestli ten úraz na Molly nezanechá trvalé následky. Nevíme, co to udělá s jejími schopnostmi. Můžeme jen čekat a doufat, že se uzdraví.“

Postupně si je jednoho po druném prohlížel: Jillian, Daru, Pyra, jeremyho. Teddy se vybavil obrat rozhodit sítě - viděla na něm, jak přemýšlí, zvažuje, zkouší z nich získat nějaké informace. Pak se podíval na ni Přimhouřil oči a ona ještě zvýšila příkon do elektrického ohradníku, který chránil její myšlenky.

„Dál,“ pokračoval Clint, „jak sami dobře víte, dopustili jste se celé řady zločinů. Nabourali jste se do počítačové sítě FBI a poškodili přísně tajné soubory. Všichni můžete být obviněni z nedovoleného vniknutí, spiknuti, kybernetického útoku na vládní úřad a počítačového pirátství. A to je jen začátek.“

Jestli o tom věděl Clint, věděl o tom určitě i Nick. Nejenže o tom věděl. Pravděpodobně to byl on, od koho Clint ty informace získal. Teddy se neodvažovala hádat, co to asi znamená. „Takže... jsme zatčeni?“ zeptala se Dara.

„Ne.“ Clint se opřel a znovu si je prohlížel jednoho po druhém. „Zatím ne. Whitfieldův institut a FBI spojují velmi nadstandardní vztahy. A ani jedna strana nechce tyto vztahy poškodit kvůli takové pitomosti, jakou jste předvedli. Navíc, jak si jistě dovedete představit, se FBI nehrne dc toho, aby přiznali, že do jejich přísně zabezpečeného systému pronikla banda takových hňupů, kteří si ani nelámali hlavu s bezpečnostními kamerami.“

Předklonil se a zabodl ukazováček do desky stolu. „Nicméně,“ pokračoval, „důkazní materiál proti vám existuje a zůstane v držení FBI. Žádný z těchto zločinů nemá promlčecí lhůtu, takže kdyby kohokoli z vás ještě někdy napadlo provést něco podobného, jsem si jistý, že budete potrestáni v plném rozsahu.“

Takže odteďse Teddy až do smrti bude muset bát, že zrovna dnes na její dveře zaklepe FBI. Proč se pořád zamotávala do takových průšvihů? Myslela si, že děla dobrou věc - ne, ona věděla, že dělá správnou věc ale zase to dopadlo tak, že na tom byla hůř než dřív.

„Pokud jde o Whitfieldův institut,“ pokračoval Clint, „jste od tohoto okamžiku všichni v podmínce po celý zbytek studia. Jestli do promoce porušíte jediné další pravidlo, budete vyloučeni.“

Teddy zaťala ruce v pěst a tiše zuřila. Jak se opovažoval s nimi jednat tak povýšené? Ano, udělali hloupost. Ale on sám zničil život nevinného človeka. Poslal Yatese do San Quentinu za zločin, který nespáchal.

Cítila, že už nevydrží mlčet ani o vteřinu déle, a tak se ozvala. „Než budete pokračovat, profesore, měl byste se na něco podívat. Na to, kvůli čemu Molly riskovala vlastní život.“ Podala mu mobil a dodala: „Stačí zmáčknout play.“

Clint si přehrál obě videa. „Jak jste nám to říkal, profesore Corbette?“ zeptala se pak Teddy, jako by si vážně nemohla vzpomenout. „Jasnovidec nesmí nikdy užít své schopnosti k ovlivňování důkazů nebo výpovědí za účelem uzavření případu. Přeposlala jsem ty soubory Yatesovu advokátovi. Na videu je jasně vidět, že tu vraždu spáchal někdo jiný. A on byl usvědčen na základě vynuceného doznání. Klíčový důkaz byl úmyslně zataien. To by mělo stačit k tomu, aby byl osvobozen.“

„Tak proto jste...“ Clint se odmlčel. Pak potřásl hlavou, „lak jsi...?

„Věděla, kde hledat?“ Teddy si uvědomila, že teď už musí s pravdou ven. Přistoupila ke Clintovu stolu, zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Když jsem jela do San Quentinu vyslechnout Coreyho McDonalda, setkala jsem se tam s vězněm jménem De- rek Yates.“

Jakmile spustila, už nemohla přestat. Snažila se mluvit pomalu, ale ta slova jako by sama chtěla ven. Všechno, co jí Yates pověděl

o Sektoru 3, o tom, jak vláda experimentovala na jasnovidcích, jak se jim její otec vzepřel a ze její matka stále žije. Jak si Clint na Yatesovi vynutil nepravdivé doznání, které ten videozáznam jasně vyvrací.

Pak se otočila s tím, že odejde, práskne za sebou dveřmi a už se nikdy nevrátí, ale Clintova slova ji zastavila.

„Jestli teď odejdeš, nikdy se nedozvíš pravdu.“

„Pravdu?“ zopakovala. Sotva poznávala vlastní hlas. „Pravda je vidět na tom videu. Slyšet od vás něco o pravdě, je...“

„Teddy,“ přerušil ji Clint, „pro všechno, co jsem udělal, jsem měl dobré důvody. Důvody, které nemusím před nikým obhajovat. Důvody, které nejspíš nepochopíš...“

„Důvody? To, co jsem viděla na tom videu, nelze nijak ospravedlnit.“

Poposedl si v křesle. Očividně mu nebylo do smíchu. „Jsou věci, které jsem ti neřekl, protože jsem si nebyl jistý, jestli jsou pravdivé...“ Odmlčel se a upřel oči do dálky, na něco, co viděl jenom on sám. „Nebyl jsem tam To už jsem ti řekl. Ale měl jsem na základně přátele - lidi, kterým jsem důvěřoval. Šířily se tam zvěsti o jasnovidcích, u kterých to přehnali - nutili je dělat pořád dokola psychologické testy a tělesná cvičení, aby z nich udělali něco, čím nikdy být nechtěli. Jasnovidce vojáky. Stroje na zabíjení, zcela bez empatie. Slyšel jsem, že tvůj otec se jim postavil na odpor - zorganizoval vzpouru proti lidem, kteří ten program vedli. To by docela sedělo na Richarda, jak jsem no znal.“

Odmlčel se, zabrán do vlastních vzpomínek. „Jde o to,“ pokračoval nakonec a smutné potřásl hlavou, „že těch pár jasnovidců, kteří Sektor 3 přežili, se někam ztratilo. Včetně tvé matky. A o rok nebo dva později se začala odehrávat série nevysvětlitelných události. „Jak to myslíte?“ zeptal se Pyro.

Clint sebou trhnul, jako by zatím úplné zapomněl, že jsou s nimi v místnosti ještě další studenti. „Vraždy, únosy, bomby.

Akce prováděné za bílého dne a se zřejmou politickou motivací. Ve všem, co se stalo, se dal najít nějaký prvek psychických schopností - mentální ovlivňování, jasnozřivost, telepatie, něco.“

„A vy jste usoudil, že za tím stojí jasnovidci ze Sektoru 3,“ řekla Dara.

„Ano. Někdo je pořád ovládal, aby sloužili jeho cílům.“ „Předpokládal jste, že Yates je jedním z nich,“ dodala Teddy. „Patřil k nim. Tím jsem si jistý Byl zapojen aspoň do čtyř případů, o kterých jsem věděl, a každý z nich byl brutálnější než ten předchozí, ale neměl jsem dostatek důkazů, abych ho z čehokoli usvědčil.“ Znovu potřásl hlavou a zadíval se na ni. „Ale já nešel po Yatesovi. Věděl jsem, čím si v Sektoru 3 musel projít. Ten Yates, kterého jsem znával, nebyl vrah. Nikdy by nikomu neublížil.“

„A přesto jste ho poslal za mříže. Byl to váš přítel,“ řekla Teddy. „Můj přítel byl ztracený. Už celé roky to nebyl on.“ Clint si protřel čelo. „Neměl jsem na výběr. Rozhodl jsem se, že když nedokážu dostat ty, kteří tomu velí, začnu od pěšáků. Začal jsem zavírat jasnovidce jako Yates, u kterých jsem si byl jistý, že s nimi někdo manipuluje. Doufal jsem, že to tím celé ukončím.“

„Ale nefungovalo to, co?“ prohodil Pyro.

Clint zavrtěl hlavou.

„Takže když vláda založila novou školu...?“ zeptala se Teddy. „Musel jsem se stát její součásti. Protože jsem se zapřísahal, že nedopustím, aby se to, co se stalo v Sektoru 3, ještě někdy opakovalo.“ V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Teddy a její přá^e^1 é se pokoušeli zpracovat, co se právě dozvěděli.

„A co ty krevní testy?“ zeptala se Jillian. „Pořád jsme jako pokusní králíci. V čem je to jiné?“

„Ano. Jsme pokusní králíci. Ale na Whitfieldu probíhají genetické studie, ne klinické testy. Nikoho ze studentů nevystavujeme experimentálním drogám ani procedurám. V Sektoru 3 jasnovidce mučili. Tady jsou studenti v bezpečí. O to jsem se postaral.“

„To povídejte Brettovi Evansovi a Christine Federicové,“ ušklíbl se Pyro.

„Nemáme jediný důvod se domnívat, že by za jejich zmizením bylo něco nekalého.“

„A nepřipadá vám ta shoda náhod maličko podezřelá?“ opáčil Pyro. „Kdybych tenhle připad posuzoval jako detektiv, asi bych se zajímal o to, jestli nějaký samozvaný mstitel bezpráví, který k dosaženi svých cílů používá vycvičené jasnovidce, nechystá únosy takových jedinců.“

„Nemyslíme si, že byli uneseni,“ řekl Clint. „Myslíme si, že se možná nechali rekrutovat...“

„Kdy můžeme za Molly?“ přerušil ho Jeremy. Teddy si všimla, že sebou čím dál víc šije, jako kdyby ho tenhle rozhovor ani trochu nezajímal.

„Budu vás o jejím stavu průběžně informovat,“ řekl Clint. Očividně už toho taky mel dost. Vstal. „Whitfieldův institut nedrží studenty proti jejich vůli. Pokud se tu kdokoli z vás necítí bezpečně nebo už nevěří tomu, o co tu usilujeme, můžete kdykoli odejít. Doufám, že se tak žádný z vás nerozhodne.“ Když se ani jeden z nich nepohnul, Clint je propustil se slovy: „Vraťte se do svých pokojů. Ale už žádné výlety mimo ostrov bez mého písemného povolení.“

Cestou na kolej si Teddy zkusila promluvit s Jeremym, ale ten ji odbyl s tím, že se prý blíží bouře a on se musí vrátit ke člunu, aby ho zajistil.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Když se Jeremy v neděli neukázal, Teddy předpokládala, že odjel z ostrova, aby se podíval za Molly, přestože jim to Clint výslovně zakazal. Ale když nepřišel ani na pondělní přednášky, bylo jasné, že se něco děje. Krátká návštěva jeho pokoje to potvrdila - jeho oblečení i těch pár osobních věcí, které si přivezl, byly najednou pryč. Bez vysvětlení. Bez rozloučení. Zbytek Zmetků mohl jen hádat, jestli ztratil důvěru ve Whitfieldův institut, anebo jestli byl z Mollyina úrazu tak otřesený, že tu nevydržel čekat.

V následujících týdnech se jejich tým rozpadl. Místo toho, aby je neúspěch mise a následná spoušť stmelily, potichu se rozešli každý svou cestou Nikdo se s nikým nepohádal, nikdo nikomu nedával vinu, ale jejich někdejší jednota byla pryč. Pyro mnohokrát spustil požární poplach, pokaždé s nějakou jinou. Jillian se procházela po ostrově a dlouze rozmlouvala s racky a ostatními ptáky Dara zůstávala zavřen; ve svém pokoji a psala sve babičce dlouhé dopisy, ve kterých jí líčila různé podivné vize, které mívala. A Teddy, která se nemohla vzpamatovat ze ztráty přátel a pocitu sounáležitosti, který v ní drive probouzeli, se znovu začala upínat ke studiu. Pokaždé, Když se pokoušela racionálně si rozebrat svůj pocit viny, se šla přeptat na Molly - a nikdy se nedozvěděla nic nového. Zůstala v nemocnici v San Francisku na pozorování a Teddy cítila, že bv raději měla být s ní než studovat na závěrečné zkoušky, které ji čekaly v druhem červnovém týdnu. Věděla, že pro Molly nemůže vůbec nic udělat, ale stehně v ní pořád hlodal pocit, že to takhle není v pořádku.

Poté, co odeslala Yatesovu advokátovi to video, čekala nějakou odpověď. E-mail, telefonát, dopis - aspoň náznak, že Yates nezapomněl na svůj slib, že jí pomůže najít matku. Ale dny plynuly a žádné reakce se nedočkala.

A tak se ze všech sil pustila do studia. Během té mise nepřed vedla dobrý výkon - její mentální ovlivňování nebylo dostatečné silné, na telekinezi si ani netroufla. Když si dávala záležet, zvládala s jistotou jen jediné: dokázala hýbat pingpongovými míčky a kancelářskými svorkami.

Před mnoha měsíci jí Clint tvrdil, že když na sobě bude pracovat, bude jednou schopná měnit směr lei.cí kulky. Pokud si vzpomínala, měl ten proces něco společného s ohýbáním času. Anebo tak nějak.

Když si ten rozhovor vybavila, pocítila výčitky svědomí. Kdyby rohle umění ovládla dříve, jak Clint doufal, mohla by Molly zachytit ve vzduchu?

Vrtalo jí to hlavou celou noc.

Nemohla o pomoc požádat Clinta; byla pevně odhodlána, že si na odpověď přijde sama. Než aby podlehla frustraci, jako by to možná udělala dřív, trávila celé dny v knihovně a místo učení se na zkoušky hledala na policích cokoli, co by jí mohlo napovědět.

Jednoho dne narazila na tenkou knížečku z dvacátých let, kterou napsal nějaký Svámi Pančadasi.

Ten vysvětloval, že při změně di áhy letící kulky nejde ani tak o hýbání předmětem, jako spíš o zpomalení času. Nebo přesněji o osvobození se od času. Předkládal čtenářům představu, že minulost, přítomnost a budoucnost existují zároveň, ne oddě leně. Byla to myšlenka, se kterou se Teddy nedávno seznámila v astrální telepatii - v mysli člověka se mohla procházet vzpomínkami z celého jeho života. Ale přesah do astralm telekineze jí zatím unikal.

V hodinách jasnovidectví jim Dunn pro lepší pochopení psychických schopností předkládal myšlenky ze západních i východních kultur. Teddy odložila Pančadasiho knížku a vzala do ruky učebnici astrální kvantové mechaniky. V krátké pasáži nadepsané Teorie astrální telekineze popisovala dva principy, které Pančadasiho tvrzení vysvětlovaly. Především to byl pohyb subatomár- mch částic, které „poskakují“ v čase. Teddy - stejně jako kterýkoli jiný člověk - se skládala z milionů a milionů subatomárních částic, takže by teoreticky taky mohla „poskočit“ v čase. V učebnici dál stálo, že v celém vesmíru převládá na této rovině nejmenších částic hmoty spíše princip pravděpodobnosti než určitosti. Minulé události, které byly pozorovány, byly fixní, zatímco ty budoucí, které zatím pozorovány nebyly, existovaly v „pravděpodobnostních stavech“, které připouštěly řadu různých výsledků... Dokud se jeden z nich postupem času nestal výrazně pravděpodobnějším než ostatní. Čím moudřejší jasnovidec, tím větší šance, že se mu podaří odhalit nejpravděpodobnější výsledek. (Že by Dara viděla jen jednu z možností, jak Mollyin pád skončí? napadlo ji. Přežila díky tomu, že nakonec zvítězila jiná varianta?)

Teoreticky to Teddy chápala. Astrální telekineze umožňovala člověku „poskakovat“ v čase a ovlivňovat tak výsledek. Ale pořád neměla ani zdání, jak to prakticky provést. Ani učebnice, ani ta útlá knížečka se o tom nezmiňovaly. A tak si Teddy začala v duchu probírat přednášky svých profesorů z Whitfieldu a rozebírat jejich metody. Když se jí podařilo navázat telepatické spojení díky tomu, že si v duchu představovala vysílačku, a uspořádat cizí vzpomínky pomocí techniky paměťového paláce, snad by si mohla vymvslet svou vlastni metaforu na ovládaní času.

Potřebovala zařízení, které by zachycovalo události vteřinu za vteřinou. Na střední škole chodila na filmařský kroužek, kde používali opravdový film - ne digitální kamery - a zachycovali pohyb na jednotlivá políčka. Jednou proseděla půl dne ve školní

střižně a lepila k sobě celuloidové pásky, aby vyrobila krátký film o životě kolem místni večerky. Kdyby si čas představila jako stři- hačský pult, mohla by události procházet takovou rychlostí, jakou by si sama zvolila.

A tak začala Teddy navštěvovat střelnici, na které studenti vyšších ročníků absolvovali cvičné střelby. Stala stranou a předstírala, že se chodí dívat na ně. Ale ve skutečnosti se snažila se svým astrálním já opustit fyzické tělo a zároveň zpomalit běh světa kolem sebe.

Jenomže při těch výstřelech se prostě nedokázala soustředit.

Pančadasi varoval, že je zapotřebí hodně cviku a ještě více tr pělivosti, pokud se člověk chce stát „bytostí procházející simultánními vesmíry“, lenže trpělivost nikdy nebyla její silnou stránkou. I tak Teddy chodila na střelnici znovu a znovu.

Květen pomalu přešel v červen, ale nad zálivem se poríd držely husté mlhy a Yates se pořad neozýval. Nebe bývalo popelavě šedé a na obzoru splývalo s mořem.

Jednoho výjimečné slunečného rána se na střelnici kromě ní objevil jen jediný student - třeťák jménem Max Waldman, jeden z nejlepších střelců na institutu. Pozdravil ji krátkým kývnutím hlavy a pak si nasadil ochranná sluchátka a brýle. Zvedl zbraň, zkontroloval ji, zaujal střelecky postoj a zamířil na terč - papírovou siluetu muže s rukama podél těla a nohama rozkročenýma na šířku ramen.

Teddy stála stranou, mimo střeleckou dráhu. Krok za krokem si procházela přípravou, kterou celé týdny zdokonalovala. Soustředila se na scénu, kterou viděla. Viděla Waldmana, jak zavírá jedno oko a druhým pozoruje přes mířidla zbraně svůj cíl Slyšela cvaknuti spouště a třesknuti výbuchu, když kulka vyletěla z hlavně. V duchu si připomínala, že když čas sám o sobě nem lineární, může si tenhle okamžik natahovat, jak bude chtít, jsem bytost procházející simultánními vesmíry, opakovala si ten pojem z knížky pořád dokola.

Viděla svět kolem sebe jako zpomalený film. Viděla jehličky na nedaleké borovici, jak se komíhají ve větru. Viděla pravidelné pohyby křídel ptáka, který jí letěl nad hlavou. Videla Waldmano- vu střelu a představovala si, jak by se po ní natahla svou astrální rukou a zlehka do ní strčila, zatímco druhou rukou pořád brzdí čas na svém střihačskem pultu. Rozbolela ji hlava. Cítila, jak se jí filmové pás pod rukou rozbíhá stále rychleji. Prestavala to ovládat. Pták nad její hlavou zatřepotal křídly.

A pak bylo po všem. Byla zpátky ve svém těle, na fyzické rovině. Zadívala se na Waldmanův terč. Průstřel nebyl ani v hlavě, ani u srdce, kam by pravděpodobně zamířil. Papír byl protržený až úplně dole, kousek vedle levé nohy.

„Moc si nefandi, Cannonová. I nejlepšímu střelci občas ujede ruka.“

Prudce se otočila. „Nicku?“

Pak se na okamžik nezmohla na nic víc než upřený pohled do jeho tváře. Po tom debaklu v budově FBI Nicka na instirutu několikrát zahlédla, ale ten mrazivý pohled, ktervm ji pokaždé počastoval, ji umlčel spolehlivěji než cokoli, co by jí mohl říct.

Chápala ho. Zachovala se k němu ohavně.

Ale přesto tu teď stál. Tak blízko, že by se ho mohla dotknout. A podle toho, že hned neudělal čelem vzad a neodešel, si to vykládala jako znamení, že by třeba konečně byl ochoten vyslechnout si její omluvu. Ne odpustit - to mohlo trvat celou věčnost, jestli by k tomu vůbec někdy mohlo dojít. Ale aspoň si vyslechnout, co měla na srdci.

„Nicku, to, co se stalo...“

„To snad nemyslíš vážně." Maličko se otočil stranou a ve tváři se mu zračilo naprosté pohrdání. „Jestli si myslíš, že budu poslouchat tvoje vymluvy, tak nejsi ta, za kterou jsem tě měl.“

Taková slova ji hluboce ranila, ale věděla, že si je zaslouží. „Je mi to líto, Nieku. Jen tohle jsem ti chtěla říct. Kdybych bývala měla jakoukoli jinou možnost...“

„Jasně.“ Zasmál se. „Přesně něco takového jsem čekal.“

„Co?“

„Že jsi mi musela lhát, musela jsi mi hacknout počítač, musela ses dostat do serveru FBI - že jsi prostě neměla na výběr.“

Teddy zaváhala, ale donutila se pokračovat. „Podělala jsem to. Vím to. Ale to, co k tobě cítím, jsem nikdy nepředst rala. A myslím, že ty ke mně taky něco cítíš.“

Zadíval se na ni a jeho oči byly jako dva kousky ledu. „Cítil jsem,“ řekl. „Dřív. Rada riskuješ, Teddy. Tentokrát ti to nevyšlo.“ Dívala se za ním, jak odchází, aniž by se ohlédl.

Tu noc se v posteli převalovala sem a tam a v duchu si pořád dokola přehrávala to krátké setkáni s Nickem. Až po druhé hodině v noci konečně usnula. Zdálo se jí o tom žlutém domku. Bušila na dveře a křičela na svou matku, ať ji pustí dovnitř.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Pokud před pár měsíci měla pocit, že pololetní zkoušky jsou těžké, před koncem roku už si to rozhodně nemyslela. Závěrečné zkoušky byly dvakrát tak dlouhé a dvakrát tak obtížné. Zdálo se jí, jako by na astrální rovině za posledních čtyřiadvacet hodin uběhla několik maratónů - každou ze schopností, které se naučila, důkladně prověřily řady psaných i praktických testů, a na závěr ji čekala ústní zkouška, která jí připomínala první dny na Whit- fieldově institutu.

Vstoupila do té samé malé učebny ve Fort McDowell, kde před mnoha měsíci absolvovala přijímací zkoušky. Trochu čekala, že tam narazí na Clinta, ale místo něj seděli za stolem Dunn a Boy- dová Teddy ani nevěděla, jestli ji Clintova nepřítomnost uklidnila nebo znepokojila.

„Tak,“ začal Dunn a sepjal ruce před sebou. „Máte za sebou dost rušný rok, slečno Cannonová.“

„To bych řekla,“ poznamenala seržantka Boydova a přehrabovala se v nějakých papírech.

Dunn se na ni úkosem podíval, ale pak se znovu zahleděl na Teddy. „Tato část závěrečné zkoušky je velmi prostá. Vysvětlete nám nejduležitější dovednost, kterou jste za poslední rok ovladla, a pak nám ji předveďte.“

Teddy se zamyslela nad tím, co na Whitfieldu zažila. Po šesti měsících studia se jí zdálo, že neovládla vůbec nic. Dokázala po stole posouvat kancelářskou svorku, ale nic většího - a vzhledem

k tomu, že se jí jednou podarilo vytrhnout ze závěsů téžke dveře, jí to jako důstojná ukázka telekineze nepřipadalo úplně vhodné. Se svými vlastními pokusy na střelnici se před Boydovou a Dunnem taky nechtěla vytahovat. Mohla se pokusit proniknout jednomu z nich do vzpomínek, ale nebyla si jistá, jestli by se jí tam podařilo najít něco, co by bylo dostatečným důkazem jejích zatím dost rozpačitých pokroků na poli astrální telepatie. Mohla by s nimi navázat hlasové telepatické spojení..., ale to by kdokoli z jejího ročníku dokázal taky. Teddy si znovu připadala jako u pokerového stolu. Měla vyložit karty na stůl a nezbývalo ji než přiznat, že blafovala. Tiše si odkašlala. „Ovládla?“

„Ano,“ přikývl Dunn. „Ovládla.“

taamyslela se nad tím, jak tady přežila celý školní rok. Pololetm zkoušky by nezvládla nebýt Kate. Případ Coreyho McDonalda by nevyřešila bez pomoci Zmetků - dokonce, ač si to přiznávala jen nerada, bez Jeremyho. To video by nezískala bez Molly - bez Mol- ly, která dosud ležela v nemocnici. A nic z toho by nedokázala bez Clinta, který ji toho tolik naučil, ale pak ji nechal na holičkách, když ho nejvíc potřebovala. Buď zranitelná, řekl jí.

„Pořád se toho musím hodně naučit,“ řekla. „Když jsem přišla na Whitfield...“ Zarazila se a vybavila si první opičí dráhu na hodí ně seržantky Boydové - to, jak opustila Molly, která se bála výšek. „Hrála jsem jenom sama za sebe. Nevěřila jsem, že bych se mohla spolehnout na pomoc někoho dalšího.“ Vzpomněla si na ty hloupé rozmíšky, které měla s Jillian, i na ty ne zas tak hloupí konflikty s Molly. Pak si povzdychla. „Řekla bych, že to nejdůležitější, co jsem se za ten rok tady naučila, je důvěřovat svému týmu. Vím, že to asi není správná odpověď,“ řekla a zadívala se z Boydové na Dunna. „Asi by to mělo být něco jasnovideckého, co? Ale zcela upřímně - je to tohle.“ Tohle je ta zranitelná odpověd, pomyslela si.

Seržantka Boydová si odkašlala. „Myslím, že jsme skončili, Cannonová. Výsledky vyvěsíme zítra.“

Její Kamarádi chtěli jít slavit. Teddy to považovala za trochu předčasně, protož“ nikdo z nich nevěděl, jestli u závěrečné zkoušky uspěl. Ale ostatni ji přemluvili, aby s nimi šla do Kantýny.

„Nazdar, Cannonová,“ pozdravila Kate, když Teddy přišla na bar. „Není to konec světa.. Aspoň zatím. Pořád máme co slavit,“ usmala se a připila si s ní margaritou.

„Moc vtipné.“

„No vážně, tváříš se, jako kdyby ti právě zdechlo štěně.“

„Taky si tak připadám,“ vzdychla Teddy a obrátila do sebe ob sah sklenky.

Kate upřela pohled do dřevěné desky baru. „No, já...“ zaváhala, což bylo v jejím případě krajně neobvyklé. „Asi bych ti měla něco říct. Samotné mi to nedává smysl. Ale slíbila jsem ti, že kdybych zjistila něco o Jeremym, dám ti vědět.“ Zamíchala sklenkou plnou ledu. „Jasnozřivost je divná. Ráno se probudíš a najednou něco prostě víš, jako kdybys to věděla celý život - až na to, že nevíš, odkud se to vzalo. Ale mám takový pocit, že bych ti měla říct, že přeříznul nějaké lano. Schválně. A že ty sama už budeš vědět, co to znamená.“

Přeříznul... Cože? S Teddy se zatočil celý svět a najednou cítila, jak do sebe všechno zapadá s děsivou přesností. Byl to Jeremy, kdo na střechu donesl výstroj na slaňování. A přitom tam podle plánu vůbec neměl být. Jediný důvod, proč poškodit lano, na kterém Molly slaňovala, byl zabránit jí, aby odeslala to video. Což znamenalo, ze to byl on, kdo nahlásil ty smyšlené bomby v hotelu i v budově FBI. Kdo v hotelu změnil jejich rezervaci. Ale proč? V té uličce za hotelem se zdál být k smrti vyděšený. Byl úplně mimo sebe, když Molly jen tak tak přežila ten pád. Že by to jenom předstíral? To jí nějak nehrálo. Byl to přece on, kdo ostatní povzbuzoval, aby Teddy pomohli v jejím plánu vloupat se do FBI a získat důkazy, které by Yatese osvobodily.

Její mysl se rozběhla jako o závod a spojovala si další a další věci. To, co se stalo na překážkové dráze během pololetních

zkoušek. I to, že byl v laboratoři tu noc, co se odtamtud ztratily vzorky krve. Yates byl přesvědčen, že ten, kdo ukradl ty vzorky, pracoval pro ieho organizaci. Jeremy se svým utajovaným člunem mohl kdykoli nepozorované opustit ostrov a zase se vrátit. Mohl ty vzorky krve odvézt z Whitfieldu, aniž by si toho kdokoli všiml. Sama to viděla, když nahlédla do Mollyiných vzpomínek. Doktorská brašna, halloweenský večírek. Tak ty vzorky krve pronesli mimo areál školy.

A pak se na tom člunu potichu vypařil poté, co Molly málem zahynula. Teddy po zádech přeběhl mráz. Jeremy se pokusil Molly zabít, ale nedotáhl to do konce.

Kate se otočila, protože na ni houkla Liz, která % lákala na parket. „Je mi líto, co se za ten rok stalo. Tak... na tvoje kamarády.“

Teddy už tou dobou mířila k východu. „Díky,“ houkla přes rameno. „Musím jít.“

Musela se dostat k Molly.

Jillian, Dara a Pyro stáli u stánku na nábřeží, smáli se a házeli kroužky na láhve. „Musíme zkontrolovat Molly,“ oznámila jim Teddy. „Kate mi právě řekla, že to byl Jeremy, kdo jí přeřízl lano.“

Smích jim zvadl na rtech. „Počkej,“ hlesl Pyro. „Co že ti řekla? Jak by mohla vědět, že...“

Teddy ho neposlouchala a rovnou se otočila na Daru. „Nevybavuješ si z toho odpoledne něco podezřelého? Neviděla jsi Jere- myho s nožem?“

„S nožem?“ Dara zavrtěla hlavou. „Ne. Pravda, byl to on, kdo nam pomáhal do sedáků. A sám rozhodl, abych se navázala na lano napravo a Molly na to nalevo... Ach můj bože! Vážně si myslíš, že to byl on? Ale proč by ubližoval Molly? Já myslela, že ji miluje.“

Teddy sama nevěděla. Hlavou jí vířily myšlenky, ale byla odhodlaná na to přijít. „Kdy jste o Molly naposled dostali zprávu?“

„Dunn za ní byl včera,“ vzpomněla si Jillian.

„Musíme se dostat do té nemocnice a varovat ..“

„Uklidni se,“ řekl Pyro a položil jí ruce na ramena. „Pojume se nad tím v klidu zamyslet. Obvinila jsi Jeremyho z něčeho hrozného. Neměl jsem toho kluka rád, a pravda, byl hodně divný, ale to ještě neznamená, že se pokusil jednoho z nás zabít.“

Teddy setřásla jeho dlaně. Nechtěla se uklidňovat. Chtěla něco dělat. „Jestli je to, co mi Kate řekla, pravda, tak je Molly v nebezpečí.“

„Tady za barem je telefon,“ vzpomněla si Jillian. „Zavoláme do nemocnice. Třeba by mohli před její pokoj postavit ochranku, než se tam dostaneme.“

Výborně. Akce. Teddy šla na bar a poprosila o telefon Vytočila číslo Fakultní nemocnice San Francisco, na které volala už tolikrát, že ho znala nazpaměť. „Sedmé patro, prosím. Oddělení neurologie,“ řekla, když se dovolala na ústřednu.

„Díky, přepojuju.“

V telefonu to cvaklo a chvíli se ozývalo jen pípání. Zvonilo to. Teddy čekala celou věčnost, než to na oddělení zvedla staniční sestra. „Neurologie, sestra Williamsová u telefonu.“

„Dobrý den, volám kvůli jedné vaší pacientce, Molly Quinno- vé. Nemohli byste.

„Říkáte Molly Quinnová?“

„Ano. Je v pořádku?“ zeptala se Teddy automaticky, ale pak se zarazila. Tentokrát výjimečně nevolala proto, aby se optala na Mollyin stav. O tom se koneckonců dozví svoje, až se tam dostane. Ale prozatím... „Mám obavy, že by se jí někdo mohl pokusit ublí žit Nebylo by možné postavit pred její pokoj ochranku aspoň na tu chvíli, než se tam dostaneme?“

„Ochranku? Pro slečnu Quinnovou?“ Ta žena zněla i na dálku hodně zaraženě.

„Ano. Šlo by jenom o pár...

„Nevím, o co tady jde, ale obávám se, že vám nemůžu pomoct.“

„Tak mě přepojte na někoho, kdo by mohl.“

„Slečno... S kým vlastně mluvím?“

„Potřebuju, abyste mě spojila s ostrahou nemocnice. Hned!“ „Slečno, vy to pořád nechápete. Molly Quinnová před pár minutami podepsala revers a odešla.“

Teddy se zarazila. „Ona odešla?“ přeptala se pro jistotu. „A nezmínila se, kam půjde?“

„Obávám se, že tento druh otázek klientům neklademe. Někdo si pro ni přijel a tím to pro nás skončilo. Odjela dost narychlo.“ Teddy se svíral žaludek. „A s kým?“ zeptala se. „Nebyl to náhodou mladý muž, tak kolem dvaceti, hubený, tmav< vlasy a brýle?“ „Ne, to určitě ne. Nebyl to muž, ale žena „Žena?“ Teddy se zatočila hlava. Molly se nikdy nezmiňovala o rodině, ale určitě musela mít někoho, kdo se o ni staral. „Příbuzná?“

„Příbuzná? Možné to je, ale určitě si nebyly moc podobné. Ta žena byla velmi vysoká, s dlouhými bílými vlasy.“

Teddy poděkovala a zavěsila. Pozdě. Kdyby se pokusila Molly kontaktovat dřív... A říct jí co? Neměla žádné odpovědi. Jen rostoucí pocit neklidu. Čím víc o tom přemýšlela, tím jasnější jí bylo, že něco není v pořádku. Další Zmetek zmizel.

Musela to říct Clintovi. Od toho děsného večera v jeho kanceláři spolu sice ani jednou nemluvili mezi čtyřma očima, ale teď slo o beznečí jedné ze studentek. Na nádvoří školy stál obrovský bílý stan, a jak se ukázalo, Clinta nemusela dlouho hledat. Stál stranou a dohlížel na napínání lan. „Musím s vami mluvit.“

„Taky jsem s tebou chtěl mluvit,“ řekl. „Derek Yates včera po slyšení před soudem uprchl z vazby.“

Teddy vytřeštila oči. Ani nejnadanější jasnovidec by nečekal, že Clint řekne něco takového. „Cože? To přece nedává smysl,“ vypravila ze sebe. „Vždvť obnovili jeho proces. Je nevinný. Proč by utíkal?“

„Bud byl po předchozích zkušenostech přesvědčen o tom, že ho ani tentokrát nečeká spravedlivý soud..., anebo se bál, že by si ho našli lidé, pro které dříve pracoval.“

„Takže to celé bylo jen o tom, abychom mu dali příležitost utéct z vézení?“ hlesla Teddy.

„Přesněji řečeno ze soudní síně.“

Teddy si celé týdny lámala hlavu nad tím, jestli udělala dobře, když to video předala jeho advokátovi. Ano, Yates možná býval členem skupiny, která páchala ohavné zločiny. Ale nespáchal zločin, za který seděl za mřížemi. Stejně jako každý jiný člověk měl právo na spravedlivý proces. To její jednání ospravedlňovalo. Ale nedalo se popřít, že pomohla na svobodu nebezpečnemu člověku. Takže teď bude zodpovědná za COKOIÍ, co Derek Yates udělá. „Neublížil někomu?“ zeptala se se staženým hrdlem.

„Ne. Aspoň u soudu ne.“

„A jak utekl?“

„Přesně tak, jak pracoval dřív - pomocí mentálního ovlivňování.“

„Kam asi zamíří?“

Clint se zadíval na stan a dlouho ien mlčel. Teddy už ani nečekala, že jí odpoví, ale nakonec řekl: „Ten Derek Yates, kterého jsem dřív znal, vždycky rád dotahoval věci do konce. Zvlášť když šlo o to, aby si s někým srovnal účty.“

Teddy se rozbušilo srdce. Zřejme šlo o to, aby si Derek Yates srovnal účty s někdejším přítelem, který záměrně zmanipuloval důkazy, aby ho dostal do vězení. Možná i ona sama bude pro Yatese další „nedotažená věc“. Anebo byla v téhle hře od samotného počátku jen figurkou, kterou Yates využil v partii proti Clintovi.

„Možná se pokusí dostat na institut. Zvláši zítra, když tady bude spousta návštěvníků. Nejlepší krytí je v davu. Všude je pohyb. Cizí tvář nebudí podezření,“ přemítal Clint. „Možná s ním

dokonce přijedou i jeho staří známí. A Teddy,“ dodal s váznou tváří, „je docela dobre možné, že te ^ puide i po tobě.“

Teddy přikývla. „Jestli se tady ukáže, budeme na něj připraveni.“

Clint zavrtěl hlavou. „Nevím, co se ti honí hlavou, ale zapomeň na to. Hned.“

„Ale já...“

„Myslím to vážné, Teddy. Už žádné potrhlé hrdinství. Jsi v podmínce. Jediný přešlap, a budu tě muset vyloučit.“

Otočil se a šel zkontrolovat stanové kolíky. Teddy mu ani nestačila říct o svém podezření vůči Jeremymu.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Do okna jejího pokoje svítilo slunce, a sotva otevřela oči, dostala přímý zásah Ospale zamžourala a schovala hlavu pod peřinu, ale nepomáhalo to. Teddy se raději probouzela postupně, zvolna, jenže Jillian samou radosti z nového dne roztáhla závěsy. Tohle byla jedna z jejích nejodpornějších vlastností.

„Myslela jsem si, že po takové době už si se mnou sladíš cirka dialní rytmus, Teddy,“ řekla Jillian a po chvíli k tomu přidala táhlé Ómmtn... „Možná už vyvěsili výsledky zkoušek. Půjdeme se po snídani podívat? A pak už se musíme začít chystat na promoce.“ „Ježíši Kriste, Jillian!“ zaskučela Teddy zpod peřiny. „Jestli jsi nahá, tak vážně nevím, co budu dělat.“

„Budeš mě postrádat,“ řekla Jillian zvesela. „Ani nevíš jak.“

Když společné vyrazily na snídani, míjely ve vstupní hale Harri- sovy koleje nástěnku, na které obvykle bývaly různé nabídky od léčení reiki až po věštění z tarotových karet. Dnes tam ale visel list papíru s výsledky záverečných zkoušek. Dara před ním mlčky stála, h'avu sklopenou, a Teddy při pohledu na ni hned pomyslela na nejhorší. Že Dara neprošla. A pokud neprošla Dara...

„Čau. Všechno v pořádku?“ zeptala se a kývla hlavou k nástěnce. „Prošla jsem,“ řekla Dara. „Ale jen o chlup. Ten test z profilování byl zabnák.“

Měla pravdu. Nickův test jim opravdu dal zabrat - bylo to několik stránek s otázkami na pracovní postupy FBI, metodiku

výslechu, kybernetickou bezpečnost a kriminalistickou etiku. Otázky byly zvolené tak záludně, že se Teddy nemohla zbavit dojmu, že celý ten test vznikl jako pomsta za to, co Zmetci předvedli v budově FBI.

„Už jsem se lekla, Daro,“ řekla Teddy trochu vyčítavě.

„Co? Aha, promiň. Já pořád jenom musím myslet na jedno varování.“

„Varování? A jaké?“

„Neustále se mění. Nedovedu rozeznat, co se má stát, natožpak komu.“

Po jeiím posledním videní už Teddy nebrala Dariny předpovědi na lehkou váhu. A po tom, co jí včera řekl Clint, byla ještě obezřetnější. „Možná bych ti mohla pomoct,“ nabídla se. „Co jsi viděla?“

Dara se zamračila. Zavřela oči a soustředila se. „Vidím nádvoří. A ten bily stan. Spoustu lidí. Dav. Kapelu.“

„To nezní jako předzvěst smrti,“ ozvala se Jillian. „Spiš jako ta dnešní promoce.“

Teddy ji umlčela přísným pohledem.

„A pak,“ pokračovala Dara, „se něco stane. Ale nevím co. Neslyším střelbu, nedojde k výbuchu. Chvíli vypadá všechno úplně normálně, ale pak lidi začnou křičet, panikaří, utíkají na všechny strany. A je tam někdo, nějaká postava, která se pořád mění.“ Potřásla hlavou a kousla se do rtu. „Nedává mi to smysl. Myslím, že někdo umře, ale netuším kdo. Ani jak. Čím víc se snažím soustředit na to, co se děje, tím víc se ten obraz rozplývá.“

Dara se odmlčela a všechny tri chvilku jen zaraženě hleděly do země.

„Musíme to říct Clintovi,“ rozhodla Jillian. „Musíme mu říct, aby tu slavnost zrušil.“

„To neudělá,“ namítla Teddy. „Už teď je v areálu spousta ná- vštěníků. Jak by to vypadalo, kdyby škola, která má vycvičit bu-

doučí agenty FBI a CIA a všech dalších bezpečnostních složek, nedokázala zajistit bezpečnost ani na vlastni promoci?“

„Tak co budeme dělat?“ zeptala se Jillian.

Teddy se podívala na Daru. „Nevidíš na té slavnosti Yatese?“

Dara zavrtěla hlavou.

„Počkej chvilku,“ ozvala se Jillian. „Yatese? Myslíš jako toho Yatese? Kde by se tady vzal?“

„Včera utekl z vazby “ řekla Teddy. Jillian a Dara na ni s hrůzou hleděly, když jim vyprávěla, co se dozvěděla od Clinta.

„Takže podle něj by se tady mohl ukázat?“ zeptala se pak Dara hlasem o dvě oktávy vyšším.

„To jsem neřekla. Ani Clint to neřekl. Ale je to možné, takže bychom se všichni měli mít na pozoru.“

Dara a Jillian nejistě přikývly a pak se zadívaly do hustého tisového křoví v zenové zahradě, jako by čekaly, že odtud Yates každou chvíli vyskočí.

Teddy si rozčileně vzdychla a rozhodla: „Řekneme o tom Clin- tovi. Řekneme mu, co jsi viděla, i když to neni úplné jasne. Aspoň se bude moct připravit, že se něco může stát."

Přerušily je kroky těžkých bot. Teddy najednou poplácala po rameni pevná ruka. „Prošla jste, rekrute. Netvařte se tak sklesle,“ zahlaholila seržantka Boydová. „Dnes bychom měli slavit. A vy zvlaSt - že jste jeStě tady.“

Teddy se přinutila k úsměvu. Ještě je tady - ale na jak dlouho? Přes to, co Dara viděla ve své vizi, se leddy obávala, že Yates má skutečně namířeno na Whitfield. Aby dotáhl věci do konce, anebo aby dodržel svůj slib - v tomhle ohledu Teddy neměla jasno. Ale tak či onak z toho nekoukalo nic dobrého.

Slavnostni promoce začala přesně podle plánu ve čtrnáct nula nula, pro civilisty ve dvě odpoledne. Teddy se nasoukala do řady skládacích židlí vedle Jillian, Dary a Pyra. Cestou se rozhlížela na všechny

strany a snažila se v davu najít Clinta. Uběhly tři hodiny od okamžiku, kdy se s nimi Dara podělila o svou předzvěst divne události, a od té doby se snažila o tom Clinta informovat, ale marně. Celé dopoledne byl zaneprázdněn, protože s ostrahou institutu řešil zabezpečení celé akce. Pak jako by za ním všude byla o krok pozadu - než došla do jeho kanceláře, už odešel na správu budov, odtamtud do přístavu a pak na kontrolu cateringu. Nikde ho nedohonila.

Smyčcové kvarteto pod pódiem se chopilo nástrojů a spustilo první skladbu, aby se obecenstvo utišilo a začalo se věnovat samotnému ceremoniálu.

Teddy se přes Jillian naklonila k Pyrovi a pošeptala mu: „Dara měla vizi, že někdo umře.“

„Jako kdy? Ted?“

„Ne, dnes ráno.“

Dara mu v rychlosti vysvetlila, že její vidiny zůstávají stále neurčité, ale už na jejím hlase bylo poznat, jak ji to čím dat víc štve.

„Tak buďte všichni ostražití,“ nabádala je Teddy. „Možná v tom opravdu má prsty Yates.“

Pyro při zmínce toho jména nadzdvihl obočí, ale protože program právě začínal - Hollis Whitfield se chopil mikrofonu a začal slavnostním proslovem -, už k tomu nic neříkal.

Zato Jillian nedokázala tak snadno mlčet. Naklonila se k Teddy a zašeptala: „Dala jsem vědět rackům.“

Lepší než nic, pomyslela si Teddy. Sama se nedokázala vyrovnat s tím, že tady sedí a vůbec nic nedělá. Snažila se aspoň pozorovat dění všude kolem a vyhlížet Yatese nebo cokoli podezřelého.

Ulevilo se jí až ve chvíli, kdy slavnostní program skončil, aniž by ho cokoli narušilo. Čerství absolventi Whitfieldova mstitutu odešli z pódia s diplomem v ruce a zamířili ke svým rodinám a přátelům, leddy postávala u západního konce stanu a dívala se, jak kolem stolu s občerstvením procházejí studenti, absolventi, představitelé vládnich úřadů i učitelé. Smyčcový kvartet stále vy-

hrával. Číšníci se proplétali mezi lidmi a nabízeli plastové lahvičky s vodou a vysoké sklenky šampaňského.

Konečně zahlédla Clinta a vyrazila za ním. Celý rok se spolu přetahovali o informace a ani jeden tomu druhému neříkal víc, než bvlo nezbytně nutné, ale tentokrát mohlo jít o lidské životy. Řekla mu všechno o vizi, kterou měla Dara, a pocítila přitom uspokojení, že už s ním může mluvit úplně otevřeně. Nebylo třeba cokoli předstírat ani tajit. Bohužel ani Clint s touhle informací nedokázal nijak naložit. Ujistil ji, že přijal všechna myslitelná opatření, aby areál školy zabezpečil; víc se prostě udělat nedalo. Aspoň že byli na jedné lodi.

1 Teddy po rozhovoru s ním usoudila, že udělala všechno, co bylo v jejích silách - a uvědomila si, že umírá hlady. Dařino varování ji ráno připravilo o chuť k jídlu a místo oběda naháněla Clinta, aby ho varovala. Teď netoužila po ničem jiném než vyrazit za spolužáky do stanu s občerstvením.

„Vím, že to zní šíleně, ale před pár minutami se mi zdálo, jako bych u baru viděla Rretta Evanse. Ale když jsem se podívala znovu, už tam nebyl. Totiž zdálo se mi, že to byl on. Ale nejsem si jistá,“ vykládala jillian a pak vyvalila oči. „Ledaže - nemyslíte si, že už teď taky vidím duchy, že ne?“

„Já ho viděl taky,“ řekl Pyro a strčil si do pusy jednohubku. „Takže určitě není mrtvý.“

„A je tady?“ pod'vila se Dara. „Zvláštní. Proč by se vracel?“

Pyro pokrčil rameny. „Kdoví^5 Možná mu začalo být líto, že s tím tady sekl. Anebo se přijel podívat na promoce svých spolužáků.“

„Neměli bychom to říct Clintovi?“ napadlo Daru.

Teddy přikývla. „Jdu za ním. Před chvilkou jsem s ním mluvila.“

Proplétala se davem směrem k pódiu. Zahlédla před sebou Clintovu rozložitou postavu - stál zady k ní, zabrán do rozhovoru s nějakou ženou, kterou Teddy neznala.

Protáhla se kolem skupinky čerstvých absolventů, kteří už očividně zpracovali par sklenek šampaňského, ale v tu chvíli se jí kolem předloktí sevřela silná dlaň. Teddy se pokusila vyškubnout, jenže ztratila rovnováhu. Ten, kdo ji chytil, ji zatáhl za jednu z chlopní stanu.

„To koukáš, že jsem zpátky, co?“

Brett. Ale vypadal jinak.

Ten uvolněný texaský kovboj, kterého potkala první večer na Whitfieldu, byl teď šlachovitější a tvrdší. Vlasy měl ostřihané jako voják a z jeho pohodářského úsměvu se stal spíš pohrdavý škleb. Ale i ten vzápětí zmizel a stisk jeho ruky zesílil -

„Brette, to bolí!“

„Zaveď mě za Yatesem. a nikomu se nic nestane.“

Za Yatesem? Brett se sháněl po Yatesovi?

Teddy zavrtěla hlavou; vůbec nechápala, co se děje. „Není tady. Nikde jsem ho neviděla.“

„Tak kde je?“

„Kde...? Já nevím! Jak bych to mohla vědět?“

„Nelži mi, Teddy,“ procedil skrz zuby a stiskl ji ještě větší silou.

„Brette, o co tady jde? Co tu děláš?“

„Bylo nam řečeno, že nás k němu dovedeš. Máme jasné rozkazy.“ Brett volnou rukou zalovil v zadní kapse a vytáhl pistoli. „Použiju ji, jestli budu muset, Teddy. Mrzí mě to, ale udělám to. Když jde o Yatese, účel světí prostředky.“

To už párkrát slyšela. Jeremy to říkal před několika měsíci. Najednou jí hlavou začaly vířit vzpomínky. Zdánlivě nesouvisející okamžiky, které se samy o sobě nezdály důležité, se teď skládaly k sobě se znepokojivou přesností. Jeremy se s Brettem bavil o Halloweenu. Naverboval ho do tajné organizace těsně předtím, než ukradl ty vzorky krve. Protože Brett byl, stejně jako Teddy a Christine, ditetem jasnovidců ze Sektoru 3.

Takže Brett a Jeremy se rozhodli zaujmout Yatesovo místo v té tajné organizaci. Jak to o nich říkal Clint? Samozvaní mstitelé bezpráví? Jasnovidci-vojáci?

Rychle tu myšlenku vypudila z hlavy. Na slovech nezáleželo. Potřebovala pomoc. Někdo ze Zmetků si snad všimne, že zmizela. „Pusť mě, Brette. Někdo si všimne, že jsem zmizela. A když tě tu uvidí, tak...“

„Tak co? Přivítají zbloudilého studenta s otevřenou náručí? Pochopitelně. A upřímně řečeno, potrvá několik hodin, než někdo začne řešit, že jsi zmizela. Právě proto jsem tady a Jeremy se činí jinde v areálu.“

Jeremy byl taky na Andělském ostrově? „Kde...“

„Teddy?“ Clint. Celé její tělo zaplavila úleva. Ještě nikdy neměla takovou radost, že slyší jeho hlas.

Clint stál jen pár centimetrů od ní, jenom za plátěnou stěnou stanu. Ale než stačila cokoli říct, Brett si ji neurvale přitáhl k sobě. Tiše jí pošeptal do ucha: „Neopovažuj se ani ceknout, jinak budeš první.“ Zvedl pistoli a přitiskl jí hlaveň do tváře.

Teddy si vybavila Darinu vizi. Ten stan. Promoce. Dav. Ta postava, to nebyl Yates. Byl to Brett.

Svíral p:stoli v dlani tak silně, až mu zbělaly klouby. Odjistil ji. A pak k její hrůze pohnul rukou a zamířil na plátěnou stěnu, přesně do míst, kde stál nic netušící Clint.

Teddy zalapala po dechu a pokusila se zklidnit srdce, které jí bušilo jako o závod. Na takovéhle situace byla připravená. Věděla, co má dělat. Co musí udělat. Soustředila se na střihačský pult ve své hlavě, cítila pod rukou pohyb kotouče s celuloidovým filmem.

Brett stiskl spoušť.

Kulka vyletěla z hlavně v obláčku dýmu a plamenů.

Ta Dařina vize byla neurčitá, protože budoucnost nebyla pevně daná. Protože tady byla Teddy, která ji mohla změnit.

Pomalu, pomalu Všechno pěkně zpomalit. Jsem bytost procházející simultánními vesmíry.

Pozorovala lístek unášený větrem, jak zpomaloval ve vzduchu, až se úplně zastavil. Mravenec, který lezl po odhozené kůrce chleba, strnul v pohybu jako živá socha.

Zadívala se na kulku, která se provrtávala vzduchem. Potom své astrální já vyslala k tomu kousku smrtícího olova, jako by je chtěla odstrčit stranou. Kulka byla něco přes metr od Chnta. Viděla napjatou plachtu stanu, jak se ohýbá zpátky, jako by ji nasávalo vzduchoprázdno vzniklé po výstřelu.

Přepadla ji panika a kotouč s časem se jí pod rukou protočil. Přestávala ho mít pod kontrolou. Kulka letěla vstříc Clintově hrudi.

Z posledních zbytků sil natáhla astrální ruku a konečky prstů se dotkla rozpáleného kovu. S hrůzou zaslechla, jak Clint sténá bolestí. léno tělo dopadlo na plachtu stanu a pak se svezlo k zemi. A s tím se čas dočista vymkl její kontrole.

Vyškubla se Brettovi přesně ve chvíli, kdy výstřel vyvolal chaos všude kolem. Matně si uvědomovala spoustu kriku a praskání skleniček, jak lidé začali utíkat do všech stran a pře- vrhávali stoly s občerstvením ve snaze dostat se co nejrychleji někam do bezpečí.

Sama se vrhla na zem vedle Clinta. Kulka minula jeho srdce, ale zasáhla rameno. Ale byl naživu. Brett ho nezabil.

„Zastav ho,“ zasípal Clint přiškrceným hlasem. „Nesmí se dostat z ostrova.“

Teddy ucítila v dlani studený kov. Sklopila oči a zjistila, že jí Clint tiskne do ruky svou zbraň. „Běž, Teddy. Hned."

Popadla pistoli a vyrazila.

Všude kolem ní se slavnost měnila v naprostý chaos. Lidé hystericky křičeli a pobíhali sem a tam. Uprostřed všeho toho zmatku stála seržantka Boydová a vykřikovala povely.

Brett říkal, že tu je i Jeremy. Pokud se Jeremy vrátil na Andělský ostrov, určitě připlul svým člunem. A Teddy přesně věděla, kde ho ukrýval.

Našla očima Jillian a křikla na ni: „Jeremyho člun! Sežeň pomoc, sejdeme se tam^1“

Jillian kývla a rozběhla se na opačnou stranu.

Teddy nechtěla ztrácet drahocenný čas čekáním na své kamarády, a tak se sama rozběhla okolo Harrisovy koleje a ošetřovny. Přeskočila nízkou kamennou zeď, někde se zachytila, uklouzla a skutálela se po prudkém svahu až na pěšinu, na kterou chodívala běhat. Potom se opatrně podívala přes okraj útesu.

Jeremyho člun se pohupoval na vlnách. Ale nikdo tam nebyl.

S Clintovou pistolí v ruce se opřela lokty o kolena, snažila se popadnout dech a horečně zvažovala, co dál.

Z místa, kde stála, se dalo do zátoky jedině slézt po skale, která byla v těch místech skoro kolmá. O něco dál odbočovala z pěšiny úzká a klikatá cesta, kterou se dalo sestoupit dolů, ale to bylo...

Zaslechla na pěšině dusot běžících nohou. Otočila se a napřáhla ruku se zbraní tak, že mířila přímo na Brettovu hruď, Když se vynořil z křoví, pistoli v ruce svěšené u boku.

„Zahoď to!“ zavelela.

„Co to sakra..."

„Okamžitě odhoď zbraň!" Odjistila pistoli a pevně ji sevřela v ruce. Dlaně měla kluzké potem a krví, ale nechvěly se jí. Ukazováček na spoušti měla tak napjatý, že už by stačilo jen...

Brett s přehnanou opatrností zvedl ruce do vzduchu dlaněmi k ní a pomalu upustil svou zbraň na zem.

„Kopni ji ke mně," poručila mu.

Udělal to. Aniž by z něj spustila oči, odhrábla jeho pistoli ještě dál za sebe.

„Nemusí to být takhle, Teddy." Jeremy. Přišel pomalu, neozbrojen, a postavil se vedle Bretta.

Držela v ruce pistoli, ale oni byli v přesile. Její výhoda byla celkem zanedbatelná. Stála na okraji útesu a mířila na ně, ačkoli věděla, že nemá žádnou možnost, jak je oba přemoct. Mohla jen vydržet a doufat, že brzy dorazí Jillian, Pyro a Dara.

„Co to vyvádíš, Jeremy?“ zeptala se, aby získala čas.

Rukama obsáhl prostor, který je dělil. „Neměli bychom být nepřátelé. Vždyť přece máme stejný cíl. Chceme své schopnosti nasazovat tak, abychom chránili obyčejné lidi.“

„Chránili?“ Teddy se otřásla vzteky. Vzpomněla si na Molly a na to, jak ji Jeremy ochránil na té střeše.

„Ano, Teddy. Chráníme tuhle zemi. Vidíme věci v souvislostech. Yates byl zrádce. Musel jsem udělat všechno, co bylo v mých silách, aby zůstal ve vězení. Zradil naši věc.“

Vzpomněla si na ten záznam z bezpečnostní kamery. Na muže, kterého zavraždili na rušné ulici uprostřed města, bez obvinění, bez soudce, bez možnosti se obhajovat. „Ta věc, o které mluvíš, spočívá ve vraždění lidí.“

Jeremy zavrtěl hlavou. „Nechápeš to. On udělal tu chybu, že to začal brát osobně.“

„A co Molly? S ní to pro tebe nebylo nic osobního?“

V tu chvíli Jeremy sklonil hlavu, jako by se jí nedokázal podívat do očí. „Začala pochybovat. Musel jsem nějak zakročit. Chtěl jsem zničit jenom ten notebook. Myslel jsem, že ho pustí. Ne že...“ „Molly jsme pomohli,“ řekl Brett a ujal se slova, když viděl, že Jeremy se na nic víc nezmůže. „Nesnášela to, že pořád vnímá pocity všech lidí kolem. Šílela z toho. Sbor Patriotů jí v tomhle ohledu pomohl. A na oplátku...“

Jeremy po něm blýskl očima a umlčel ho.

„Tak vy jste Molly pomohli?“ Molly v tom jela s Jeremym? Teddy si v duchu promítala, co všechno se stalo. Jak se Molly nabourala do Eversleyho počítače. Jak ji napadla během pololetní zkoušky. Najednou se jí zdálo, že se nechala totálně napálit. Jistěže Molly

musela věděl o tom, že Jeremy pracuje pro nějakou tajnou organizaci. Vždycky se chovala roztržitě. Nepředvídatelně. Jako by něco tajila. „A proto se po zimních prázdninách vrátila jako vyměněná? Vy jste s ní něco udělali? Dělali jste na ní pokusy? Jako to před lety dělali na jasnovidcích v Sektoru 3? A bylo to předtím, nebo až potom, co jsi ji donutil, aby mě během pololetních zkoušek napadla?“

Měla pro ně potenciál. Chtěli ji. Byla třetí na seznamu. Teddy, Brett a Christine.

Zaslechla za sebou krokv. Jillian.

Díkybohu.

Ale pak jí temenem hlavy proiela příšerná bolest, jako by do ní narazila celá skála. Teddy spadla na kolena a na dlaně. Clintovu pistoli upustila tak nešťastně, že přeletěla přes okraj útesu.

Před očima se jí roztančily hvězdičky. Zaťala zuby a silou vůle se bránila, aby neupadla do bezvědomí.

„Ani se nehni!“ zavelel ženský hlas. Nebyla to Jillian.

Teddy zamrkala. Pak se jí podařilo zaostřit na postavu Christine Federicové - svalnaté ruce měla napjaté a v dlaních teď pevně svírala Clintovu pistoli.

Oba rekruti, kteří z Whitfieldova institutu za záhadných okolností zmizeli, se najednou vrátili. Teddy se pokusila sebrat dost sil na to, aby telekineticky vyrvala Christine pistoli z rukou, ale bylo to marné. Poté, co se jí podařilo odstrčit stranou letící kulku, už ji zbývalo sotva dost sil na to, aby pohnula svým hmotným tělem, natožpak tím astrálním.

Zkusila vstát, ale Christine ji zarazila a namířila zbraň přímo proti ní. „Řekla jsem: Ani se nehni!“

Pak položila ukazováček na spoušť. „Ztrácíme tady čas.“

Jeremy se postavil mezi ně. „Ne,“ řekl rozhodně. „Nesnrme jí ublížit. Marysue...“

Teddy sebou trhla, když zaslechla jméno své matky. Nic víc jí Yates neslíbil. „Odkud znáte mou matku?“

Jeremy se na ni ohlédl. „Tvá matka je jednou z nás, Teddy. Kdyby ses k nám přidala, znovu by ses s ní setkala. Víš, co ja bych dal za chvilku se svou matkou?“ Sklonil se k ní, aby se jí mohl podívat z očí do očí. „Cokoli.“

Ale než stačil říct něco dalšího, zahlédla Teddy koutkem oka záblesk světla. Najednou byly keře za ní v jednom ohni. Jeremy se napřímil a očima hledal, odkud ten útok přichází. V tu chvíli se z nebe snesl racek, který mířil Christine přímo na hlavu.

Zmetci, pomyslela si Teddy. Její přátelé ji konečně přišli na pomoc.

„Ruce nad hlavu!“ zavelel Nick.

Za zády ucítila Teddy další proud ohně - to Pyro znovu zaútočil na Jeremyho. Vzápětí se Jeremy otočil a vrhl se do příboje hluboko pod nimi. Christine a Brett ho následovali. Pyro se pokusil seběhnout za nimi dolů, ale než je dohnal, rozbuiácel se motor a člun vystřelil od břehu.

Nick mlčky pomohl Teddy na nohy. Chtěla mu poděkovat, ale než se zmohla na jediné slovo, otočil se k ní zády a vyrazil zpátky k institutu, aby tam začal napravovat škody po jejich pošetilém hrdinství.

Teddy, Jillian a Dara zůstaly stát na okraji útesu a bezmocně sledovaly, jak rychlý motorový člun uhání pryč.

Utekli jim.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Krátce po rozbřesku našla pobřežní straž opuštěný člun Jeremyho Leeho kousek od ostrova Alcatraz. Po Jeremvm. Brettovi a Chris- tine jako by se slehla zem. Ani Molly se zatím neozvala.

To všechno se Teddy honilo hlavou, když znovu mířila do Fakultní nemocnice San Francisco - té samé nemocnice, kde léčili Molly - na návštěvu za Clintem. Ale nic ji netrápilo tolik jako příležitost, o kterou přišla: šance najít vlastní matku. Yates věděl, kde je. I Jeremy. Ale oba zmizeli. Kdyby ji Teddy chtěla hledat na vlastní pěst, neměla nejmenší tušení, kde začít. A navíc sejí zdálo, že ta organizace, do které byla nějak zapletená i její matka, moc dobře věděla, jak se ukrýt a zůstat ukrytá.

Zaklepala na dveře Clintova pokoje a vešla dovnitř, ale hned se zastavila, protože u jeho lůžka stála Rosemary Boydová.

Seržantka ji pozdravila strohým kývnutím hlavy. Teddy čekala, že řekne něco o tom, co se stalo předešlého dne, a možná dokonce ocení to, že Clintovi zachránila život. Ale Boydová místo toho dál tiše nadávala na nedostatky lékařské péče. Po chvíli Teddy pochopila, že to je její způsob, jak vyjádřit účast kolegovi z učitelského sboru.

Clint se otočil k ní. „Jsem rád, že jsi přišla.“ Jejich pohledy se setkaly a na dlouhou chvíli zůstaly spojene. To, co se mezi nimi odehrálo, se nedalo napravit pár slovy. Ani dlouhým pohledem. Ale byl to začátek.

Boydová zarytě mlčela. Otočila se k nim zády a dívala se z okna. Jako by vycítila, ze se v její přítomnosti odehrává něco

emocionálního, a její vlastní pud sebezáchovy jí velel držet se od toho co nejdál.

Teddy se ulevilo, když viděla, že Clint vypadá docela dobře. Levé rameno měl obvázané a na pravém zápěstí měl snímač krevního tlaku a inťuzi. Ale kromě toho... vypadal dobře. Bylo až děsivé pomyslet, jak blízko smrti se před nedávném ocitl. Málem se potvrdilo to, co Dara viděla ve své vizi. Když si Teddy uvědomila, že Clintovi zachránila život - navíc pomocí astrálni telekineze -, byla bez sebe blahem. Porád si na ten pocit zvykala.

„Uzdravíte se nám, ne?“

Clint se pokusil pokrčit rameny, ale hned se zašklebil bolestí. „Možná teď budu muset vynechat pár fotbalových zápasů,“ řekl, „ale všechno by se mělo vrátit do normálu.“

„Dobrá práce, Cannonová,“ přerušila je seržantka Boydová. „Držela jste se výcviku.“

Teddy se na ni otočila. Že by jí nakonec i Boydová složila kom pliment? „Výcviku?“ podivila se.

„Vždyť o to nám celou dobu jde, ne? Pomáhat a chránit! Je vidět, že jsme vás vycvičili dobře. Něco vám naskočilo právě včas, abyste ochránila profesora Corbetta.“ Pak se na Teddy významně zaciívala. „Neříkejte mi, že jste v tom stanu myslela jen sama na sebe, Cannonová.“

S těmi slovy Boydová vyrazila ke dveřím. Teddy se v duchu připravila na nějakou výtku, ale když ji seržantka míjela, jenom jí pevně stiskla rameno. Ani nevěděla, jestli ji takova chvála těší, ale než si to stačila rozmyslet, za Boydovou se zavřely dveře.

„Něco nového o Molly?“ zeptala se Clinta.

Ten se jen zavrtěl na polštářích. „Nemáme ani zdání, kde by teď mohla byt.“

„ Ale myslíte si, že se dala k...“ Teddy se odmlčela a v hlavě pátrala po tom jménu, které slyšela od Bretta. „Ke Sboru Patriotů?“

Clint přikývl. „Máme za to, že se k nim nepřipojila dobrovolně.“

Nakonec Molly v mnoha případech jednala proti zájmu Sboru Patriotů. Třeba když tajně přeposlala Teddy ten soubor, který dokazoval Yatesovu nevinu. Jen pro případ. Jen pro případ, že by se pokusili ji zabít? Z toho se Teddy dělalo úplně špatně. „Pořád mám pocit, že je to moje vina. Celý rok jsem cítila, že něco není v pořádku.“

„Mně to taky uniklo,“ připustil Clint. „Myslím, že se tě Molly zpočátku snažila chránit. Vlastně tě bránila před nimi. Ale Jeremy měl jiné plány.“

Při pomyšlení, co všechno Molly udělala jen kvůli ní, kleslo Teddy srdce ještě o něco hlouběji. Ona sama nedokázala Molly pomoct ani trochu.

„Je to jen teorie,“ pokračoval Clint. „Ale sedí to.“

„A teď je pryč a já jsem pořád tady,“ dodala Teddy.

„Najdeme ji,“ konejšil ji Clint. „Není ztracená navždycky.“

„Ne tak, jak jste si myslel o mé matce.“

„Jestli je Marysue stale naživu, najdeme i ji,“ řekl Clint. „Slibuju.“

Někdo zaklepal na dveře. „Doufám, že neruším?“ zeptal se Nick a vklouzl dovnitř. V uhlově šedém obleku vypadal lepe než kdy jindy.

„V pohodě,“ řekla Teddy. „Už jsem na odchodu.“ Vyhýbala se mu od té doby, co se spolu se Zmetky objevil na tom útesu. Doufala, že ho do začátku příštího školního roku už neuvidí. Usmála se na Clinta a poplácala ho po rameni.

Clint tiše syknul. „To je to prostřelené, Teddy.“

„Pardon,“ špitla rozpačitě a vyrazila ke dveřím.

„Doprovodím tě," nabídl se Nick. „Jen pro jistotu.“

„Jsem velká holka. Zvládnu se o sebe postarat.“

Vyšla na chodbu a zamířila k východu, ale Nick ji doběhl. „Teddy, počkej.“

Otočila se na patě. „Co chceš? Další omluvu? Minule jsi mi jasné dal najevo, že to nechceš poslouchat. Tak...“

„Ne. Nechci žádnou omluvu.“

Potřásla hlavou. „Hele, co kdybychom na to všechno prostě zapomněli, co? Pojďme se tvářit, jako by se to nikdy nestalo. V září začneme úplně od začátku. Chceš?“ Natahla k němu ruku.

„To zní dobře.“

Když se mu dívala do očí, chtěla mu věřit, jen silou vůle se ubránila pokušení nahlédnout do jeho mysli

Přijal její ruku. Ucítila v dlani drsnou kůži jeho prstů. Podíval se jí do očí. „Nick Stavros, FBI. Ale kamarádi mi říkají Obyčejný Nick,“ usmál se a na tváři se mu objevil ten dolíček.

Chtěla, aby to všechno dopadlo jinak. Sama chtěla byt jiná. Ale nebyla. Byla prostě sama sebou. Tiše Si odkašlala. „Theodora Cannonová. Bývalá studentka Stanfordu, bývalá gamblerka, teď studentka Whitfieldova institutu pro vymáhání práva, výcvik a vývoj. Jednou jsem dlužila přes čtvrt milionu dolarů jednomu srbskému lichvářovi. Dělám astrální telepatii a telekinezi a jsem Zmetek. V Las Vegas jsem bydlela v garaži vedle domu adoptivních rodičů. Mí vlastní rodiče byli jasnovidci a vlada na nich podnikala pokusy, až zabili mého otce. Moje matka je stále naživu, ale pravděpodobně pracuje pro samozvané mstitele a politické teroristy, kteři si říkají Sbor Patriotů. Kamarádi mi říkají Teddy. Ale lidi, kteří me znají opravdu dobře, mi říkají TeAnne.“

Ten večer si Teddy ještě naposledy zašla s kamarády do Kantýny. cekali na poslední trajekt, který je odveze na pevninu; tam se všichni rozjedou za svými rodinami a po prázdninách se zase vrári na Andělsky ostrov. Teddy si umínila, že přijde na kloub tomu Sboru Patriotů. Pokusí se vypátrat Mollv i svou matku. Ale teď netoužila po ničem jiném než sednout si se studeným pivem na molo a vychutnávat si vlahou letní noc s kamarady, kteří ji naučili, že i Zmetci mají své místo.

„Promiňte,“ oslovil ji kluk s červenou kšiltovkou na hlavě, „jmenujete se Teddy?“

„Co je ti do toho?“ houkl na něj Pyro, pak se zasmál a napil se piva.

„Jeden chlap po mně chtěl, ahych vám donesl tohle,“ řekl ten mladík a podal Teddy přeložený lístek papíru.

„Který chlap?“ zeptala se Dara.

Mladík jen pokrčil rameny a vrátil se ke svým kamarádům.

Teddy rozložila lístek a zadívala se na velká, rozmáchlá písmena vyvedená sytě černým inkoustem.

Vždycky dodržím, co slíbím

Brzy se uvidíme, Thecdoro.

Zatím.

K. C. Archer

AKADEMIE

VYVOLENÝCH

Z anglického originálu Schoolfor Psychia vdaného v New Yorku roku 2018 nakladatelstvím Simon &. Sehuster lne. přeložil Tomáš B.la.

Odpovědná redaktorka: Dagmar Stinglová Ilustrace na obálce: Julie Fajmanová i ..rafická úprava obálky: Karel Kadlec Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský - BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2018 www.dobrovsky.cz www.nakladatelstvibeta.cz naldadatelstvi(®dobrovsky.cz Sazba: Roman Křivánek, Art007 Tisk: CPI Mora via Books. s.r.o, Pohořelice

Vydání první