Marcus Aurelius Antoninus

Hovory k sobě

Obsah

- Stoikové / Marcus Aurelius

- Kniha první

- Kniha druhá

- Kniha třetí

- Kniha čtvrtá

- Kniha pátá

- Kniha šestá

- Kniha sedmá

- Kniha osmá

- Kniha devátá

- Kniha desátá

- Kniha jedenáctá

- Kniha dvanáctá

- Poznámky

- Ediční poznámka

- Přehled vydaných svazků Antické knihovny od roku 1969

- Prémie Antické knihovny (1969-1990)

Stoikové / Marcus Aurelius

Z filozofických škol, které vznikly či působily v době helénistické, tj. po smrti Alexandra Velikého, má nejdelší životnost škola stoická. Její zvláštní ráz je dán právě dobou, v níž působí. Působí totiž v době, kdy Řekové už ztratili tvou samostatnost, kdy na místo drobných městských států (polis, mn. č. poleis) nastoupily větší státní celky, monarchie. Tehdy se občan už nemohl účastnit veřejného života jako dříve. Nemožnost uplatnit se v politickém životě vedla k tomu, že člověk se zaměřoval více na sebe samého, a v důsledku toho se místo etiky sociální stále více hlásila ke slovu etika individuální. Dalším význačným znakem stoicismu je jeho systematičnost. Stoičtí myslitelé usilují o vytvoření jednolité myšlenkové soustavy, kde by vše do sebe navzájem zapadalo. Tento rys se uplatnil také v pevné organizovanosti školy, která kladla velký důraz i na udržování své filozofické tradice. Šířeji mohla stoá ve světě působit rovněž proto, že zmizela uzavřenost malých městských obcí. Člověk se začíná cítit součástí větších celků, ba celého lidstva. Na místo polis nastupuje představa jakési kosmopolis. I šíří se sklon ke kosmopolitismu, jenž znamená tehdy projev internacionalismu. Světoobčan se cítí příslušníkem celého lidstva, jež vlastně tvoří jednotu. Rodí se tak i humanismus, neboť všichni lidé jsou tu spřízněni. Proto se ke stoi mohou brzy hlásit i cizinci. Hlavní myšlenkou, jíž ve stoickém systému všechno slouží, je samo pojetí filozofie jako návodu k dosažení blaženého života. Ideálem je mudrc. Jen on může dosáhnout blaženosti.

Stoá prošla třemi vývojovými etapami. Mluvíme proto o stoi starší, střední a nové (tato poslední se projevuje v době tzv. císařské, již počítáme od vlády císaře Augusta). Založení původní stoy, jejíž působení spadá do 3. a 2. století př. n. l., můžeme datovat přibližně rokem 300 př. n. l. Své jméno dostala tato škola podle místa, kde působila. Byla to v Athénách stoá poikilé, sloupová síň vyzdobená obrazy Polygnótovými. Zakladatelem stoické školy byl Zénón z Kitia na Kypru (asi 335–263). Ale systematikem jejího učení se stal Chrýsippos ze Soloů v Kilikii (280–207). Byl velmi významný. Už ve starověku se říkalo, že nebýt Chrýsippa, nebylo by ani stoy.

Rozdělení filozofie převzal už Zénón ze školy akademické.

Dělil filozofii na logiku, fyziku a etiku. Logiku prý přirovnával ke kostem a šlachám, fyziku k duši a etiku k masu. Do logiky, jíž snad teprve stoikové dali tento název, počítal dialektiku, tj. nauku o myšlení, a rétoriku, nauku o výraze. V dialektice se pojednávalo především o definování a o kritériích pravdy, tedy i o problematice noetické. Vedle elementární logiky se tu probírala i gramatika, ba dokonce poetika. Do fyziky patřilo vše, co se nějak týkalo přírody, ale i teologie, neboť za nejvyšší princip všehomíra bylo pokládáno Božstvo totožné s Praohněm, jenž vše prostupuje. Etika byla systematicky vykládána a zdůvodňována věděním. Hrála u stoiků hlavní roli, zcela podle přirovnání prý Zénónova: filozofie je ovocný sad, logika jej ohrazuje, fyzika jsou stromy v něm, etika je ovoce.

Začněme své výklady stoickou teorií poznání. Je to radikální empirismus, resp. senzualismus. Naše poznání vychází ze smyslového vnímání vnějšího světa, z vjemů (aisthéseis) jednotlivin. Při narození je naše duše prázdná, nepopsaná deska (scholastikové ji později označovali jako tabula rasa); teprve zkušenost na ni píše. Děje se to tak, že do naší duše se vtiskují různé představy (fantasiai), jež jsou otisky (typóseis) věcí v duši. Tyto představy, ať už jsou tím míněny vnější vjemy, či vnitřní dojmy, mohou popřípadě naši duši i obměnit. Z vjemů vznikají a nám zůstávají vzpomínky, díky paměti (mnémé). Na nich se zakládá veškerá zkušenost (empeiriá). Zobecňováním vznikají z vjemů obecné představy (ennoiai), jakési obrysy blížící se pojmům. Některé obecné představy v nás však vznikají samy od sebe. Jsou to jakási společná přesvědčení (koinai ennoiai), z nichž zvlášť významné jsou předpoklady (prolépseis), jež předcházejí vědeckému zkoumání. Na vědění a vědu kladli stoikové velký důraz. Věda však je nemožná, nedovedeme-li tvořit pojmy a provádět důkazy.

Mezi našimi představami jsou i takové, jež se nám přímo vnucují. Stoikové je nazývají fantasiai kataléptikai, čili (doslova přeloženo) představy uchopující; mohli bychom je také zvát představami pojmovými, už proto, že jsou schopny pojmout svůj předmět. Tyto fantasiai kataléptikai se nám vnucují takovou silou, že je pokládáme za samozřejmé, evidentní, a nemůžeme pochybovat o tom, že jsou pravdivé. V nich právě stoikové nalézali kritérium pravdy. Jimi postihujeme předměty samy, ony jsou pojmy (katalépseis). Od představy stejného obsahu se každý takový pojem liší pevným vědomím, že se shoduje s příslušným objektem poznání. Někdy mluvívají stoikové též o pojmech vrozených (emfytoi ennoiai); to je však nedůslednost, neboť to odporuje původnímu čistě empirickému východisku, jež bylo senzualistické. Souhrnně řečeno: Vychází se z jednotlivin, jež se sobě nikdy zcela nepodobají, neboť ani dva listy téhož stromu nejsou nikdy stejné. Tyto jednotliviny mají reálnou jsoucnost. Duše si z nich vytváří nakonec pojmy. Stoikové jsou tedy skutečnými nominalisty, konceptualisty.

Do dialektiky patří, jak už jsme řekli, také formální logika, tj. především nauka o pojmu, soudu a úsudku. V nauce o pojmu je zvlášť důležitá nauka o kategoriích. Jsou to nejvyšší, nejobecnější pojmy (genikótata) a jsou – proti Aristotelovým deseti – jen čtyři:

1. to hypokeimenon či úsiá, případně to, což je podstata, doslovně substrát;

2. to poion (jaké, nějaké), což je podstatná vlastnost či jakost;

3. to pós echon – stav (spíše nahodilý) a

4. pros ti pós echon – vztah (poměr jedné věci k druhé).

Přitom každá další kategorie je zároveň bližším určením předešlé (např. jakost podstaty, stav jakosti podstaty). V nauce o soudech stoikové dělí soudy podle poměru našeho rozumu k našim představám: jsou pak soudy kladné (souhlasné), záporné (odmítavé) a nerozhodné (zde jsme uplatnili zdržení se soudu, takzvanou epoché). Jde tedy především o to, je-li nějaký soud pravdivý či nepravdivý. Dále dělili soudy také na jednoduché (kategorické) a složené. S oblibou se zabývají těmi složenými, a to z důvodů vědeckých. Neboť sem patří soudy hypotetické. Podobný postoj nacházíme i v nauce o úsudku. Zde je jim základním tvarem úsudku úsudek hypotetický. Právě o úsudky hypotetické a disjunktivní projevují největší zájem. Vždy šlo – jako ve vědě vůbec – o stupeň jistoty v poznání. Zénón prý tyto stupně jistoty znázorňoval takto: vjem jako ruku s roztaženými prsty, souhlas jako ruku napolo uzavřenou, uchopující představu jako ruku v pěsti, a konečně vědění jako ruku obemknutou druhou rukou.

Stoická logika je tedy sloučení senzualismu (zvláště kynického) s aristotelskou elementární logikou. Stoická noetika pak silně připomíná novodobý anglický empirismus, zvl. senzualistickou teorii poznání Johna Locka (1632–1704).

I podle Locka vychází veškeré lidské poznání ze smyslového vnímání. Neboť podle Locka není v naší mysli nic, co dříve neprošlo smysly. Také on odmítal vrozené ideje, které ještě uznával Descartes, a duši lidskou při narození si představoval jako čistý, nepopsaný list papíru (white paper), na nějž píše až zkušenost, a to vnější (sensations) a vnitřní (reflections), se zřetelným důrazem na první, přicházející zvnějšku. Ale i racionalista René Descartes (1596–1650) má se stoiky něco společného, a to pokud jde o kritérium pravdy: evidentním je poznání jasné a zřetelné, to, co bylo poznáno (clare et distincte).

Do fyziky stoikové zahrnují i teologii, jak už víme, ale také psychologii. Jejich filozofické stanovisko tu lze nazvat materialistickým monismem, i když jsme si vědomi, že v tom nejsou zcela důslední. Skutečné je jen to, co je tělesné. I božstvo i lidská duše jsou tělesné. Tělesné jsou však také všechny vlastnosti a činnosti věcí, protože záleží ve vzduchových proudech (pneumata). Tyto proudy se jimi rozšiřují a vyvolávají tak pocit napětí (tonos) jako projev soudržnosti. To platí i o tělesnosti duše, takže sem patří i všechny stavy duše: vášně, ctnosti, moudrost apod. Netělesný je prý jen prostor a čas a vše myšlené. (Je možno to však pokládat za nedůslednost.) Dění vykládali stoikové (s příklonem k Aristotelovi) dvojím principem: činným (to poiún) a trpným (to paschon), totiž látkou. Tím činným principem byla někdy míněna příčina, bůh, i když také zde jde o látku. Božstvo je totiž z látky nejdokonalejší, velmi jemné. Je to (hérakleitovský) oheň či teplý dech (pneuma enthermon), neboť teplo vše plodí, oživuje a uvádí v pohyb. Toto pneuma enthermon vše proniká a sjednocuje, projevuje se jako duše, duch (nús) a rozum (logos) světa. Božstvo je tu tedy pojato jako poslední příčina světa, jako bytost nejvýš dobrotivá a k člověku laskavá. Že tomu tak je, toho důkazem je dokonalost světa, účelnost ve všem i rozumnost lidské povahy. Máme tu tedy panteismus, ztotožnění božstva a světa.

Zkrátka: toto vše je příroda, v níž rozum-logos je výrazem přísné přírodní nutnosti. Oheň vše pronikající je pralátka, z níž vše vzniklo. Je to oheň tvůrčí (pýr technikon). Z praohně vznikly všechny ostatní látky postupným zhušťováním. Ale nakonec se zase vše vrací v oheň. V ohni totiž svět periodicky střídavě vzniká a zaniká. Zaniká tím, že v určitých dlouhých intervalech časových shoří: dojde k světové konflagraci (ekpyrósis). Vznik světa z ohnivé látky se děje postupným zhušťováním tak, že božstvo jako světový rozum, rozum-sémě (logos spermatikos) vytváří rozumné zárodky (logoi spermatikoi) věcí. Toto tvoření se však neděje libovolně, nýbrž podle sudby (heimarmené). Sudba je vlastně totéž co božstvo a totéž co kauzální nexus, příčinný svazek, pevné sřetězení příčin a účinků. Sudba pak vládne vším podle neměnných zákonů. Proto je také možné věštění (mantiké). Periodický zánik a opětný vznik světa je u stoiků spojen s představou věčného koloběhu a tím i věčného návratu téhož. Neboť vznikající svět je do všech podrobností týž, jako byl svět minulý. Jsou v něm tíž lidé s týmiž osudy. Je to představa, která v 19. století opět inspirovala filozofa-básníka Friedricha Nietzscheho. Přitom svět je pro stoiky jen jeden, kulovitý a ohraničený, obklopený prázdnem. Zato čas je nekonečný.

Vše tedy podléhá sudbě. I lidské jednání. Co sudba určí, to musíme vykonat. Tady vládne strohý determinismus. Jenže něco konáme ochotně, pokud je to ve shodě s naším pudem (hormé), něco naopak nedobrovolně. Ale měli bychom se sudbě podřizovat rádi, neboť v ní se přece projevuje božská prozřetelnost (pronoia), která vše na světě účelně a moudře uspořádává. Možno říci, že celek světa je dokonalý, i když je nám ta dokonalost utajena. Setkáváme se stále s nedokonalostí v jednotlivostech, a proto těžko chápeme, že tato nedokonalost částečná má vyšší smysl v celkovém cíli, jenž je prozřetelností sledován. Touto naukou je bůh ospravedlňován, říkáme jí theodicea. Přitom vzpomeňme podobných názorů Leibnizových (1646–1716): jsoucnost zla ve světě nijak neodporuje boží dobrotě (což Voltaire zesměšnil v Candidovi).

Přírodu stoikové rozdělovali ve čtyři třídy (podobně jako Aristotelés), takže uváděli její čtyři stupně. Jsou to 1. věci anorganické, které mají jen držení (hexis), 2. rostliny, které mají fysis, tj. tvořivou přírodní sílu, 3. živočichové, mající duši (psyché), projevující se pudem (hormé) a schopností vytvářet si představy; živočichové si už uvědomují sami sebe, takže je možný vznik lásky k sobě, totiž pudu sebezáchovy; konečně 4. nejvýš stojí člověk, který má navíc rozumnou duši či rozum (logos), jenž je částí rozumu světového neboli boha.

Lidská duše je povahy ohnivé a má osm částí: pět smyslů, pak schopnost řeči, schopnost plození a konečně vládnoucího ducha, sídlo lidské osobnosti. Tento duch či rozum je vůdčí částí duše (to hégemonikon) a sídlí v prsou, podle jiných v hlavě. Sem patří veškerá činnost duševní, nižší i vyšší, a tedy i rozhodování naší vůle. Lidská duše není naprosto nesmrtelná. Trvá po naší smrti ještě nějakou dobu, nejdéle duše mudrcova, ale i ta nanejvýš do nejbližší světové konflagrace. Při shoření světa se duše vracejí k božstvu, aby se zase obnovily při novém vzniku světa.

Stoická etika zná několik hlavních zásad, jež ji spojují s logikou i fyzikou a z nichž lze odvodit veškerou morální nauku. Všecko se řídí vesmírnými zákony, jež může člověk poznat. K tomu má rozum. A pozná-li je, může se podle nich řídit. Vždyť ctnost je vědění a nectnost je nevědění. V etice samé se stoikové především ptali, co je cílem (telos) lidského života, a tudíž nejvyšším dobrem. Z panteisticky pojaté jednoty světa jim jako hlavní pravidlo jednání vyplynulo: žít ve shodě s přírodou (homologúmenós té fysei zén), resp. přirozeností, což znamená žít ve shodě s vesmírem, jehož jsme částí. Lze to vykládat i tak, že člověk má být svůj, že má žít život důsledný, to jest shodný v sobě samém, ve shodě s lidskou přirozeností. Zde je základní pud sebezáchovy, který nás nakonec přivede až k vytouženému cíli životnímu, k blaženosti (eudaimoniá). Ale nezapomínejme, že člověk je bytost rozumová a že tedy k zachování vede jen to, co je ve shodě s rozumem, totiž správný poměr (orthos logos), což je ctnost. Jen ctnost je dobro, jediné dobro, a sama postačuje k blaženosti. Tady se opět hlásí ke slovu sókratovský racionalismus, – že ctnost záleží ve správném, tj. rozumovém názoru o tom, co máme dělat. Jediným zlem je špatnost (kakiá). Všechno ostatní je lhostejné (adiaforon), ať už máme na mysli bohatství či chudobu, zdraví či nemoc, čest a slávu či hanbu, ba dokonce i život či smrt. Ani smrt není zlem. Ctnost je stav, který nezná stupně. Člověk nemůže být ctnostný více nebo méně, jako nemůže být číslo více nebo méně sudé či liché. Prostě: kdo není ctnostný, je nectnostný, špatný. Je však možné se ke ctnosti přibližovat. Ale i ti, kdo tak činí (prokoptontes), jsou ještě nectnostní. Ctnostný je jedině mudrc (sofos), stoický ideál dokonalosti. On jediný je blažený, bohatý, král, a od bohů se liší jen smrtelností. Je prost potřeb a strázní, je jediný přítel bohů. Kdo nemá ctnost, je pošetilý (afrón), blázen, nesvobodný, protože nevědomý, otrok. A to je většina lidí.

Ctnost je tedy vždy jediná, celá, je nedělitelná. Má však různé stránky, jež stoikové opět nazývali ctnostmi. Obyčejně se uvádějí čtyři hlavní ctnosti: 1. rozumnost (fronésis), 2. mírnost záležející v sebeovládání (sófrosyné), 3. statečnost (andreiá), 4. spravedlnost (dikaiosyné). Jsou to lidské znalosti. Lidské jednání nemáme posuzovat podle výsledku, nýbrž podle úmyslu, záměru, s nímž něco konáme. Řádné jednání (katorthóma) je to, které konáme s ctnostným úmyslem. Jestliže něco děláme jen proto, abychom splnili svou povinnost, mluvíme o činu jen náležitém (kathékon).

Vedle pudů rozumných jsou v nás i pudy nerozumné. Ty nutno přemáhat, je to náš hlavní mravní úkol. Míněny jsou vášně (pathé). Každá vášeň (pathos) je nepřirozená, protože je nerozumná; je to nerozumné hnutí duše (alogos psychés kinésis), založené na nesprávném úsudku. Opět se nám tu hlásí onen intelektualismus. Hlavní vášně jsou čtyři:

1. rozkoš (hédoné) se týká přítomného domnělého dobra,

2. žal (lypé) se týká přítomného domnělého zla,

3. touha (epithymiá) se týká budoucího domnělého dobra,

4. strach (fobos) se týká budoucího domnělého zla.

Vášně škodí vždycky. Proto ctnost s nimi musí stále bojovat, aby se nestaly trvalými nemocemi duše (nosoi psychés). Snažme se tedy docílit oproštění od nich (apatheia). Tento stoický mravní rigorismus je někdy poněkud mírněn ohledy na praktický život. A tak se místo vášní připouštějí aspoň nálady (eupatheia), a to tak, že se jako obdoba rozkoše připouští radost (chara); strachu odpovídá opatrnost (eulabeia) a touze vůle (búlésis); jen žal nemá obdoby. Další zmírnění je možno vidět i v rozdělení věcí lhostejných (adiafora) na věci relativně cenné (proégmena), jako je zdraví, bohatství, nadání i život sám, a na relativně bezcenné (apoproégmena). Absolutně cenná je jen ctnost. Vedle uvedených věcí lhostejných jsou ještě adiafora naprosto lhostejná (např. mám-li sudý či lichý počet vlasů).

Moudrý člověk, i když už je pro svou ctnost blažený, se nevyhýbá společenskému životu. Vždyť každý člověk je příbuzný se všemi ostatními bytostmi obdařenými rozumem. A tak stoikové nepožadují, abychom se zdržovali veřejné, politické činnosti. Uznávají vázanost jedince k vlastnímu národu, ale nad vlast a stát kladou společnost veškerého lidstva. Hlásají světoobčanství. Všichni lidé jsou spřízněni, neboť mají týž původ a totéž určení. Všichni jsme podrobeni týmž kosmickým zákonům, všichni jsme občany téhož vesmírného státu. Proto máme být vlídní ke všem bližním, i ke svým nepřátelům. Také otroci mohou být hodni úcty.

Je-li život, jak bylo řečeno, také adiaforon, je dovolena sebevražda, a vskutku ji spáchal například už sám zakladatel školy Zénón i jeho nástupce ve vedení školy Kleanthés z Assu v Tróadě. Vcelku lze říci, že stoická etika je přísná a ušlechtilá. Ale trpí základním rozporem: uznává fatum a přitom klade velké nároky na lidskou vůli. Sám Chrýsippos to už cítil. Proto se pokusil o rozlišování příčin na příčiny hlavní a pomocné. Máme například chudého člověka; jeho bída je potenciálně pomocnou příčinou případné krádeže; jestliže však skutečně něco ukradne, byl jeho pud příčinou hlavní. Ale ani tak ovšem není problém vyřešen. Co když je ten pud výsledkem sudby, tedy příčiny, na niž člověk nemá vliv?

Aspoň zmínku si zaslouží poměr stoiků k náboženství. Jestliže mluvili o zbožnosti, rozuměli tím znalost, jak uctívat bohy. Tato znalost však předpokládá, že o bozích máme správné představy. Jen pak můžeme poslouchat jejich vůli a blížit se k nim v dokonalosti. Tedy i tady opět hraje roli moudrost a ctnost. Pravé náboženství se proto vlastně neliší od filozofie. Přesto stoikové nevystupovali proti tradičnímu lidovému náboženství, i když mu vytýkali antropomorfismus, nedůstojnou mytologii a pošetilost obřadů. Pokoušeli se o alegorický výklad mýtů, ale běžné náboženství tolerovali už proto, že v něm viděli mravní oporu prostých lidí.

Střední stoá se uplatňuje v 2. a 1. stol. př. n. l. Upouští od původního radikalismu a dostává se až k eklekticismu, což se stávalo tehdy i ostatním filozofickým školám. Docházelo k tomu hlavně pod vlivem některých platóniků. Tak na stoiky útočil sám zakladatel tzv. střední akademie Arkesiláos z Pitany (asi 314–240) a také zakladatel Akademie nové Karneadés z Kyrény (asi 212–128). Arkesiláos se staví už proti důležité tezi o uchopujících představách. Poukazuje na to, že pravdivá představa se neliší svou přesvědčivostí od představy klamné. Ale tato nejistota, pokud jde o pravdu, nám neznemožňuje jednání, protože pro jednání stačí odůvodněnost (eulogon). Tyto výklady jsou ovšem také pod vlivem pyrrhónské skepse, podobně jako námitky Karneadovy. Ten tvrdí, že nelze-li rozeznat představy pravdivé od klamných, je vědění vůbec nemožné. Ani dokazování nás nepřivede k pravdě, protože bychom předtím museli dokázat oprávněnost dokazování atd. až in infinitum. Karneadés však napadal i stoickou teologii: představa boha je tu plná rozporů, nelze tedy uznat ani prozřetelnost, ani moudré řízení světa.

Mezi představitele střední stoy patří především Boethos ze Sídónu (zemřel r. 119 př. n. l.), který se blíží aristotelismu. Kritériem pravdy mu nejsou jen vjemy, nýbrž i rozum (nús). Proti důslednému panteismu odděluje boha od světa. Nevěří ve spálení světa, svět je podle něho věčný. Významný myslitel byl Panaitios z Rhodu (180–110). Žil dlouho v Římě, patřil ke kroužku Scipiona Mladšího a byl přítelem Laeliovým. Ani on neuznával zánik světa a snad ani vznik; svět je podle něho věčný. Odmítal nesmrtelnost duše. Shodně s Karneadem neuznával mantiku: věštění není možné. Protože Panaitios vždy přihlížel ke skutečnému životu, byl v etice umírněný. Jeho patrně hlavní spis Peri tú kathékontos (tj. o tom, co se sluší činiti, neboli o povinnostech) byl popudem i Marku Tulliu Ciceronovi, aby napsal známý spis De officiis (0 povinnostech). Tady se dobře ukazuje, jak učení stoické v etice dobře odpovídalo římské národní povaze. Velký žák Panaitiův Poseidónios ze syrské Apameie (135–51) žil jako polyhistor na Rhodu. Byl také pod vlivem Platónovým a napsal komentář k jeho Tímaiovi. Tento komentář je někdy pokládán za jakési východisko k novoplatónismu. Z Platóna zdůrazňoval protiklad mezi rozumnou a vášnivou mohutností (dynamis) lidské duše, která sídlí v srdci. Duši pokládal za hmotnou, jenže je z hmoty daleko jemnější než hrubé tělo. Tento ostrý protiklad mezi tělem a duší se už hodně vzdaluje od původního stoicismu a svými platónskými elementy vede k pozdějšímu sbližování stoicismu a křesťanství. Poseidónios věří, že duše už byla před tělem a že po smrti opouští tělo, aby vzlétla k výšinám. Jeho etika je podobná etice Panaitiově. Jediným dobrem je ctnost, ale i zdraví a bohatství má svou cenu. Ve fyzice uznává věštění i světový požár. Vliv Poseidóniův na budoucí staletí byl značný. Pod jeho vlivem je Cicero, Varro, Seneca, Filón z Alexandrie i křesťanští spisovatelé.

Poslední etapa ve vývoji stoicismu se odehrává v době císařské. Stoicismus je tu ve zřetelném úpadku, myšlenky, jež se tu nyní vyskytují, jsou nesamostatné a nepůvodní. Od nynějška bude po řadu staletí vládnout převážně eklekticismus a synkretismus. Stále zjevnější budou sklony k náboženství, ba i k mysticismu, k čemuž snad už první krok učinil Poseidónios. Přes tuto celkovou situaci, projevující se směsicí proudů a škol, možno říci, že nejvýznamnější představitele má v této době právě stoá. Pro nás je významné, že některé jejich spisy se zachovaly, zatímco spisy zakladatelů stoy známe jen z nepřímého podání. To platí nejen o Zénónovi a Chrýsippovi, ale i o Poseidóniovi. V této vývojové etapě už naprosto převládá zájem o problémy morální. Uvedeme jen krátce některé ze známých představitelů pozdního stoicismu.

Jako prvního jmenujme Neronova vychovatele Lucia Annaea Seneku. Narozen ve španělské Córdubě kolem počátku našeho letopočtu, zemřel r. 65 sebevraždou na rozkaz císaře Nerona. Seneca nebyl systematik a často mísil myšlenky, jež našel v různých filozofických soustavách. Vyjdeme-li ze stoického dělení filozofie, můžeme říci, že logika Seneku příliš nezajímá, že o něco víc se zabývá fyzikou, i když tu nejde hlouběji, protože ho převážně zajímají důsledky poznání přírody pro praktický lidský život. Tím víc ho zajímá etika. Otázkami fyziky se Seneca zabývá v díle Naturales quaestiones (Otázky týkající se přírody), a to v sedmi knihách. Pojednání z etiky napsal mnoho. Vedle spisů útěšných (konsolací) jsou to rozpravy o boží prozřetelnosti, o stálosti mudrce, hněvu, blaženém životě, volném klidu duševním, krátkosti života, o laskavosti apod. Hojně čteny byly Senekovy Epistulae morales (Listy o morálce), psané synovci Luciliovi a pojednávající o otázkách praktické filozofie. Tematika těchto 124 listů je pestrá, ale je nesena stejným duchem. Dílo má obvykle název Ad Lucilium epistularum libri XX.

Také u Seneky pozorujeme zmírnění původní strohé stoické etiky a zdůrazňování soucitu a vlídnosti k druhým. I on mluví stále o příbuznosti všeho lidstva a o lásce k bližnímu. Bůh je pro něj mimo svět a pečuje otcovsky o lidi. Jako Poseidonios pod vlivem Platóna, tak také Seneca učí, že duše lidská má část rozumnou a nerozumnou a že rozum pocházející od boha může být i v otrokovi. Tělo je vězení duše, teprve smrt duši osvobozuje. Také se zdůrazňuje nutnost potírat vášně a usilovat o dosažení ctnosti. A tak vidíme, že přes stoicismus se stává platónismus blízký křesťanství. Některé myšlenky musely přímo připomínat evangelia, takže není divu, vznikla-li pověst, že Seneca měl styky se sv. Pavlem, a byly-li dokonce podvrženy jejich listy. Seneca byl vskutku křesťany vysoce ceněn a horlivě čten.

Oblíbenou četbou byl po mnoho staletí také Epiktétos, otrok pocházející z fryžské Hierápole, později propuštěnec Římě (žil v 1.–2. stol. n. l., bližší data neznáme). Když byli císařem Domitianem vypuzeni filozofové z Itálie, odejel Epiktétos do Épeiru a tam si založil filozofickou školu v Níkopoli. Měl horlivého žáka Arriána, který sepisoval výklady svého učitele, aby je uchoval potomstvu. Díky tomu máme zachovánu polovinu jeho Rozprav (čtyři knihy s názvem Diatribai) a stručný výtah z jeho výkladů pod názvem Encheiridion (Příručka), do češtiny přeloženo jako Rukověť mravních naučení. Epiktétos se v mnohém vrací k původnímu učení stoy až k Chrýsippovi. Hlavní jeho myšlenkou je, že jedny věci jsou v naší moci, jiné nikoliv. Tyto první jsou naše vůle a představy. Jen ony nám náleží, proto máme o ně dbát. Mimo naši moc je zdraví, bohatství apod. Jeho oblíbeným heslem bylo: Trp a odříkej se! (anechú kai apechú!). Podobně jako Seneca prohlašuje i Epiktétos boha za dobrotivého otce lidí, lidské osudy jsou dílo boží, a proto má být lidský život službou boží. I zde je zase hlásána láska k bližnímu a světoobčanství. Všichni lidé jsou bratři, máme si navzájem odpouštět. Přestože nelze mluvit o nějakém přímém vlivu, je i tady podobnost s evangelickými myšlenkami nápadná, takže křesťané Epiktéta považovali za tajného křesťana. Epiktétovým ctitelem byl také moderní křesťan Lev Nikolajevič Tolstoj.

Po otroku Epiktétovi přistupujeme konečně k filozofovi na trůně, k ušlechtilému císaři Marku Aureliovi. Marcus Aurelius Antoninus zapadá důstojně do řady dobrých římských císařů, zvaných Antoniny. Jejich řada začíná výborným vládcem Trajánem (98–117), který v zájmu říše adoptoval pozdějšího císaře Hadriána (117–138). Ten následoval svého adoptivního otce a vybral si za nástupce Antonina Pia (138–161), který opět adoptoval své nástupce-spoluvladaře: Marka Aurelia (161–180) a Lucia Vera (161–169). Ti si vládu rozdělili tak, že Marcus Aurelius vládl romanizovanému západu, přičemž měl pravomoc císařskou, kdežto L. Verus spravoval helénizovaný východ říše.

Protože otec pozdějšího císaře Marka Aurelia Annius Verus předčasně zemřel ještě v mládí Markově (matka Domitia Lucilla zemřela r. 156), pečoval o dobrou výchovu Markovu jeho děd M. Annius Verus. O jeho vzdělání se už starala i císařská rodina. R. 138 zemřel však jak Markův děd, tak císař Hadrián. Marcus Aurelius byl však pro své schopnosti ihned adoptován nastoupivším císařem Antoninem Piem.

Marcus Aurelius, narozený 26. dubna 121 v Římě, měl tedy v mládí dobré prostředí. Bylo o něj všestranně pečováno a dostalo se mu dobrých učitelů. Vedle rétora M. Cornelia Frontona (asi 100–175), s nímž žil i později v přátelství – je zachována dokonce část korespondence – měl na něho značný vliv vynikající řečník a státník Herodes Atticus (asi 101–177), jenž tehdy z Athén vytvořil nejskvělejší snad město římské říše. Ve filozofii vzdělávali M. Aurelia, mimo prvního učitele, platónského filozofa Bakcheia, stoikové: Iunius Rusticus, Apollónios z Chalkidy a jiní.

Než se stal M. Aurelius císařem, dosáhl řady poct a hodností. Třikrát byl konzulem (r. 140, 145 a 161), r. 147 mu byla propůjčena moc tribunská a prokonzulská; byv určen za následníka trůnu, byl cézarem a spoluvládcem už za života Antonina Pia, jenž mu dal také svou dceru Faustinu za manželku. Hned po nástupu na trůn r. 161 učinil svým spoluvladařem L. Vera. Dobře připraven na úkoly mu svěřené, stal se M. Aurelius znamenitým vládcem. Usiloval o zlepšení a upevnění vnitřní správy říše, zvláště správy měst. Sám k sobě přísný a přesně dbalý povinností, byl k jiným mírný a laskavý, a to až příliš – mnozí toho zneužívali.

Bohužel byla celá doba jeho vlády naplněna stálými nebezpečnými válkami a pohromami. V letech 163–166 musel bojovat na východě s Parthy, kteří vpadli do Sýrie. Než mohl oslavit nad nimi triumf, dali se r. 165 do pohybu různé národy na severu říše, kde stále neklidnou hranicí zůstával Dunaj, často už od svého horního toku až k Černému moři. Ohrožovali tu říši římskou kmeny keltské a germánské a zvlášť nebezpeční Sarmaté. Marku Aureliovi se tehdy podařilo zahnat je za Dunaj a uzavřít s nimi r. 168 mír, ale až po značném ohrožení Itálie a po propuknutí hladu a moru, jímž i jeho vlastní vojsko bylo silně zdecimováno. Proto sháněl císař s vynaložením všech obětí silné vojsko žoldnéřské. Potřeboval je brzy nato proti germánským Kvádům a Markomanům, kteří pronikli až do Benátska. Mimoto povstali dále na východě i Dákové a Jazygové. Když se císaři r. 171 podařilo je zahnat zpět, počal soustřeďovat vojsko v pevném táboře na Dunaji, u Carnunta. V následujících letech opět bojoval se svými stálými nepřáteli, tentokrát na jejich území, když r. 174 sám přešel Dunaj a na ně zaútočil, aby si je natrvalo podmanil. Prodléval tak i na někdejším československém, resp. slovenském území – první knihu svých Hovorů uzavírá zápisem „Psáno v území Kvádů nad Granuou“, tj. nad Hronem. I při této výpravě byl zaskočen povstáním, a to v Sýrii, takže musel dát přednost míru a teprve r. 176 slaví triumf nad Germány a Sarmaty. Ale už příštího roku se Markomani a Kvádové vzbouřili znova a učinili výpad za Dunaj. Císař je sice opět porazil, ale zanedlouho poté zemřel 17. března r. 180 ve svém táboře u Vindobony (Vídně). Jeho vítězství z r. 179 hlásá podnes zachovaný nápis na trenčínské hradní skále. Jinak stojí na památku jeho vítězství na Piazza Colonna v Římě mohutný sloup po vzoru sloupu Trajánova, na jehož reliéfu jsou zachyceny scény z bojů M. Aurelia s Germány. Papež Sixtus V. dal na jeho vrchol postavit r. 1589 pozlacenou sochu sv. Pavla.

Smrtí M. Aurelia se uzavírá řada dobrých císařů. Po něm totiž se dostal na trůn jeho devatenáctiletý syn, který byl už dříve jmenován spolucísařem (augustem), když M. Aurelius upustil od očekávané adopce. Tento špatný, až ukrutný syn velikého otce vládl pak dvanáct let (180–192) jako císař Commodus (plným jménem M. Aurelius Commodus Antoninus). Byl to poslední z Antoninů, po něm se dostávali na trůn císařové vojenští, tj. vojevůdcové provolávaní za císaře vojskem.

Vylíčili jsme krátce vnější životní osudy filozofa na trůně. Nás ovšem zajímá Marcus Aurelius jako myslitel. Jeho filozofické názory poznáváme z jeho jediného spisu, z aforistických zápisků, jež si pořizoval příležitostně kdekoli, doma i ve vojenských leženích. Zápisky jsou psány řecky a nadepsány prostě Ta eis heauton, Hovory k sobě samému. Mají 12 knih. Obsahují mnoho myšlenek, převážně ovšem z praktické filozofie. Jeho úvahy o smyslu lidského života jsou blízké Senekovi i Epiktétovi. M. Aurelius pokládá filozofii za učitelku všech ctností. Učí nás trpělivosti a vede k ušlechtilosti. Poskytuje nám útěchu ve strastech a protivenstvích, má v tom ohledu přímo léčebnou moc. Taková filozofie je ovšem zaměřena především k praxi. Na praxi je kladen důraz. Jde o dosažení životní rovnováhy, vyrovnanosti, klidu duševního. To předpokládá v duchu stoicismu žít ve shodě s přírodou, s jejími věčnými zákony. Ale ty musíme poznat. Proto je také úkolem filozofie odstraňovat omyly v lidském poznávání a snažit se o proniknutí k podstatě pojetí boha není tu dost jasné. M. Aurelius jako by kolísal mezi stoickým panteismem a běžným lidovým polyteismem. Ale je zřejmě přesvědčen, že bůh se o svět stará. Člověk je s bohem příbuzný. Skládá se ze tří částí: z těla (sóma), jež má schopnost vnímání, z duše (psyché), jež je sídlem vášní, a z mysli (nús), orgánu myšlení. Toto trojdělení je nové; stoikové ho nemají, upomíná spíš na Platóna, poněkud i na Aristotela. S bohem souvisí člověk právě svou myslí. Ona je ten duch (daimón), kterého nám dává Zeus jako vůdce na cestu životem. Protivit se tomuto daimónovi znamená tolik jako protivit se bohu. M. Aureliovi jde stále a dosažení nejvyššího dobra. V tom se neodchyluje od učení jiných stoiků. Realitu zla neuznává, zlo je jen zdání. Filozof přece zná na jedné straně stálost pravého jsoucna a na druhé straně pomíjivost a stálé proměny věcí smyslových. Jedna věc zaniká, a už je tu zárodek věci jiné, a i ta nová věc zaniká a tak to jde stále. Co je tedy smrt? Proč bychom se jí měli bát? Smrt znamená prostý rozklad něčeho, co bylo dočasně spojeno, znamená návrat k zemi, ze které jsme vyšli a která nás živila, zatímco my nevděční ji po celý život šlapeme. Smrt těla je zároveň osvobození duše, a tedy znovuzrození. Lidský život je jako řeka. Je nestálý a krátký. Neboť před naším narozením a po naší smrti je nekonečný proud času. Kdo to pochopí, nebude si stěžovat na krátkost života. Nebude také dbát tolik na pomíjivé věci lidské, ale bude hledět využít života ke konání dobra. Služba ctnosti je naším úkolem a posláním na zemi. Proto také M. Aurelius neschvaloval sebevraždu jako někteří jiní stoikové. Bylo by to uhýbání povinnosti, tedy slabost, ba zbabělost. Sebevraždy se může dopustit jen ten, kdo nezná smysl života a smrti. Nejvýše lze připustit sebevraždu tam, kde člověk už nemůže sloužit ctnosti.

Z panteismu vyplývala také M. Aureliovi láska k bližnímu a myšlenka všelidského bratrství. Přesto – z důvodů ovšem veřejných – i on pronásledoval křesťany; jeho postoj k nim byl podobný jako Trajánův. V ohledu společenském chtěl M. Aurelius obrodit celé lidské soužití skrze morální obrodu jedinců. Jako vladař se snažil o obrodu své říše zlepšením zvláště zákonodárství a soudnictví. Vládu vykonával tak, že se vždy důkladně radil s odborníky.

Není naším úkolem ani úmyslem podrobně zde mluvit o obsahu Aureliova díla. Vždyť čtenář si je chce přečíst a promýšlet sám. Předmluva má být jen uvedením do filozofických i životních souvislostí, z nichž se Hovory zrodily. Tato morálně povzbudivá a moudrá kniha byla vždy oblíbenou četbou, zvláště v dobách pohnutých. I u nás byla hojně čtena a vyhledávána, a to v několika překladech: v překladu Fr. Šíra – Marka Aurelia Antonina, římského samovladaře, zápisky, které sobě samému snesl (Jičín 1842), v částečném převodu K. Steinhausera v programu čáslavského gymnázia r. 1891–2, v překladu Emanuela Peroutky (Myšlenky, Praha, Laichter, 1908) a konečně v překladu Rudolfa Kuthana Hovory k sobě samému r. 1934 v Praze. Dodejme jen ještě, že mezi slavnými čtenáři tohoto díla nacházíme i francouzského myslitele Blaise Pascala.

Ludvík Svoboda

Kniha první

(1) Můj děd Verus mi dával příklad dobrého srdce, které se nedovede hněvat.1

1. Marcus Annius Verus, Markův děd po otci (†138 n. l.), senátor a konzul za císaře Hadriána. Po předčasné smrti otcově byl Marcus svým dědem adoptován a v jeho domě vychováván, až ho adoptoval Hadriánův nástupce, císař Antoninus Pius.

(2) Slavná památka mého otce mi byla pobídkou ke skromnosti a k mužnosti.2

2. Markův otec Annius Verus byl praetorem a zemřel ještě v Markově mládí (kolem r. 130).

(3) Má matka mi vštěpovala zbožnost a štědrost a odpor nikoliv jen k špatným skutkům, nýbrž i k myšlenkám na ně; mimoto i zálibu v prostém životě, který je vzdálen přepychu.3

3. Markova matka Domitia Lucilla zemřela r. 156 asi v 50 letech.

(4) Svému pradědovi jsem vděčen za to, že jsem nechodil do veřejných učilišť, ale měl jsem výborné učitele doma; a také za poznatek, že se na takové věci nemá šetřit nákladu.4

4. Markův praděd (matčin děd) Catilius Severus, městský velitel v Římě.

(5) Svému vychovateli jsem povinen díkem, že nestraním ani Zeleným ani Modrým v cirku, ani nehoruji pro zápasníky se štítem okrouhlým nebo podlouhlým; od něho jsem se učil trpělivosti v nesnázích, spokojenosti s málem, samostatnosti v práci, nevtíravosti v záležitosti jiných a nedůvěřivosti k pomluvě.5

5. Jízdní závodníci v cirku byli profesionálové a dělili se na čtyři kluby, rozlišené barvami. Každý klub měl u návštěvníků cirku své vášnivé přívržence, kteří sázeli na jednotlivé závodníky vysoké sázky. Dokonce i císařové horovali pro určitou barvu.

– ani... pro zápasníky: o zápasech gladiátorských.

(6) Diognétos mě odvedl od malicherného pachtění, od víry v povídačky kouzelníků a čarodějů o zaříkávání a vymítání zlých duchů a jiné pověry; také od víry v předpovědi křepelek a od strachu z podobných pověr; naučil mě snášet přímá slova a sblížil mě s filozofií; z jeho návodu jsem poslouchal nejprve Bakcheia, potom Tandasida a Markiána, již v mládí jsem psal dialogy a oblíbil jsem si prosté polní lehátko se zvířecí kůží a jiné podobné obyčeje hellénského života.6

6. Bakcheios: platónik, první Markův učitel ve filozofii.

(7) Rustikovi jsem vděčen za poznatek, že mám zapotřebí svou povahu zlepšovat a zdokonalovat; že jsem se nedal na scestí sofistického horlitele, nepsal jsem o prázných teoriích a neupadal v mravoučná kázání a že jsem si okázale nehrál na kajícníka nebo dobrodince; také za to, že jsem se zřekl rétorického a poetického krasořečnění, že se doma neprocházím v rouše filozofa a nedopouštím se jiných takových výstředností; že své dopisy píšu prostě, asi tak, jako psal právě on ze Sinuessy mé matce; že těm, kteří se na mne rozhněvali nebo mi ublížili, vycházím ochotně a smířlivě vstříc, jakmile projeví vůli se mnou se udobřit; že jsem si zvykl pozorně číst, nespokojuji se povrchními soudy a žvanilům hned tak nepřisvědčuji; konečně i za to, že jsem se seznámil s úvahami Epiktétovými, které mi zapůjčil ze své knihovny.7

7. Stoický filozof Iunius Rusticus, Markův oblíbený učitel, důvěrník a rádce. Epiktétos, otrok a stoik 1. a 2. stol. n. l, jehož úvahy si Marcus nad jiné oblíbil a rád je cituje.

(8) Od Apollónia jsem se učil nezávislému myšlení, nekolísavé rozvážnosti, která se neřídí ničím jiným než rozumem, a ustavičné duševní rovnováze, ať v prudkých bolestech nebo při ztrátě dítěte nebo v zdlouhavých nemocech. Na něm jako na živém příkladu jsem si jasně uvědomil, jak jeden a týž člověk může být i velmi rázný, a přece shovívavý. Nikdy nebyl, jak jsem si všiml, při vyučování nevrlý a svou zkušenost a obratnost ve vědeckých výkladech zřejmě nepokládal za žádnou zvláštní přednost. Od něho jsem se také učil, jak máme přijímat takzvané přátelské úsluhy, abychom se tím neponižovali, ale abychom zase neprojevovali neuznalou nevšímavost.8

8. Apollónios z Chalkidy, stoický filozof, u něhož se Marcus vzdělával ještě jako následník trůnu.

(9) Od Sexta jsem se hleděl přiučit shovívavosti, byl mi vzorem otcovské vlády v rodině; od něho jsem převzal zásadu žít ve shodě s přírodou; od něho jsem se učil nelíčené důstojnosti, starostlivé pozornosti k přátelům a trpělivosti k lidem nevědomým a neuvážlivým; dovedl se dobře srovnat se všemi, takže styk s ním byl příjemnější než jakékoliv lichocení: však se také těšil právě u svých vrstevníků největší vážnosti. Jak srozumitelně a promyšleně vyvozoval a sestavoval zásady nezbytné pro život! A nikdy nejevil ani stopy hněvu, ani žádné jiné náruživosti, a při své naprosté „nenáruživosti“ byl zároveň zase prodchnut nejvřelejší láskou k bližním. Byl uznalý, ale nevtíravě, a dbal všestranného vědění – neokázale.9

9. Sextus z Chairóneie, platónik, příbuzný filozofa a skladatele biografií Plútarcha.

– „žít ve shodě s přírodou“: Základní příkaz stoické etiky, jejž Marcus nepřestává zdůrazňovat; ten však zároveň ukládá člověku jako jedinému tvoru vybavenému rozumem »žít ve shodě s rozumem«, tedy také s vesmírným rozumem, neboť individuální rozum je jeho součástí, tedy také »ve shodě s bohem«. Jenom život shodný s přírodou zaručuje člověku duševní klid a pravou blaženost.

– „při své naprosté nenáruživosti“: stoická »apatheia«. Stoický mudrc zakládá svůj vnitřní klid v naprosté nezávislosti na všech věcech »vnějších«; právě proto se musí především vymanit z moci všech prudkých duševních hnutí

– afektů (pathé), které vyplývají z lidských zájmů o vnější věci. Každý afekt je stoikům »nemoc duše«.

(10) Od gramatika Alexandra se mi dostalo poučení, že nemáme být nešetrní a příkře se chovat k lidem, jestliže pronesli výraz, který se příčí ryzosti nebo duchu jazyka nebo libozvučnosti, a že jim spíše máme slušně naznačit, jak by se to nebo ono mělo říci, ať už formou odpovědi nebo přisvědčení nebo společného uvažování o podstatě věci, nikoli jen o onom slově, nebo nějakou jinou vhodnou a příležitostnou připomínkou.10

10. Gramatik Alexandr, všestranně vzdělaný učenec z Frygie, učitel řeckého jazyka a písemnictví a vychovatel Markův. Starověcí gramatikové se zabývali nejenom filozofií, nýbrž vyučovali všem vědním oborům, kterých bylo zapotřebí budoucímu řečníku a státníku.

(11) Fronto mě přivedl k poznání, kolik závisti a pletichářství a pokrytectví vězí v samovládě a jak ta naše takzvaná šlechta obyčejně mívá málo lásky k bližnímu.11

11. Marcus Cornelius Fronto, římský rétor a Markův vychovatel, jehož korespondence s členy císařské rodiny a také s Markem Aureliem se zachovala.

(12) Platónik Alexandr mě nabádal, abych se jen zřídka a ne bez vážných důvodů uchyloval k omluvě, ať písemné nebo ústní, že „nemám kdy“, a abych se tímto způsobem pod záminkou návalu práce ustavičně nevyhýbal povinnostem, které plynou z našeho vztahu k bližním.12

12. Snad Alexandr z kilické Seleukeie, který byl od spoluobčanů poslán ke dvoru Antonina Pia jako vyslanec a stal se Markovým učitelem.

(13) Catulus mi vštěpoval, že nemáme být nevšímaví k výtkám přátel, ba ani k výtkám bezdůvodným, a spíše se máme snažit jejich důvěru opět získat; o svých učitelích že máme z celé duše mluvit uznale, jak se to vypráví o Domitiovi a Athénodotovi, a své děti milovat opravdově.13

13. Catulus, stoický filozof.

(14) Bratr Severus mi byl vzorem lásky k rodině a lásky k pravdě a spravedlnosti; jeho prostřednictvím jsem se seznámil s Thraseou, Helvidiem, Catonem, Diónem a Brutem, od něho jsem získal představu demokratické ústavy, v níž vládne spravedlnost a občanská rovnoprávnost, a královské vlády, která si nade všechno váží svobody poddaných; mimoto ve mně probouzel trvalou a nikdy neutuchající úctu k filozofii, dobročinnost a vrcholnou štědrost, dobrou naději a důvěru v lásku přátel a přímost k těm, jejichž jednání odsuzujeme; a také přesvědčení, že se naši přátelé nemají dohadovat o tom, co od nich chceme nebo nechceme, ale že jim to máme jasně říci.14

14. Claudius Severus, otec Markova zetě. Paetus Thrasea, ušlechtilý a svobodomilovný stoik, který byl Neronem dohnán k sebevraždě. Jeho zeť Helvidius Priscus byl Neronem vypovězen do vyhnanství. Cato Mladší, nepřítel diktátora Caesara, Brutus, Caesarův vrah, a Dión Chrýsostomos z Bíthýnie byli rovněž svobodomyslní republikáni a stoikové; Marcus se s nimi seznámil z jejich životopisů, které napsal Plútarchos.

(15) Od Maxima jsem se učil sebeovládání, nekolísavosti za žádných okolností, dobré mysli v tísních vůbec a v nemocech zvlášť, přiměřeně povaze i vlídné i vážné, a nereptavému konání povinností. Všichni byli přesvědčeni, že smýšlí tak, jak mluví, a že nechová špatné úmysly, ať činí cokoliv. Ničemu se nedivil, ničeho se neděsil, nikdy se neukvapoval, ani neváhal, nikdy nebyl rozpačitý ani sklíčený, ani nevázaně veselý, ani zase nevrlý, ani podezíravý; byl dobročinný, smířlivý a nenáviděl lhaní; byl spíše obrazem člověka od přírody bezvadného než sebe zdokonalujícího. Nikoho nikdy ani nenapadlo se domnívat, že je jím přezírán, ale také se nikdo neopovážil nad něho vyvyšovat. A ve styku s ním byl zvláštní půvab.15

15. Claudius Maximus, jeden z nejvýznamnějších stoických filozofů.

(16) U svého otce jsem vídal vlídnost, ale i neoblomné setrvání na každém zrale uváženém rozhodnutí; také lhostejnost k takzvaným poctám a zálibu i houževnatost v práci. Rád naslouchal těm, kteří se vytasili s návrhem obecně prospěšným, a každému měřil neúchylně, jak si zasloužil. Měl zkušenost, kde je potřebí otěže přitáhnout a kde povolit, učinil přítrž důvěrným stykům s hochy, byl společenský, ale nikdy své přátele nenutil, aby s ním pokaždé stolovali nebo aby ho na cestách bezpodmínečně doprovázeli; když pak si z nějakého důvodu zůstali doma, nikdy jim to neměl za zlé.

V poradních schůzích zevrubně a trpělivě všechno zkoumal a neupouštěl od uvažování předčasně, spokojen s lecjakými nápady. Své přátele si dovedl zachovat a jeho náklonnost k nim nikdy nebyla vrtkavá ani zaslepená. Za všech okolností si stačil sám a vždycky býval v dobré míře. Myslel daleko do budoucna a předem pamatoval na každou maličkost, ale neokázale. Odmítal ovace a všelijaké lichocení, ustavičně bděl nad potřebami říše, omezoval veřejná vydání a dobře snášel i výtky v těchto a podobných věcech. Ve vztahu k bohům byl prost pověrčivosti, ve vztahu k lidem nelovil jejich přízeň, nelichotil jim, ani nenadržoval davu, nýbrž byl ve všem všudy střízlivý a pevný, vždy dbalý slušnosti a nezaváděl překotně novoty. Statků přispívajících svým způsobem k zpříjemnění života, jakých Štěstěna sdostatek dopřává, užíval stejně skromně jako bez okolků, takže z toho, co měl, zcela přirozeně se těšil, co pak neměl, toho nepostrádal. O něm nikdo nemohl říci, že je sofista, tlachal nebo pedant, neboť každý vycítil, že je to zralý a dokonalý muž, nepřístupný pochlebování a schopný řídit záležitosti svoje i jiných. Mimoto si dovedl vážit opravdových filozofů, ale ostatní nezlehčoval, ani se jimi nedával zavádět. Byl roztomilý společník a veselý, ale ne nemírně. Také tělesné stránce věnoval přiměřenou péči, nikoli ovšem jako lidé, kteří přespříliš lpí na životě nebo si potrpí na hezký zevnějšek, ale nebyl v této věci lhostejný, takže při své opatrnosti neměl takřka ani zapotřebí lékařských rad a všelijakých léků.

Podivuhodné bylo, jak nezávistivě ustupoval těm, kteří si osvojili nějaké obzvláštní znalosti, např. v řečnictví nebo v oboru práva nebo v etice nebo v některých jiných věcech, a jak jim býval nápomocen, aby došli uznání, každý podle svých zvláštních předností. Ačkoli ve všem všudy šetřil zděděných zvyklostí, přece si nijak okázale nehrál na strážce zděděných řádů. Byl nepřítel změn a neklidu, rád setrvával na týchž místech a při témž zaměstnání a třebas i po prudkých záchvatech bolení hlavy ihned se zase ujímal svých obvyklých prací s mladickou čilostí. Tajemství nemíval mnoho, ba spíše pramálo a velmi zřídka, a to ještě jen v záležitostech veřejných.

V pořádání slavnostních her, v podnikání staveb, v rozdělování peněžitých darů a podobných věcech byl rozvážný jako muž, který má na zřeteli jen to, co je nutno činit, nikoliv uznání za čin. Nikdy se nekoupal v nevhodnou dobu, nebyl posedlý stavební horečkou a nehloubal o jídle ani o jakosti a barvě oděvů nebo o půvabech mladých otroků. Neměl v sobě nic nepřívětivého, nic zarážejícího ani ukvapeného, nic, čemu by se mohlo říci výstřední, ba spíše míval všechno dopodrobna rozváženo, jako by měl času nazbyt, klidně, spořádaně, nezvratně a v dokonalé shodě s povahou věci samé. Na něho se, myslím, dobře hodilo to, co se připomíná o Sókratovi, že si totiž dovedl i odříkat i užívat právě tam, kde si většina lidí počíná v odříkání slabošsky a v požitcích nestřídmě. Ale dovést obojí, mužně se odříkat i nepřebrat, je znak povahy dokonalé a nezdolné, jakou projevil on za nemoci Maximovy.16

16. Adoptivní otec Markův, císař Antoninus Pius († r. 161), od něhož byl mladý Marcus adoptován z příkazu poslední vůle císaře Hadriána.

– „co se připomíná o Sókratovi“: v Xenofóntových Vzpomínkách na Sókrata I 3, 15.

(17) Bohům děkuji za to, že jsem měl dobré dědy, dobré rodiče, dobrou sestru, dobré učitele, dobré druhy i skoro všechny dobré příbuzné a přátele; také za to, že jsem se na nikom z nich z unáhlení neprovinil, ačkoli jsem měl takovou povahu, že bych se asi byl něčeho podobného dopustil, kdyby se byla naskytla příležitost; ale dobrodiním bohů nikdy nenastaly okolnosti, které by mě byly uvedly v pokušení.

Bohům děkuji i za to, že jsem nebyl příliš dlouho vychováván u dědovy milostnice, že jsem si uchoval květ mládí neporušený a nevyspěl v muže předčasně, ba spíše později, než je obvyklé; též za to, že jsem byl podřízen vladaři a otci, který dovedl ze mne vykořenit všechnu domýšlivost a přivést mě k poznání, že je docela dobře možné žít u dvora, a přitom se obejít bez osobní stráže, bez honosných oděvů, bez pochodní a soch a jiných okázalostí, ba že se mohu chovat jako prostý občan, aniž se proto jevím méně důstojný a méně dbalý svých vladařských povinností k státu.

Také jsem jim vděčen za to, že se mi dostalo takového bratra, který mě svou povahou dovedl nabádat k bedlivému pozorování sebe sama a zároveň mě oblažoval svou úctou a oddaností; za to, že se mi nenarodily děti nenadané a znetvořené; za to, že jsem neměl příliš velké úspěchy v řečnictví a v básnictví ani v ostatních oborech, které by mě byly bezpochyby trvale zaujaly, kdybych byl pozoroval, že v nich zdárně prospívám; za to, že jsem bez otálení dopomohl svým vychovatelům k důstojenstvím, po nichž nepochybně toužili, a nikdy jsem je, ač dosud mladé, neodbýval slibováním, že tak učiním později; za to, že jsem poznal Apollónia, Rustika a Maxima; za to, že jsem si tak často a živě uvědomoval pravou podstatu života shodného s přírodou: úctu k bohům a darům jimi udělovaným, k jejich přispění a vnuknutí, neboť nic mi nebrání žít už nyní ve shodě s přírodou, já však že svou vlastní vinou stále ještě v tom pokulhávám z neposlušnosti napomenutí a takřka pokynů božích; také jsem jim vděčen za to, že mé zdraví po tak dlouhou dobu obstálo v takovém životě; že jsem se zdržel styků s Benediktou a s Theodotem a také později jsem z náruživostí lásky vystřízlivěl; i za to, že mnohdy, ač rozhněván na Rustika, přece jen jsem si nedovolil nic, čeho bych byl potom litoval; že má matka, jíž bylo souzeno zemřít v mladém věku, alespoň svá poslední léta strávila u mne; že kdykoli jsem si přál pomoci člověku chudobnému nebo nějak jinak strádajícímu, nikdy jsem nemusel slyšet, že nemám na to peněz, a že mě samému nepostihla podobná tíseň, abych musel od jiného něco přijímat; že se mi dostalo dobré ženy, tak povolné, tak oddané a tak prosté; že jsem měl sdostatek schopných vychovatelů pro své děti; že se mi prostřednictvím snů dostalo leckteré pomoci, zejména proti chrlení krve a závrati; a konečně, když jsem zatoužil po filozofii, že jsem neupadl do rukou nějakého sofisty, a nemařil čas planým spisováním nebo rozbíráním sylogismů nebo hloubání o hvězdářských záhadách. Neboť všechny tyto věci vyžadují pomoci bohů a přízně osudu.17

17. „že se mi dostalo takového bratra“: Lucius Verus, Markův adoptivní bratr a zeť a spoluvládce († r. 169). Ale jeho historický obraz je spíše odpuzující než příkladný, jak ho líčí Marcus, shovívavý posuzovatel jeho slabostí a neřestí.

– „že se mi nenarodily děti nenadané“: Marcus měl aspoň třináct dětí, ale ze synů ho přežil jediný Commodus, jeho nepodařený nástupce (zavražděn r. 192).

– „že jsem neměl větší úspěchy v řečnictví a v básnictví“: Taková umění byla v rozporu s prostotou a vážností a láskou k pravdě, nezbytných požadavcích stoické etiky.

– „že jsem poznal Apollónia, Rustika o Maxima“:V poznámkách ke kap. 7, 8 a 15 této knihy.

– „že mé zdraví po tak dlouhou dobu obstálo“: na dlouholetých válečných výpravách daleko od Říma a v nezdravém podnebí.

– „styků s Benediktou a s Theodotem“: Podezřelá dvojice jinak neznámých lidí zřejmě z blízkého okolí císařského dvora. Intimní vzpomínka z Markova života a jiné podobné jasně ukazují, že autor zápisků nikdy nepomýšlel na jejich uveřejnění.

– „že se mi dostalo takové ženy“: Markova manželka Faustina, dcera císaře Antonina Pia a Faustiny Starší. Ale Markova chvála je opět v nesouhlasu s historickým profilem této ženy.

– „prostřednictvím snů“: Víra ve sny i jiná »znamení«, která sesílají bohové, zejména božstva uzdravující, jako Asklépios, byla v pozdní antice obecná a ani nejvýznačnější stoikové (Zénón, Chrýsippos, Poseidónios) jí neušli.

– „nemařil čas planým spisováním“: Text kolísá.

– „V zemi Kvádů“: Kvádové, germánský kmen, tehdy usazený na Moravě a Slovensku nad řekou Granuou (dn. Hronem), s nimiž Marcus bojoval za války s Markomany. V neutěšených letech úporných bojů s Germány si pro útěchu črtal tato rozjímání, jakýsi deník, určený jen »sobě samému«, a odtud i nadpis Markova díla, které z jeho pozůstalosti uveřejnil v 12 knihách neznámý vydavatel.

V zemi Kvádů nad Granuou

Kniha druhá

(1) Hned ráno k sobě promlouvej takto: Setkám se s člověkem všetečným, nevděčným, domýšlivým, potutelným, závistivým a sobeckým. Všechny tyto vady vyplývají z neznalosti dobra a zla. Já však jsem dospěl k poznání, že dobro svou přirozeností je krásné a zlo je ošklivé a že také přirozenost právě toho, kdo chybuje, je příbuzná s mou, nikoli snad účastí na téže krvi nebo rodu, nýbrž na témž rozumu a jeho božském podílu: nemohu tedy od nikoho z nich utrpět škodu, neboť nikým se nedám zlákat k ničemu ošklivému; také se však nemohu na svého příbuzného hněvat ani se s ním nepřátelit, neboť jsme stvořeni k součinnosti, zrovna jako nohy, ruce, jako oční víčka a obě čelisti. Proti sobě pracovat by bylo proti přírodě; pracujeme pak proti sobě, jestliže se hněváme druh na druha a od sebe se odvracíme.1

1. „z jejich neznalosti dobra a zla“: Stoická etika byla svou povahou ryze intelektualistická: vědění je nezbytný předpoklad jednání a správné jednání plyne samo sebou ze správného vědění. Už otec stoicismu Zénón z Kypru (ve 4. a 3. století př. n. l.) zakládal, zcela ve shodě se Sókratem, ctnostný život na vědění, a proto mu byla základní ctností moudrost.

(2) Ať už jsem cokoli ten já zde, je to jen trocha masa, trocha živočišného dechu a vůdčí rozum. Nech knihy knihami, nerozptyluj se jimi, není ti to dovoleno. A jako bys už měl zemřít, tou trochou masa pohrdej; je to jen krvavý kal a kosti a osnova šlach, cév a tepen. Také si všimni, co je to dech! Proud vzduchu, a to ještě nikoli nepřetržitý, nýbrž co chvíli vydechovaný a hned zase pohlcovaný. Třetí pak část je vůdčí rozum. O ní rozjímej takto: Jsi už stařec; a proto ji nenechávej déle v porobě a nedovoluj, aby jí zmítaly sobecké pudy jako loutkou, ani aby reptala na svůj přítomný osud nebo aby naříkala na budoucnost.2

2. „vůdčí rozum“: Lidská duše je stoikům částí božské duše světové, prostupuje veškerým tělem a je příčinou všech fyziologických i duševních funkcí. Ale není jednotná, nýbrž vedle sedmi podřadných schopností (pěti smyslů, schopnosti mluvy a schopnosti rozplozovací) má ještě část »vůdčí« (hégemonikon), rozum, sídlo nejvyšší duševní činnosti – myšlení a usuzování.

– „Jsi už stařec“: Výrok svrchovaně příznačný pro životní názor císaře Marka, kterému bylo tehdy málo přes 50 let.

(3) Díla boží jsou plna prozřetelnosti, ale ani díla náhody nejsou bez přirozené spojitosti a souvislosti s tím, co se děje řízením prozřetelnosti. Z ní vyvěrá vše. Jí dlužno přičíst i všechno nevyhnutelné a zároveň žádoucí vesmírnému celku, jehož součástí jsi také ty. Ale to, co vyžaduje přirozenost vesmírného celku a co přispívá k jeho zachování, je dobrem i každé jednotlivé části přírody; vesmír pak zachovávají přeměny, a to jak prvků, tak i těles z nich složených. – Na těchto poznatcích přestaň a ty ať jsou stále tvými zásadami; a žízeň po knihách zapuď, abys neumíral roztrpčen, nýbrž s opravdovou oddaností a upřímnou vděčností k bohům.3

3. „díla náhody“: »Náhodné« je všechno to, co se přihází z příčin nám nezbadatelných a co se nám jeví jako neočekávané, ale má svůj důvod v nekonečném řetězu příčin a účinků vesmírného dění.

– „a zároveň žádoucí vesmírnému celku“: V originále slovní hra s výrazy symferon (prospěšné, žádoucí) – ho ferei (co s sebou přináší, co vyžaduje).

– „žízeň po knihách zapuď“: Neboť odvádí od zpytování našeho nitra a nepřispívá k blaženosti ve stoickém smyslu.

(4) Vzpomeň si, jak dlouho jsi otálel s těmito úvahami a kolikrát jsi dostal od bohů lhůtu, a neužil jsi jí! Musíš si už konečně uvědomit, jakého světového celku jsi částí a jakého světovládce jsi výronem; a že máš vymezenou lhůtu! Jestli ji neužiješ k vyjasnění své duše, pomine, jako i ty pomineš, a už se nikdy nevrátí.4

4. „jakého světovládce jsi výron“: Stoikové si představují boha shodně s Aristotelem jako činnou, tvořivou prasílu, jako formující vesmírný rozum, který však není od hmoty odloučen, jak učil Aristotelés, nýbrž jako nejjemnější oheň ji prostupuje, oživuje a řídí. Jsou tedy panteisté: hmota je trpná, bůh činná složka téže prapodstaty, svět je boží tělo, bůh světová duše. Individuální rozumná duše je část (výron) božské duše světové.

(5) Každou chvíli dbej usilovně toho, abys konal svůj úkol jako Říman a jako muž se svědomitou a nestrojenou opravdovostí, s vřelou láskou k bližním, nezávisle a spravedlivě a aby ses nadobro vyprostil z myšlení na všechno ostatní. A jistě se vyprostíš, budeš-li podnikat každé dílo tak, jako by bylo poslední v tvém životě, cílevědomě a bez zarytého odporu k příkazům rozumu, bez pokrytectví a bez reptání na osud ti určený. Vidíš, jak málo věcí stačí si osvojit, aby tvůj život plynul šťastně a bohulibě! Zajisté ani bohové nebudou nic více požadovat od toho, kdo šetří těchto zásad.

(6) Jen se snižuj, má duše, dále se snižuj; ale pak už nebudeš mít kdy, abys měla v úctě sebe, neboť jen jeden život má každý. A ten tvůj už je málem u konce, a ty pořád ještě nemáš úctu k sobě a raději skládáš své štěstí v duše jiných.5

5. Počáteční slova pronáší autor se zřejmým sarkasmem.

(7) Rozptyluje tě něco zvenčí? Nuže, dopřej si času, aby ses přiučil něčemu opravdu dobrému, a přestaň bloudit nazdařbůh! Ale musíš se vystříhat také jiného poblouzení: neboť zpozdile si vedou i ti, kteří se v životě lopotí do únavy, ale nemají před sebou cíl, k němuž by zamířili každou svou snahou a vůbec každou představou.

(8) Nesnadno lze najít člověka, který by byl nešťasten proto, že si nevšímá, co se děje v duši někoho jiného; kdo však nesleduje každé hnutí své vlastní duše, je nešťasten v každém případě.

(9) Stále musíš mít na mysli toto: jaká je přirozenost vesmírného celku a jaká je tvoje, v jakém vztahu je tato k oné a jaká asi je to část a jakého celku, a že ti tedy nikdo na světě nemůže bránit jednat a mluvit pokaždé v souhlasu s přírodou, jejíž jsi součástí.

(10) Theofrastos ve svém srovnávání lidských provinění, pokud je ovšem možné něco takového v širším smyslu srovnávat, správně filozoficky dovozuje, že těžší jsou přečiny spáchané z popudu chtíčů než z hněvu: neboť rozhněvaný se odvrací od příkazů rozumu s pocitem jakési lítosti tajné sklíčenosti, kdežto člověk chybující z popudu chtíčů se dává přemoci pocitem libosti a projevuje tudíž ve svých poklescích větší míru nekázně a slabosti. Správně tedy z toho vyvodil Theofrastos případný filozofický závěr, že trestuhodnější je přečin spáchaný z libosti než z lítosti. Vůbec pak rozhněvaný se spíše podobá člověku, který byl napřed bezprávím dotčen a lítostí k hněvu donucen, naproti tomu druhý se odhodlává k bezpráví ze své vůle, neboť se dává strhnout k lecjakému skutku svými chtíči.6

6. Stoická etika vlastně nepřipouštěla srovnávání nebo odstupňování lidských provinění, neboť z jejího hlediska jsou všechny hříchy bez rozdílu stejné, poněvadž se všechny stejně příčí rozumu. Ovšem pozdější stoá ze svých rigorózních požadavků leccos slevila i v této věci. Theofrastos, filozof a žák Aristotelův. Už Aristotelés odvozoval všechny afekty (pathé) z dvojího zdroje: z nezřízené touhy po domnělém dobru a z odporu k domnělému zlu; první pokládal za trestuhodnější.

(11) Jednej, mluv a mysli ustavičně tak, jako by ses už měl rozloučit se životem! Jestliže bohové jsou, pak odchod z tohoto světa není pranic hrozného, neboť v žádné zlo tě jistě neuvrhnou; jestli nejsou nebo se o lidské věci nestarají, pročpak dále žít ve světě bez bohů a bez prozřetelnosti? Ale bohové jsou, o lidské věci se starají a vložili naprosto v moc člověka, aby neupadl v opravdové zlo; a kdyby bylo snad ještě nějaké jiné zlo, také by se byli postarali, aby bylo v moci každého člověka v ně neupadnout. Co však nečiní horším člověka samého, jak by mohlo učinit horším jeho život? Vesmírná příroda byla by to přece nepřehlédla ani z nevědomosti, ani z vědomé nemohoucnosti něco takového zamezit nebo napravit, ani z nedostatku schopnosti nebo dovednosti by se byla nedopustila tak povážlivého omylu, aby se dobra i zla dostávalo stejně lidem dobrým jako zlým bez rozdílu. A právě smrt i život, sláva i ponížení, bolest i rozkoš, bohatství i chudoba – to všechno bývá stejně údělem dobrých jako zlých, neboť to není ani krásné, ani ošklivé; tedy ani dobro, ani zlo.7

7. „bohové se o lidské věci starají“: Rovněž stoik Epiktétos je přesvědčen, že „bohové jsou a veškerenstvem dobře a spravedlivě vládnou; všechno je zařízeno rozumem nejlepším.“ – Vůbec pak byl stoicismus náboženské povahy: zavrhoval sice náboženskou pověru i náboženský materialismus (kult obrazů, hmotné oběti a báje o bozích), ale přitom usilovně lpěl na konzervativní víře ve staré bohy a v jejich péči o lidstvo, na rozdíl od epikureismu, který ji nadobro popřel.

– „aby neupadl v opravdové zlo“: Neboť jediné zlo je stoikům špatnost, právě jako jediné dobro je ctnost; obojí pak má člověk naprosto ve své moci, poněvadž má ve své moci i své představy, myšlenky, city a žádosti, tj. své celé myšlení a svou vůli. Ideál, který nepočítal s přirozenou lidskou slabostí.

– „tedy ani dobro, ani zlo“: Pojem dobra stoikové zužují na dobro mravní: jediné dobro je ctnost, jediné zlo je špatnost; všechna ostatní »dobra« a »zla« (život – smrt, zdraví – nemoc, blahobyt – chudoba, svoboda – otroctví, sláva – ponížení apod.) jsou z mravního stanoviska věci lhostejné (adiafora), tj. ani dobro, ani zlo, jsou to vesměs věci vnější, které nejsou v naší moci, neboť nás potkávají nezávisle na našem myšlení i vůli. Vnějších (mravně lhostejných) věcí nemáme vůbec dbát, máme je rozumem jen správně oceňovat, abychom si uvědomili, že na nich nezávisí ani naše štěstí, ani duševní klid; máme je prostě přijímat, jak jsou a jak se z vůle přírody dějí. „Nežádej, aby se věci dály tak, jak chceš, nýbrž chtěj věci tak, jak se dějí, a budeš spokojen,“ doporučuje Epiktétos.

(12) Jak rychle všechno zaniká: ve světě lidé, ve věčnosti povědomí o nich! Také všechno, co je smyslům přístupné, a zejména to, co rozkoší vábí či bolestí odstrašuje nebo se v zaslepenosti velebí – jak je to vše bezcenné, malicherné, poskvrněné, jak pomíjivé a mrtvé, o tom rozjímat přísluší naší rozumové schopnosti. Kdo jsou oni, jichž vratké soudy a hlasy udělují slávu? Co je to zemřít? Přihlédneme-li k věci samé o sobě a odloučíme-li od ní rozumovým rozborem všechny domysly obraznosti, pak nebudeme pokládat smrt za nic jiného než za úkon přírody: bojí-li se však někdo úkonu přírody, je dětina. Ale smrt je nejen úkon přírody, nýbrž přírodě dokonce prospívá. – Také o tom třeba rozjímat, jak se člověk dostává do styku s bohem, kterou částí své bytosti, a jak si potom vede tato jeho část.

(13) Není většího ubožáka, než je člověk, který podle slov Pindarových »zkoumá hlubiny zemské« a usiluje vypátrat, co se asi děje v duších jeho bližních, aniž tuší, že by stačilo, kdyby se zabýval jen božstvem ve svém nitru a jemu opravdově sloužil. Záleží pak tato služba v tom, aby je ochránil před skvrnou náruživostí, před těkáním bez cíle a reptáním na kterýkoli skutek bohů i lidí; neboť všechny božské činy si zaslouží úctu pro dokonalost bohů a všechny činy lidské mají nám být milé pro naše spříznění s lidmi, ba leckdy si zaslouží jistou měrou i politování pro lidskou neznalost opravdového dobra a zla, což je nemenší vada než neschopnost rozeznávat bílé od černého.8

8. „jen božstvem ve svém nitru“: To je právě ona vůdčí část lidské duše, hégemonikon, kterou člověk, zóon logikon, souvisí se světovým rozumem; ona je »daimón« v člověku, který ho má vést životem.

(14) I kdybys měl být živ tři tisíce let a třebas i desetkrát tolik, buď přesto pamětliv toho, že nikdo neztrácí jiný život než ten, který právě žije, a že jiný život nežije než ten, který ztrácí. Vyjde tedy nejdelší život najedno s nejkratším; neboť přítomnost je všem stejná a ztracená nám nenáleží, a tak se jeví to, co ztrácíme, jenom jako okamžik. Vždyť nikdo přece nemůže pozbýt ani minulosti, ani budoucnosti, neboť jak by ho kdo mohl připravit o to, co nemá? Je tedy potřebí stále mít na paměti toto dvojí: zaprvé, že veškeré dění je od věčnosti stejnotvárné a v určitých obdobích se opakuje a že je tedy lhostejné, zdali pozoruješ tytéž věci sto či dvě stě let či celou věčnost, a zadruhé, že i nejdéle žijící i nejdříve umírající ztrácí stejné, neboť je to právě jen přítomnost, jíž může pozbýt, vždyť přece má jenom ji, a co nemá, to nemůže ztratit.9

9. „veškeré dění je od věčnosti stejnotvářné“: Stoikové hlásali determinismus světového dění: všechny změny ve světě se dějí podle zákona nezměnitelné nutnosti. Týkají se ovšem jen individuí, neboť rody a druhy zůstávají a trvají. Proto se v životě nepřihází nic nového, nic neslýchaného, i když sledujeme jeho dění sebedéle; všude se setkáváme jen se známým a všedním, všechno se ve světě opakuje a vrací, je tedy stejnotvářné. Nelze tu nevzpomenout Nietzschova učení o věčném návratu věcí.

(15) Všechno záleží na představách. To zřejmě plyne z výroku kynika Monima, a zřejmá je i cena toho výroku, jestliže se z něho vybere pravé jádro.10

10. „Všechno záleží na představách“: Výrok kynického filozofa Monima ze Syrákús, jenž se přikláněl k skeptikům, kteří prohlašovali každý poznatek za holé zdání. Marcus přijímá ono tvrzení s tím omezením, že naše představy, tj. soudy o věcech, mají nepopiratelný vliv na životní blaženost. „Neznepokojují lidi věci, nýbrž soudy o věcech. Kdykoliv narážíme na překážky nebo se znepokojujeme nebo upadáme v zármutek, nikdy neviňme jiného než sebe samy, tj. svůj vlastní soud,“ uvažuje Epiktétos.

(16) Nejvíce se lidská duše snižuje, kdykoli se svou vlastní vinou stává hlízou a takřka vředem vesmíru; neboť nespokojenost s kteroukoli životní událostí je odpadlictví od přírody, v jejíž oblasti jsou zahrnuty přirozenosti všech ostatních bytostí. Zadruhé se duše snižuje, kdykoli se s nelibostí odvrací od někoho z lidí nebo se dokonce obrací proti němu s úmyslem mu uškodit, jak to dělávají duše rozhněvaných. Zatřetí se snižuje, jestliže se dává přemoci rozkoší nebo bolestí. Začtvrté, jestliže se přetvařuje a jedná nebo mluví pokrytecky a proti pravdě. A zapáté, jestliže své skutky a snahy nezaměřuje k určitému cíli, nýbrž jedná nazdařbůh a nedůsledně, ačkoli se přece i nejnepatrnější věci mají dít se zřetelem k cíli. Konečný pak cíl rozumných bytostí jest podřídit se rozumu a řádu státu s nejctihodnější ústavou.11

11. „je odpadlictví od přírody“: V textu opět slovní hra s příbuznými výrazy apostasis (odpadnutí) – apostéma (hlíza).

– „státu s nejctihodnější ústavou“: Státem je stoikům vesmír, kosmos, kterým vesmírný rozum proniká. Stoikové neuznávali státy politicky a národnostně rozrůzněné: všichni lidé jsou občané (polítai) jednoho a téhož státu – světového; jsou »světoobčané« (stoický kosmopolitismus). A tak už dávno před křesťanstvím vyslovil stoicismus ideu sbratření lidí, když k ní dospěl po jiných cestách svým panteismem.

(17) Trvání lidského života je bod, jeho podstata – neustálé proudění, smyslové vnímání je kalné, složení celého těla náchylné k rozkladu, duše – čarovný kruh, náš osud – záhada, naše pověst – plod libovůle. Úhrnem řečeno: všechno, co se vztahuje k tělu, je proud změn, a co se vztahuje k duši, sen a dým, život je boj a putování cizinou a posmrtná sláva – zapomínání. Co nás tu tedy může bezpečně vést? Jedno jediné – filozofie. A její příkaz je, abychom božstvo ve svém nitru chránili před zneuctěním a úhonou a dopomáhali mu k vítězství nad rozkoší i bolestí, abychom nic neudělali nazdařbůh, nic podvodně ani pokrytecky a abychom byli nezávislí na činnosti nebo nečinnosti kohokoli jiného; abychom se ochotně podrobovali všem událostem i údělům s přesvědčením, že k nám přicházejí odtamtud, odkud jsme přišli my sami, a konečně abychom očekávali smrt s odevzdanou myslí jako přirozené rozloučení prvků, z nichž se každé stvoření skládá. Není-li však pro prvky samé nic hrozného v tom, že se každý z nich ustavičně přeměňuje v jiný, proč by se kdo děsil přeměny a rozkladu všech dohromady? Vždyť se to děje ve shodě s přírodou; a co se děje ve shodě s přírodou, není zlo.12

12. „duše – čarovný kruh“: Řecké rhombos beru obrazně v původním významu slova – čarovný kotouč, kterého užívaly čarodějky k magickým účelům; kruhem se jednosměrně otáčelo za odříkávání tajemných formulí. Willamowitz přijímá slovo rhombos ve smyslu »zvuk proudícího vzduchu«(?).

– „naše pověst – plod libovůle“: Zevrubněji v aforismu IV 3: Všimni si dutého zvuku pochvaly, vrtkavosti a nesoudnosti těch svých tzv. velebitelů!

– „všechno... je proud změn“: Řečeno ze stanoviska starého filozofa Hérakleita (v 6. stol. př. n. l.), jehož nauku o »neustálém toku« všeho jsoucna i dění stoikové přijali.

– „život je... putování cizinou“: Řečeno z hlediska Pýthagorova učení o stěhování duší z těla do těla. Také Pýthagorovi je život vlastně putováním.

– Carnuntum, město a pevnost v Pannonii na Dunaji s širokým rozhledem po Moravském poli až k Nízkým Karpatům (dn. Deutsch-Altenburg u Vídně) – bod strategicky důležitý pro hájení dunajské linie a za války s Markomany trvalé sídlo císaře Marka.

Psáno v Carnuntu

Kniha třetí

(1) Je třeba mít na mysli nejenom to, že se život každým dnem krátí a že se jeho zbytek zmenšuje, ale je potřebí se zamyslet i nad tím, že i kdyby byl člověk déle živ, je přece jen nejisté, zdali potom i nadále jeho rozum stejnou měrou stačí na chápání všeho dění a na uvažování, které směřuje k poznání věcí božských i lidských. Neboť začne-li člověk na duchu tupět, pak sice ještě nepřestává jeho dýchání, trávení, vytváření představ, funkce jeho pudů a podobná činnost, avšak už předtím v něm uhasíná schopnost sebe sama ovládat, každou povinnost si ve všech bodech uvědomovat, všechny jevy náležitě rozebírat a rozjímat zejména o tom, zdali už je načase ze světa odejít, a o jiných podobných věcech, které vyžadují dokonale vytříbenou soudnost. Je třeba si tedy pospíšit nejen proto, že jsme každou chvílí k smrti blíž, ale také proto, že schopnost sledovat a chápat všechno dění utuchá už dříve.1

1. „zdali už je načase ze světa odejít“: Stoikové hlásali, že člověk má nejen právo, nýbrž někdy i povinnost projevit svou nezávislost na vnějších věcech, a tedy i životních okolnostech dobrovolným odchodem ze světa, sebevraždou. Toho práva má užít, jestliže úvahou dospěje k přesvědčení, že z obou věcí mravně lhostejných, jako je život a smrt, mu přestal být život věcí žádoucí a stal se zavržitelnou, to je lidské přirozenosti nepřiměřenou. Sebevraždu z nerozvážnosti nebo malomyslnosti stoikové zavrhovali.

(2) Povšimnutí zasluhuje také to, že i průvodní jevy přírodního dění mívají zvláštní zajímavý půvab. Tak například: Jestliže se peče chléb, leckteré jeho části popraskají, a právě tyto pukliny, které jsou do jisté míry proti pekařovu záměru, vypadají jaksi hezky a budí zvláštním způsobem chuť k jídlu. Také fíky, když jsou nejzralejší, praskají. Přezrálým olivám dodává zvláštní krásy právě to, že nemají daleko k hnilobě. Také klasy sklánějící se k zemi, svraštělé obočí lva, pěna vytékající kancům z tlamy a mnohé jiné úkazy mají daleko do krásy, jestliže pozorujeme každý z nich sám o sobě, přesto však, poněvadž provázejí přírodní dění, přispívají k jeho ladnosti a mívají svůj půvab, takže oku vnímavému a schopnému hlubšího porozumění pro dění ve vesmírném celku jistě se bude zdát téměř každý i z těchto průvodních jevů v celkovém uspořádání čímsi osobitě hezkým. Takový pozorovatel se zadívá se stejným zalíbením na skutečný chřtán šelmy jako na jeho zpodobení malířem nebo sochařem a svým pronikavým okem vystopuje zrovna tak půvab zralosti u stařeny a starce jako kouzlo mládí u dětí. Mnohé takové příklady se ovšem nebudou zdát přesvědčivé každému, nýbrž jen tomu, kdo má ryze důvěrné vztahy k přírodě a k jejím dílům.

(3) Hippokratés vyléčil mnoho nemocí, a sám se pak rozstonal a zemřel. Chaldejové mnoha lidem předpověděli smrt, a potom svému osudu také neušli. Alexandr, Pompeius a Gaius Caesar tolikrát vyvrátili ze základu celá města a v bitevních řadách pobili myriády jezdců i pěších, a konečně se také sami rozloučili s životem. Hérakleitos, když se tolik nahloubal o zániku vesmíru ohněm, zemřel vodnatelností, po celém těle natřen hnojem. Démokrita zahubily vši, Sókrata jiné vši. Proč tohle všechno? Vstoupils na loď, plul jsi a přistáls: vystup! Bude-li to v nový život, pak ani ten nebude bez bohů; pakli ve smyslovou necitnost, skončí se tvé strasti i slasti a tvé sloužení nádobě nekonečně horší, to je oné části tvé bytosti, která se podrobuje té vyšší: a ta vyšší je – božský rozum v tobě, ona pak – zemitý a krvavý kal.2

2. Hippokratés, věhlasný lékař z ostrova Kóu v 5. stol. př. n. l.

– Chaldejové, babylónští kněží a pověstní astrologové.

– Hérakleitos z Efesu, s jehož fyzikou stoikové převzali i dogma o všesvětové konflagraci, prohlašoval »praoheň« za světovou pralátku.

– „Sókrata (zahubily) jiné vši“: tj. nespravedliví žalobci, kteří byli původci jeho odsouzení na smrt.

– „Bude-li to v nový život“: Víra v posmrtný život individuální lidské duše byla těžko slučitelná se stoickou naukou, že jednotlivé bytosti se odlučují k vlastní existenci z božské prapodstaty a opět se v ni vracejí. Ani Marcus, ani Epiktétos se v této věci nevyslovují dost určitě. Srv. aforismus IV 21 a XII 5.

(4) Neutrácej zbytek svého života přemýšlením o jiných, jestliže to nemá vztah k něčemu obecně prospěšnému (tím se jen připravuješ o možnost jiné činnosti): tedy všelijakým hloubáním o tom, co ten nebo onen dělá a proč asi, co mluví a o čem přemýšlí a co asi má za lubem, a o jiných takových věcech, které způsobují, že se uchyluješ od sledování své vlastní vůdčí části. Dlužno tedy vyloučit z řady našich představ i všechno libovolné a jalové, jmenovitě pak všetečnost a zlomyslnost, a je potřebí si uvyknout jen takovému přemýšlení, abys na otázku zčistajasna danou:

»Nač teď myslíš?« mohl neprodleně a upřímně odpovědět: »Na to a na to«, tak aby z toho bylo ihned patrno, že veškeré tvé myšlení je prosté, přátelské a hodné společenského tvora, který se zdržuje pomyšlení na rozkoše a požitky vůbec a právě tak i řevnivosti, závisti, podezíravosti i jiného podobného, nad čím by ses musel rdít, kdyby ses doznával, že ses právě tím v duchu obíral.

Vždyť takový člověk, který ani chvíli neotálí s tím, aby se už přiřadil k nejlepším, se stává jakýmsi knězem a služebníkem bohů právě svým důvěrným stykem s božstvem, které sídlí v jeho nitru. Toto pak uzpůsobuje člověka, aby žil neposkvrněn chtíči, nezraněn jakoukoli strastí, nezdeptán jakoukoli potupou, odolný vůči každé špatnosti, aby byl zápasníkem v největším zápase, ve vítězném boji s náruživostmi, aby byl hluboce prodchnut spravedlností, aby z celé své duše vítal všechny příhody i úděly a aby přespříliš nehloubal o řečích a skutcích a zámyslech jiných lidí, ledaže to bezpodmínečně žádá obecný prospěch. Neboť jedinou pobídkou k činnosti jsou mu jeho povinnosti a předmětem jeho ustavičných úvah je, jaký asi je jeho úděl v osnově vesmírného celku; tyto své povinnosti svědomitě plní, svůj úděl pak pokládá z přesvědčení za dobrý, neboť úděl jednomu každému určený je zároveň jeho »přínos«, zároveň i »příspěvek« vesmírnému celku.

Také má na paměti, že všechny rozumné bytosti jsou vespolek spřízněny a že je třeba ve smyslu lidské přirozenosti pečovat o všechny lidi, ale není třeba dbát mínění všech lidí, nýbrž jenom těch, kteří žijí ve shodě s přírodou; a pokud se týká lidí, kteří takto nežijí, tu má neustále na paměti, jak si asi vedou doma i mimo dům, ve dne i v noci, jací jsou a v jaké asi společnosti se poskvrňují. Proto nepřikládá ani chvále takových lidí nejmenší cenu, neboť jistě nejsou spokojeni ani sami se sebou.3

3. „neboť úděl jednomu každému určený“: Dvojicí slov »přínos« (= věno) – »příspěvek« jsem se pokusil aspoň částečně napodobit etymologizující záměry autorovy (synemferetai – synemferei).

– „jenom těch, kteří žijí ve shodě s přírodou“: Neboť ze stanoviska stoické etiky jsou jediní rozumní, a tedy také jediní ctnostní a jediní šťastní, kdežto všichni ostatní jsou nerozumní a blázni (stoické dogma: každý nerozumný je šílenec) a ubožáci.

(5) Nic nekonej neochotně ani sobecky, nic nerozvážně ani s nechutí! Nehal své myšlenky do pozlátka krasořečnictví, nebuď rozvláčný ani všetečný! A mimoto ať ono božstvo v tobě je vůdcem bytosti silné, důstojné a společenské, pravého Římana a vladaře, který se postavil na stanoviště, na němž poslušně, aniž se musel dokládat přísahou nebo svědectvím kohokoli, očekává povel k odchodu ze života. A hleď si osvojit jasnou mysl a nezávislost jak na pomoci vnější, tak i na onom klidu, který by ti mohli zajistit jiní. Zkrátka: stůj sám zpříma, nikoli zpřimován!

(6) Nalézáš-li v lidském životě něco lepšího, než je spravedlnost, pravda, uměřenost a mužnost a vůbec než je stav duše, která je spokojena sama se sebou (což tě uzpůsobuje k činům podle správného rozumu) a spokojena i s údělem osudu, pokud se co přihází mimo lidskou vůli – vidíš-li tedy něco lepšího než toto, pak se celým srdcem k tomu obrať a objeveného nejlepšího užívej! Pakli se ti nic nejeví lepším, nežli je právě božstvo, které sídlí v tobě, které si podrobilo své vlastní chtíče, které bedlivě zkoumá každou představu, které se vyprostilo, jak tomu říkal Sókratés, ze »svodů smyslů« a sebe podřídilo bohům a pečlivě se stará o lidi – jestli všechno ostatní shledáváš méně významným a méně cenným nežli toto, ničemu jinému ve svém srdci nevykazuj místo! Neboť jakmile se přikloníš k něčemu jinému a sejdeš ze své cesty, pak už si nedokážeš tak neúchylně, nadevše jiné cenit ono vlastní dobro, které ti opravdu náleží.

S tímto dobrem, které se zakládá na rozumu a společenském cítění, se naprosto nesmí srovnávat cokoli jinorodého, jako například chvála davu, vysoké hodnosti, bohatství nebo smyslné požitky. Neboť toto všechno, i když ti jenom nakrátko zalahodí, rázem tě přemůže a s sebou strhne. Ty však, pravím, upřímně a svobodně si zvol to lepší a toho se přidržuj! Lepší pak je to, co je prospěšné. A je-li ti to prospěšné jako bytosti rozumné, dbej toho; jestli jen jako živočichu, vyslov se o tom a svou soudnost chraň před zaslepením, aby tvé rozhodnutí bylo neoblomné!4

4. „uměřenost“: Řecká sófrosyné = rozvaha, sebekázeň, kterou stoikové definují jako znalost toho, co si dlužno volit a čemu se vyhýbat.

– „bohatství nebo smyslné požitky“: Neboť toto a všechno podobné jsou vnější věci, zdánlivá dobra.

(7) Za prospěšné nikdy neuznávej to, co by tě mohlo někdy přimět zrušit věrnost, zpronevěřit se cti, zanevřít na někoho, podezírat ho či proklínat, přetvařovat se nebo se roztoužit po něčem, co má zapotřebí stěn a záclon! Kdo dá přednost rozumu, svému to božstvu, a posvátné službě jeho vznešenosti, nebude hrát tragédii, nebude naříkat, nebude toužit ani po samotě, ani po hlučné společnosti, a – což je nejdůležitější – nebude ani na životě lpět, ani z něho utíkat a vůbec mu nebude záležet na tom, zdali jeho duše bude v těle uzavřena na delší či kratší dobu. Neboť i kdyby se měl rozloučit s životem třebas ihned, odejde tak poslušně, jako kdyby měl vykonat kteroukoli jinou věc, kterou je možno provést čestně a řádně; a jenom toho se bude po celý život vystříhat, aby svou duši nevydával napospas změnám, jaké nesluší bytosti rozumné a společenské.

(8) V duši člověka ukázněného a dokonale očištěného se nenajde nic hnisavého, nic potřísněného ani pod povrchem zkaženého. A osud nepřerušuje jeho život před ukončením, jak by se mohlo říci o tragickém herci, kdyby odcházel z jeviště, ještě než svou úlohu v dramatu skončil a dohrál. Také v něm není pranic otrockého, nic líčeného, nic závislého ani nedružného, nic nesamostatného ani potměšilého.

(9) Važ si daru své soudnosti: ona je schopna zaručit, aby ve tvé vůdčí části už dále nevznikaly soudy, které by se nesrovnávaly s přirozeným určením rozumné bytosti. Toto přikazuje uvážlivost a příchylnost k lidem i odevzdanost do vůle bohů.

(10) Přidržuj se tedy jen těchto několika zásad a všemu ostatnímu dej výhost! Také měj na paměti ještě to, že každý prožívá jen přítomnost – tento okamžik: všechny ostatní chvíle jsou dílem prožity, dílem v neznámu. Nepatrná je tedy doba, kterou každý žije, nepatrný je koutek země, kde žije, nepatrná je i sebedelší posmrtná sláva šířená pouhou posloupností lidiček, kteří co nevidět také zemřou a kteří neznají ani sebe samé, natož někoho dávno a dávno zemřelého.

(11) K řečeným zásadám budiž připojena ještě jedna: o každé věci, která právě zasahuje do tvých představ, si utvoř přesný pojem neboli obraz, abys ji viděl, jaká je ve skutečnosti svou podstatou, obnažená, jako celek i ve svých součástech, a aby sis dovedl pravým jménem označit jak ji, tak i jednotlivé části, z nichž se skládá a v něž se opět rozpadne. Neboť nic nepřispívá k duševnímu zušlechtění takovou měrou, jako když dovedeš metodicky správně zkoumat každou věc, která tě v životě potkává, a pokaždé na ni nazírat tak, že ti ihned vysvitne, jakému vesmírnému celku a jaký asi užitek ta věc přináší, jakou má cenu vzhledem k veškerenstvu a jakou vzhledem k jednotlivci, pokud je občanem nejvyššího státu, k němuž ostatní státy jsou v poměru jednotlivých domů k městu. Ptej se tedy: Kterápak je to věc, jež mi teď vnuká představu, z jakých částí se skládá, jak dlouhého trvání je svou přirozeností schopna a kterou ctnost mám vzhledem k ní osvědčit, například mírnost, mužnost, pravdomluvnost, věrnost, prostotu, soběstačnost nebo některou jinou?

A proto si při každé jednotlivosti říkej: tohle přichází od boha; ono opět vzniká nepřetržitou, samým osudem zosnovanou spojitostí jednotlivých příčin, či jejich náhodným sběhem; onoho se mi zase dostává od mého soukmenovce, příbuzného či druha, který ovšem neví, co je ve smyslu jeho lidské přirozenosti. Já však to vím, a proto s ním zacházím podle přirozeného zákona společenskosti laskavě a spravedlivě, ale zároveň mám na zřeteli pravou cenu věcí vnějších.5

5. „zároveň mám na zřeteli pravou cenu věcí vnějších“: Původní stoicismus znal jen jediné absolutní dobro (ctnost) a jediné absolutní zlo (špatnost); všechno ostatní je mu mravně lhostejné, tj. ani dobré, ani zlé. Ale životní praxe si brzy vynutila zmírnění těchto rigorózních požadavků. Proto pozdější stoá přiznávala vnějším věcem alespoň poměrnou cenu a dělila je na »žádoucí«, tj. takové, které jsou přiměřené živočišné stránce lidské přirozenosti (zdraví, blahobyt, svoboda), a na »nežádoucí«, tj. ony, které naší přirozenosti neodpovídají (nemoc, chudoba, otroctví).

(12) Konáš-li svou denní povinnost podle příkazů správného rozumu – horlivě, neoblomně, v dobré vůli a nikdy jen jako něco vedlejšího –, a uchováváš-li ono své božstvo v ryzí čistotě, jako bys je měl vrátit už teď, slučuješ-li to obojí, aniž co dále očekáváš nebo se čeho bojíš, nýbrž setrváváš na konání přítomné povinnosti ve shodě s přírodou a na statečné pravdivosti v každém slově i výroku, pak budeš v životě šťasten. A vůbec nikdo tomu nemůže zabránit.

(13) Jako lékaři mají vždycky po ruce své nástroje a nože k bezodkladným zákrokům, právě tak i ty měj pohotově své zásady, abys chápal věci božské i lidské a abys činil všechno, i to nejnepatrnější, tak jako člověk pamětlivý vzájemné souvislosti jich obou. Neboť nic lidského zdárně nevykonáš bez současného zřetele k božskému, a ani naopak.6

6. „Neboť nic lidského zdárně nevykonáš“: Lidské je to, co je ve shodě s příkazy rozumu, tedy mravně dobré. Autor zápisků často zdůrazňuje nerozlučnou souvislost mravnosti se zbožností: nikomu nelze jednat mravně, jestliže současně nejedná i zbožně, jako i naopak zbožnost je nemyslitelná bez mravnosti. Také Kantovi jsou mravnost a zbožnost v nedílné spojitosti a v neustálém styku.

(14) Netěkej bez cíle! Nebo se už nedostaneš ke čtení vlastních zápisků ani dějin starých Římanů a Řeků ani svých výpisků z jejich děl, které sis nechával na dny svého stáří. Pospíchej tedy k cíli, dej výhost planým nadějím a pomáhej sám sobě, jestliže o sebe dbáš, pokud je ještě čas!

(15) Lidé nevědí, co všechno znamenají slova krást, sít, kupovat, odpočívat, znát svou povinnost; to totiž nelze vnímat očima, nýbrž jakýmsi jiným zrakem.

(16) Tělo, duše, rozum: tělu náležejí smysly, duši pudy, rozumu zásady. Vnímat a vytvářet si představy dovedou také zvířata, zmítat se pudy jako loutka dovedou i šelmy a chlípníci, ba i Falaridové a Neronové; řídit se rozumem v činech zdánlivé povinnosti dovedou i neznabozi i vlastizrádci i hříšníci při zavřených dveřích. Je-li tedy to ostatní jmenovaným tvorům společné, pak jako zvláštní znak dobrého člověka zbývá to, že všechny příhody i úděly osudu vítá a rád přijímá, že božstvo, které sídlí v jeho srdci, neposkvrňuje a neuvádí změtí představ do zmatku, nýbrž si je uchovává vlídné, a to tím, že boha řádně poslouchá, nic nemluví proti pravdě a nic nečiní proti spravedlnosti. A i kdyby mu nikdo z lidí nevěřil, že žije prostě, čestně a radostně, přesto se na nikoho nehněvá a nedá se odvrátit od cesty, která vede k cíli života, k němuž má dospět s čistým srdcem, klidný, poslušný a ochotně smířen se svým životním údělem.7

7. Falaris, ukrutný tyran v Agrigentu, který své oběti upaloval v kovovém býku.

– „řídit se rozumem v činech zdánlivé povinnosti“: I nejhorší lidé se svým způsobem spravují rozumem, tj. užívají ho k činům, které podle jejich, ovšemže nesprávných, představ (o dobru a zlu) jsou jejich povinností.

Kniha čtvrtá

(1) Vede-li si vládnoucí část v nás přirozeně, pak se chová k životním příhodám tak, že se dané možnosti vždycky snadno přizpůsobuje. Nedává se totiž zaujmout pro žádný určitý předmět činnosti, nýbrž spěje za svými vyššími cíli podmínečně; to pak, co se jí staví v cestu, si přetvořuje v látku, právě tak jako oheň, když se zmocňuje předmětů do něho padajících; nějaký slabý plamínek by se jimi udusil, ale sálající oheň si rázem přivlastní to, co se mu řítí do cesty, stráví to a právě tím se rozhoří ještě více.1

1. „že se dané možnosti... přizpůsobuje“: Stoikové, v rozporu se svou naukou o determinismu světového dění, se pokoušeli zachránit svobodu lidské vůle, nezbytný předpoklad etiky. Názorně to vyjadřovali přirovnáním člověka ke psu, který je zapřažen k vozíku: jestliže běží řádně, necítí nesvobodu a závislost, a jde tedy dobrovolně; pakli se pohybu vozíku přizpůsobit nechce, jde nedobrovolně nebo je i vlečen. (Volentem fata ducunt, nolentem trahunt, výrok stoika Kleantha v podání Senekově.) Záleží tedy na tom, zdali se člověk podrobuje vesmírnému řádu ze své vůle, či nedobrovolně.

– „spěje za svými vyššími cíli podmínečně“: K skutkům, pokud naprosto nejsou v naší moci, se musíme odhodlávat jen podmínečně (

meth’ hypexaireseós = s výhradou), tj. podle okolností, a případných překážek našich záměrů máme užívat za »látku« k osvědčení nějaké vhodné ctnosti. Vůbec pak je stoikům vždycky rozhodující úmysl, nikoli čin sám, neboť ten je také jedna z věcí vnějších.

(2) Žádné dílo nekonej nazdařbůh a ne jinak než podle zásad dokonalého umění!2

2. „podle zásad dokonalého umění“: Život je jako hostina, na kterou jsme pozváni, nebo jako divadelní představení; každý jednotlivec se tu má chovat jako umělec. „Pamatuj, že jsi hercem v představení, jakékoli básník vyvolí... Chce-li, abys představoval žebráka, ať i toho hraješ přirozeně,“ nabádá Epiktétos.

(3) Lidé si hledají místa, kam by se uchýlili: venkov, přímoří, hory. Však i ty nezřídka zatoužíš po něčem takovém. Ale to všechno je svrchovaně zpozdilé, neboť v kteroukoli chvíli se ti zachce, můžeš se uchýlit v sebe sama. Vždyť nikde nemá člověk klidnějšího ani nerušenějšího útulku než ve své vlastní duši, zejména ten, kdo má v sobě takové hodnoty, že stačí do nich nahlédnout, a ihned se ocitá v dokonalé pohodě; tato pohoda pak podle mého soudu není nic jiného než pocit mravní spořádanosti.

A proto si neustále dopřávej tohoto útulku a zotavuj se; krátké a prosté ať jsou zásady, které jen ti zatanou na mysli, stačí, aby každé tvé roztrpčení spláchly a tebe provázely smířeného s tím, k čemu se vracíš. Načpak jsi vlastně roztrpčen? Snad na lidskou špatnost? Pak se tedy zamysli nad zásadou, že rozumné bytosti jsou zde kvůli sobě navzájem, že snášenlivost je dílem spravedlnosti a že lidé chybují neúmyslně, a také nad tím, kolik už lidí navzájem znepřátelených, k sobě podezíravých a nenávistných se střetlo, kleslo v hrob a obrátilo se v prach, a už konečně se uklidni! Či tě roztrpčuje tvůj úděl ve vesmírném celku? Pak si v paměti obnov tuto dvojí možnost: buď je prozřetelnost, nebo jen vír atomů, a vzpomeň si na důkazy o tom, že vesmír je vlastně stát. Či tě stále ještě zneklidňují stavy tvé tělesnosti? Pak se tedy rozpomeň, že myslící duch, jakmile se jednou uzavře v sebe a uvědomí si svou vlastní sílu, naprosto se nesměšuje ani s mírnými, ani s prudkými vzruchy živočišné duše, a pak na všechny zásady, které jsi kdy slyšel o bolesti a rozkoši a kterým jsi dal zapravdu! Či se snad budeš znepokojovat směšnou touhou po slávě? Pak si tedy všimni, jak rychle se na všechno zapomíná, nahlédni do propasti času bez začátku a bez konce, všimni si dutého zvuku pochvaly, vrtkavosti a nesoudnosti těch svých takzvaných velebitelů a těsného prostoru, na nějž je omezena všechna sláva! Neboť celá země je bod, a jak malinkým jejím koutkem je místo tvého dočasného pobytu! A jak málo je v něm těch, kteří tě budou zahrnovat chválou, a jací asi jsou to lidé!

Napříště tedy nezapomínej se uchylovat v tento svůj malý »stateček« a především se nerozptyluj a po ničem neprahni, nýbrž buď svobodný a dívej se na věci jako muž, jako člověk, jako občan, jako smrtelný tvor! Z těch pak zásad, k nimž budeš přihlížet, měj zejména pohotově tyto dvě: zaprvé, že věci se nedotýkají duše, nýbrž trvají mimo ni v nehybném klidu, a že každé tvé znepokojení vyvěrá toliko z představy v tobě; zadruhé, že všechno to, co tu vidíš, se co nevidět přemění a pak už nebude; a kolik všelijakých přeměn jsi už sám zažil, měj stále na mysli! Vesmír – přeměna; život – představa.3

3. „nezřídka zatoužíš po něčem takovém“: Marcus, který tehdy trvale dlel ve vojenském táboře na Dunaji, kolikrát asi zatoužil po svých rozkošných letoviskách v etruském Alsiu a v Albských horách v Latiu.

(4) Je-li nám společná schopnost myšlení, pak i rozum, jímž jsme schopni rozumně myslet, je nám společný; je-li tomu tak, pak také rozum, který nám přikazuje co činit a co nikoliv, je nám společný; je-li tomu tak, pak je nám společný i zákon; je-li tomu tak, jsme spoluobčané; je-li tomu tak, pak jsme podílníci nějaké ústavy; je-li tomu tak, pak je tedy vesmír vlastně stát. Neboť na které asi jiné společné ústavě by mohlo mít podíl veškeré lidské pokolení? A odtud, z tohoto společného státu, máme právě i svou schopnost myslivou, rozumovou a zákonodárnou. Či odkud jinud? Neboť jako to zemité mi bylo přiděleno z některých částí zemských a jako to kapalné z jiného zase prvku a jako můj živočišný dech a teplo a to, co je ve mně příbuzné ohni, pochází rovněž z nějakého zvláštního zdroje (neboť nic nevzniká z čirého ničeho, jako zase něco nepřechází v nic), právě tak i naše schopnost myšlení vyvěrá »odněkud«.4

4. „na které asi jiné společné ústavě“: Na žádné, neboť mimo vesmír není jiného jsoucna.

– „a jako můj živočišný dech“: O duši a jejích částech srov. pozn. k II 2. – Stoikové, vycházejíce z Hérakleitova učení, že neexistuje nic nehmotného, pojímají i duši materialisticky a také jí přikládají tělesnost, ovšem jemnější a plynnější než obyčejné hmotě; je povahy vzdušné a ohnivé. Také onu její část, kterou má člověk společnou s nerozumnými tvory, si představují jako vzdušnou, neviditelnou substanci – pneuma (vzduch, duch, dech, duše): je to princip veškerého animálního života i pohybu.

(5) Smrt je něco podobného jako zrození; tajemství přírody: sloučení prvků a jejich rozloučení, ale naprosto nic, zač by se kdo měl hanbit, neboť není v rozporu s přirozeností rozumného tvora ani se způsobem jeho vybavení.

(6) Že lidé takové a takové povahy jednají tak a tak, je přírodní nutnost. Kdo to nechce, ten jako by nechtěl to, aby fík měl šťávu. Konečně měj na paměti to, že co nevidět zemřete, ty i tvůj bližní, a že zakrátko z vás nezbude ani jméno!

(7) Zbav se své domněnky a zbavíš se pocitu škody. Zbav se pocitu škody a zbavíš se škody.5

5. Neboť všechno záleží na našich představách (II 15). Proto Epiktétos nabádá: „Nikdy o ničem neříkej »ztratil jsem«, »nýbrž vrátil jsem«. Zemřelo dítě? Bylo vráceno. Zemřela žena? Byla vrácena.“

(8) Co nečiní člověka horším, než je sám, to nečiní horším ani jeho život a nepoškozuje ho ani zevně, ani uvnitř.

(9) Příroda musí činit právě to a to: ve prospěch vesmírného celku

(10) Všechno, co se děje, děje se spravedlivě. Zevrubným pozorováním seznáš, že vskutku je tomu tak; nemyslím jen podle posloupnosti vesmírného dění, nýbrž podle spravedlnosti a jakoby řízením někoho, kdo každému uděluje přiměřeně. Pokračuj tedy v tomto pozorování a všechno, co činíš, čiň s tímto úmyslem: být dobrý, dobrý v pravém slova smyslu! A této zásady dbej ve všem, co činíš!6

6. „podle posloupnosti vesmírného dění“: O stoickém determinismu světového dění v pozn. k II 14.

(11) Nesuď o věcech tak, jak je posuzuje ten, kdo ti ubližuje, nebo jak on by rád, abys je posuzoval, nýbrž hleď na ně tak, jak podle pravdy jsou!7

7. Činy, kterými nám lidé chtějí ublížit, jsou zdánlivá, nikoliv skutečná zla (srov. aforismus 7 této knihy). Skutečnou škodu (tj. na duši) člověk může utrpět jenom svou vlastní vinou, nikoli od jiného.

(12) Tuto dvojí ochotu máš stále projevovat: zaprvé ochotu konat jenom to, co ti ve prospěch bližních vnuká tvá královská a zákonodárná část, rozum ; zadruhé pak ochotu změnit své stanovisko, kdykoli se naskytne někdo, kdo tě chce opravit a odvrátit od nesprávného mínění. Ovšemže tato změna mínění má vždycky vycházet z přesvědčení, že je to spravedlivé a obecně prospěšné, a z podobných pohnutek, a nikoli z naděje na příjemnost nebo slávu.

(13) Máš rozum? „Mám.“ Proč ho tedy neužíváš? Neboť když ten plní svou povinnost, co jiného ještě chceš?

(14) Byl jsi zde jako část celku a vrátíš se zas v to, co tě zplodilo; anebo spíše: přeměnou budeš znova pojat v jeho zárodečnou látku.8

8. Nejvyšší princip vůbec je Praoheň, věčný a tvůrčí oheň, který se odhodlal stvořit svět, božský Rozum – Logos, který v sobě obsahuje veškeré zárodky (spermata = semena) vesmíru; odtud jeho název Logos spermatikos. Z něho jednotlivé bytosti i věci vycházejí a se odlučují k své vlastní existenci a do něj se ve svůj čas opět vracejí, aby se v něm rozplynuly. On je prapříčina, a tedy počátek i konec všeho jsoucna i dění.

(15) Mnoho kadidlových zrnek dopadá na jeden a týž oltář, jedno dříve, jiné později: na tom však nezáleží.9

9. Aforismus symbolického smyslu: kadidlová zrnka jsou jednotliví lidé a jejich zániky.

(16) V deseti dnech budeš bohem těch, kterým jsi teď šelmou nebo opicí, jen když se vrátíš k příkazům a k uctívání rozumu.10

10. Jenom filozofické myšlení může člověka povznést nad úroveň zvířete a připodobnit ho k bohu.

(17) Neveď si tak, jako bys měl žít myriády let! Nevyhnutelný osud se vznáší nad tebou. Dokud žiješ, dokud ještě můžeš, staň se dobrým!

(18) Kolik volného času získává ten, kdo se nestará o to, co mluví, dělá nebo zamýšlí jeho bližní, nýbrž usiluje, aby právě to, co činí sám, bylo spravedlivé a bohulibé nebo vůbec dobré. Neohlížej se po černých povahách kolem sebe, a raději zaměř přímo k cíli své dráhy a nerozptyluj se!11

11. Text odstavce je částečně porušen; upravil jsem jej podle návrhu Schenklova.

(19) Kdo se dává zaujmout posmrtnou slávou, ten si neuvědomuje, že každý z jeho pamětníků také sám co nevidět zemře a pak i každý z těch, kteří je vystřídají, až konečně vyhasne i všechna vzpomínka, šířená rozněcovanými, ale i hasnoucími jednotlivci. Ale dejme tomu, že by ti, kteří si budou na tebe vzpomínat, byli nesmrtelní a že by i tvá památka byla nesmrtelná: co ti to prospěje? A nemyslím ani, až zemřeš, nýbrž zaživa: co ti prospěje chvála? Ledaže ti přinese nějaký prospěch. Vždyť takto se vzdáváš v nevhodnou dobu darů, které ti poskytuje příroda, když se staráš o to, co o tvém jednání řekne budoucnost.12

12. Konec odstavce je v překladu doplněn podle smyslu, neboť text je nadobro pokažen.

(20) Všechno, ať jakkoli krásné, je krásné samo sebou a nic už dále nepotřebuje, neboť chvála není jeho součást. Chválou se tedy nic nestává ani horším ani lepším. Toto tvrzení platí také o věcech, kterým v širším smyslu říkáme krásné, jako například o výtvorech přírodních a uměleckých. Co je totiž vskutku krásné, čehopak má ještě zapotřebí? Právě tak ničeho jako zákon, jako pravda, jako dobrá vůle nebo mravnost. Kterápak z těchto věcí se stává chválou krásná nebo se hanou zhoršuje? Stává se snad smaragd horším, než byl, není-li chválen? A což zlato, slonovina, purpur, lyra, meč, květina nebo strom?

(21) Jestliže duše trvají i po smrti, jak je může všechny od věčnosti ovzduší pojmout? A jak může země pojmout lidská těla, která jsou v ní odnepaměti pohřbívána? Zrovna jako těla zde na zemi po nedlouhém pobytu uvolňují svou přeměnou a rozkladem místo jiným mrtvým, podobně asi duše, které se stěhují do ovzduší, po nějakou dobu tam ještě trvají, a pak se přeměňují, rozplývají a spalují a jsou znova pojímány v zárodečnou látku vesmírnou; a tímto způsobem uvolňují místo duším, které se stěhují za nimi. To by bylo možno odpovědět za předpokladu, že duše trvají i po smrti. Ale k oné spoustě lidských těl takto pohřbívaných je nutno přimyslet ještě spoustu zvířecích těl, která den co den pojídáme jak my, tak ostatní tvorové. Jak ohromný počet jich stráví, a tedy vlastně pochovají útroby tvorů, kteří se jimi živí! A přece se tam všechna ta těla směstnají, protože se přetvořují v krev a přeměňují se v látky vzdušné nebo ohnivé. Čím si vysvětlíme tuto skutečnost? Rozborem každé bytosti v hmotnou podstatu a činnou sílu.13

13. K začátku: Po smrti člověka se jeho nestejnorodé součásti rozlučují a stejnorodé se opět slučují, tj. co je v něm zemitého, opět se přeměňuje v zem, co je v něm kapalného, přechází ve vodu, a tedy jeho duše, substance vzdušná, se vrací do ovzduší, kde se rozplývá a očišťuje od pozemského rmutu a jako aktivní princip vústí zase ve vesmírnou prasílu, neboť za svého pobytu na zemi byla jejím výronem: splyne tedy s vesmírnou duší – spojí se s bohem. A tak se všechny součástky lidské bytosti octnou zase tam, odkud pocházejí, a každá z nich je u své sourodé, až na ně znovu zapůsobí Logos spermatikos, tvůrčí Praoheň.

(22) Netápej bez cíle, nýbrž při každém snažení osvědčuj spravedlnost a při každé představě si uchovávej bezpečný soud!

(23) Se vším se srovnávám, co se srovnává s tebou, ó Vesmíre: nic mi není předčasné, nic pozdní, co je tobě včasné.Všechno je mi plodem, jenž dozrává ve tvém létě, ó Přírodo. Z tebe vše vychází, v tobě vše jest, v tebe se vše vrací. Básník praví o Athénách: „Ó milé město Kekropovo!“ A ty bys neměl říci: „Ó milé město boží!“?14

14. Kekrops, mytický zakladatel Athén.

– „město boží“: Řečeno ve smyslu stoického kosmopolitismu (v pozn. k II 16).

(24) „Nekonej mnoho věcí, chceš-li žít radostně!“ radí Démokritos. – Není-li pak lepší konat jenom nezbytné a jen to, co a jak ti přikazuje rozum bytosti od přírody společenské? Pak se totiž dostaví nejen radost ze správné činnosti, nýbrž i z omezení činnosti. Neboť většina našich řečí i skutků není nutná: jestliže je vyloučíme, budeme mít více volna a méně neklidu. Proto je také nutné při každé jednotlivosti si připomínat: Nenáleží snad tohle k věcem zbytečným? Ale je nutné vyloučit nejenom zbytečné činy, ale i představy; neboť pak jim nepůjdou vzápětí ani zbytečné činy.15

15. Démokritos, filozof z Abdér v 5. stol. př. n. l., pravý tvůrce nauky o atomech.

– „konat jenom nezbytné“: Autor má na mysli obecně prospěšné činy.

(25) Zkus to, jak se ti osvědčí život dobrého člověka, který se spokojuje tím, co mu uděluje vesmírná příroda, a dále i vlastním spravedlivým jednáním a dobrým smýšlením.

(26) Všiml sis oněch zásad? Všimni si i této: ničím se neznepokojuj a buď bez předsudků! Proviňuje se někdo? Na sobě se proviňuje! Přihodilo se ti něco? Správně: každá příhoda ti byla od prvopočátku osudem určena a v osnově veškerenstva zchystána. Konečně – život je okamžik: dlužno využít přítomnosti obezřele a spravedlivě. Buď střízlivý.16

16. Text uprostřed i na konci odstavce je nespolehlivý.

(27) Buďto je spořádaný vesmír, nebo náhodná změť, ale popravdě světový řád! Či může v tobě vládnout jakýsi soulad, a ve vesmírném celku nelad? A zvláště je-li v něm všechno tak rozlišeno a rozděleno, a přece zase sladěno?17

17. „soulad... nelad“: Slovní hra s dvojím významem výrazu kosmos: »soulad« (řád), ale zároveň »vesmír«. Úryvkovitý a nesrozumitelný odstavec 28 je v překladu doplněn podle smyslu.

(28) Černá duše – nemužná povaha, neústupná povaha, zvířecí, dětinská, tupá, hloupá, neupřímná, podlézavá, podvodnická, tyranská povaha.

(29) Je-li cizinec ve vesmíru ten, kdo nechápe, co v něm jest, pak neméně je cizincem i ten, kdo nechápe, co se v něm děje. Zběhem je, kdo zbíhá od společenského řádu; slepcem, kdo uzavírá zrak rozumu; žebrákem, kdo potřebuje jiné lidi a nemá v sobě všechno k životu potřebné; odpadlíkem od vesmíru je, kdo odpadá a odlučuje se od rozumu vesmírné přírody tím, že je nespokojen s životními příhodami; vždyť jsou plodem téže přírody, která zplodila i tebe; a zrádcem vlasti je, kdo svou vlastní duší zrazuje duši rozumných bytostí, která je jednotná.18

18. „kdo svou vlastní duší zrazuje“: Neboť individuální duše je zlomek duše světové. Srov. IX 8.

(30) Jeden filozofuje, a nemá ani košili, jiný nemaje knihu, a další je polonahý. „Chléb nemám,“ praví, „ale zůstávám věren rozumu.“ I já říkám: „Vědou se neživím, a přece jí zůstávám věren.“

(31) Tu trošku vědomostí, které ses naučil, měj rád a v ní hledej uspokojení; a ostatek svého života prožívej jako člověk, který všechno své svěřil z celé duše bohům, a nechtěj se stát ani tyranem, ani otrokem nikoho na světě!

(32) Vmysli se pro své poučení do časů Vespasianových – uvidíš všechno jako dnes: lidi, jak se žení, jak vychovávají své děti, stůňou, umírají, válčí, slaví svátky, obchodují, obdělávají půdu, pochlebují, vypínají se, podezírají, strojí úklady, leckteré, jak si přejí zemřít, jak reptají na přítomnost, milují, hromadí poklady a baží po konzulátu nebo královské koruně. Nu, a po životě všech těchto už nikde není ani stopy!. Potom přejdi dále k časům Trajánovým: zase všechno stejné! Také život těchto lidí je ten tam. Podobně sleduj i ostatní období dějin a celých národů a představ si, kolik lidí, když se tolik nausilovali, zakrátko kleslo v hrob a rozpadlo se v prvky! Zejména pak si připomeň lidi, o nichž sám ze zkušenosti víš, že samým shonem po nicotnostech opomenuli jednat podle svého přirozeného určení a jen toho se zuby nehty přidržovat a tím se spokojovat. Při této příležitosti je třeba mít na paměti, že také úsilí vynaložené na každou činnost má být úměrné její skutečné ceně; neboť si ušetříš roztrpčení, jestliže se nebudeš obírat věcmi méněcennými více, než se sluší.

(33) Slovní výrazy kdysi obvyklé jsou teď zastaralé. Podobně i jména kdysi věhlasných lidí jsou teď jistou měrou zastaralá, jako Camillus, Caeso, Volesus, Dentatus a co nevidět i jméno Scipio a Cato, pak i Augustus a konečně Hadrianus a Antoninus. Neboť všechno je pomíjivé a brzy se stává bájí a brzy klesá do hrobu čirého zapomnění. A to ještě uvádím lidi, kteří se zaskvěli jaksi neobyčejně. Po ostatních, sotvaže vydechnou naposled, není »ani vidu, ani slechu«. Co je to vůbec »věčná paměť«? Prázdný zvuk! Co tedy má být předmětem našeho usilování? Všehovšudy toto: spravedlivá mysl, činnost pro blaho bližních, nikdy neselhávající pravdomluvnost a smýšlení, které ochotně přijímá každou příhodu jako nevyhnutelnou, jako dobře známou, jako vyvěrající z prazřídla právě takového.19

19. „vidu ani slechu“: Výraz z Homérovy Odysseie I 242.

– Hadrianus a Antoninus (Pius), Markovi předchůdci na císařském trůně.

(34) Z vlastní vůle se podrob Sudičce a ponech jí, aby spředla tvou životní nit, s jakýmikoli věcmi se jí zlíbí!20

20. Klóthó, jedna ze tří Sudiček, spřádá životní nit jednoho každého.

(35) Namále života všech, ať vzpomínajících, nebo vzpomínaných.

(36) Neustále si všímej, jak se všechno děje přeměnou, a uvykej myšlence, že vesmírná příroda nic nemiluje tak jako přeměňování toho, co je, a vytváření nového – podobného. Neboť všechno, co je, je jistou měrou zárodek toho, co z něho bude. Ty však pokládáš za zárodek jenom to, co se vkládá v lůno zemské nebo ženské; ale to je příliš dětinské.

(37) Co nevidět umřeš, a pořád ještě nejsi ani přirozený, ani uklidněný ani beze strachu před škodou zvenčí ani shovívavý ke všem, ani nehledáš moudrost jen a jen ve spravedlivém jednání.

(38) Hleď proniknout v lidskou duši a pozoruj, čemu se vyhýbají a oč usilují rozumní!

(39) Co je v tobě zlem, nemá svůj kořen v duši někoho jiného a ovšem také v žádné proměně a přetvoření toho, co tě obklopuje. Kde tedy? V oné tvé části, která vytváří představy o zlu. Ať tedy nevytváří takové představy, a všechno je dobré! A i kdyby její nejbližší soused, tvé chatrné tělo, bylo řezáno a páleno, i kdyby hnisalo a hnilo, ať přesto ona část, která si o tom tvoří představy, zachová svůj klid, to jest: ať je přesvědčena, že není ani zlo ani dobro, co se může stejně přihodit člověku zlému jako dobrému. Neboť co se přihází člověku žijícímu ve shodě s přírodou stejně jako žijícímu v rozporu s ní, to jistě také není s přírodou ani ve shodě, ani v rozporu.21

21. Na konci: „ani ve shodě s přírodou, ani v rozporu“: tj. ani dobro, ani zlo; tedy: věc lhostejná – adiaforon – pro duši a její blaženost v stoickém smyslu.

(40) Neustále si představuj vesmír jako jednotnou živou bytost o jediné hmotné podstatě a jediné duši a také to, jak všechno dospívá k jednomu vědomí o něm, jak vesmír všechno uskutečňuje z jediného popudu, jak všechno je společnou příčinou všeho dění a jaká asi je spojitost v osnově toho všeho.

(41) Jsi dušička, která se vleče s mrtvolou, jak říkal Epiktétos.

(42) Nic zlého se neděje tomu, co se ocitá v přeměně, právě jako nic dobrého tomu, co se z přeměny rodí.

(43) Čas je cosi jako řeka událostí a dravý proud. Neboť sotvaže se co objeví, už to uchvátí, a už přináší něco jiného, co také odnese.

(44) Všechno, co se přihází, je právě tak obvyklé a dobře známé jako růže na jaře a ovoce v létě; něco takového je zajisté i nemoc a smrt, pomluva a úskok a vůbec všechno, co jen pošetilce může těšit nebo rmoutit.

(45) Všechno následující je v příbuzenské spojitosti s předcházejícím. Neboť to není pouhý výčet nesouvisejících jednotlivostí jen vynuceného sledu, nýbrž ono spojení je odůvodněné. A jako všechno jsoucno je spořádáno v náležitém souladu, právě tak i všechno dění vykazuje nikoli jen pouhou posloupnost, nýbrž jakousi podivuhodnou příbuzenskou souvislost.

(46) Neustále měj na mysli Hérakleitova slova, že je smrt pro zem, změní-li se ve vodu, smrt pro vodu, změní-li se ve vzduch, smrt pro vzduch, změní-li se v oheň, a naopak. Také měj na mysli jeho slova o člověku, který zapomíná, kam si namířil, a jeho výrok, že lidé bývají v rozporu s tím, s čím jsou v nepřetržitém styku, s rozumem, který řídí veškerenstvo, a proto se jim příhody, které je denně potkávají, zdají cizí; a konečně: že nemáme jednat a mluvit jako ve spaní, neboť i tehdy se nám zdá, že jednáme a mluvíme, a také ne jako děti, které prostě říkají: „Jak nás tomu rodiče naučili!“22

22. „je smrt pro zem“: Každá přeměna v přírodě je vlastně forma smrti. Hérakleitos prohlašoval za princip všeho jsoucna oheň; živly, jako jsou vzduch, voda a země, prohlašoval za nesamostatné, protože jen oheň trvá a všechno ostatní jsoucno spalováním »v sebe obrací«. Oním svým výrokem Hérakleitos redukuje veškeré dění na vzájemnou přeměnu živlů.

– „zapomíná, kam si namířil“: Srov. úvahu v II 16 (ke konci). Text na konci odstavce je nespolehlivý.

(47) Kdyby ti některý z bohů oznámil: „Zítra nebo nejpozději pozítří zemřeš,“ pak bys asi nepokládal za zvláštní výhodu zemřít spíše pozítří než zítra – ledaže bys byl svrchovaný zbabělec; neboť jak velký je tu rozdíl? Právě tak tedy nepokládej za zvláštní výhodu zemřít raději po mnoha letech než zítra!

(48) Stále měj na mysli, kolik už zemřelo lékařů, kteří se často chmuřili nad svými nemocnými, kolik astrologů, kteří velmi okázale předpověděli smrt jiným, kolik filozofů, kteří stejné názory rozvinuli o smrti a nesmrtelnosti, kolik chrabrých reků, kteří davy nepřátel usmrtili, kolik tyranů, kteří s úžasnou zpupností, jako by sami ani neměli zemřít, zneužili své moci nad životy poddaných, kolik, abych tak řekl »zemřelo« celých měst, jako Heliké, Pompeje a Herculaneum a nesčetná jiná! A prober i řadu svých známých, jednoho po druhém: ten »doprovodil« onoho, a pak sám odešel, jiný zase jiného; a to všechno v kratinké době. Slovem, stále si uvědomuj, jak všechno lidské je dočasné a nicotné: včera ještě zárodek, a už zítra mumie nebo popel! A proto prožij tuto píď času ve shodě s přírodou a s životem se rozluč v dobré vůli, jako když zralá oliva odpadávajíc blahořečí matce zemi a děkuje stromu, jenž ji zplodil.23

23. Heliké, město na severním pobřeží Peloponnésu, bylo zničeno zemětřesením a zatopeno mořem r. 373 př. n. l.

– Pompeje a Herculaneum: Zkázu obou měst výbuchem Vesuvu r. 79 n. l. živě vylíčil očitý svědek Plinius Mladší ve dvou dopisech Tacitovi.

(49) Buď jak skalní útes, o nějž se láme vlna za vlnou: ale útes nepovoluje a bouře vod kolkolem usíná.

„Jaké neštěstí, že se mi tohle přihodilo!“ – Nikoliv takto, ale spíše: „Jaké štěstí, že nepodléhám zármutku, ačkoliv se mi to přihodilo, a že se ani nedávám zdrtit přítomností, ani se neděsím budoucnosti!“ Neboť něco podobného bylo by se mohlo přihodit každému, ale každý by to nebyl snášel bez zármutku. Proč by tedy byla ona příhoda více neštěstím než toto štěstím? A proč nazýváš lidským neštěstím to, co není překážkou lidské přirozenosti? A zdá se ti překážkou lidské přirozenosti to, co není proti požadavku této přirozenosti? Nuže? Znáš její požadavky! Brání ti snad ona příhoda v tom, abys byl spravedlivý, šlechetný, uměřený, rozumný, uvážlivý, bezelstný, skromný nebo svobodný, abys osvědčoval všechny ctnosti, jimiž lidská přirozenost naplňuje své určení? Napříště tedy nezapomínej se řídit při všem, co tě navádí k zármutku, touto zásadou: „Tohle není neštěstí, ba naopak, je štěstí, že to snáším statečně!“

(50) Je nasnadě obyčejný, ale přesto účinný prostředek, jak se smířit se smrtí: zamyslet se nad lidmi, kteří úzkostlivě lpěli na životě. V jaképak zvláštní výhodě jsou proti předčasně zemřelým? Zajisté že také kdesi leží Cadicianus, Fabius, Iulianus, Lepidus a nevím kolik jim podobných, kteří mnoho lidí pochovali a potom byli pochováni sami. Slovem, nepatrný je časový rozdíl a tato trocha – v kolikerém soužení, s jakými lidmi a v jakém asi těle byla prožita! Tomu tedy důležitost nepřikládej! Pohleď v nekonečnou propast času za sebou a v jiné bezedno před sebou: jaký je tu rozdíl mezi třídenním životem a ztrojnásobeným Nestorovým?24

24. Nestór, nejstarší z řeckých hrdinů před Trójou, neboť vládl již třetímu pokolení (Homér, Ílias I 252).

(51) Vždycky se ubírej cestou nejkratší; a nejkratší cesta vede ve shodě s přírodou, čímž pak všechny tvé řeči i skutky jsou zároveň ve shodě se zdravým rozumem. Takové předsevzetí tě zbavuje svízelů, váhavosti, všelijakých ohledů a pokrytectví.

Kniha pátá

(1) Jestliže se probouzíš po ránu mrzutě, uvědom si: Procitám k svému lidskému dílu. Mám být tedy dále rozmrzelý, jestliže se ubírám k práci, ke které jsem zrozen a pro kterou jsem byl do vesmíru uveden? Či snad jsem určen k tomu, abych si hověl na teplém loži? „Ale že to je příjemnější?“ – Tedy k příjemnostem jsi zrozen, můj milý, nikoli k práci a k činnosti? Což nevidíš, jak rostliny, ptáci, mravenci, pavouci a včely plní svůj úkol a jak podle svých sil spolupracují na výstavbě vesmíru? A ty nechceš plnit lidský úkol, nechceš spět k tomu cíli, který ti určila tvá přirozenost? „Přece je nutno také si odpočinout!“ – Ano, s tím souhlasím. Ovšem v této věci příroda stanovila míru, právě jako v jídle a pití, avšak ty přesto onu míru, onu postačitelnou mez překračuješ, kdežto v práci nikoliv: tu se držíš »v mezích možnosti«! Patrně nemáš sebe rád, neboť pak bys měl rád i svou přirozenost a její příkazy. Jiní lidé, pokud svou práci milují, samou horlivostí se v ní vysilují, nemají kdy se umýt a najíst; a ty by sis cenil svou přirozenost méně než rytec své rytectví, tanečník své umění tance, lakomec své peníze nebo slávou posedlý tu špetku slávy? Ti, kdykoliv se něčím vášnivě zaujmou, nevzpomenou ani na jídlo ani spaní, jen aby provedli to, na čem jim záleží; a tobě se zdá činnost pro obecné blaho méně cenná a menšího úsilí hodna?

(2) Jak je snadné zapudit a vyhladit každou zneklidňující a nepřiměřenou představu a ihned zase nabýt úplné duševní pohody!

(3) Buď jist, že každá řeč a každý čin, které jsou ve shodě s přírodou, jsou tebe hodny, a nedávej se od nich odvrátit ani lidskou hanou, ani pomluvou v budoucnu; neboť zasluhuje-li něco, aby bylo vykonáno nebo řečeno, buď jist, že to není tebe nehodno! Jiní mají patrně svůj vlastní rozum a řídí se svými vlastními sklony; ale po tom se neohlížej, nýbrž zaměř rovnou k svému cíli, poslušen své vlastní přirozenosti i vesmírné přírody. A cesta obou je jedna a táž.

(4) Ubírám se cestou přirozených událostí, až konečně klesnu, abych si odpočinul: vydechnu naposled do ovzduší, odkud denně čerpám dech, a klesnu na zem, odkud měl můj otec plodivou sílu a má matka krev a má kojná mléko, na zem, která mě denně po tolik let sytí, napájí a nosí, ač po ní šlapu a tolikerým způsobem ji zneužívám.

(5) Tvé bystrosti se nemohou lidé obdivovat. Co na tom! Ale je mnoho jiného, o čem nemůžeš říci: Není mi to přírodou dáno. Osvědčuj tedy ony vlastnosti, které jsou naprosto ve tvé moci – upřímnost, čestnost, trpělivost v nesnázích, zdrženlivost v požitcích, spokojenost s osudem, nenáročnost, shovívavost, nezávislost myšlení, přirozenou prostotu, uvážlivost a šlechetnost! Nepozoruješ, kolik ctností jsi už mohl osvědčit, pro které nemáš výmluvu na nedostatek přirozených vloh a způsobilosti? A přesto svévolně dále setrváváš ve své špatnosti? Či snad jsi nucen nedostatkem přirozeného nadání k tomu, abys na svůj osud reptal, skrblil, pochleboval jiným, sváděl vinu na své tělo, lichotil a vychloubal se a tolikerým neklidem se ve své duši zmítal? Ví bůh, že ne! Vždyť už dávno ses mohl zprostit těchto vad, ledaže by na tom opravdu měla vinu tvá přílišná těžkopádnost a nechápavost. Ale i v tom je nutno se cvičit, a ne svou omezenost přehlížet nebo si v ní dokonce libovat.

(6) Leckdo, prokáže-li někomu něco dobrého, je ochoten mu zaúčtovat i vděčnost. Jiný se sice k tomu neodhodlá, ale přece jen ho u sebe pokládá za svého dlužníka a uvědomuje si, co udělal. Konečně opět jiný zřejmě ani neví, co udělal, i podobá se révě, která vydá hrozny, a jakmile jednou vydala svůj plod, nic více už nepožaduje, právě jako kůň, když vykonal běh, jako pes, když vystopoval zvěř, a jako včela, když vyrobila med. Moudrý člověk, jestliže vykonal dobrý čin, nerozkřikuje to, nýbrž přechází k novému, jako se chystá réva znovu vydávat hrozny ve svůj čas. „Je tedy žádoucí náležet k lidem, kteří dělají dobro jaksi nevědomky?“ Ano. „Ale právě to je dlužno si uvědomit: je přece znakem společenského tvora vědět, že jedná v společenském zájmu, a zajisté i chtít, aby to také jeho druh věděl.“ – Je sice pravda, co říkáš, ale nesprávně si vykládáš, co jsem právě řekl; a proto budeš jeden z oněch, o kterých jsem se prve zmínil, neboť také oni se dávají svést důvody zdánlivě pravdivými. Budeš-li však ochoten pochopit pravý smysl mých slov, buď jist, že nezanedbáš ani jediný skutek obecně prospěšný!1

1. „nerozkřikuje to“: Podobná rada v evangeliu sv. Matouše 6,1: „Proto když dáváš almužnu, netrub před sebou, jako pokrytci činí v školách a na ryncích, aby chváleni byli od lidí!“

(7) Athénská modlitba: „Déšť, déšť, milý Die, polím i loukám Athéňanů!“ Opravdu, buď modlitbu vůbec žádnou, anebo takovou – prostou a upřímnou!2

2. Markův povzdech v dobách, kdy se oficiální kult bohů omezoval na zevní a okázalou obřadnost a víra ustoupila pověrčivému tmářství. Srov. evangelium Matoušovo 6, 7: „Modlíce se pak, nebuďte mnohomluvní jako pohané, neboť se domnívají, že pro tu svou mnohomluvnost { polylogia) vyslyšáni budou!“

(8) Jak se říkává: Lékař přikázal tomu neb onomu jízdu na koni nebo studené koupele či chůzi naboso, zcela tak by se mohlo i říci: Vesmírná příroda přikázala tomu neb onomu nemoc, zmrzačení, ztrátu nebo něco jiného podobného. Neboť tam znamená »přikázal« asi tolik jako »vykázal« mu to, protože je to příhodné jeho zdraví; a zde to znamená, že příhoda jednoho každého člověka je mu jaksi »vykázána«, protože je příhodná – osudu. Tak také říkáme, že to neb ono se nám přihodilo, zrovna jako i dělníci na stavbách mluvívají o příhodných kvádrech hradebních nebo pyramidových, které určitým způsobem sestaveny jsou ve vzájemném souladu. Soulad totiž je vůbec jen jeden, a jako sounáležitostí všech těles se naplňuje dokonalé těleso – vesmír, právě tak i součinností všech jednotlivých příčin se naplňuje dokonalá příčina – osud. Však i docela prostí lidé chápou smysl mých slov, nebo říkávají: „Byl to jeho úděl“; bylo to tedy jemu »uděleno« a jemu »přikázáno«. Přijímejme tedy všechny příhody jako ony lékařovy příkazy; vždyť i mezi těmito jsou mnohé trpké, ale přesto je přijímáme rádi v naději, že budeme zdrávi. A za cosi podobného, jako je tvé zdraví, pokládej uskutečňování a naplňování toho, co vesmírná příroda uznává za dobré. A tak přijímej každou příhodu, byť se ti zdála sebekrutější, rád, poněvadž vede k onomu cíli – k zdraví vesmíru a dále k blahu a ke zdárnému působení samého boha. Jistě by bůh neuděloval jednotlivci tu nebo onu příhodu, kdyby zároveň nebyla »příhodná« celku; neboť ani žádná obyčejná bytost nezpůsobuje nic nepříhodného té bytosti, které vládne. Ze dvou důvodů tedy máš být spokojen s každou příhodou: zaprvé proto, že se tobě udála a tobě byla přikázána a že byla v nějakém vztahu k tobě, protože byla odpradávna součinností prapříčin zosnována ve vztahu k nám; a zadruhé, protože tomu, kdo řídí veškerenstvo, je i to, co se přihází každému zvlášť, prapříčinou blaha, naplnění, ba přímo jeho trvání. Neboť by bylo komolením vesmírné celistvosti, kdybys odlučoval i sebemenší dílek z nepřetržitého pásma jak částí, tak i příčin; ale v mezích svých sil jej odlučuješ, kdykoli na svůj osud reptáš a do jisté míry se pokoušíš ho odvrátit.3

3. V převážné části této úvahy autor provádí svůj důkaz zvláštním způsobem, který byl stoikům běžný: vykládá totiž výrazy, na kterých zakládá svou argumentaci, z jejich etymologie. Už starší stoá (Zénón, Kleanthés a Chrýsippos) se pokoušela dokázat, že není slova, jehož původ a skladba by neměly v sobě rozumový důvod. Je pochopitelné, že promítání výrazů samorostle řeckých do sféry kteréhokoliv jiného jazyka je svrchovaně nesnadné.

(9) Nebuď rozmrzelý, ani neochabuj, ani se nevzdávej, jestliže se ti nedaří provést každé dílo podle správných zásad, raději se znova vracej k tomu, co se ti nepovedlo, a buď rád, jestliže aspoň většina tvých skutků odpovídá lidské přirozenosti, a měj v lásce to, k čemu se vracíš! A také k filozofii se vracej nikoli jako chlapec k přísnému učiteli, nýbrž jako lidé churavých očí k mycí houbě nebo k jinému očistnému prostředku či jiní nemocní k náplasti nebo k léčení vodou. Pak zajisté nebudeš svou poslušnost rozumu stavět na odiv a najdeš v něm uklidnění. A uvědom si, že filozofie žádá jenom to, co žádá tvoje přirozenost; ale tys požadoval leccos jiného, co je s přirozeností v rozporu. Co je příjemnějšího než pocit rozkoše? Avšak nešálí nás rozkoš právě tímto příjemným? Raději rozjímej, není-li mnohem příjemnější šlechetnost, prostota, laskavost a zbožnost! A co je příjemnější než rozumnost sama, máš-li na mysli neselhávající úspěšnost naší schopnosti chápání a poznávání všech věcí?4

4. Ke konci: „rozumnost“: Řecká fronésis, základní ctnost stoické etiky, kterou stoikové definují jako »znalost dobra a zla a toho, co není ani dobro, ani zlo«. Z ní vyvěrají tři ostatní ctnosti: rozvaha (= uměřenost = sebekázeň; o ní v pozn. k III 6), statečnost a spravedlnost. Porušený odstavec 12 je v překladu doplněn.

(10) Věci kolem nás jsou zastřeny jakoby závojem, takže je leckteří filozofové, a ne právě nevýznamní, pokládají za naprosto nepochopitelné, a dokonce sami stoikové za těžko pochopitelné. A každý náš soud je měnlivý; či je snad někde člověk, který by byl svůj soud nikdy nezměnil? A teď přihlédni k věcem samým kolem nás: jak jsou dočasné a nicotné a jak dostupné třebas i chlípníkům, nevěstkám nebo lupičům! A potom zkoumej mravy svých současníků: jak těžko lze snést i nejpříjemnějšího z nich, nemluvě ani o tom, že leckdo těžko snáší i sebe sama! Nevidím věru, co by bylo hodno nějaké zvláštní úcty nebo vůbec snahy v takovém soumraku a kalu a v tak chvatném proudu bytí i času i pohybu všech věcí.

Naopak, je třeba s odevzdanou myslí hledět vstříc přirozenému rozkladu a také nereptat na jeho otálení, nýbrž hledat uklidnění jenom v těchto zásadách: zaprvé, že se mi nic nemůže přihodit, co by nebylo ve shodě s vesmírnou přírodou, a zadruhé, že je v mé moci, abych nic nečinil proti svému bohu a daimónu. Neboť vůbec nikdo mě nemůže přinutit, abych jeho nedbal.

(11) K čemupak právě teď užívám své duše? – Takto se ptej při každé příležitosti sebe sama a zkoumej, co se právě nyní děje v oné tvé části, které se říká »vůdčí«, a čí tedy duši teď máš. Snad ne duši děcka? Či chlapce, či slabé ženy? Či dokonce tyrana, zvířete nebo šelmy?

(12) Jaké je to, co většina lidí považuje za dobré, můžeš poznat i z následujícího: Kdyby si někdo představil něco, co má opravdu cenu, například zdravý rozum, rozvážnost, spravedlnost, mužnost, nemohl by si s takovou představou spojit výrok, že „pro samé dobré věci, jichž je všude plno, nemá, kde by vykonal svou potřebu“. To se přece k sobě vůbec nehodí. Kdyby si však někdo představoval jako hodnotné to, co za takové považuje většina lidí, takový člověk vyslechne onen výrok s chutí a rád přizná, že se zde skladatel komedií vyjádřil výstižně. Takový se také onen rozdíl hodnot jeví v představě většiny lidí. Jinak by nám přece taková řeč nepřipadala urážlivá a nedůstojná, ale slova o bohatství a darech Štěstěny vedoucích k rozmařilosti nebo ctižádostivosti bychom přijímali s povděkem jako vhodná a vtipná. Postup tedy ještě dále a zeptej se, zda si zaslouží, aby byly ctěny a považovány za dobré takové věci, o nichž je možné říci, aniž to vypadá nechutně, že jejich vlastník pro samý nadbytek neví, kde by vykonal svou potřebu.

(13) Skládám se z hmotné podstaty a činné síly v ní; ale ani ta, ani ona nezajde v nic, jako ani nevznikla z čirého nic. Bude tedy každá moje část zařazena přeměnou v nějakou část vesmíru a ta se opět přemění v nějakou jinou část vesmíru a tak tomu bude donekonečna. Takovou přeměnou jsem vznikl i já a také ti, kteří mě zrodili, a tak tomu bylo nazpět rovněž donekonečna. Neboť nic nebrání tomuto tvrzení, i když vesmír je svým tvůrcem obnovován v pevně stanovených obdobích.5

5. „vesmír je svým tvůrcem obnovován“: Stoikové převzali od Hérakleita učení, že svět není věčný, jak se domníval Aristotelés, nýbrž že po dlouhém, pevně stanoveném období (periodos) vždy shoří za všeobecné konflagrace (ekpyrósis): tehdy bůh světovým požárem v sebe pojme všechny věci a pak se zhušťováním praohně vytvoří nejprve vzduch, potom voda a konečně země, tj. vytvoří se nové světy a na nich se všechno podle zákona nezměnitelné nutnosti znova opakuje. Srov. I 14.

(14) Rozum a umění rozumně myslit jsou schopnosti, které se spokojují sebou samými a výkony jim přiměřenými. Vyvěrají tedy ze svého vlastního zřídla a postupují přímo k vytčenému cíli; a proto říkáme takovým skutkům, které vykazují správný postup, »správné činy«.6

6. „správné činy“: Řecké katorthóseis, odborný výraz stoické etiky; současně však znamená každou »přímou (přísnou) povinnost« – na rozdíl od podmínečné povinnosti. Porušený odstavec 15 je v překladu doplněn.

(15) Člověk nemá dbát na nic, co se ho netýká v jeho vlastní podstatě, neboť to nepatří k požadavkům člověka, ani to nevyžaduje lidská přirozenost, ani to neznamená zdokonalení lidské povahy. Není v tom tedy uložen cíl, určený člověku, ani to, co uskutečňuje tento cíl, totiž dobro. Kdyby se něco z takových věcí člověka týkalo, nehodilo by se, aby jimi pohrdal a stavěl se proti nim na odpor, ani by nezasloužil pochvalu, kdo by dokazoval svou nezávislost na nich, ani by nebyl dobrý, kdo by si v něčem takovém ukládal omezení, kdyby to byly skutečně dobré věci. Ve skutečnosti však čím víc si kdo tyto nebo jim podobné věci odříká nebo strpí, aby byl něčeho takového zbavován, tím spíš je dobrý.

(16) Jaké budou většinou tvé představy, takové bude tvé smýšlení, neboť představami se duše »zabarvuje«. A proto ji zabarvuj nepřetržitou řadou takových představ, jako například: Tam, kde je možno žít, je možno i dobře žít. A u dvora je možno žít; tedy u dvora je možno i dobře žít. – Nebo: K čemu ta která věc byla stvořena, právě k tomu i spěje; k čemu pak spěje, v tom tkví její účel; ale tam, kde tkví její účel, tkví i prospěch a dobro každé věci: tedy dobro rozumné bytosti tkví ve společenství. Neboť je dávno prokázáno, že jsme stvořeni ke společenství, či snad nebylo jasné, že nižší bytosti jsou zde kvůli vyšším, a vyšší kvůli sobě navzájem? Výše pak jsou bytosti oduševnělé než bez duše a z oduševnělých jsou výše bytosti rozumné.7

7. „právě k tomu i spěje“: Autor opět etymologizuje: pros túto feretai (k tomu spěje) – to symferon (prospěch).

(17) Honit se za nemožným je šílenství; nemožné však je, aby špatní nejednali špatně.

(18) Nic se člověku nepřihází, co by podle své přirozenosti nemohl snést. Jinému se přihodí totéž, ale buď neví, že se mu to přihodilo, anebo se chce blýsknout svou neohrožeností, zachová duševní rovnováhu a zůstane nepoškozen. Bylo by tedy povážlivé, kdyby nevědomost a ješitnost více zmohly než rozumnost.

(19) Věci samy se ani trochu nedotýkají tvé duše, ani nemají k duši přístup, ani nemohou duši změnit nebo jí pohnout. Jen ona sama se přeměňuje a pohybuje a věci kolem sebe odhaduje měřítkem soudu o své vlastní ceně.

(20) Po jedné stránce je člověk bytost nám nejpříbuznější: pokud totiž máme dobře činit lidem a snášet je; ale pokud mi někdo z nich v mých vlastních úkonech překáží, člověk se mi stává jednou z věcí »mravně lhostejných«, zrovna jako slunce, vítr nebo zvíře. Ty sice mohou leckterou mou činnost překazit, ale nemohou se stát překážkou mému chtění, neboť to se řídí danými podmínkami, ani mému smýšlení, poněvadž může měnit svůj směr. Neboť rozum dovede obrátit a proměnit každou překážku své činnosti ve prospěch svého vůdčího úmyslu, takže to, co mělo ten nebo onen čin překazit, se stává činu nápomocno, a co mu mělo tu nebo onu cestu zatarasit, to mu cestu otvírá.8

8. „ani mému smýšlení“: Pro mravní posuzování není stoikům rozhodný čin, neboť čin je věc vnější, nýbrž smýšlení; šlechetné smýšlení je základ mravného jednání.

(21) Měj v úctě to, co je ve vesmíru nejmocnější; to je ona moc, která všeho podle své vůle užívá a všechno spravuje. Ale stejně měj v úctě to, co je nejmocnější v tobě, neboť to je stejnorodé s oním. A to je ona část tvé bytosti, která všeho ostatního podle své vůle užívá a řídí tvůj život.

(22) Co není na škodu obci, nepoškozuje ani občana. Při každé představě, žes utrpěl škodu, užívej tohoto pravidla: Není-li tím nebo oním poškozován stát, pak ani já tím nejsem poškozen; a je-li stát poškozován, nesmím se na škůdce státu hněvat; lépe je mu ukázat, v čem tkví jeho chyba.9

9. Podobná úvaha je v X 33 (ke konci). Poslední verš je přeložen podle doplňku Gatakerova.

(23) Často si uvědomuj chvatnost míjení a mizení věcí i událostí! Neboť podstata věcí je jako proud v nepřetržitém toku a jejich činnosti podléhají ustavičným přeměnám a jejich příčiny myriádám obratů, bezmála nic tu není stálého. A těsně u nás – nekonečná propast minulosti a bezedný jícen budoucnosti, v němž se ztrácí všechno. Což tedy není pošetilý ten, kdo se v takovém světě nadýmá nebo se pachtí nebo na něj naříká, jako by ho měl trápit bůhvíjak dlouho?

(24) Měj na paměti úhrn jsoucna, jehož jsi pramalý podílník, a úhrn času, z něhož je ti vyměřena kratinká a nepatrná píď, i osudu: kolikátý jeho zlomek je tvůj život!

(25) Někdo mi v něčem ubližuje? Jeho věc! Má své vlastní smýšlení, svůj způsob jednání. Ale já zas mám smýšlení, jaké podle vůle vesmírné přírody teď mám mít, a činím to, co v této chvíli mám činit podle vůle své přirozenosti.

(26) Vůdčí a vládnoucí část tvé duše ať se nedává zviklat ani mírnými, ani prudkými vzruchy tvé tělesnosti a ať se s nimi neslučuje, nýbrž ať se sama odloučí a ony svody tělesnosti ať uzavře do jejích údů! Jestliže však nějakou jinou vzájemnou náklonností proniknou do tvé duše s tělem přece jen sjednocené, pak se přirozeným citům vzpírat nepokoušej; jenom ať k tomu tvá vůdčí část sama ze sebe nepřipojuje domněnku, že je to nějaké dobro nebo zlo!

(27) Soužití s bohy. S bohy žije, kdo jim ustavičně dává najevo, že jeho duše je spokojena se svým údělem a že koná všechno, co chce daimón, kterého každému přidělil Zeus za vládce a vůdce jako část sebe sama. A to je rozumný duch každého z nás.

(28) Hněváš se na člověka páchnoucího potem? Hněváš se na člověka páchnoucích úst? Co ti to pomůže? Má taková ústa, má taková podpaží: musí být takto cítit z takových míst. „Ale člověk má přece rozum,“ namítneš, „a když přemýšlí, může tedy pochopit, čím se protiví!“ Výborně! Jistě tedy i ty máš rozum: nuže, zapůsob svým rozumným smýšlením na jeho smýšlení, pouč ho a napomeň! Poslechne-li, posloužíš mu, a není třeba se hněvat. Ani tragickou naříkavost, ani netečnost nevěstky!

(29) Jak by sis přál žít, až bys odtud odešel, tak je ti možno žít už tady na zemi. Jestliže ti to však lidé nedovolí, pak ze života třebas odejdi, ale ovšem tak, jako by se ti nedálo nic zlého! V jizbě je kouř: odcházím. Proč bys to měl pokládat za nevím co? Pokud mě arci nic takového nevyhání, zůstávám zde, svobodný člověk, a nikdo mi nezabrání činit, co chci; a já chci to, co je ve shodě s přirozeností rozumné a společenské bytosti.10

10. „V jizbě je kouř: odcházím.“ Viz pozn. k III 1.

(30) Vesmírný rozum chce společenství bytostí. Neboť stvořil nižší bytosti kvůli vyšším a vyšší zase uvedl ve vzájemný soulad. Snad pozoruješ, jak všechno navzájem podřadil i seřadil, jak přidělil každému jednotlivci, co je jeho ceně přiměřené, a jak nejdokonalejší tvory spojil ke vzájemné jednomyslnosti.

(31) Jakpak ses až dosud choval k bohům, k svým rodičům, k svým bratrům, k své ženě, k dětem, k učitelům, vychovatelům, přátelům, příbuzným a k služebnictvu? Je možno užít o tvém dosavadním vztahu k nim všem básníkových slov: Nikoho nezranil bezbožným skutkem, ba ani slovem?

Také se rozpomeň, cos všechno prožil a co všechno dovedls přetrpět; a že historie tvého života je dopsána i tvá služba státu se končí, a konečně i na to, kolik jsi viděl krásného, kolika slastmi i strastmi jsi pohrdl, kolik příležitostí se zaskvít jsi promeškal a kolika nelaskavým jsi odplatil laskavostí!11

11. Citovaný verš je v Homérově Odysseii IV 690.

(32) Čím by mohly duše nezušlechtěné a nevědomé zviklat rovnováhu duše zušlechtěné a věděním vybroušené? Která tedy duše je zušlechtěná a věděním vybroušená? Ta, která zná zdroj i konečný cíl věcí i rozum, který proniká vesmírnou podstatou a pořádá veškerenstvo v pevně stanovených obdobích od věků do věků.12

12. „rozum, který proniká vesmírnou podstatou“: bůh, oheň v nejčistší podobě, proniká vším a je podstatou všeho. Svět je boží tělo, bůh je světová duše – rozum všechno formující.

(33) Než se naděješ, bude z tebe popel nebo kostlivec, a pak budeš jen jméno anebo ani to ne; a jméno – toť prázdný zvuk a jeho ozvěna. A věci v životě tolik ceněné jsou nicotné, trouchnivé a malicherné a lidé jsou jako kousající se štěňata a děcka spolu se hašteřící, brzy se smějící a hned zase kvílející. A věrnost, stud, spravedlnost a pravda prchly kams na Olymp z širého světa...

Co tě tu tedy ještě dál poutá, když všechno smyslům přístupné je měnlivé a nestálé, když tvé smysly jsou kalné a omylné, když i sama tvá živočišná duše je jen výpar krve a sláva mezi takovými tvory je tak lichá? Co tedy? Budeš s odevzdanou myslí vyčkávat chvíle, kdy buď zhasneš, nebo přesídlíš jinam; ale než ona chvíle nadejde, co postačí? Co jiného než ctít a velebit bohy, dobře činit lidem a je snášet, nebo se jich vzdalovat a nezapomínat, že cokoli je v oblasti tvé tělesnosti a živočišnosti, není ani tvoje, ani ve tvé moci.13

13. „kams na Olymp z širého světa“: Úryvek z Hésiodovy básně Práce a dny, v. 197, a to z onoho místa, kde básník líčí zhoubnou přeměnu světa a jeho pokolení ze zlatého věku v železný. V překladu Ant. Salače celé místo zní:

Tenkrát k Olympu výši se vznesou od širé země –

v bělostný majíce šat své postavy oděny krásné,

k bohům nesmrtelným pryč jdouce od špatných lidí

Cudnost a Spravedlnost.

– „tvá živočišná duše je jen výpar krve“: Myšlenka pravděpodobně Hérakleitova: srov. pozn. k IV 4.

(34) Je však ve tvé moci, aby tvůj život stále plynul pravým štěstím, jestli se dáš i pravou cestou a jí půjdeš ve svém myšlení i jednání. Toto dvojí je společné duši božské i duši člověka a každého rozumného tvora: zaprvé, že jí nikým jiným nemůže být v jejím chtění zabraňováno; a zadruhé, že své dobro zakládá v spravedlivém smýšlení a jednání a na to že se omezuje její chtění.

(35) Není-li to nebo ono ani moje špatnost, ani účinek mé špatnosti, ani to není na škodu celku, proč bych se tím zneklidňoval? Jakápak je z toho škoda celku?14

14. Komentářem je aforismus VI 1.

(36) Nedávej se úplně strhnout svou představou, nýbrž pomáhej lidem ze všech sil a jak si zasluhují, a trpí-li nějakou újmou ve věcech mravně lhostejných, nepoddávej se hned představě, že utrpěli škodu; je to jen zlozvyk. Veď si v této věci podobně jako onen stařec, který svému svěřenci odňal vlka a odešel, jsa si vědom, že je to jen dětská hračka. – A octneš-li se na řečništi před lidem, zapomněls, člověče, jak málo to znamená? „Ano, ale když o to lidé tolik stojí!“ Proto tedy i ty máš být bláhový? Ať jsem kdekoli, třebas opuštěn, mám šťastný úděl. Šťastný úděl má, kdo sám sobě přidělil úděl dobrý. A dobré úděly jsou dobré sklony, dobré snahy a dobré skutky.15

15. „nepoddávej se hned představě, že utrpěli škodu“: Podobně doporučuje Epiktétos: „Spatříš-li někoho plakat nad odchodem synovým do ciziny nebo nad ztrátou majetku, dej pozor, aby tě nepřemohla představa, jako by mu tyto vnější věci mohly být zlem... Leč nezdráhej se projevit mu soustrast aspoň slovy, a bude-li to vhodné, s ním i postesknout, ale dej pozor, abys i v srdci netesknil!“ – Stoikové zavrhují všechna prudká duševní hnutí (viz pozn. k I 9 o nenáruživosti – apatheia) jako hněv, bázeň, smutek apod., neboť to vše jsou nemoci duše; ale právě tak – na rozdíl od křesťanské etiky – odmítají lítost a soucit. Znají toliko přirozenou náklonnost, vřelou lásku k bližnímu a stud.

– „na řečništi před lidem“: Text je silně porušen.

– „kdo sám sobě přidělil dobrý úděl“: Poněvadž ctnost je stoikům totožná se štěstím, je stoický mudrc šťasten za všech okolností: je svoboden i v otroctví, je bohatý i v nouzi, je král, i když ho nikdo neposlouchá, kdežto ti, jimž ctnost není jediným dobrem a konečným cílem života, jsou otroci, žebráci, ubožáci, neboť hledají štěstí ve věcech vnějších.

Kniha šestá

(1) Vesmírná látka je povolná a tvárná a rozum, který ji pořádá, nemá v sobě příčinu jednat špatně; neboť není v něm špatnosti a také nic nečiní špatně a nic jím není poškozováno. Podle onoho rozumu se všechno děje a uskutečňuje.

(2) Konáš-li svou povinnost, budiž ti lhostejné, zdali přitom strádáš zimou či vedrem, zdali jsi ospalý či dosti vyspalý, zdali tě zahrnují hanou či chválou a zdali umíráš či konáš něco jiného. Neboť také umírání je jeden z našich životních úkolů; proto postačí také v této věci dobře splnit svou povinnost.

(3) Hleď k jádru: na žádné věci ať ti neujde ani její podstata ani pravá cena!

(4) Všechny věci kolem nás se co nejdříve přemění: buďto se přetvoří v páru, je-li jejich hmotná podstata jednotná, nebo se rozptýlí v atomy.

(5) Rozum, který pořádá vesmír, je si vědom, co činí, s jakým úmyslem a s jakou látkou pracuje.

(6) Nejlepší způsob odplaty je neodplácet špatné špatným.

(7) V jediném hledej potěšení a uklidnění: v tom, že kráčíš od jednoho činu obecně prospěšného k druhému se stálou myšlenkou na boha!

(8) Vůdčí část naší duše je ona, která je sama sobě pobídkou a zdrojem změn, sama sebe utváří podle své vůle a způsobuje, že se jí každá událost jeví podle její vůle.

(9) Všechno se uskutečňuje ve smyslu vesmírné přírody; nikoli tedy ve smyslu nějaké jiné »přirozenosti«, která by buď všechny věci do sebe zahrnovala, nebo sama byla zahrnuta v nich, anebo byla od nich odloučena a stála mimo ně.

(10) Buďto je vesmír změť atomů a jejich vzájemné zaplétání a opětovné rozptylování, anebo sjednocený celek, spořádanost a prozřetelnost. Je-li tedy tím prvním, načpak mám toužit po dalším pobytu v takové náhodné a zmatené směsi? Co mi může být vítanějšího než konečně zase »změnit se v zemi«? A proč se mám dokonce znepokojovat? Neboť ať činím cokoliv, rozkladu neujdu. – A je-li správný druhý předpoklad, klaním se pořadateli světa, jsem dobré mysli, důvěřuji mu.1

1. „změnit se v zemi“: Verše z Homérovy Íliady VII 99: Kéž už raději všichni se změníte v zemi a vodu!

(11) Budeš-li okolnostmi uvržen v jakýsi vnitřní nelad, rychle se uchyl v sebe sama a nedávej se strhnout z rytmu více, než je nutno; neboť bezpečněji zvládneš niterný soulad, budeš-li se ustavičně k němu uchylovat.2

2. Zevrubnější výklad o téže věci je v úvaze IV 3.

(12) Kdybys měl zároveň macechu i matku, pak bys macechu sice ctil, ale k matce by ses přesto ustavičně uchyloval. V takovém vztahu jsi nyní ke dvoru a k filozofii. Proto se často uchyluj k ní a v ní hledej uklidnění: s její pomocí bude tobě snesitelný život u dvora a také ty sám budeš snesitelný v něm.

(13) Jestliže si představujeme nad upraveným masem nebo jinými pokrmy, že toto je mrtvola ryby, ono mrtvola ptáka nebo vepře; nebo zase nad falernským vínem, že tohle je trocha šťávy z vinného hroznu; nebo nad purpurovým oděvem, že to je ovčí vlna, napuštěná krví purpurového plže – tedy představy, jako jsou tyto, se dotýkají samého jádra věcí a pronikají jejich podstatou, takže vidíme, jaké ve skutečnosti jsou. A právě tak si máme počínat v celém životě a věcem, které se v naše představy příliš svůdně vemlouvají, máme snímat masku, uvědomovat si jejich bezcennost a zbavovat je hezkého zevnějšku, jakým se honosí. Neboť klamná představa je nebezpečný podvodník, a právě tehdy, když se domníváš, že se obíráš věcmi obzvláště důležitými, býváš obzvláště podváděn.3

3. „takže vidíme, jaké ve skutečnosti (věci) jsou“: jsou to tzv. představy »pojmové« (fantasiai kataléptikai), jejichž znakem je bezprostřední jasnost. Takové představy se našemu duchu přímo vnucují a jediné jsou schopny svůj předmět plně obsáhnout a pojmout (odtud jejich název), tj. »dotýkají se samého jádra věcí a pronikají jejich podstatou«; samy jsou schopny se stát pojmy (katalépseis) a tím se liší od soudů klamných (mínění, domněnek).

– „věcem... máme snímat masku“: Tento kynický rys Markova myšlení a základní tendenci přímo nihilistického nazírání na věci skutečného života ne nepřípadně nazval W. Capelle »Skelettmoral« a jeho původ objevuje v kynismu satir Menippových, které Marcus nepochybně znal, a v kynismu Monimově.

(14) Většinu věcí, kterým se obdivuje dav, lze převést na nejobecnější předměty, které udržuje pohromadě jejich soudržná síla nebo přirozenost: na kameny, různé druhy dřeva, fíkovníky, révy, olivy. Věci, kterým se obdivují lidé poněkud střízlivější, náležejí k těm, které udržuje pohromadě živočišná duše, jako například stáda bravu nebo skotu. Věci, které si cení lidé ještě ušlechtilejší, náležejí k bytostem řízeným rozumnou duší, ne sice ještě světoobčanskou, ale přesto znalou nějakého umění nebo v něčem jiném zběhlou, nebo alespoň v tom, že si dovede opatřit zástup otroků. Kdo však si umí vážit rozumné duše, která si je vědoma povinností světoobčanských i občanských, ten se pak už nezajímá o věci ostatní, a především se snaží svou vlastní duši si uchovat ve stavu a působení rozumném a obecně prospěšném a k tomuto cíli také dopomáhá svým lidským bratřím.4

4. Text odstavce místy kolísá.

(15) Bez ustání spějí jedny věci k svému vzniku, jiné směřují k zániku, a z toho, co vzniká, už zase leccos bere zasvé. Nepřetržité proudy přeměn omlazují vesmír, právě jako neutuchající let času znova a znova otvírá bezmeznou věčnost. Kteroupak z věcí kolem tebe se řítících si možno nějak zvláště cenit v tomto proudu, v němž pevně stanout nelze? To je zrovna tak, jako kdyby si někdo chtěl zamilovat některého z ptáků kolem něho letících, a ten mu zatím zmizí z očí! A cosi podobného je i sám život každého z nás: jen jakoby vypařování krve a vdechování vzduchu. Neboť jednou vzduch vdechnout a opět ho vrátit, jak to každou chvíli činíme, je něco podobného jako vrátit veškerou schopnost dýchací, kterou jsme přednedávnem dostali při narození, zase tam, odkud jsme vsáli první dech.5

5. Ke konci: „kterou jsme přednedávnem dostali“: Podle stoického učení se duše slučuje s tělem teprve při narození člověka, neboť teprve svým narozením se dítě ocitá v ovzduší a v něm začíná dýchat. Smrtí se duše vrací zase v týž zdroj, odkud vzešla.

(16) Cenné není ani to, že se tělo vypařuje podobně jako rostliny, ani to, že dýchá podobně jako dobytčata a šelmy, ani to, že vnímá a vytváří si představy, ani to, že bývá loutkou zmítanou pudy, ani to, že žijeme pospolitě nebo že přijímáme potravu; neboť to všechno má stejnou cenu jako vyměšování zbytků zažitých jídel. Co má tedy vůbec cenu? Snad pochvalný potlesk? Nikoliv. Tedy ani pochvalný jásot, neboť chvalořečení davů není než »potlesk jazyků«. Zřekl ses tedy i té špetky slávy; nuže, co ti zbývá cenného? Myslím, že toto: vyvíjet anebo i zastavovat svou činnost podle svého přirozeného určení – to je cíl, k němuž tíhnou i všechna lidská zaměstnání a umění. Neboť každé umění směřuje k tomu, aby jeho výtvor náležitě vyhovoval účelu, k němuž je vytvořen. To má na mysli vinař, který ošetřuje révu, i cvičitel koní i pěstitel psů. A vychovávání a vyučování mládeže směřuje rovněž k tomuto cíli. Zde je tedy to cenné. A je-li tomu opravdu tak, pak nebudeš bažit po ničem jiném. Či si budeš dále cenit i leccos jiného? Pak ovšem nebudeš ani svobodný, ani soběstačný, ani nepřístupný náruživostem, neboť nezbytně budeš závistivý, žárlivý a podezíravý k těm, kteří tě oněch věcí mohou zbavit, a budeš strojit úklady těm, kteří už mají věci, jichž si ceníš. Každý, kdo postrádá některé z oněch věcí, se musí pak octnout v duševním zmatku a k tomu ještě často reptat na bohy; naproti tomu úcta a vážnost k vlastní duši ti zjedná spokojenost se sebou samým a uvede tě v dobrou shodu s bližními a v soulad s bohy, to je: způsobí, že budeš schvalovat, cokoli oni přisoudí a zařídí.6

6. „nepřístupný náruživostem“: stoická apatheia, kterou Marcus oceňuje u filozofa Sexta (I 9).

– „v dobrou shodu s bližními“: Markovi tane na mysli opět Sextus.

(17) Nahoru, dolů, dokola – to jsou dráhy prvků. Ale dráha ctnosti nevede žádným z těchto směrů, neboť ctnost je mnohem více božské podstaty a kráčí cestou těžko pochopitelnou úspěšně k svému cíli.

(18) Jak zvráceně si lidé vedou! Ty, kteří žijí s nimi a v téže době, chválit nechtějí, ale sami si nad jiné cení chválu potomků, které nikdy ani neviděli, ani neuvidí. A to je bezmála totéž, jako kdyby ses rmoutil pomyšlením, že ani tvoji předkové o tobě nevedli chvalořeči.

(19) Zdá-li se něco nezdolné právě tobě, z toho ještě nesuď, že je to nad lidskou možnost; spíše však, je-li něco člověku přiměřené a možné, pokládej to za dosažitelné i pro sebe!

(20) V tělocvičně nás někdo škrábne nehtem nebo nám zasadí prudkou ránu hlavou; ale ani si to nevykládáme ve zlém, ani nejsme rozhořčeni, ani ho napříště nepodezíráme z úkladů, jenom se mu opatrně vyhýbáme, ne ovšem jako nepříteli a také ne z podezíravosti, nýbrž mu jdeme slušně z cesty. Podobně si počínejme i v ostatních životních okolnostech: přehlížejme mnohé u našich – abych tak řekl – »spolucvičících«! Neboť, jak jsem pravil, lze jim jít z cesty, ale bez podezírání a nevražení.

(21) Jestliže mi někdo dovede přesvědčivě dokázat, že nesprávně soudím nebo jednám, milerád své mínění změním; neboť hledám pravdu, kterou ještě nikdy nikdo škodu neutrpěl. Škodu mívá leda ten, kdo setrvává ve svém klamu a nevědomosti.

(22) Konám svou povinnost a ničeho jiného nedbám; to, oč nedbám, jsou buď věci bez duše, nebo bytosti nerozumné či zbloudilé a své cesty neznalé.

(23) K nerozumným tvorům i k věcem a předmětům kolem sebe se chovej jako rozumná bytost k nerozumným: velkoduše a nezávisle; ale k lidem, protože mají rozum, se chovej ještě také společensky! A při všem vzývej bohy a nestarej se o to, jak dlouho to ještě budeš činit, neboť stačí i jen tři takové hodiny.

(24) Alexandr Makedonský a jeho vozka zaujali smrtí totéž postavení: buďto byli znova pojati v tytéž zárodečné vesmírné prvky, anebo se stejným způsobem rozptýlili v atomy.7

7. „anebo se stejným způsobem rozptýlili v atomy“: Není řečeno ze stanoviska stoického, nýbrž Epikúrova.

(25) Zamysli se nad tím, kolik tělesných a zároveň duševních pochodů se současně děje v tutéž chvilinku v každém z nás! A pak se nebudeš divit, jestliže ještě mnohem více, ba vůbec všechno, co se děje, je současně zahrnuto v onom jednotném veškerenstvu, kterému říkáme vesmír.

(26) Kdyby ti někdo dal otázku, jak se píše jméno Antoninus, budeš snad vyslovovat rozčileně písmeno za písmenem? A což budou-li se proto lidé na tebe hněvat? Snad jim nebudeš hněvem oplácet? Nevyjmenuješ klidně písmeno za písmenem postupně za sebou? Nuže, i na tom si uvědom, že každá povinnost je souhrn jakýchsi jednotlivostí: a ty právě musíš mít na zřeteli a správným postupem uskutečnit to, co je ti uloženo, aniž ses rozčiloval nebo bližnímu oplácel hněvem.

(27) Jak je kruté nedovolovat lidem, aby spěli za tím, co se jim zdá přiměřené a prospěšné! A přece jim to jistou měrou nedovoluješ činit, kdykoli se mrzíš, že chybují. Neboť lidé vždycky spějí za tím, co se jim zdá přiměřené a prospěšné. Ale popravdě tomu tak není! Pak je tedy poučuj a uvědomuj, ale mrzet se nesmíš!8

8. Opět slovní hra: »spějí« – »prospěšné«.

(28) Smrt: odpočinutí od smyslových rozporů, od záchvěvů chtíčů, od trmácení rozumu a od sloužení tělu.

(29) Je hanba, že v tom životě, ve kterém tvé tělo dosud neumdlévá, tvůj duch již umdlévá.9

9. Velmi příznačný pro Markův stoicismus je základní rys životní únavy, živený mnohým životním zklamáním a hořkou zkušeností s vrstevníky, ale heroicky tlumený vyznáváním evangelia stoické nezávislosti. Případným vysvětlením je úvaha v IX 3.

(30) Dej pozor, abys »nezcísařštěl«: abys nenačichl císařstvím; stává se to! Zůstaň tedy prostým, dobrým, nelíčeným, důstojným, přirozeným, přítelem práva, bohabojným, dobrotivým, milujícím všechny své blízké a neoblomným v plnění svých povinností! Bojuj o to, abys zůstal takovým, jakým tě chtěla mít filozofie! Boj se bohů a ujímej se lidí! Život je okamžik; jediný plod pozemského žití je zbožná mysl a činnost pro obecné blaho. Ve všem buď žákem Antoninovým: osvoj si jeho vytrvalé úsilí jednat uvážlivě, jeho duševní rovnováhu za všech okolností, jeho zbožnost, jeho přívětivou tvář, jeho vlídnost, jeho lhostejnost k slávě a jeho upřímnou snahu o správné chápání věcí! A vzpomeň si, jak vůbec nic nepouštěl ze zřetele, co by byl dříve řádně neprozkoumal a zrale neuvážil; jak trpělivě snášel neoprávněné výtky, aniž komu co navzájem vytýkal; jak se v ničem neukvapoval a jak byl nepřístupný pomluvám; jak bedlivý byl posuzovatel povah i činů a jak byl vzdálen zlehčování, bojácnosti, podezíravostí a vychytralosti; jak byl nenáročný, například pokud se týká bydlení, lůžka, šatstva, stravy a obsluhy, jak byl pracovitý a trpělivý, jak věrný a snášenlivý ve styku s přáteli; jak moudře snášel všechny, kteří otevřeně vystoupili proti některému jeho mínění, a jak ho těšilo, když ho někdo poučil o lepším; a jak byl zbožný, ale nikoli pověrčivý. Kéž i tebe zastihne poslední hodinka se svědomím stejně dobrým, jako bylo jeho!10

10. „abys nezcísařštěl“: tj. nenačichl životem u císařského dvora. Výraz ražený Markem.

– „buď žákem Antoninovým“: Marcus má na mysli Antonina Pia, svého adoptivního otce a předchůdce na trůně.

(31) Vystřízlivěj a vzpamatuj se! A jako si uvědomuješ, vždy znova se probíraje ze spaní, že tě obtěžovaly jenom přeludy, podobně, znova probuzen, pokládej za přeludy životní svízele!

(32) Skládám se z těla a z duše. Tělu je lhostejné všechno, neboť nemá schopnost vnímat nestejnosti. Naproti tomu duši je lhostejné jenom to, co není jejím úkonem; co však jest jejím úkonem, to všechno je v její moci. A z toho se obírá jenom tím, co vyžaduje přítomnost, neboť její budoucí i minulé úkony jsou jí už rovněž lhostejné.11

11. „vnímat nestejnosti“: Přeložil jsem nestejnosti namísto rozdíly, abych překlad přizpůsobil etymologizujícím snahám autorovým.

(33) Žádná tíseň není nepřirozená ruce ani noze, pokud činí noha, co náleží noze, a ruka, co náleží ruce. Podobně není tedy žádná tíseň nepřirozená ani člověku, pokud člověk činí to, co náleží člověku. A není-li mu nepřirozená, není ani zlem pro něho.

(34) Jakých »rozkoší« okusili lupiči a nemravové i otcovrazi a tyranové!

(35) Nepozoruješ, jak zcela obyčejní řemeslníci se sice poněkud přizpůsobují vkusu neodborníků, ale přesto se přidržují příkazů své dovednosti a nemají odvahu se jim zpronevěřit? Není na pováženou, že stavitel a lékař má ve větší úctě příkazy svého umění než člověk příkazy svého rozumu, který je mu společný s bohy?

(36) Asie, Evropa – koutky ve vesmíru; všechen oceán – kapka ve vesmíru; hora Athos – hrouda ve vesmíru; všechna přítomnost – bod ve věčnosti! Vše malinké, měnlivé, pomíjivé. Všechno vyvěrá odtamtud: z onoho vševládného, ať už z jeho přímého popudu nebo jako jeho důsledek. Také tedy lví chřtán a jed a všechny »škodliviny«, jako například trní nebo bahno, jsou jen průvodní jevy onoho vznešeného a krásného. Nepoddávej se tedy představě o jejich nepříslušnosti oné bytosti, jíž se koříš, a raději se zamysli nad prazřídlem všech věcí!12

12. Athos, hora na thráckém poloostrově Chalkidiké, která se z výše téměř 2000 m příkře svažuje k moři a vrhá stín až na ostrov Lémnos.

(37) Kdo viděl nynější, viděl všechno: i co se od věčnosti dálo, i co se donekonečna bude dít. Neboť všechno dění je stejnorodé a stejnotvářné.

(38) Často přemítej o spojitosti všech věcí ve vesmíru a jejich vzájemném vztahu. Vždyť všechny věci jsou do jisté míry navzájem spřízněny, neboť vyplývají jedna z druhé souhlasným a jednotným napětím v hmotné podstatě.13

13. Podle stoické metafyziky proniká hmotnou podstatou všeho jsoucna, a to i jejími nejmenšími částicemi, »pneuma« (cosi jako nejjemnější vzduch), které má silnější nebo slabší napětí (tonos), což je zvláštní druh pohybu navenek i dovnitř: na prvním se zakládá kvantita a kvalita těles, na druhém pak jejich soudržnost a jednota.

(39) S událostmi, s nimiž tě osud spojil, se hleď srovnat, a lidi, s nimiž tě osud sloučil, miluj, ale opravdově!

(40) Každý nástroj, každé náčiní, každá nádoba je správná, jestliže plní úkol, k němuž byla vytvořena; a přece ten, kdo ji vytvořil, je při jejím upotřebení mimo ni. Naproti tomu u věcí, které udržuje pohromadě příroda, je ona síla, která je vytvořila, vždy uvnitř a uvnitř zůstává. A proto ji máš tím více ctít v té víře, že budeš-li se sám její vůlí spravovat a podle ní až do svého konce žít, všechno se bude dít po tvém rozumu. Také ve vesmíru se věci podobně dějí po jeho rozumu.14

14. „je ona síla, která je vytvořila, uvnitř“: Srov. pozn k II 4.

(41) Pokládáš-li kteroukoli z věcí, které jsou mimo tvou vůli, za své dobro nebo zlo, pak nezbytně budeš výčitkami zahrnovat bohy, kdykoliv se ti přihodí takové »zlo« nebo se ti nezdaří takové »dobro«, a nezbytně budeš nenávidět lidi, ať už budou skutečnými, nebo domnělými původci tvého nezdaru nebo nehody. A tak se dopouštíme leckdy bezpráví jen z falešného zájmu o takové věci. – Pokládáme-li však za dobro a zlo jenom to, co je v naší moci, pak nemáme nejmenší příčinu ani na bohy reptat, ani na lidi nevražit.

(42) Všichni spolupracujeme k jednomu konečnému cíli, jedni vědomě a s porozuměním, druzí ani nevědouce, jak to říká, tuším, Hérakleitos, že i lidé spící jsou dělníky a spolupracovníky na vesmírném dění. Ale každý na něm spolupracuje jinak, ba dokonce i ten, kdo je s tím, co se děje, nespokojen, kdo by se tomu rád vzepřel a rád to odvrátil; patrně i takového člověka měl vesmír zapotřebí. A proto si tedy rozvaž, ke kterým pracovníkům se chceš přiřadit! Neboť pořadatel světa tě každým způsobem použije správně a přijme tě v řadu svých pomocníků a spolupracovníků. Jenom se nechtěj stát takovým členem v ní jako onen chatrný a směšný verš v dramatu, o kterém se zmiňuje Chrýsippos!15

15. „chatrný a směšný verš v dramatu“: Stoik Chrýsippos přirovnával špatnosti a neřesti tohoto světa k leckterým veršům v komedii, které jsou sice samy o sobě nevtipné a nevýznamné, ale v osnově dramatu mají svůj význam, neboť mu dodávají osobitou zajímavost.

(43) Požaduje snad slunce úkol deště? Nebo Asklépios úkol »dárkyně plodin«? A což hvězdy, ta jako ona? Nepřispívají, ačkoli jsou různé, všechny vespolek k témuž cíli?16

16. Asklépios, léčící a uzdravující bůh. Dárkyně plodin je Démétér, bohyně úrody. Hvězdy pokládali stoikové, jako už dříve Platón, za oduševnělé a věčné bytosti, které žijí v dokonalé harmonii.

(44) Jestliže bohové rozhodli o mně a o tom, co se mi má přihodit, dobře rozhodli; neboť nerozhodného si nelze boha jen tak snadno představit. Ostatně z jakéhopak důvodu by se odhodlali mně způsobit zlo? Co by tím získali, ať už sami, nebo vesmír, o nějž především pečují? Jestli nerozhodli o mně zvlášť, tedy jistě rozhodli o vesmírném celku, i musím ochotně přijímat a rád snášet také to, co se mi přihází jako přirozený důsledek onoho rozhodnutí. Nečiní-li však rozhodnutí vůbec o ničem (pomyšlení ovšem bezbožné), pak jim tedy ani neobětujme, ani se k nim nemodleme, ani nepřísahejme a nedělejme nic z toho, co všechno děláváme, předpokládajíce jejich přítomnost a jejich soužití s námi; jestliže tedy o ničem, co se týká nás, nerozhodují, pak je zajisté v mé moci rozhodovat o sobě sám a je i v mé možnosti uvažovat o tom, co mi prospívá. Každému pak prospívá to, co odpovídá jeho určení a jeho přirozenosti; a moje přirozenost je rozumná a společenská. Pro mne, občana Antonina, je obcí a vlastí Řím; pro mne, Antonina člověka, vesmír: co je tedy těmto obcím na prospěch, jenom to je pro mne dobrem.17

17. „nerozhodného si nelze boha... představit“: Slovní hříčka: ebúleusanto (rozhodli) – abúlon (nerozhodného, ale zároveň nerozvážného).

(45) Všechno, co se přihází komukoli z nás, je prospěšné celku; už to by stačilo. Ale bedlivějším pozorováním shledáš obvykle také, že i ostatním lidem je prospěšné to, co kterémukoli člověku. Ovšemže výrazu »prospěšný« je tu třeba rozumět v širším smyslu – mluvím o věcech vnějších.18

18. „o věcech vnějších“: Nikoli tedy o onom dobru – ze stoického stanoviska – jediném a skutečném, které je v moci každého člověka. Autor má na mysli ony věci mravně lhostejné.

(46) Jako se ti protiví představení v amfiteátru a jiných takových místech, protože stále tytéž výjevy se znechucují diváku svou jednotvárností, něco podobného pociťuješ někdy i v životě; neboť všechno naveskrz – pořád totéž a z téhož. Jak dlouho ještě?

(47) Ustavičně měj na mysli lidi všeho stavu i všech povolání a všelijakých národností, kteří už zemřeli, a dospěješ k nedávno zemřelým Filistiónovi, Foibovi a Origaniónovi. A potom postupuj k ostatním skupinám! Musíme se odstěhovat právě tam, kam nás předešlo tolik mohutných řečníků, tolik ctihodných filozofů, jako Hérakleitos, Pýthagorás a Sókratés, tolik pravěkých héroů i tolik pozdějších vojevůdců a tyranů. A kromě nich Eudoxos, Hipparchos a Archimédés a jiní duchové bystří, ušlechtilí, přičinliví, všestranní a sebevědomí, ba i uštěpační tupitelé vratkosti a dočasnosti lidského života, jako byl Menippos a jiní podobní. O těchto všech měj na mysli, že jsou dávno ti tam! A je v tom něco pro ně hrozného? A cožpak pro ony, které neznáme už ani jménem? Jen jediné tedy má opravdovou cenu: prožít celý život v pravdě, spravedlnosti a shovívavosti i ke lhářům a nespravedlivým.19

19. Menippos z Gadar (v Sýrii), duchaplný skladatel zvláštních satir, jakýchsi filozofických (kynických) fejetonů, zpestřených verši fraškovitého humoru, které zvláště rády žertovaly ve vážných věcech; s oblibou odhaloval všelijaké domnělé veličiny, aby je ukázal v jejich pravé jakosti a zesměšnil. Četba menippských satir mocně působila na Markovo nazírání na lidský život a jeho mnohotvárné vření. Srov. pozn. k VI 13.

(48) Kdykoli se chceš potěšit, v duchu si vybavuj přednosti svých současníků, jako například podnikavost jednoho, skromnost druhého, štědrost třetího a jinou ctnost někoho jiného. Neboť nic nepůsobí takové potěšení jako vzory ctnosti, které se zrcadlí v mravech našich vrstevníků a které se v jednotlivci, pokud možno, všechny slučují. A proto je také záhodno si je stále oživovat v paměti.

(49) Snad tě nemrzí, že vážíš jen tolik a tolik liber, a nikoli tři sta? Právě tak se tedy nesmíš mrzet, že je ti souzeno žít jen tolik a tolik let, a ne více! Neboť jako jsi spokojen s přídělem hmoty, tak buď spokojen i s přídělem času!

(50) Snaž se lidi přesvědčovat, ale jednej třebas i proti jejich vůli, kdykoli to vyžaduje zřetel spravedlnosti. Bude-li ti však někdo násilím překážet, smiř se s tím a nermuť se, a zároveň užij této překážky k osvědčení jiné ctnosti; měj na paměti, že tvé odhodlání bylo jen podmínečné, že jsi přece netoužil po nemožném. Po čem tedy? Právě po takovém nějakém odhodlání! A toho dosahuješ. Co bylo naším vůdčím úmyslem, to se také uskutečňuje.20

20. „tvé odhodlání bylo jen podmínečné“: Bylo vyloženo v pozn. k IV 1.

(51) Ctižádostivec pohledává své vlastní dobro v činnosti jiných, prostopášník ve vlastních náruživostech; ale kdo má rozum, ve vlastním jednání.

(52) Je v naší moci o té nebo oné věci si netvořit úsudek a v duši se neznepokojovat. Neboť věci samy o sobě nemají od přírody moc naše soudy si vynucovat.

(53) Zvykej si pozornému sledování toho, co říká jiný, a seč jsi, se vmýšlej v duši mluvícího!

(54) Co neprospívá roji, neprospívá ani včele.21

21. Je myšleno obrazně o lidském pokolení.

(55) Spílají-li námořníci kormidelníkovi nebo nemocní lékaři, kohopak asi jiného chtějí dbát? Jak má potom kormidelník dopomoci lidem na lodi k záchraně nebo lékař svým svěřencům k uzdravení?22

22. Je řečeno o lidech, kteří jednají v rozporu rozumu. Text druhé věty kolísá.

(56) Kolik z těch, s nimiž jsem přišel na svět, z něho už odešlo!

(57) Nemocným žloutenkou se med zdá hořký, lidem stiženým vzteklinou se voda zdá příšerná a dětem se míč zdá krásný. Proč se tedy rozčiluji? Či myslíš, že klamná představa slaběji působí nežli žluč u nemocného žloutenkou a jed u člověka stiženého vzteklinou?

(58) Nikdo ti nezabrání žít podle řádu tvé přirozenosti; a nic se ti nepřihodí proti řádu vesmírné přírody.23

23. „Nikdo ti nezabrání“: Neboť naše myšlení i vůle jsou naprosto v naší moci.

(59) Jací to jsou lidé, kterým se mnozí chtějí zalíbit, a z jakých asi pohnutek a jakými činy! Jak rychle věčnost všechno a co všechno už zastřela!

Kniha sedmá

(1) Co je to špatnost? To, co jsi často vídal. A tak při všem, co se přihází, si uvědomuj, že je to něco, cos vídal. Vůbec pak seznáš, že události, jimiž se hemží dějiny staré, střední i nové doby, jimiž se nyní hemží města i domy, jsou naveskrz tytéž. Nic nového; všechno obyčejné a dočasné.

(2) Mohou tvé zásady odumřít nějak jinak než tak, že představy, které jim odpovídají, vyhasnou? Ale právě ty ustavičně rozdmýchávat je přece ve tvé moci! Vždyť si mohu o kterékoli věci utvořit představu, jaké je potřebí; jestliže mohu, proč se znepokojuji? Co je mimo mé myšlení, to se mého myšlení naprosto netýká. To si uvědom, a stojíš zpříma. Můžeš procitnout k novému životu: jen se dívej na věci zase tak, jak ses dívával, neboť v tom tkví podstata nového života.

(3) Malicherný shon po okázalostech, divadelní hry, stáda bravu a skotu, šermířské zápasy, kůstka hozená psíkům, ždibec rozdrobený do nádrže rybám, zápolení mravenců s břemenem, pobíhání vyplašených myšek, pohyby loutek na drátech – vše jedné ceny! Je tedy nutné stát uprostřed toho shovívavě a bez vypínání, ale také si být vědom, že každý má takovou cenu, jakou cenu má to, oč usiluje.

(4) Při každé řeči je nutno si uvědomovat slova a při každém odhodlávání skutky, při tomto je nutno si ihned všímat, k jakému cíli směřují, a při onom zase dávat pozor, jaký je smysl slov.

(5) Stačí můj rozum na tento úkol či ne? Jestliže stačí, pak ho užívám na jeho provedení jako nástroje, jímž mě vybavila vesmírná příroda; pakli nestačí, buď postoupím úkol tomu, kdo ho dovede vykonat lépe, není-li mou přímou povinností, anebo ho konám, jak dovedu, ještě s přispěním někoho jiného, jenž podporován mým rozumem, může pak provést čin obecnému blahu právě teď příhodný a prospěšný. Neboť každý skutek, ať už ho konám sám, nebo s přispěním jiného, má směřovat jen k tomu, co je prospěšné a přiměřené obecnému dobru.

(6) Kolik lidí navýsost velebených již upadlo v zapomenutí! A kolik jejich velebitelů už dávno odtud zmizelo!

(7) Nestyď se přijmout pomoc! Neboť je ti uloženo konat povinnost jako vojákovi za útoku na pevnost. Copak na tom, nemůžeš-li pro pohmožděnou nohu sám na cimbuří vystoupit, ale s přispěním jiného to provedeš?

(8) Nedávej se znepokojovat budoucností; neboť k ní dospěješ, má-li tomu tak být, cestou téhož rozumu, kterým se teď řídíš v přítomnosti.

(9) Všechny věci jsou vespolek spjaty a jejich pouto je posvátné, a snad vůbec nic si není navzájem cizí, neboť všechny jsou seřazeny v celek a společně přispívají k jednomu a témuž vesmírnému řádu. Neboť jest jeden vesmír vše zahrnující a jeden bůh vším pronikající a jedna pralátka a jeden zákonitý řád: rozum, společný všem myslícím tvorům, a jediná pravda, je-li také dokonalost tvorů spolu spřízněných a téhož rozumu účastných jediná.

(10) Všechno hmotné co nejrychleji mizí ve vesmírné pralátce, každá činná síla je co nejrychleji znova pojímána ve vesmírný rozum a vzpomínka na všechno je co nejrychleji pohřbívána věčností.

(11) Jednat ve shodě s přírodou je rozumnému tvoru totéž jako ve shodě s rozumem.1

1. Srov. pozn. k I 9.

(12) Sám zpříma, nikoli zpřimován!

(13) Ten smysl, jaký mají u jednotných organismů tělesné údy, mají také rozumné bytosti, i když jsou od sebe odděleny: jsou určeny k jakési jednotné součinnosti. Toto si ještě lépe uvědomíš, budeš-li si v duchu často říkat: jsem úd v soustavě rozumných bytostí. Jestli však budeš říkat, že jsi jen »část« celku, pak stále ještě lidi nemiluješ ze srdce, stále tě ještě netěší prokazovat dobrodiní jen pro dobrodiní; jestliže to děláš jako pouhou povinnost, pak to ještě neděláš z přesvědčení, že tím činíš dobře sobě samému.2

2. „prokazovat dobrodiní jen pro dobrodiní“: tj. bez postranních úmyslů. Porušený odstavec 16 je v překladu doplněn.

(14) Ať se cokoli zvnějšku přihodí oněm mým částem, které takovou příhodou mohou utrpět, pak si trpící části mohou, chtějí-li, »reptat«; ale já, pokud nebudu pokládat to, co se mi přihodilo, za zlo, stále ještě nejsem poškozen. A nepokládat to za zlo je v mé moci.

(15) Ať si kdo cokoliv činí nebo mluví, já sám musím být dobrý: zrovna jako kdyby zlato, smaragd nebo purpur stále prohlašovaly toto: „Ať si kdo cokoliv činí nebo mluví, já musím být smaragdem a svou barvu zachovat!“

(16) Rozum, který je vůdčí silou v nás, nevyvádí sám sebe z míry, například nenahání si strach ani si nepůsobí zármutek. Jestliže ho však někdo jiný může zastrašit nebo zarmoutit, ať to udělá. On sám se na základě svého vlastního rozhodnutí takovým duševním hnutím nepoddá. Tělo nechť se samo stará, může-li, aby se mu nic nestalo, a když se mu něco děje, nechť to řekne. Duše, která může pocítit strach, která může pocítit zármutek, která má schopnost mít představu o něčem takovém, neutrpí nic. Tu bys totiž k takovému pocitu nepřiměl.

Rozum je sám o sobě bez potřeb, ledaže si sám nějakou potřebu vytvoří: z téhož důvodu nezná znepokojení ani omezení své svobody, ledaže si je způsobí sám.

(17) »Být šťasten« (eudaimonia) znamená »mít v sobě dobré daimonion « neboli rozum, vedoucí k dobru. Co tu tedy děláš, klamná představo? Odejdi, při bozích, jak jsi přišla: nemám tě zapotřebí. Přišla jsi po svém starém zvyku; nehněvám se – jen odejdi!3

3. Nepřeložitelná slovní hříčka s dvojicí slov eudaimonia (blaženost) – daimón. »Dobrý démon« je rozum (hégemonikon = vůdčí část naší duše), očištěný od klamných představ a náruživostí. Porušený odstavec 24 je doplněn.

(18) Bojí se někdo přeměny? Což se může něco stát bez přeměny? Což je vesmírné přírodě něco milejší a přiměřenější? A ty sám: můžeš se vykoupat, aniž se přeměnilo dříví? Můžeš se živit, aniž se přeměnily pokrmy? Může se bez přeměny vůbec uskutečnit cokoli prospěšného? Neuznáváš tedy, že právě tak i tvoje přeměna je cosi stejného a že je jí vesmírné přírodě stejně zapotřebí?

(19) Pralátkou vesmírného celku procházejí všechna těla jako dravou bystřinou v bytostné spojitosti s celkem a ve vzájemné součinnosti jako naše údy vespolek. Kolik už pohltila věčnost Chrýsippů, kolik Sókratů, kolik Epiktétů! A totéž si uvědomuj při kterémkoliv člověku i věci!

(20) Má jediná snaha je, abych sám nečinil, co lidská přirozenost nechce nebo jak to nechce nebo co právě teď nechce.

(21) Ještě chvíli, a zapomeneš na všechno; ještě chvíli, a všichni zapomenou na tebe.

(22) Je zvláštní znak člověka, že miluje také toho, kdo se proviňuje. A to se stává, jakmile si přitom uvědomíš, že je to příbuzná bytost, že chybujete z nevědomosti a bezděky a že zakrátko oba zemřete a především že nezpůsobil škodu tobě. Neboť tvou vůdčí část neučinil horší, než byla dřív.

(23) Vesmírná příroda vytvoří z vesmírné pralátky, jako výtvarník z vosku, teď například hříbě, ale pak své dílo zruší a jeho látky užije k vytvoření stromku, potom lidského tvorečka a potom k něčemu jinému. Každý z těchto výtvorů je kratinkého bytí. Pro skříň nic není hrozného v tom, je-li sbíjena v celek; tedy ani v tom, jestliže se opět rozkládá v části.

(24) Hněvivý výraz obličeje je zcela proti přírodě. Veselí na tvé tváři často odumře a nakonec úplně vyhasne, takže je vůbec nebudeš moci probudit. Právě proto se pokus pochopit, že hněv je proti zdravému rozumu. Vždyť vymizí-li v nás povědomí, že chybujeme, jaký důvod k životu nám ještě zbude?

(25) Všechny věci, kolik jich vidíš, co nevidět přemění vše pořádající příroda a z jejich látky vytvoří jiné a z látky těchto opět jiné, aby se vesmír navěky omlazoval.

(26) Proviní-li se někdo na tobě, ihned přemýšlej o tom, jaké měl představy o dobru nebo zlu, když se provinil; neboť jakmile to vyzkoumáš, budeš ho litovat a nebudeš se ani divit, ani hněvat. Buďto totiž i ty sám dosud pokládáš za dobro totéž, co on, nebo něco jiného podobného; musíš mu tedy odpustit. Jestli už nepokládáš takové věci za dobro a zlo, tím spíše budeš shovívavý k chybujícímu.

(27) O tom, co nemáš, nemysli tak, jako bys to už měl, nýbrž z toho, co máš, ber v úvahu to nejcennější, a tu si zase připomínej, jak citelně bys to pohřešoval, kdybys to neměl. Ale zároveň se měj na pozoru, aby sis takovou zálibou v oněch věcech nezvykl je tak přeceňovat, že kdybys je jednou neměl, pozbýval bys klidu.

(28) Uchyl se v sebe sama! Vůdčí rozum v nás je té povahy, že se omezuje na vlastní spravedlivé jednání a duševní pohodu, právě z něho vyplývající.4

4. „duševní pohodu“: Řecké slovo galéné znamená prostý klid na moři, kdy se v bezvětří třpytí jako zrcadlo. K němu přirovnává Démokritos dokonalý klid duše, kterou nezmítají ani žádosti, ani afekty.

(29) Vyhlaď klamnou představu! Potlač záchvěvy náruživostí! Omezuj se na přítomnost! Chápej všechno, co se přihází, ať tobě, nebo jinému! Rozeber a rozlož každý předmět v jeho činnou sílu a hmotu! Měj na mysli svou poslední hodinu! A chybu, kterou se na tobě prohřešil jiný, ponech tam, kde vznikla!5

5. „Omezuj se na přítomnost“: tj. ani se netrap minulostí, ani se neznepokojuj budoucností.

– „A chybu … ponech tam, kde vznikla“: tj. jestliže se bližní na tobě proviní, nehněvej se, jeho chyby nenapodobuj, ani mu stejným neoplácej.

(30) Své myšlení cele upínej k tomu, co se mluví, a svým duchem vnikej do toho, co se děje a z jakých příčin!

(31) Sebe ozdob prostotou, skromností a lhostejností ke všemu, co kolísá mezi ctností a špatností! Miluj lidské pokolení! Následuj boha!

Mudrc Démokritos říká: „Všechno je jen věc názoru. Jen základní prvky jsou pravdivé.“ Stačí pamatovat si, že všechno je jen věcí názoru ...6

6. „co kolísá mezi ctností a špatností“: To jsou právě ony věci mravně lhostejné (vnější) – adiafora.

(32) O smrti: Buď rozptýlení, je-li duše z atomů; anebo, je-li jednotný celek, buď vyhasnutí, nebo přesídlení jinam.

(33) O bolesti: Co je nesnesitelné, ukončuje život; co trvá dále, je snesitelné. A duše si zachovává svou pohodu tím, že se uzavře v sebe, a naše vůdčí část neutrpí škodu. Ale části, které bolest poškozuje, jen ať se o ní vysloví, jestli mohou.

(34) O slávě: Jen si všímej, jakého jsou smýšlení ti posedlí slávou, čemu všemu se vyhýbají a za čím se pachtí! A pamatuj si: jako se pobřežní vrstvy písku ukládají jedna na druhou a pohřbívají předcházející, zrovna tak i v životě všechno předcházející je co nejrychleji pohřbíváno tím, co přichází po něm.

(35) Z Platóna: „Zdalipak myslíš, že takovému duchu, který se vyznačuje ušlechtilostí a poznáním úhrnu času i všeho bytí, se lidský život jeví něčím významným?“

„Nikoliv.“

„Tedy ani smrt nebude takový člověk pokládat za nic hrozného?“

„Naprosto ne!“7

7. Citát z Platónovy Ústavy VI 486 A.

(36) Dobře činit a sklízet hanu – toť úděl královský.8

8. Výrok snad Antisthenův, citovaný Epiktétem IV 6, 20. Příbuzná myšlenka je v evangeliu Matoušově 5, 11: „Blahoslavení budete, když vám zlořečit budou a protivenství činit a mluvit všechno zlé o vás, lhouce, pro mne.“

(37) Je hanba, že obličej se podle příkazů duše poslušně tváří a zařizuje, kdežto duše sama se podle svých vlastních příkazů neutváří a nezařizuje.

(38) Je pošetilé na běh světa zanevřít:

vždyť vůbec toho nedbá.9

9. Úryvky ze ztracených tragédií Eurípidových.

(39) Věčně žijícím bohům i lidem radostí dopřej!

(40) Jak zralé klasy lidský život požínat;

ten vzrůstá, onen klesá...10

10. Úryvky ze ztracených tragédií Eurípidových.

(41) Když já i s dětmi bohy budu opuštěn,

i to má důvod.11

11. Úryvky ze ztracených tragédií Eurípidových.

(42) Neboť dobro a právo je se mnou.12

12. Úryvky ze ztracených tragédií Eurípidových.

(43) Neskuhrej s jinými, ani se nerozohňuj!

(44) Platónovy výroky: „Takovému člověku bych jistě právem namítl: Nesprávně soudíš, člověče, jestliže se domníváš, že muž i jen trošku řádný má dbát nebezpečí života nebo smrti, a že nemá spíše hledět jen k tomu, kdykoli jedná spravedlivě a zdali jako muž dobrý či špatný.“13

13. Citáty z Platónovy Apologie 28 B a D.

(45) ,,Je tomu totiž, Athéňané, podle pravdy takto: Na tom stanovišti, na které se někdo sám postaví v přesvědčení, že je pro něho nejlepší, anebo na které je postaven svým představeným, tam – podle mého soudu – má také vytrvat a nebezpečí vzdorovat, nedbaje přitom ničeho, ani smrti, aniž čeho jiného – krom hanby.“14

14. Citáty z Platónovy Apologie 28 B a D.

(46) „Nuže uvaž, milý příteli, není-li ušlechtilost a dobro něco jiného než zachraňování sebe nebo jiného. Neboť opravdový muž se snad nemá starat o takovou věc, jako je delší nebo kratší život, a nemá na životě lpět, nýbrž starost o to má poručit bohu a má dát za pravdu staré ženské víře, že svému osudu nikdo neujde, a má tedy hledět k tomu, jakým způsobem by ten čas, který mu ještě zbývá, prožil co nejlépe.“15

15. Úryvek z Platónova dialogu Gorgias 512 D.

(47) Sleduj dráhy hvězd, jako bys obíhal zároveň s nimi, a ustavičně měj na mysli vzájemné přeměny prvků; neboť takové představy očišťují od špíny pozemského života.

(48) Krásný je výrok Platónův: „A chce-li kdo rozjímat o lidech, ať pozoruje, jako by shlížel odněkud shůry, také jejich pozemské poměry: jejich zástupy, válečné výpravy, zemědělství, sňatky, rozvody, zrod i úmrtí, ruch na soudech, zpustošené kraje, pestrou směs barbarských národů, slavnosti, nářky o pohřbech, tržiště – změť všech možných protiv, sladěných v celek.“16

16. V zachovaných dialozích Platónových toto místo není. Snad to ani není citát z Platóna.

(49) Bedlivě pozoruj minulost, ony nespočetné proměny vládnoucích mocí, a dokážeš předvídat i budoucnost. Bude totiž naveskrz téhož řádu a nebude se moci uchýlit od rytmu přítomného dění. Však proto také je lhostejné, zdali sleduješ lidský život čtyřicet let či tisíce let; neboť co více tu uvidíš?

(50) „A co se zrodilo ze země, musí opět v zem; co však vypučelo z nebeského semene, opět se vrací v nebeský kraj.“ Smrt je buď rozpojení pletenců atomů, nebo určitý způsob rozptýlení neporušených prvků.17

17. Zlomek ztracené tragédie Eurípidovy.

(51) A jídlem, pitím, čarodějným uměním

se namáháme smrti příval odvrátit.

Van větrů od boha seslaný,

ač zkrušeni, snášejme bez nářku!18

18. Citát z Eurípidovy tragédie Prosebnice, v. 1110. Druhé dva verše jsou neznámého původu.

(52) Ať si je leckdo lepší zápasník, jen když není k lidem laskavější, skromnější, v jakýkoli osud odevzdanější nebo k pokleskům svých bližních shovívavější nežli ty!

(53) Kde lze vykonat nějaké dílo ve shodě s rozumem, společným jak bohům, tak lidem, tam není nebezpečí; neboť kde lze dosáhnout něčeho užitečného činností, správnou cestou postupující ve shodě s lidskou přirozeností, tam se netřeba obávat škody.

(54) Všude a vždycky je ve tvé moci zbožně se smiřovat se současnou příhodou, spravedlivě se chovat k současným lidem a ochotně zkoumat současnou představu, aby se do ní nevloudilo nic nepochopeného.

(55) Neohlížej se na rozumy jiných lidí, raději se zahleď přímo k cíli, ke kterému ti ukazuje cestu příroda: vesmírná příroda tím, co tě potkává, a tvá vlastní přirozenost tím, co ti ukládá činit. Každý pak má činit to, co je ve shodě s jeho přirozeným určením; ostatní věci jsou přírodou určeny k prospěchu rozumných bytostí, jako i ve všem jiném je méně dokonalé k prospěchu dokonalejšího, ale rozumné bytosti jsou stvořeny sobě navzájem. Je tedy vůdčí sklon přirozeného lidského určení cit společenský; druhý hned po něm odolnost k smyslným svodům, neboť myslící rozum má tu zvláštní schopnost, že se dovede sám do sebe uzavřít a pak nikdy nepodléhá ani hnutím smyslů ani pudů, neboť obojí je povahy zvířecí. Rozum chce naopak vládnout, a ne být v jejich područí. A právem, neboť je přírodou uzpůsoben, aby jich obou užíval. Třetí znak přirozeného určení rozumné bytosti je obezřelost v usuzování a odpor k omylu. Těmto znakům věren náš rozum ať postupuje přímou cestou k cíli a naplňuje svůj úkol.

(56) Zbytek života, jenž ti byl udělen, musíš podle zákonů přírody až do jeho konce prožívat tak, jako bys měl žít jen k tomuto okamžiku a právě v této chvíli zemřít.

(57) Měj zalíbení v tom jediném, co se ti přihází a co je tvým údělem v osnově veškerenstva; neboť co ti může být přiměřenější?

(58) Při každé příhodě si uváděj na paměť ony lidi, kterým se přihodilo totéž a kteří se pak mrzeli, žasli a reptali. A dnes – kdepak jsou ti všichni? Nikde. Co tedy? Chceš si také ty počínat podobně? Nechceš nepřiměřené vzruchy mysli ponechat těm, kteří takto vzrušují sebe i jiné, a sám se cele zabrat v úvahu o tom, jak takových příhod užívat? Neboť pak jich budeš užívat výhodně a budou tvé činnosti látkou. Jenom je pozoruj a měj vůli, aby ses jevil sám sobě bez úhony ve všem, co činíš! Pamatuj na obě rady i na to, že na tvé činnosti záleží, ať se týká čehokoliv...

(59) Zahleď se ve své nitro! Tam uvnitř je zřídlo dobra, které je schopno stále tryskat, jestliže se k němu stále prokopáváš.

(60) Také tělo má jevit pevnost a nikoli roztržitost, jak v činnosti, tak v klidu. Neboť jako v obličeji se duše projevuje tím, že mu stále uchovává oduševnělý a slušný výraz, něco podobného je žádoucí i celému tělu. Všeho toho je ovšem nutno dbát nenápadně.

(61) Umění žít má více podobného se zápasnickým než s tanečním, totiž v tom smyslu, že musíš stát pohotově a ne kolísavě tváří v tvář úderům i nepředvídaným.

(62) Stále si uvědomuj, kdo jsou ti, jejichž uznání chceš sklízet, a jakým asi rozumem se spravují; neboť jim pak ani nebudeš mít za zlé jejich bezděčné poklesky, ani nebudeš stát o jejich uznání, až nahlédneš ve zdroje jejich soudů a úsilí.

(63) Každá duše, jak praví Platón, jen bezděčně se odříká pravdy; právě tak tedy i spravedlnosti, uměřenosti, shovívavosti a všeho podobného. Je naprosto nutné ustavičně to mít na paměti, neboť pak budeš ke všem laskavější.19

19. V zachovaných textech Platónových tato slova nejsou.

(64) Při každé bolesti si uvědomuj, že bolest není pranic hanebného a že tvou vládnoucí část, duši, nezhoršuje, neboť ji neporušuje ani v její rozumové podstatě, ani v jejím společenském cítění. U většiny bolestí ti budiž útěchou výrok Epikúrův, že bolest není ani nesnesitelná, ani věčná, jestliže si totiž připomeneš její meze a nebudeš-li si ji v duchu zveličovat. Také se rozpomeň na to, že nepříjemnost mnohých pocitů, například ospalosti, horečky a nechuti k jídlu, si ani neuvědomujeme. Kdykoli jsi tedy něčím takovým rozmrzelý, uvědom si, že se poddáváš bolesti!

(65) Měj na pozoru, aby ses k nelidům nechoval podobně jako nelidové k lidem!

(66) Odkudpak víme, zdali filozof Telaugés nebyl svým smýšlením lepší než Sókratés? Neboť tady přece nestačí, že Sókratés zemřel slavněji, že dovedl obratněji rozmlouvat se sofisty a vytrvaleji přenocovat v mrazu pod širým nebem, ani to, že maje nařízeno přivést kteréhosi Salamíňana, uznal za šlechetnější rozkazu se vzepřít a pak »si hrdě ulicemi vykračovat«, což by bylo svrchovaně neuvěřitelné, i kdyby to bylo pravda; spíše však dlužno vzít v úvahu něco jiného: jakou duši měl Sókratés a zdali se dovedl omezovat na spravedlnost k lidem a na úctu k bohům, takže se ani nemrzel na lidskou špatnost, ani neotročil ničí nevědomosti, ani nepřijímal úděly vesmírné přírody jako něco nenáležitého, ani je nepovažoval za nesnesitelné jho, ani svůj rozum neutápěl v účasti na tělesných pocitech.20

20. „kteréhosi Salamíňana“: Z příkazu třiceti tyranů (oligarchické vlády v Athénách) měl Sókratés přivést Leónta ze Salamíny do Athén, aby tam byl popraven; ale rozkazu se vzepřel a pomstě násilných oligarchů ušel jen díky jejich včasnému pádu. Sókratovu neohroženost svým způsobem pak zesměšnil Aristofanés v komedii Oblaka v. 362 a další.

(67) Příroda nespoutala tvého ducha s tělem tak těsně, že by ti nedovolovala, aby ses uzavřel sám v sebe a zvládl své povinné úkoly. Neboť je docela dobře možné stát se mužem božím, aniž to kdo o tobě věděl. To měj stále na paměti a také to, že k blaženému životu je potřebí jen pramálo věcí; a jestli snad tě zklamalo očekávání, že se osvědčíš v dialektice a fyzice, proto se ještě nevzdávej naděje, že budeš svobodný, skromný, laskavý k lidem a poslušný boha.21

21. „stát se mužem božím“: tj. dokonalým v stoickém smyslu.

(68) Po své vůli můžeš prožít život v plné duševní pohodě, i kdyby ti všichni spílali a i kdyby divoká zvěř sápala bědné údy tvé tělesné schránky. Neboť co překáží při tom všem tvé duši zachovat klid, správně posuzovat okolnosti a pohotově užívat nabízejících se příležitostí? Takže její soud pak řekne té které příhodě: „Taková a taková jsi ve své pravé podstatě, i když se naoko jevíš jinak.“ A její schopnost užívat příležitostí řekne opět: „Právě tebe jsem hledala; neboť přítomnost je mi vždy látkou k osvědčování rozumné a společenské ctnosti a takového umění, které je vyhrazeno člověku nebo bohu.“ Neboť všechno, co se nám přihází, je úzce spřízněno s bohem nebo s člověkem, a není tedy ani nové, ani nepoddajné, nýbrž naopak dobře známé a tvárné.

(69) Každý den prožívat, jako by byl tvůj poslední, bez prudkých vzruchů, bez otupělosti a bez přetvářky – to je znak dokonalé povahy.

(70) Bohové, kteří jsou tu věčně, bez nelibosti snášejí od věků do věků takovou spoustu lidí naveskrz a stále špatných, ba dokonce se o ně všelijak starají. A ty, který se co nevidět s životem rozloučíš, v trpělivosti ochabuješ? A sám jsi jeden z těch špatných!

(71) Směšné je své vlastní špatnosti se nevyhýbat, což je zajisté možné, ale špatnosti jiných se vyhýbat, což je nemožné.

(72) Co moje schopnost rozumného myšlení a společenského cítění neuznává ani za rozumné, ani za obecně prospěšné, to z dobrých důvodů pokládá za nedůstojné pro sebe.

(73) Jestliže jsi prokázal dobro a někdo jiný dobra zakusil, proč se jako pošetilec sháníš navíc ještě po třetím – po slávě dobrodince nebo dokonce odplatě?

(74) Nikdo nelituje námahy jednat ve svůj prospěch. Prospěšná však je činnost, která je ve shodě s přírodou; nelituj tedy námahy jednat ve svůj prospěch tím, že prospíváš jiným.

(75) Vesmírná příroda se odhodlala stvořit vesmír; a nyní buďto všechno, co se děje, děje se jako důsledek jejího záměru, anebo i nejdůležitější věci, o něž z vlastního odhodlání světový rozum usiluje, jsou nesmyslné. Takové připomínky rozjasní tvou duši v mnoha případech.

Kniha osmá

(1) Také to přispívá k vymýcení ješitné touhy po slávě, že už nemáš možnost prožít celý svůj život nebo aspoň od jinošských let jako filozof, a mnoha jiným i tobě samému je dávno známo, že máš do pravé filozofie daleko. Máš tedy na sobě skvrnu, takže ti už není snadné získat čestné jméno filozof. Brání tomu i tvé životní podmínky. Jestliže jsi tedy doopravdy poznal, v čem záleží to nejdůležitější, nestarej se o to, zač tě budou pokládat, a spokoj se tím, že alespoň zbytek svého života, ať jakkoli dlouhý, prožiješ tak, jak tomu chce tvá přirozenost. Uvědom si tedy, co chce, a nedávej se ničím jiným od toho odvrátit! Víš přece ze zkušenosti, po kolikerém bloudění jsi nenašel životní štěstí ani v sylogismech, ani v bohatství, ani v slávě, ani v požitcích, v ničem! V čem je tedy? V konání toho, co žádá lidská přirozenost. A jak tento úkol splníš? Jestliže se budeš přidržovat zásad, z nichž vyvěrají záměry a skutky. Jakých zásad? O dobru a zlu: že totiž nic není člověku dobrem, co ho nečiní spravedlivým, rozvážným, statečným a svobodným, že nic mu není zlem, co mu nevtiskuje vlastnosti opačné.1

1. „tvé životní podmínky“: tj. tvé vladařské funkce a život na císařském dvoře.

(2) Při každém skutku se ptej sebe sama: V jakém vztahu je tento čin ke mně? Nebudu ho možná litovat? Ještě chvíli, a zemřu a je po všem. Co více požaduji, je-li můj přítomný čin skutkem rozumné bytosti, která cítí s lidmi a má stejné zákony s bohem?

(3) Alexandr a Gaius Caesar a Pompeius: čím jsou proti Diogenovi a Hérakleitovi a Sókratovi! Neboť tito dospěli k chápání věcí, jejich činné síly i hmotné podstaty, a jejich rozum byl neoblomný; kdežto oni – kolika starostmi se trudili a čemu všemu otročili!

(4) Kdybys i zlostí pukl, přesto budou lidé stále jednat stejně.

(5) Zaprvé: ničím se neznepokojuj! Neboť všechno se děje ve shodě s vesmírnou přírodou a zakrátko nebude z tebe nikde nic, zrovna jako z Hadriána a Augusta. A zadruhé: zahleď se upřeným zrakem k tomu nejdůležitějšímu, maje zároveň na paměti, že máš být dobrým člověkem, i co na tobě požaduje lidská přirozenost, proveď tento úkol bez rozpaků a mluv jen tak, jak uznáváš za nejspravedlivější, ale ovšem shovívavě, skromně a nepokrytecky!2

2. „k tomu nejdůležitějšímu“: tj. k pravému cíli lidského života.

(6) Je úkolem vesmírné přírody všechno, co tu je, přemisťovat, přeměňovat, odtud odstraňovat a jinam přenášet. Všude jen změny, ne ovšem takové, že by bylo zapotřebí bát se něčeho nového: vše je obvyklé, i úděly osudu jsou stejné.3

3. „Všude jen změny“: Neboť »všechno je proud změn« (II 17 a pozn.). Text konečných slov odstavce kolísá.

(7) Každá bytost se cítí spokojena, jestliže se jí dobře daří. Rozumné bytosti se dobře daří tehdy, jestliže ve svých představách nepřisvědčuje ničemu klamnému ani nejasnému, zaměřuje-li své snahy jen k činům obecně prospěšným, každou svou žádost i nechuť obrací jen k tomu, co je v naší moci, a ochotně přijímá všechno, co nám uděluje vesmírná příroda. Neboť je částí této přírody, zrovna jako list je svou přirozeností částí rostliny; jenomže list je část přírody necitlivé, nerozumné a překážkám podrobené, kdežto lidská přirozenost je část přírody překážkám nepodléhající, rozumné a spravedlivé v tom smyslu, že všem propůjčuje rovné a přiměřené podíly na čase, hmotě, činné síle, působnosti a příhodách. Ale nepřihlížej k tomu, zdali u každého jednotlivce shledáš naprostou rovnost všech podílů, jako spíše k tomu, zda souhrn všech vlastností jednoho se srovnává s jejich úhrnem u druhého.4

4. „jen k tomu, co je v naší moci“: Zevrubněji bylo vyloženo v VI 41.

– „naprostou rovnost podílů“: Jednotlivé podíly, které příroda rozumným bytostem přiděluje, bývají sice u jednotlivců nestejné, ale jejich úhrn nás přesvědčuje o spravedlnosti přírody: má-li ten nebo onen některou schopnost menší, mívá jinou v hojnější míře. Je tedy každý rozumný tvor přírodou dostatečně vybaven k dosažení svého lidského cíle.

(8) Číst teď nemáš možnost, ale máš možnost potírat svou domýšlivost, odolávat rozkoším a bolestem, krotit ješitnou ctižádostivost a máš možnost na bezcitné a nevděčné lidi se nehněvat a dokonce ještě o ně pečovat.

(9) Ať už tě nikdy nikdo neslyší si stýskat na život u dvora, ba ani ty sám sebe!

(10) Litovat něčeho znamená asi tolik: vyčítat sobě samému zanedbání něčeho prospěšného; ale dobro je nesporně cosi prospěšného, a ušlechtilý a dobrý muž musí o ně usilovat. Naproti tomu ušlechtilý a dobrý muž by nikdy nelitoval, že zanedbal nějakou rozkoš: není tedy rozkoš ani nic prospěšného, ani dobrého.

(11) Například tato věc: co je sama o sobě – svým přirozeným určením? Co je svou činnou silou? Jaký má úkol ve vesmíru? A jaké má trvání?5

5. Srov. pozn. k VI 13.

(12) Probouzíš-li se ze spaní mrzutě, rozpomeň se, že odpovídá tvému určení i lidské přirozenosti prokazovat skutky obecně prospěšné, ale spaní že máš společné také s nerozumnými tvory. Co však odpovídá přirozenosti jednoho každého, to je mu i přiměřenější a tedy také – příjemnější.

(13) Bez ustání a pokud možno při každé představě měj na zřeteli zásady fyziky, etiky a dialektiky.6

6. „zásady fyziky, etiky a dialektiky“: tj. zásady tří základních oborů tehdejší filozofie. Je tedy potřeba zkoumat:

1) Zdali naše představy náležitě odpovídají podstatě věcí;

2) jaký mají vliv na naši mravnost: zdali budí naše náruživosti, či nás posilují v dobru;

3) jaký mají vliv na správnost nebo nesprávnost našeho myšlenkového pochodu.

– Etika je stoikům jádro filozofie a její dovršení. Fyzika v helénistické filozofii zahrnuje vedle fyziky v našem smyslu ještě fyziologii, psychologii, teologii a metafyziku.

(14) Ať se setkáš s kýmkoliv, hned si polož otázku: jaké asi zásady o dobru a zlu má tento člověk? Má-li totiž o rozkoši a bolesti a jejich příčinách, o slávě a neslávě, o smrti a životě takové a takové zásady, pak se mi nebude zdát podivné nebo zvláštní, jedná-li právě tak a tak, a budu mít na paměti, že takto jednat musí.

(15) Pamatuj, že tak jako by bylo hanba žasnout nad tím, že fíkovník plodí fíky, stejně by bylo hanba žasnout, že vesmír »plodí« ten a ten osud, jehož zárodky se oplodnil. Také pro lékaře by bylo hanba, kdyby se divil, že kdosi dostal zimnici, a pro kormidelníka zase, že se obrátil vítr.

(16) Pamatuj, že je projev stejné nezávislosti změnit své mínění jako poslechnout jiného, kdo by je rád opravil. Neboť je to tvoje činnost, která se uskutečňuje podle tvého odhodlání a tvého soudu, a tedy také podle tvého rozumu.

(17) Je-li ve tvé moci učinit něco lépe, proč to neuděláš? Když je to v moci někoho jiného, komu chceš dělat výčitky? Slepé náhodě nebo bohům? Obojí je nesmyslné. Nikomu nemáš dělat výčitky. Jestli můžeš, naprav alespoň věc samu; a nemůžeš-li ani to, co ti prospěje tvé vyčítání? Neboť nic se nemá dělat neúčelně.

(18) Vezme-li něco smrtí zasvé, tím ještě nezmizí z vesmíru. Jestliže zde tedy setrvává, pak se zde také přeměňuje a rozkládá ve své součásti, v prvky společné vesmíru i tobě. Také ty se přeměňují – a nereptají.

(19) Každá věc je stvořena k nějakému účelu, například kůň, réva. Proč se tomu divíš? Také slunce ti řekne: „Jsem stvořeno k určitému dílu,“ a ostatní hvězdy podobně. A ty tedy, k čemu jsi stvořen? K požitkům? Zamysli se nad tím, zdali to dovoluje rozum!7

7. „a ostatní hvězdy“: Přesněji přeloženo = ostatní bohové. Neboť většina starověkých filozofů pokládala hvězdy za božské bytosti.

(20) Příroda pozorně sleduje jednoho každého, a to právě tak jeho konec jako jeho začátek a životní pouť, podobně jako ten, kdo vyhazuje míč. Copak dobrého má míč z toho, když letí vzhůru, nebo co zlého, když letí dolů nebo i padne na zem? Co dobrého má bublina z toho, když vznikne, nebo co zlého, když se rozplyne? A stejně je tomu i s hořící lampou ...8

8. Autor má na mysli život a smrt, věci ze stoického stanoviska lhostejné: ani dobro, ani zlo.

(21) Zobracej své tělo naruby a pozoruj, jaké skrznaskrz je a jaké bude, až zestárne, až onemocní, až dokoná! Okamžik je naživu ten, kdo chválí i kdo je chválen, ten, kdo vzpomíná i kdo je vzpomínán. A k tomu ještě se to všechno děje v nepatrném koutku tohoto pásma, a ani tu zase nejsou všichni jednomyslní, ba ani jeden a týž sám se sebou. A celá země – pouhý bod!

(22) Zaměřuj svou pozornost k tomu, co je podstatou každé slovem označené činnosti nebo zásady nebo věci. Poprávu se ti děje tak a tak: je ti milejší stát se dobrým až zítra než jím být už dnes.

(23) Dělám něco? Ano, dělám: se zřetelem dobře činit lidem. Přihází se mi něco? Pak to přijímám s pomyšlením na bohy a prazřídlo veškerenstva, z něhož veškeré dění ve vzájemné souvislosti vyvěrá.

(24) Jako při koupání vídáš olej, pot, špínu, lepkavou vodu, slovem – všechno, co budí ošklivost, podobně je tomu s každým obdobím života a s každým předmětem.9

9. Tj. pravou cenu každé věci, i když smyslům sebevíce lahodí, nejbezpečněji poznáváme rozborem v její podstatné části.

(25) Lucilla přežila Vera a potom zemřela. Secunda přežila Maxima a potom zemřela. Epitynchanos přežil Diotima a potom zemřel. Antoninus přežil Faustinu a pak zemřel. Celer Hadriána a pak šel sám. A tak tomu bylo se všemi. A oni duchové bystří, předvídaví a pýchou zaslepení – kdepak jsou? Tak bystří jako Charax, Démétrios Platónik, Eudaimón a jiní takoví? Všichni dočasní, dávno mrtví! Někteří neutkvěli v paměti ani nakrátko, jiní se přetvořili v báje a jiní se už i z bájí vytratili. Měj tedy na paměti, že také tvoje tělesná osnova se musí rozpadnout a tvůj duch že buď zhasne, nebo se přestěhuje a bude zařazen jinam.10

10. Lucilla, matka císaře Marka.

– Antoninus, Markův adoptivní otec; Faustina, jeho manželka.

(26) Lidská radost záleží v konání toho, co je výhradně lidské. Jen člověku je vyhrazena blahovůle k soukmenovcům, pohrdání smyslnými vzruchy, rozpoznávání zdánlivě pravdivých představ i rozjímání o vesmírné přírodě a o tom, co se z její vůle děje.

(27) Jsi v trojím vztahu: ve vztahu ke své tělesné schráně, ve vztahu k božské příčině, z níž se přihází všechno všem, a ve vztahu ke svým bližním.11

11. „Jsi v trojím vztahu“: Z toho pak plyne trojí povinnost: k sobě samému, k bohu a k lidem.

(28) Bolest je zlo buď pro tělo – jen ať se tedy tělo o ní vysloví – anebo pro duši; ale ta má moc si uchovat svou jasnou pohodu a nedomnívat se, že je to zlo. Neboť každý soud a každá snaha, každá žádost i nechuť vzniká v našem nitru, a tam žádné zlo nepronikne.

(29) Vyhlazuj klamné představy a stále si v duchu říkej: Nyní je v mé moci, aby v této duši nebyla žádná špatnost ani žádostivost a vůbec žádný zmatek. Nuže, vidím všechno takové, jaké vskutku je, a užívám každé věci přiměřeně její ceně. Bud pamětliv této moci, kterou tě vybavila příroda!

(30) Jak v senátě, tak i s každým občanem zvlášť mluv důstojně, ale ne přepjatě. Vyjadřuj se přirozeně!

(31) Augustův dvůr, jeho manželka, dcera, jeho potomci předkové, jeho sestra Agrippa, jeho příbuzní, služebnictvo, přátelé, Arius, Maecenas, lékaři, kněží, celý dvůr – vymřeli. Potom postupuj dále, ale ne už k smrti jednotlivců, nýbrž k jiným zánikům, jako např. ke zkáze Pompejí. Také se zamysli nad mnohým nápisem na hrobech: „Poslední svého rodu!“ Kolika starostmi se trudili předkové těch mrtvých, aby po sobě zanechali nástupce, ale koneckonců někdo musel být poslední! A tu se opět zamysli nad zánikem celého rodu!12

12. „Potom postupuj dále“: Text je mezerovitý.

(32) Je potřebí svůj život uspořádat čin od činu a spokojit se tím, jestliže každý dosahuje svého cíle v mezích možnosti; abys pak svého cíle dosahoval, v tom ti vůbec nikdo nemůže zabránit. „Ale do cesty se mi postaví nějaká překážka zvenčí!“ – Taková však nebude, aby ti bránila jednat spravedlivě, rozvážně a obezřele. „A nebude mi zabráněno třebas v jiných úkonech?“ Nuže, pak se právě s touto překážkou smiř a rozumně přejdi jinam, kde ti kyne volnost, a ihned se ti v náhradu naskytne jiná činnost, která dobře zapadá do uspořádání života, o kterém hovořím.

(33) Přijímej skromně, zříkej se bez reptání!

(34) Snad jsi už někdy viděl uříznutou ruku nebo nohu nebo uťatou hlavu ležet odloučenou od trupu, nuže takovým údům se svým způsobem připodobňuje ten, kdo na svůj osud reptá a od lidí se odlučuje nebo činí něco proti obecnému dobru. Sám ses takto z jednoty, zamýšlené přírodou, do jisté míry vytrhl: neboť jsi byl stvořen jako její část, a nyní ses sám od ní »odřízl«! Ale je tu jedno podivuhodné: že se totiž můžeš opět sjednotit. Té výhody nedopřál bůh žádné jiné části, když se od celku odtrhne, aby se s ním opět mohla spojit. Nuže, uvědom si dobrodiní, jakým bůh vyznamenal člověka: neboť vložil v jeho moc, aby se od celku vůbec neodtrhoval, ale také to, kdyby se odtrhl, aby se mohl opět vrátit a s celkem srůst, opět zaujmout postavení části v celku.

(35) Jako se každé rozumné bytosti dostalo od vesmírné přírody všech ostatních schopností, právě tak máme od ní i tuto: tak jako příroda všechno, co se jí staví do cesty a na odpor, účelně obrací jinam, zařazuje na místo osudem určené a činí je součástí sebe samé, podobně i rozumná bytost dovede každou překážku přetvořit v látku své činnosti a užívat jí, k čemukoli chce.13

13. Začáteční text je pokažen.

(36) Nedávej se zviklat ve své rovnováze představou života jako celku! Nepředstavuj si případné strasti, které se třeba ještě přihodí všechny najednou, nýbrž při každé jednotlivé příhodě se ptej sebe sama: „Co je na této věci nesnesitelného a nezdolného?“ Pak se totiž jistě zastydíš doznat, že na ní nic takového není. A dále si připomínej, že tě netíží ani to, co bude, ani to, co bylo, nýbrž pokaždé to, co je; a toto přítomné se ještě zmenší, když je posuzuješ samo o sobě a svou duši usvědčíš, že nedovede zdolat pouhou maličkost.

(37) Sedí-li pak ještě dnes Panthea nebo Pergamos u hrobu Verova? Anebo Chabriás nebo Diotímos u hrobu Hadriánova? Směšný nápad! A kdyby tam seděli, cožpak by to ti zemřelí cítili? A i kdyby to cítili, radovali by se z toho? A i kdyby se radovali, byli by snad proto ti truchlící nesmrtelní? Nebylo také jim osudem určeno nejprve zestárnout a potom zemřít? Co by tedy byli později dělali oni, kdyby tito byli zemřeli? Všichni, ten jako onen – jen páchnoucí krvavý kal v obalu!14

14. „u hrobu Verova“: L. Verus, Markův adoptivní bratr, spoluvládce a zeť.

(38) „Dovedeš-li se bystře dívat, dívej se,“ řekl kdosi, „a suď pokud možno nejmoudřeji.“

(39) Ve vybavení rozumného tvora nevidím vlastnost, která by odporovala spravedlnosti, nýbrž vlastnost odporující rozkoši: vidím zdrženlivost.

(40) Zbavíš-li se své domněnky, že tě to nebo ono trápí, sám se octneš v dokonalém bezpečí. „Ale kdo je to »sám«? – Rozum! Ale já nejsem rozum.“ – Budiž! Nuže ať tedy rozum netrápí sám sebe! A vede-li se špatně některé jiné tvé části, jen ať sama o sobě vysloví své mínění!

(41) Omezování smyslového vnímání je zlem živočišné přirozenosti. Omezování chtění je rovněž zlem živočišné přirozenosti. Právě tak je leccos jiného, co je omezováním a zlem přirozenosti rostlin. Podobně tedy omezování rozumu je zlem rozumové přirozenosti. To všechno nyní přenes na sebe sama. Jímá tě bolest nebo rozkoš? Ať si to vyřídí smysly! Naskytla se překážka některému tvému chtění? Povoluješ-li svému chtění bez výhrady, pak už to je pro tebe jako rozumnou bytost zlo; podvoluješ-li se mu »s výhradami« a s ohledem na zájmy společnosti, pak nejsi ani poškozován, ani omezován. Vždyť přece činnost vyhrazenou rozumu nikdo jiný omezovat nemůže, neboť rozumu se nedotýká ani oheň, ani železo, ani tyran, ani utrhačství a vůbec nic, jakmile se připodobní oné Empedokleově kouli »krásně zaokrouhlené«.15

15. Tvar koule býval starověkým filozofům symbolem dokonale jednotného, do sebe uzavřeného a nezdolného rozumu.

(42) Nezasloužím si, abych zarmucoval sebe sama; vždyť jsem nikoho jiného nikdy schválně nezarmoutil.

(43) Každého těší něco jiného. Mne těší, mám-li zdravý rozum, který se neodvrací ani od lidí, ani od toho, co se lidem přihází, nýbrž shovívavým zrakem všechno pozoruje i přijímá a každé věci užívá přiměřeně její ceně.

(44) Této době se hleď věnovat! Lidé, kteří se více pachtí po posmrtné slávě, neuváží, že příští pokolení budou zase taková, jako je dnešní, na které si stěžují: také smrtelná. A co je ti vůbec po tom, budou-li potomci tak nebo onak hlaholit a tak nebo onak o tobě soudit?16

16. „Této době“: tj. přítomnosti.

(45) Vezmi mě a uvrhni, kamkoli chceš! Neboť také tam si uchovám ono své božstvo shovívavé, to jest spokojené, bude-li se chovat a působit podle svého přirozeného určení.

Zdalipak to neb ono stojí za to, aby se pro to mé duši vedlo špatně a aby sama sebe snižovala žádostmi, otročením tělu a strachem? Je vůbec něco, co by stálo za tuto oběť?

(46) Žádnému člověku se nemůže přihodit nic, co by nebylo příhodou lidskou, jako ani skotu nic, co by nebylo příhodou skotu, ani révě, co by nebylo údělem révy, ani kameni, co by mu nenáleželo. Jestliže se tedy každému přihází jenom to, co je mu i obvyklé i přirozené, co bys reptal? Neboť vesmírná příroda ti neudělila nic, co bys jako svůj úděl nesnesl.17

17. V poslední řádce je opět slovní hříčka aforéton – úk eferein.

(47) Rmoutíš-li se něčím vnějším, pak tě vlastně nezneklidňuje toto, nýbrž tvůj soud o tom. Ale vždyť je ve tvé moci ihned ho vyhladit. Jestliže tě tedy rmoutí něco, co vězí ve tvém smýšlení, kdopak ti brání, abys své stanovisko opravil? A podobně také, jestliže se rmoutíš proto, i nekonáš to a ono, co pokládáš za rozumné: pročpak to raději nekonáš než se rmoutit?

„Ale staví se mi v cestu nezdolná překážka!“

Tím se tedy nermuť, neboť vina na tom, že to nekonáš, pak není na tobě.

„Ale život nemá pro mne cenu, jestliže to nevykonám!“

Odejdi tedy ze života v dobré vůli, jako umírá ten, kdo svůj úkol koná, a zároveň smířen s tím, co se ti staví do cesty!18

18. „je ve tvé moci ihned ho (tj. tvůj soud) vyhladit“: Jako nějaké písmo vryté do voskové desky. Stoikové jsou senzualisté a základní věta jejich noetiky zní:

Veškeré naše poznání pochází ze smyslových vjemů. Vjemy se zapisují do duše jako do nepopsané voskové desky a jsou jakési »otisky« vnějších předmětů (typóseis). Každý vjem je pravdivý a omyly vznikají teprve v našich soudech (domněnkách, míněních).

(48) Měj na paměti, že vůdčí rozum, kdykoli se do sebe sama schoulí a spokojuje se s tím, že nečiní nic, co nechce, stává se nepřemožitelným, i kdyby se stavěl na odpor bez rozumného důvodu. Což teprve soudí-li o něčem z důvodů rozumně uvážených!

A proto duše, prostá všech náruživostí, je pevný hrad, neboť člověk nemá trvalejší záštitu, k níž by se utíkal, aby byl nezdolný. Kdo to neví, je nevědomý; kdo to ví, ale neutíká se k ní, je nešťasten.19

19. „kdykoli se v sebe sama schoulí“: viz výše v pozn. 41.

– „i kdyby se stavěl na odpor bez rozumného důvodu“: Jak tomu bývá např. u svévolných a umíněných lidí. Markovi nejspíš tanou na mysli přívrženci malé obce křesťanské, k jejímuž pronásledování tehdy došlo. Marcus sám byl přesvědčen, že křesťanská odhodlanost k smrti vychází z čiré umíněnosti; srov. v této věci XI 3.

(49) K tomu, co ti ohlašují prvotní představy, si nic už dále nepřimýšlej! Ohlašuje se ti, že ten nebo onen špatně o tobě mluví. Ano, to se ti ohlašuje; ale že jsi tím utrpěl škodu, se neohlašuje. – Vidím, že dítě stůně. Ano, to vidím; ale že je v nebezpečí, nevidím. – Tak tedy setrvávej vždycky při prvních představách a nic k nim sám ze sebe nepřimýšlej, a nic se ti neděje. Anebo spíše: přimýšlej k nim leccos jako muž, který chápe každou jednotlivou událost v souvislosti s vesmírem!20

20. „co ti ohlašují prvotní představy“: Neboť původní představy, které vznikají ze smyslových vjemů, jsou vždycky neklamné; viz výše v pozn. 47.

(50) „Okurka je hořká.“ Zahoď ji! „V cestě je trní.“ Vyhni se mu! Což to nestačí? Není přece třeba, abys k tomu dodával: „Proč jsou také tyhle věci na světě?“ Neboť opravdový znalec přírody by se ti musel vysmát, jako by se ti vysmál i tesař nebo švec, kdyby ses ošklíbal proto, že v jejich dílně vidíš odřezky zpracovaného dřeva nebo okrojky kůže. A přece tito řemeslníci mají alespoň místo, kam takové věci odhodit; naproti tomu vesmírná příroda nemá nic mimo sebe. Ale právě v tom záleží její podivuhodné umění, že omezena sama na sebe přeměňuje všechno, co v ní zdánlivě hyne, odumírá a není k potřebě, ve svou vlastní podstatu a že právě z toho znova vytváří jiné věci nové, aby neměla zapotřebí ani látky odjinud, ani místa, kam by své odpadky odhazovala. Spokojuje se tedy svým vlastním prostorem, svou vlastní hmotou a vlastním uměním.

(51) Nebuď ani ve svých činech povrchní, ani v hovorech neuvážlivý, ani ve svých představách netěkej, ani své duši nedovoluj, aby se dala úplně strhnout nebo aby vzkypěla, ani se v životě nepřipravuj o volnou chvíli!

Zabíjejí tě, sápou na kusy a s kletbami tě vyhánějí: čím je toto všechno, zůstává-li přitom tvá duše čistá, rozumná, rozvážná a spravedlivá? Zrovna jako kdyby někdo přistoupil k líbezné křišťálové studánce a spílal jí: ta však nepřestává vydávat pitnou vodu, a i kdybys do ní naházel bláta a třebas i hnoje, co nevidět to rozpustí, odplaví a ani trochu se nezkalí. Jak si tedy opatříš takový pramen živé vody? Jestliže si v každé době zachováš svobodu myšlení a zároveň shovívavost, prostotu a skromnost.

(52) Kdo neví, co je vesmír, ten neví, kde je. A kdo neví, k čemu je tady, pak neví, ani co je vesmír, ani kdo je sám. A kdo některou z těchto věcí nedomyslel, nemůže ani říci, k čemu je sám přírodou určen. Jakýpak se ti tedy jeví člověk, který se vyhýbá haně nebo se pachtí za chválou lidí, kteří ani nevědí, kde jsou, ani kdo jsou?

(53) Přeješ-li si být chválen od člověka, který třikrát za hodinu proklíná sebe sama? Chceš se líbit člověku, který se nelíbí ani sám sobě? Či snad se líbí sám sobě člověk, který lituje skoro všeho, co činí?

(54) Nejen svým dechem máš být v souhlasu se vzduchem, který tě obklopuje, nýbrž i svým rozumem máš být v souladu s rozumem, který všechno objímá. Neboť rozumová síla naplňuje a proniká toho, kdo si ji dovede osvojit, právě tak jako vzduch toho, kdo ho dovede vdechnout.21

21. Stoikové přejali z učení Hérakleitova zásadu, že vesmírný rozum, tj. bůh, proniká celý svět. Pro lidský rozum, který je jen jeho výronem, z toho vyplývá přímá povinnost, že jeho smýšlení i jednání má být v neustálém souladu se smýšlením a jednáním rozumu světového.

(55) Špatnost vůbec nijak nepoškozuje vesmír, špatnost něčí nijak nepoškozuje jiného: na škodu je leda tomu, komu je ponecháno na vůli se jí zbavit, jakmile bude chtít.22

22. „nijak nepoškozuje jiného“: tj. špatnost poškozuje leda toho, kdo se jí dopouští, neboť je to jeho morální kaz, tj. skutečné zlo. Pro ostatní, pokud jeho špatností trpí, je to podle stoického nazírání zdánlivé zlo – věc lhostejná.

(56) Mé svobodné vůli je svobodná vůle mého bližního stejně lhostejná jako jeho dech a jeho tělo. Neboť třebaže jsme stvořeni především kvůli sobě navzájem, přece jen vůdčí rozum jednoho každého z nás je svým vlastním pánem: jinak by špatnost mého bližního byla nutně zlem i pro mne. Ale to jistě nebylo v božském záměru, a to proto, aby nikdo jiný neměl moc učinit mě nešťastným.

(57) Zdá se, jako by se slunce rozlévalo, a přece, ačkoliv se rozlévá všude, nijak se nerozplýtvává; neboť toto »rozlévání« je vlastně »rozšiřování«. Povahu slunečního paprsku nejlépe poznáš, jestliže sleduješ sluneční světlo, jak úzkou štěrbinou vniká do tmavé místnosti: šíří se přímým směrem, až svým způsobem narazí na pevné těleso, se kterým se setká a které přepažuje další prostor; na něm sluneční světlo utkví, aniž se po něm smekne nebo klesne. – Podobně tedy se má i náš rozum »rozlévat« a všemi směry rozprostírat, nikoli »rozplýtvávat«, nýbrž rozšiřovat, a nemá narážet na překážky, s nimiž se setkává, ani násilně ani prudce, ani nemá klesnout, nýbrž má pevně utkvět a ozářit to, co je mu přístupné. Neboť samo sebe zbavuje světla, cokoli se mu uzavírá.23

23. „rozlévání (světla) je rozšiřování“: Řecké tasis = rozpínání (rozšiřování). V následující řádce, kterou jsem v překladu vynechal, Marcus mylně odvozuje řecké aktínes (paprsky) od kmene slovesa ekteinesthai (rozpínati se, rozšiřovati se). Vůbec celý odstavec oplývá stoickým etymologizováním.

(58) Kdo se bojí smrti, ten se bojí buď ztráty svého cítění, nebo změny cítění. Ale nebude-li pak už vůbec cítění, nebudeš mít ani pocit něčeho zlého; a jestli se ti dostane jiného cítění, staneš se jinou bytostí a nepřestaneš žít.

(59) Lidé jsou stvořeni kvůli sobě navzájem; buď je tedy poučuj, nebo je snášej!

(60) Jinak spěje střela, jinak rozum. A přesto rozum, i když se leckdy opatrně uhýbá, i když se obírá zkoumáním toho a onoho, přece se neopožďuje a spěje k vytčenému cíli.24

24. „spěje... k vytčenému cíli“: O něm bylo vyloženo v VII 55.

(61) Hleď vniknout do myšlení jednoho každého, ale i všem ostatním dopřej, aby vnikli do myšlení tvého!

Kniha devátá

(1) Kdo se dopouští křivdy, hřeší; neboť rozumné bytosti byly vesmírnou přírodou stvořeny kvůli sobě navzájem, aby si vespolek náležitě prospívaly, a nikoliv aby si škodily: ten, kdo její vůli přestupuje, zřejmě hřeší proti nejctihodnějšímu božstvu. – Také ten, kdo lže, hřeší proti témuž božstvu; neboť vesmírná příroda je příroda skutečného jsoucna, jsoucno pak je v úzkém vztahu ke všemu, co tu doopravdy je. Však se také říkává vesmírné přírodě »pravda«, a ona vskutku je první příčinou všeho pravdivého. Kdo tedy úmyslně lže, hřeší v tom smyslu, že se dopouští bezpráví klamáním; ale hřeší i ten, kdo lže neúmyslně, a to v tom smyslu, že se ocitá v neshodě s vesmírnou přírodou a že svým rozporem s přirozeností vesmíru porušuje jeho řád. Je totiž v rozporu se sebou samým, kdo se dává strhnout k odporování pravdě; neboť již před narozením se mu dostalo od přírody schopností, kterých nevyužil, a teď už není s to rozeznávat lež od pravdy.

A vskutku hřeší také ten, kdo se shání po rozkoších, jako by byly opravdové dobro, a kdo se vyhýbá strastem, jako by byly zlo; neboť takový člověk určitě bude na vesmírnou přírodu často reptat, že špatným a dobrým neuděluje podle zásluhy, poněvadž špatní často žijí v rozkoších a zjednávají si k tomu prostředky, kdežto dobří upadají ve strast a v okolnosti, které je způsobují. A mimoto ten, kdo se bojí strastí, jistě se bude bát lecčeho, co se mu ve světě přihodí, a už to je bezbožné; a kdo se shání po rozkoších, ten se jistě nezdrží bezpráví, a to je zřejmá bezbožnost. Ti, kdo chtějí následovat přírodu, a jsou s ní jednomyslní, musí se rovněž chovat lhostejně k těmto věcem, s nimiž vesmírná příroda zachází lhostejně; neboť jinak by byla to obojí nestvořila, kdyby se k obojímu nechovala lhostejně.

Kdo se tedy rovněž nechová sám lhostejně k slasti i strasti, k smrti i životu, k slávě i neslávě, s nimiž vesmírná příroda zachází bez rozdílu stejně, zřejmě hřeší. Tvrzení, že vesmírná příroda s těmito věcmi zachází »bez rozdílu stejně«, lze vyjádřit i jinak: toto všechno bývá takto stejně údělem lidí v posloupnosti dění nynějšího i pozdějšího podle jakéhosi prazáměru prozřetelnosti, podle něhož se ve svůj čas kdysi odhodlala právě k tomuto uspořádání světa, když sloučila určité zárodečné prvky budoucích věcí a přesně vymezila tvořivé síly bytostí i jejich přeměn a posloupnosti.1

1. Ke konci: „Kdo se... nechová sám lhostejně k slasti i k strasti“: Stoická adiafora. Kdo se k těmto vnějším věcem, ke kterým sama vesmírná příroda má lhostejné vztahy, nechová sám rovněž lhostejně, hřeší v tom smyslu, že svou vůli nezachovává ve shodě s přírodou, tj. ocitá se v rozporu s ní.

(2) Znamením zvláště ušlechtilého člověka by bylo, kdyby se loučil se životem, aniž vůbec okusil lži, všelikého pokrytectví, prostopášnosti a domýšlivosti. Na druhém místě nejlepším odchodem by bylo, kdyby opouštěl život, když si tyto neřesti zošklivil. Či chceš raději setrvávat ve své špatnosti a už tě ani zkušenost nepřiměje utíkat před tímto »morem«? Neboť zkáza duše je mor mnohem horší než mor ze špatného podnebí a náhlých změn ovzduší kolem nás; neboť toto je mor pro živočichy, pokud jsou živočichy, ono však pro lidi, pokud jsou lidmi.

(3) Nepohrdej smrtí, nýbrž ochotně se s ní smiř, protože je to také jedna z věcí, které příroda chce. Neboť něco podobného, jako je například dospívání, stárnutí, tělesný růst a rozkvět, vzrůst zubů a vousů, šedivění, plození, otěhotnění, porod a ostatní přirozené úkony, jak je s sebou přinášejí období tvého života, je právě i rozklad. Je tedy přirozená povinnost myslícího člověka, aby se nechoval ke smrti lhostejně ani odmítavě, ani pohrdavě, nýbrž aby ji očekával jako kterýkoli přirozený úkon. A jako nyní očekáváš chvíli, kdy ze života tvé ženy vyjde plod, právě tak vítej hodinu, kdy se tvá duše zbaví této schránky. Ale přeješ-li si ještě nějakého obyčejného prostředku pro útěchu, pak tě se smrtí nejlépe smíří pozorování věcí, od nichž se máš odloučit, i lidí, jejichž mravy už nebudou dále tvou duši poskvrňovat. Pohoršovat se nad nimi nesmíš ani dost málo, nýbrž máš se jich ujímat a je shovívavě snášet, ale nesmíš přitom zapomínat, že tvá smrt nebude odchod od lidí, kteří mají zásady stejné s tebou! Neboť to jediné, jestli vůbec něco, by tě mohlo k života poutat a na zemi zdržovat, kdyby ti bylo dovoleno žít s lidmi, kteří se dopracovali týchž zásad. Ale zatím pozoruješ, kolik zla vzniká z nesouzvuku pospolitého života, takže máš chuť zvolat: „Přijď, milá Smrti, raději dřív, nežli se nakonec také sám zapomenu!“2

2. K závěru: „nežli se nakonec také sám zapomenu“: tj. nežli mi dojdou síly vzdorovat a odolávat takovému prostředí.

(4) Kdo hřeší, na sobě hřeší; kdo ubližuje, sobě ubližuje, neboť sebe sama dělá špatným.

(5) Bezpráví se často dopouští také ten, kdo něco nedělá, nikoli jen ten, kdo něco dělá.3

3. Marcus má na mysli hříchy, jichž se lidé dopouštějí opominutím a zanedbáním.

(6) Stačí, je-li každý tvůj soud v přítomnosti bezpečný a přítomný čin obecně prospěšný, a je-li přítomné smýšlení spokojeno se vším, co se přihází z vnějších příčin.

(7) Vyhlaď domněnky, zadrž chtíče, udus žádosti a rozumu dopřej vlády nad sebou!

(8) Mezi nerozumné tvory je rozdělena jediná duše, mezi rozumné bytosti jediná duše rozumná, jako je i všem zemským výtvorům společná jediná země a jako k jedinému světlu hledíme a jeden vzduch vdechujeme, kolik nás je vůbec vidoucích a dýchajících.

(9) Všechny věci, které mají podíl na něčem společném, tíhnou k stejnorodému: všechno zemité se chýlí k zemi, všechno kapalné, zrovna jako všechno vzdušné, splývá dohromady, takže je potřeba násilí, aby se tomu zabránilo. Oheň, poněvadž je původem z praohně, tíhne ovšem vzhůru, přesto však se spojuje s každým ohněm zde na zemi tak ochotně, že i každá hmota jen poněkud sušší se dobře zapaluje, poněvadž obsahuje méně příměsků, které zamezují vznícení. A stejně, ne-li dokonce ještě mocněji tíhne k sourodému každá bytost, která má podíl na společném rozumu vesmírné přírody; neboť oč je dokonalejší než ostatní, o to je i náchylnější se spojovat a splývat s příbuznou bytostí. Však se již u nerozumných tvorů setkáváme s roji a stády, s krmením mláďat, ba i s jakousi láskou. Neboť tady už je duše, a proto se u nich jako bytostí dokonalejších i společenský pud ozývá mocněji než u rostlin, kamenů nebo dřev.

U rozumných tvorů pak dochází k přátelským a rodinným svazkům, k shromážděním, k ústavám a za války k smlouvám a příměřím. Bytosti ještě dokonalejší dospívají, třebaže jsou prostorem od sebe odloučeny, k jakémusi sjednocení, jako je tomu u hvězd: tak může vzestup k větší dokonalosti vzbudit dokonce u bytostí od sebe odloučených vzájemnou náklonnost. A teď pozoruj tento nynější zjev: jedině rozumné bytosti nyní zapomínají na vzájemnou příchylnost a soudržnost, jedině u nich ono »splývání« nevídáme. Ale přesto, i když se mu vyhýbají, jsou vždycky v úzkých: neboť vítězem je příroda. Jen bedlivě pozoruj a dáš mi zapravdu. Neboť spíše se najde některá zemitá částice, která nelne k ničemu zemitému, nežli člověk nadobro odloučený od člověka.4

4. „K začátku: Oheň... je původem z praohně“: Praohněm (pýr stoicheiódes) stoikové rozuměli éter (aithér), tj. ohnivou sféru, která obklopuje vesmír, dává vznik hvězdám a je zdrojem živočišného tepla všeho tvorstva.

– „ba i s jakousi láskou“: Stoikové totiž upírali zvířecí duši schopnost afektu (pathé), který pokládali za jakousi modifikaci duše rozumné.

– „Bytosti ještě dokonalejší“: Už Aristotelés dovozoval, že v přírodě vládne nepřetržitá souvislost, povlovný vývoj a postup od méně dokonalého k dokonalejšímu, a první postavil proti anorganické přírodě (kameny a stromy) organickou. Zvířata sice už mají duši, ale vybavenou toliko pudy; rozumová schopnost (logos) sídlí teprve ve vyšších jsoucnech, člověkem počínajíc. Bytosti ještě dokonalejší jsou hvězdy; srov. pozn. k VI 43. Aristotelovo stupňovité uspořádání veškerenstva přejali stoikové a také středověká filozofie (scholastika, Tomáš Akvinský).

(10) »Plody« přináší také člověk, bůh a vesmír: každý je přináší ve svůj čas. Že obecná mluva užívá toho slova v původním významu jen o révě a podobném, na tom nezáleží. Také rozum přináší plody – jak celku, tak jednotlivci; ale vzcházejí z něho plody jiné, takového druhu, jakého je rozum sám.5

5. »Plody rozumu« jsou rozumné a ctnostné skutky a jejich cílem je dobro a prospěch celku a tím také jednajícího subjektu.

– „plody... takového druhu, jakého je rozum sám“: Příbuzná myšlenka je v evangeliu Matoušově 7, 16: „Po ovocích jejich poznáte je. Zdaliž sbírají z trní hrozny aneb z bodláčí fíky? Takť každý dobrý strom dobré ovoce nese, zlý pak strom zlé ovoce nese. Nemůžeť dobrý strom zlého ovoce nésti.“

(11) Jestliže můžeš, pouč chybujícího o lepším; pakli nemůžeš, vzpomeň si, že se ti právě k tomu účelu dostalo shovívavosti! Však i bohové jsou k takovým lidem shovívaví a k lecčemus jim dokonce dopomáhají, jako například ke zdraví, k bohatství, k slávě; tak jsou dobrotiví. Ale tuto možnost máš i ty. Či snad ti v tom někdo brání?

(12) Konej svou práci, ale ne jako ubožák, ani jako bys chtěl sklízet soucit nebo obdiv, nýbrž chtěj spíše jedno jediné: vyvíjet anebo i zastavovat svou činnost, jak to požaduje obecný zřetel.

(13) Ze všech svízelů jsem dnes vyvázl; anebo raději: všechny svízele jsem vyhostil. Neboť nebyly kolem mne, nýbrž ve mně – v mých představách.

(14) Všechno ve světě je ze zkušenosti známé, co do trvání pomíjivé, co do látky bezcenné. Všechno je teď právě takové jako za časů oněch lidí, které jsme pohřbili.

(15) Věci kolem nás stojí za branou našich smyslů, samy o sobě; ani o sobě nic nevědí, ani se nevyslovují. Kdo se tedy o nich vyslovuje? Rozum.

(16) Dobro a zlo rozumné a společenské bytosti nezáleží v tom, co právě prožívá, nýbrž v tom, co činí, právě jako ani její ctnost a špatnost nezáleží v tom, co prožívá, nýbrž v tom, co činí.6

6. Člověk je sám sobě zdrojem štěstí nebo neštěstí, podle toho totiž, zdali jedná ctnostně či špatně: jeho štěstí nebo neštěstí tkví jen a jen ve způsobu jeho činnosti ; naproti tomu trpná část lidské bytosti – jeho tělesnost – nemá ani na štěstí, ani na neštěstí člověka nejmenší podíl. Porušený odstavec 24 je doplněn.

(17) Pro kámen vyhozený vzhůru není zlo, spadne-li dolů; ani není pro něj dobro, letí-li nahoru.

(18) Vnikej v rozumy lidí a uvidíš, jakých soudců se to bojíš a jací to jsou soudcové i vzhledem k sobě samým!

(19) Všechno je v ustavičném přeměňování; také ty sám se neustále přejinačuješ a v jistém smyslu »hyneš«. A vůbec celý vesmír.

(20) Chybu, které se dopustil někdo jiný, ponech tam, kde vznikla.

(21) Ukončení činnosti, zastavení pudů a představ a tedy jakési jejich odumření není zlo. A nyní sleduj různá období svého věku, jako dětství, jinošství, léta mužná a stařecká: také každé jejich vystřídání byla svým způsobem »smrt«. A bylo to něco hrozného? A dále sleduj svůj život probíhající pod vedením dědovým, později matčiným a konečně otcovým; a objevíš-li tu mnohé jiné zániky a přeměny i konce, ptej se v duchu: „Bylo to něco hrozného?“ Právě tak tedy nebude nic hrozného ani ukončení, zastavení a přeměna celého tvého života.

(22) Obracej se k své vlastní duši, k duši vesmíru a k duši bližního: k své vlastní, abys jí vštípil spravedlivé smýšlení, k vesmírné, aby sis připomněl, čeho jsi částí, a k duši bližního, abys vyzkoumal, zdali jedná nevědomě či vědomě, a zároveň aby sis uvědomil, že je příbuzná s tvou.

(23) Jako ty sám jsi doplňkem společenské soustavy, právě tak i každý tvůj čin budiž doplňkem společenského života! Proto každý tvůj čin, který nemá vztah, ať přímý nebo nepřímý, k cíli obecně prospěšnému, roztrhuje život, ruší jeho jednotu a je buřičský, asi jako člověk, který se ve shromáždění lidu vzpírá svým jedním hlasem jednomyslnému usnesení.

(24) Takový je život: dětinské hádky, trochu smíchu, duše spojené s neživými těly, takže představa nakrátko oživlých nebožtíků dolehne na člověka plnou vahou.

(25) Zkoumej pravou jakost činné síly u každé věci a pozoruj tuto sílu odloučenou od její hmoty; a pak si ještě urči nejdelší možnou dobu, po kterou je ona věc schopna trvání zvláštností své podstaty.7

7. Smysl je: pokaždé se přesvědčíš o bezcennosti a dočasnosti každé věci.

(26) Zakusils nesčetná utrpení jen proto, že ses nespokojoval tím, aby tvůj rozum jednal ve shodě se svým přirozeným určením. Ale o tom dosti!

(27) Jestliže tě někdo haní nebo nenávidí nebo kdykoli se lidé tak a podobně o tobě vyslovují, přihlédni k jejich ubohým duším, vnikni do nich a uvědom si, jaké asi jsou! A uvidíš, že se nemusíš pachtit po uznání těchto lidí. Přesto musíš dobře s nimi smýšlet, neboť jsou to od přírody tvoji druhové. Vždyť i bohové jim všelijak dopomáhají – prostřednictvím snů a věšteb – ovšem k tomu, po čem takoví lidé baží.8

8. K závěru: Autor má opět na mysli věci vnější.

(28) Stále týž je koloběh vesmíru: nahoru dolů, od věků do věků. A buďto se vesmírný rozum odhodlá ke každé věci zvlášť: je-li tomu tak, pak jeho odhodlání ochotně přijímej; anebo se odhodlal jen jednou, a všechno ostatní se děje jen jako důsledek onoho; anebo je všechno jakási změť atomů, částic nedělitelných. Slovem: je-li bůh, všechno je dobré; je-li jen slepá náhoda, pak se jí sám slepě nepoddávej!

Co nevidět nás všechny země pokryje, pak se také přemění a i její nová tvářnost se donekonečna bude měnit, stále donekonečna. Kdo se zamyslí nad příboji a rychlostí přeměn a přerodů, nebude si cenit nic smrtelného.9

9. Text uprostřed odstavce je pokažen a překlad je odvozen jen podle souvislosti.

(29) Vesmírná prasíla – dravá bystřina: všechno unáší s sebou. Jak ubohé jsou činy i těch lidiček veřejného života, kteří se domýšlejí, že jednají podle zásad filozofie! Samá pěna … Co tedy počít, člověče? Čiň, co právě teď příroda od tebe požaduje! Odhodlej se, je-li ti dopřáno takto jednat, a neohlížej se po tom, zdali si toho někdo všimne! Neblouzni o státě Platónově, nýbrž spokoj se i nejmenším krůčkem vpřed a nepokládej ani tento úspěch za nevýznamný! Neboť kdo dovede změnit utkvělé představy? Ale bez jejich změny – co jiného lze čekat než otročení vzdychajících a poslušnost pokrytců? A nyní mi přijď s takovými jmény jako Alexandr, Filippos, Démétrios Falérský! Jestliže tito pochopili, co vesmírná příroda žádá, a sami se podle toho vychovali, je dobře; jestliže však byli jen herci tragédií, pak mě nikdo neodsoudí k tomu, abych je napodoboval. Prostota a skromnost jsou dílem filozofie, nesváděj mě k honosné důstojnosti!10

10. „Neblouzni o státě Platónově“: tj. nečekej, až se uskuteční ideály, které hlásá Platón v Ústavě, a sám se už raději přibližuj k ideálům pravého lidství.

– „Alexandr, Filippos“: Příklady lidí, kteří se sice nad jiné zaskvěli v úlohách veřejného života, ale Platónovým představám o pravém vladaři a státníku naprosto neodpovídali.

(30) Pohledem odkudsi shůry sleduj nespočetné zástupy a jejich nesčetné náboženské slavnosti a plavby křížem krážem za bouří i bezvětří i rozmanitost všeho, co na svět přichází, setkává se a opět odchází. Vmysli se také do života, který jiní dávno žili, jiní budou žít po tobě a který se žije nyní u barbarských národů; a uvažuj, kolik lidí tě nezná ani jménem, kolik co nevidět je zapomene a kolik těch, kteří tě snad nyní velebí, vzápětí tě budou hanobit! A jak i posmrtná paměť i sláva a všechno podobné je bezcenné!11

11. „Pohledem odkudsi shůry“: Jakoby z ptačí perspektivy.

(31) Klidnou mysl při všem, co se přihází z vnějšího popudu a spravedlnost při všem, co se uskutečňuje z tvého vlastního popudu; to je: tvé chtění a jednání ať spočívá ve skutcích obecně prospěšných, poněvadž je to ve shodě s tvou přirozeností!

(32) Mnohého zbytečného znepokojení se můžeš zbavit, neboť vesměs tkví jen v tvé domněnce; a ihned si zjednáš volnou dráhu, jestliže svým duchem obsáhneš celý vesmír, pomyslíš-li na věčnost a představíš-li si rychlost přeměny každé věci zvlášť: jak nepatrné je její trvání od vzniku do zániku, jaká propast zeje před jejím vznikem a jaké nekonečno po jejím zániku.

(33) Všemu, co vidíš, jde v patách zánik a všem očitým svědkům toho zániku jde v patách také zánik. I nejdéle žijící bude smrtí postaven v jednu řadu s předčasně zemřelým.

(34) Zvykej si zkoumat, jaké jsou rozumy lidí a po jakých věcech dychtí. A jaké jsou důvody jejich lásky a úcty. Zvykej si vidět jejich ubohé duše obnažené. Myslí si, že hanou někomu škodí nebo mu prospívají svými chvalozpěvy. Jaký klam!

(35) Ztráta není nic jiného než změna. A právě v ní se zalíbilo vesmírné přírodě, z jejíž vůle se všechno, jak se nyní děje, stejným způsobem od věčnosti dálo a donekonečna se právě tak bude dít. Proč bys tedy říkal, že se všechno dálo špatně a všechno se povždy bude špatně dít, že se ještě nikdy nevyskytla mezi tolika bohy moc, která by to napravila, a že tedy vesmír je odsouzen do žaláře nepřetržitých běd?12

12. K začátku: Nenapodobitelná slovní hra s dvojicí apobolé (ztráta) – metabolé (změna).

(36) Hnilobná je hmotná podstata každé věci: voda, prach, kosti, špína. Právě tak i mramor je zemská ztvrdlina, zlato a stříbro jen zemská sedlina, náš oděv jen zvířecí srst, purpurová barva – živočišná krev a podobně je to se vším ostatním. I naše živočišná duše je cosi podobného a podléhá stálým změnám.

(37) Už dost toho živoření a skuhrání a pitvoření! Čím se znepokojuješ? Co je na tom a onom neobyčejného? Co tě přivádí z míry? Činná síla? Jen ji pozoruj! Či hmota? Pozoruj hmotu! A mimo ně – není nic. Ale buď už jednou i k bohům upřímnější a vlídnější! Je stejné, zdali sleduješ světové dění sto let či tři léta.

(38) Jestliže se prohřešil, jeho chyba. Ale snad se ani neprohřešil.

(39) Buďto se všechny věci dějí z jediného rozumového zřídla jako v jediném těle – a pak ovšem nesmí část reptat na to, co se děje na prospěch celku; anebo jsou jen atomy a nic jiného než jejich náhodné směšování a rozptylování. Čím se tedy znepokojuješ? Promluv ke své duši: „Jsi mrtvá, zkažená, zdivočelas, přetvařuješ se, nebo žiješ jako zvíře ve stádě či na pastvě?“

(40) Buďto bohové něco zmohou, nebo nezmohou nic. Jestliže nezmohou, proč se modlíš? Jestli něco zmohou, proč se raději modlíš za to, aby od tebe odvrátili nebo ti poskytli to nebo ono, než za to, aby ti dali sílu něčeho takového se nebát, po ničem takovém nebažit a ničím takovým se nermoutit? Neboť mohou-li bohové lidem pomáhat, jistě by jim pomohli i v tomto. Ale snad mi namítneš: „Takové věci bohové vložili v mou moc.“ Není pak tedy lepší užívat toho, co je ve tvé moci, svobodně nežli otročit nízké touze po tom, co ve tvé moci není? A kdo řekl, že nám bohové nepřispívají také v tom, co je v naší moci? Jen se začni za to modlit, a uvidíš! Leckdo se modlí: „Kéž okusím rozkoše s onou ženou!“ – Ale ty se modli: „Dejte, bohové, abych po rozkoši s ní nezatoužil!“ A jiný zase: „Kéž se zbavím onoho zla!“ – Ty se však modli: „Dejte, abych se ho zbavovat nepotřeboval!“ A opět jiný: „Jen abych neztratil své dítě!“ – A ty: „Dejte, abych se nebál je ztratit!“ – Slovem, uzpůsobuj modlitby v tomto smyslu a pozoruj výsledek!

(41) Epikúros praví: „Za své nemoci jsem nikdy nehovořil o svých tělesných pocitech a nemluvil jsem o takových věcech ani s těmi, kteří mě přicházeli navštěvovat, nýbrž jsem pokračoval ve svém dřívějším zkoumání přírody a zejména o tom hloubal, jak může duše – přes všechnu spoluúčast na tělesných hnutích, ať jsou jakákoli – uchovávat svůj klid a uhájit si své vlastní dobro; ani svým lékařům jsem nedával příležitost se chlubit, že se mnou kdovíco svedli, a žilo se mi dobře a krásně.“ – Veď si tedy podobně jako on, jsi-li nemocen či v jiné takové tísni. Neboť společnou zásadou všech filozofických škol je toto: nezpronevěřovat se filozofii, ať nás postihne cokoli, nezadávat si tlacháním s nevědomci, kteří nejsou zasvěceni do přírodního řádu, ale svůj zřetel spíše obracet k tomu jedinému, co právě teď je třeba konat a jakými prostředky to konat.13

13. Závěr odstavce je mezerovitý.

(42) Kdykoli tě roztrpčí něčí nestoudnost, ihned se ptej sebe sama: „Cožpak je možné, aby nebyli ve světě nestoudní?“ Není to možné! Nežádej tedy nemožnosti; neboť také tento člověk je jeden z oněch nestoudných, kteří ve světě být musí. – A totéž si uvědomuj i u člověka úskočného, věrolomného a vůbec u každého jakkoli chybujícího. Neboť jakmile si připomeneš, že je nemožné, aby se takový druh lidí nevyskytoval, budeš ke každému z nich shovívavější. Také je velmi prospěšné si ihned připamatovat, kterou ctností příroda vybavila člověka proti té které nectnosti; neboť proti bezohlednému nás vyzbrojila jako »protilékem« laskavostí, proti jiné vadě zase jinou schopností. Vůbec je ve tvé moci zbloudilého poučit o lepším; a každý chybující »bloudí«, neboť se míjí svého pravého cíle. A jakou škodu máš z toho ty? Shledáš nakonec, že ani jediný z těch, na které jsi rozzloben, neučinil nic takového, čím by se mohla zhoršit tvá duše; a vždyť právě v ní spočívá tvé »zlo« i »škoda«! Copak je na tom zlého nebo zvláštního, jestliže se nevzdělanec chová nevzdělaně? Dej pozor, abys nemusel naříkat spíš na sebe, žes nepředvídal, že se tento člověk bude takto chovat! Vždyť se ti dostalo s rozumem i schopností, abys uvážil pravděpodobnost, že se tento člověk dopustí této chyby; jenže tys na to nevzpomněl, a proto se divíš, že chybil.

Ale zvláště tehdy, když si stěžuješ na něčí věrolomnost nebo nevděčnost, obrať svou pozornost k sobě samému; neboť docela zřejmě je to chyba tvoje: buď jsi věřil o někom, ačkoli má falešnou povahu, že zachová věrnost, anebo jsi někomu sice prokázal dobrodiní, ale nikoli bez postranních úmyslů, nikoli tak, abys celou svou odměnu spatřoval už ve svém činu samém. Vždyť jestliže jsi člověku prokázal dobro, copak chceš ještě navíc? Nestačí ti právě to, že jsi učinil něco podle své přirozenosti, ale ještě za to požaduješ odměnu? To je zrovna tak, jako kdyby oko žádalo odplatu za to, že vidí, nebo nohy za to, že chodí! Neboť právě jako tyto údy jsou stvořeny k určitému úkolu a mají svou odměnu v tom, že ho splňují dle svého přirozeného určení, tak také člověk, stvořený k dobročinnosti, vykoná-li jen to, k čemu je určen, právě v tom má svou odměnu.14

14. K závěru: „právě v tom má svou odměnu“: Táž myšlenka je v evangeliu Matoušově 6, 2: „Majíť odplatu svou.“ – Podobně soudí Lessing ve Výchově lidského pokolení, že cesta vývoje člověčenstva vede daleko za motivy strachu před trestem a naděje na odměnu k oné mravní dokonalosti, kde dobro je samoúčelné.

Kniha desátá

(1) Budeš-li pak, má duše, už jednou dobrá, přirozená, jednotná a otevřená, průhlednější své tělesné schrány? Okusíš už jednou citů lásky a náklonnosti k lidem? Budeš-li pak jednou sytá a spokojená přítomnými radostmi, netoužíc ani nedychtíc po ničem živém ani neživém, ani po čase k delšímu užívání ani po příhodnějším místě, kraji nebo podnebí, ani po snášenlivějších lidech? Spokojíš se už konečně svým přítomným stavem a budeš se těšit právě z něho, přesvědčena, že všechno, co máš, od bohů máš, že všechno je pro tebe dobré a také bude dobré, cokoli jim se líbí a cokoli sešlou k blahu oné dokonalé bytosti, dobré, spravedlivé a krásné, která všechno rodí, zahrnuje a pohromadě udržuje a všechno, co zaniká, v sebe zase pojímá, aby zrodila něco jiného, podobného? Zdalipak se konečně sžiješ s bohy i lidmi v takovou pospolitost, že jim ani nebudeš nic vyčítat, ani nebudeš u nich v opovržení?1

1. Ke konci: „k blahu oné dokonalé bytosti“: tj. vesmíru, který je stoikům podkladem nejvyšší bytosti, božím tělem, jako zase naopak bůh je duší vesmíru. Ale obojí pojem bývá v stoické nauce ztotožňován a zaměňován.

(2) Pozoruj, co od tebe požaduje tvá přirozenost, pokud jsi bytost, kterou řídí jen příroda; a pak to učiň a vyhov tomu, jestli se tím nezhorší tvá přirozenost živočišná. A potom pozoruj, co požaduje tvá živočišná přirozenost, a také všemu tomu povol, když se tím nezhorší tvá přirozenost jakožto bytosti rozumné. Ale »rozumná« zároveň znamená i »společenská«. Jen těmito pravidly se řiď a ničeho krom toho nedbej!2

2. „pokud jsi bytost, kterou řídí jen příroda“: tj. pokud jsi bytost jen organická (která má zapotřebí např. potravy). Ale těmto potřebám má člověk vyhovět jenom natolik, aby tím neutrpěla jeho přirozenost živočišná (např. trávení). Nad obojí přirozeností má udržet prvenství přirozenost lidská, tj. rozumná, která přikazuje neustálý zřetel k obecnému dobru, neboť toto je nejvyšší princip všeho lidského jednání.

(3) Všechno, co tě v životě potkává, potkává tě tak, že to buď můžeš snášet, nebo nemůžeš snášet. Jestliže se ti tedy něco přihodí, co snášet můžeš, nereptej, nýbrž snášej to, jak jen můžeš; pakli se ti přihodí něco, co snášet nemůžeš, ani potom nereptej, neboť tak tě to zdolá dříve. Nezapomínej však, že máš od přírody sílu snášet všechno, co si tvá představa může učinit dosti snesitelným, jestliže si pomyslíš, že je to tvůj prospěch nebo tvá povinnost takto jednat.3

3. „neboť tě to zdolá dříve“: tj. dříve, než se ti to stane opravdu nesnesitelným.

(4) Je-li někdo na omylu, vlídně ho pouč a ukaž mu, v čem chybuje. Nedovedeš-li to, přičti to za vinu sobě; nebo ani sobě ne!4

4. „přičti to za vinu sobě“: tj. na vrub své nedostatečné trpělivosti nebo svého nerozumu.

– „nebo ani sobě ne“: Neboť výsledek tvého poučování není vždy ve tvé moci.

(5) Ať se ti přihodí cokoliv, bylo ti to od věčnosti předurčeno, spleť příčin spředla už od věčnosti tvé bytí s touto příhodou.5

5. Rovnici božský rozum = osud vyslovil už stoik Chrýsippos.

(6) Aťsi je svět shluk atomů, či spořádaná příroda, tvá první zásada budiž: jsem část celku, kterým vládne příroda; a druhá: jsem v jakémsi úzkém vztahu k stejnorodým částem. Neboť budu-li toho pamětliv, že jsem část, pak nebudu reptat na nic, co mi uděluje celek; vždyť nemůže být na škodu části, co je celku na prospěch, a celek neobsahuje nic, co by nebylo na prospěch jemu samému. To je společný znak všech přirozeností vůbec, ale vesmírná příroda má navíc ještě tu přednost, že se ani žádným vnějším popudem nedává přinutit, aby zplodila něco, co by jí škodilo. Jestliže si tedy uvědomím, že jsem část takového celku, budu spokojen s každou příhodou. – Pokud pak jsem v jakémsi úzkém vztahu k stejnorodým částem, nebudu dělat nic, co by bylo na újmu společného dobra, spíše budu mít zřetel k sourodým bytostem a budu každou svou snahu obracet k společnému prospěchu a odvracet od opaku. Budu-li tyto zásady takto uskutečňovat, pak můj život musí plynout šťastně, asi jako vídáme šťastně plynout i život občana, který svým spoluobčanům krok za krokem svou činností prospívá a ochotně přijímá, cokoli mu přidělí uspořádaný stát.

(7) Části celku, které jsou od přírody zahrnuty ve vesmíru, musí zaniknout; přesněji řečeno: musí se přeměnit. Kdyby to pro ně bylo od přírody nevyhnutelným zlem, pak by ovšem celek nebyl řízen dobře, kdyby jeho části procházely ustavičnou přeměnou a byly určeny rozmanitým způsobem k zániku. Ale cožpak si příroda sama usmyslela své vlastní části poškozovat a vydávat je napospas zlu, i dokonce nevyhnutelnému zlu, či snad jí ušlo, že se něco takového děje? Obojí je zajisté nepravděpodobné. Ale i kdyby někdo popřel přírodu a vykládal ony přeměny věcí z jejich přirozené podstaty, i tak by bylo směšné jednou tvrdit, že se části celku přeměňují, jak je jim přirozené, a pak se zase divit nebo reptat na leccos, jako by se to dálo proti přírodě, zejména když se všechno zase rozkládá na ty součásti, z kterých bylo složeno. Neboť zánik je buď rozptylování prvků, jejichž sloučením věci vznikly, anebo je to přeměna pevných součástí na zem a vzdušných ve vzduch, takže i ty jsou znova pojímány ve vesmírnou pralátku, ať už se vesmír po určitém období spaluje ohněm, nebo se obnovuje věčnými přeměnami. Pod názvem »pevné součásti« a »vzdušné součásti« si však nepředstavuj to, co jako takové vzniklo při narození. To vše má svůj původ od včerejška nebo předvčerejška z přijímaných jídel a ze vdechovaného vzduchu. Mění se tedy to, co tímto způsobem přibylo, ne to, co pochází od matky, která dala život. Případný předpoklad, že tě příroda podle tvého zvláštního založení s oním příliš těsně spojila, nemá myslím nic společného s tím, o čem nyní mluvíme.6

6. „Ale i kdyby někdo popřel přírodu“: Ani ateista nesmí na žádnou životní příhodu reptat a přirozenou přeměnu (zejména smrt) nemůže pokládat za zlo, nemá-li svým zásadám odporovat.

Ke konci: „ať už se vesmír... spaluje ohněm“: jak soudil Hérakleitos a stoikové; viz pozn. k V 13. – Slovem, ať jsme přejali jakoukoli představu o uspořádání vesmíru, smrt se nám nemůže jevit ani zlem, ani ničím strašným. Závěrečné řádky pokaženého textu jsou v překladu doplněny.

(8) Jestliže sis dobyl takových jmen, jako je dobrý, skromný, pravdivý, rozvážný, vyrovnaný, ušlechtilý, měj se na pozoru, abys nebyl nikdy »přejmenován«; a jestliže těchto jmen přece pozbýváš, rychle se k nim zase vrať! Měj pak na »paměti, že »rozvážný« ti má znamenat, že každou věc zevrubně zkoumáš a bedlivě promýšlíš; »vyrovnaný«, že ochotně přijímáš kterýkoli úděl vesmírné přírody; »ušlechtilý«, že tvá myslící část je povznesena nad mírné i prudké vzruchy tvé tělesnosti, nad ješitnou touhu po slávě, i nad smrt a podobné. Jestliže si tedy tato jména uchováš, aniž jsi dychtil po tom, aby tě jimi nazývali ostatní, budeš jiný člověk a vejdeš do jiného života. Neboť zůstat dále takový, jaký až dosud jsi, a takovým životem se vláčet a poskvrňovat by ukazovalo příliš omezeného člověka lpícího na životě jako ti zpola rozsápaní zápasníci se šelmami, kteří poseti krvavými ranami přece jen se doprošují, aby byli ponecháni naživu »do zítřka«, aby pak byli v tomto stavu znova předhozeni týmž drápům a tlapám. – Hleď se tedy dopracovat těchto několika málo jmen, a máš-li sílu při nich vytrvat, vytrvej, jako bys přesídlil na nějaké »ostrovy blažených«; pakli pozoruješ, že těchto jmen pozbýváš a nemáš sílu si je uhájit, mužně odejdi do nějakého kouta, kde by sis je udržel, anebo vůbec odejdi ze života, ale nikoli rozhněván, nýbrž bez okolků, dobrovolně a skromně, a aspoň toho jediného jsi v životě dosáhl: žes takto odešel. K tomu pak, abys byl oněch jmen stále pamětliv, ti vydatně přispěje, budeš-li pamětliv bohů a toho, že ani oni nechtějí, aby se jim lichotilo, nýbrž aby se jim všechny rozumné bytosti připodobňovaly a aby člověk stejně tak, jako své úkoly plní fíkový strom, pes nebo včela, plnil úkol člověka.7

7. „na nějaké ostrovy blažených“: Homérovy Elýsijské nivy, kdesi na nejvzdálenějším západě v Ókeanu, sídla miláčků bohů, kteří tam žijí ve věčném jaru a blaženosti.

(9) Válka, rozechvění, otupělost, otrocké smýšlení a divadelní frašky budou den co den z tvé duše vyhlazovat ony posvátné zásady, které si odvozuješ jen neodborným zkoumáním přírody a jimiž se dosud nespravuješ. Bylo by však zapotřebí všechno tak pozorovat a tak jednat, abys jednak prováděl, co se ti okolnostmi nabízí, jednak uskutečňoval ryze filozofické myšlení a přitom si uchoval sebevědomí, které vyplývá z neokázalé sice, ale zcela zjevné znalosti každé věci. Kdy už konečně okusíš plodů přirozené prostoty? A kdy důstojnosti? A kdy poznání, co je každá věc svou podstatou, jaké místo zaujímá ve vesmíru, jak dlouhého je trvání svou přirozeností, z jakých součástí se skládá, komu je dostupná a kdo ji může poskytnout či odejmout?

(10) Pavouček si zakládá na tom, když chytne mouchu; někdo jiný zase, když polapí zajíce, jiný opět, chytne-li do sítě rybu, a jiný divokého kance nebo medvěda a jiný, když zajme Sarmaty. Ale nejsou všichni tito vlastně lupiči, zkoumáš-li jejich zásady?8

8. Kočovný kmen Sarmatů, částečně usazený v dnešním Slovensku (nad Dunajem v Karpatech), Marcus poznal za svých bojů s Markomany a Kvády.

(11) Osvoj si správný postup v pozorování, jak se všechno navzájem přeměňuje, to měj ustavičně na zřeteli a v tomto oboru se cvič! Neboť není účinnějšího podnětu k duševnímu zušlechtění. Jen tak se člověk vysvlékne ze své tělesnosti, a když pomyslí, že co nevidět bude muset odejít ze života a to všechno opustit, pak se ve své vlastní činnosti cele oddá spravedlnosti, a pokud se týká všech životních příhod, vesmírné přírodě. A co budou o něm říkat, soudit nebo proti němu podnikat jiní, o tom vůbec nebude hloubat, úplně spokojen s tímto dvojím: jestli sám spravedlivě činí, co právě teď činí, a jestli ochotně přijímá to, čeho se mu teď v úděl dostává; a všechny ostatní záležitosti a zájmy pustí z mysli a nic jiného nebude chtít než cestou zákona se přímo ubírat k cíli a následovat boha, který se přímo ubírá k cíli.

(12) Nač úzkostlivost, je-li ve tvé moci uvážit, co máš činit? A jestliže to poznáš, můžeš se v dobré vůli a bez rozpaku ubírat svou cestou; jestli to nepoznáš, můžeš se zastavit a poradit se s nejlepšími; a postaví-li se ti do cesty nějaké jiné překážky, můžeš rozvážně postupovat podle daných možností a přitom se přidržovat toho, co se ti jeví spravedlivým. Neboť nejlepší je dosáhnout cíle... Klid a zároveň hybnost, mysl jasná a zároveň soustředěná – takové jsou vlastnosti člověka, který se ve všem řídí rozumem.9

9. Konečný text odstavce je porušen a mezerovitý.

(13) Jakmile se probereš ze spánku, hned se ptej sebe sama: „Zdalipak prospěje tobě, jestliže někdo jiný vykoná něco spravedlivého a šlechetného?“ Neprospěje. A což jsi už zapomněl, jací jsou to lidé, kteří tak přehnaně vychvalují a hanobí: jací jsou na loži, jací u stolu, co všechno dělají, čemu všemu se vyhýbají, po čem se pachtí, co všechno kradou a loupí, ne právě rukama a nohama, nýbrž svou nejvzácnější částí, která se stává, když o to člověk usiluje, zdrojem věrnosti, skromnosti, pravdivosti, zákonitého řádu a dobrého smýšlení?10

10. Ke konci: „dobrého démona“: tj. dobrého smýšlení.

(14) Přírodě, která všechno dává i odnímá, vzdělaný a skromný člověk říká: „Dej, co chceš, a vezmi si, co chceš!“ Ale to neříká vzpurně, nýbrž poslušně a v dobré vůli.

(15) Tvého života už je namále. Žij jako na vysoké hoře; neboť je lhostejné, zdali žiješ zde či onde, jen když všude žiješ jako občan světového státu. Ať lidé v tobě vidí a poznají člověka, který žije v opravdové shodě s přírodou. A jestliže tě nesnesou, aťsi tě třebas usmrtí! Neboť je to lepší nežli žít jako oni.11

11. „Žij jako na vysoké hoře“: Přirovnání poněkud nejasné, neboť dovoluje různé výklady.

(16) Přestaň už vykládat o tom, jaký asi má být dobrý člověk: raději už jím buď!

(17) Ustavičně si představuj celou věčnost a celou hmotu vesmíru, a také to, že každá jednotlivá věc zde na světě je proti vesmírné hmotě zrnečko fíku a svým trváním proti věčnosti pouhý okamžik, jen co otočíš nebozezem!

(18) Každou jednotlivou věc, kterou pozoruješ, si představuj, jak se už rozkládá a přeměňuje, postupně tlí či se rozptyluje; čili že je určena – podle přirozenosti každé věci – k pozvolné smrti.

(19) Pomysli si, jací jsou, když jedí, spí, když souloží a konají svou potřebu a jiné věci! A potom, jací jsou, když se nadýmají a chvástají nebo se hněvají a ze své »výsosti«jiné snižují! Ještě před chvílí – kolika jiným otročili za jakou odměnu! A za chvíli – v jaké společnosti je najdeš!

(20) Každému je »příhodné«, co se mu »přihodí« z vůle vesmírné přírody; a je to příhodné tehdy, kdy se mu to přihodí.

(21) Země má ráda déšť a velebné nebe ho rádo sesílá. A vesmír rád činí, co se má dít. I říkám tedy vesmíru: „Mám rád to co ty!“ Cožpak se podobně neříká: To nebo ono se rádo stává?12

12. Počáteční slova jsou citát z Eurípida, ale zkrácený.

(22) Buď v tomto světě žiješ, a už sis tedy zvykl; nebo odtud sám odcházíš, a to jsi právě chtěl; anebo umíráš, a máš doslouženo. Nic čtvrtého není; nuže tedy: buď dobré mysli!

(23) Neustále si uvědomuj, že tento kousek země je jako kterýkoli jiný a že všechno je zde právě takové jako na horském vrcholu či mořském pobřeží nebo kdekoli jinde. Dáš za pravdu Platónovým slovům o muži, který na horách staví ohradu pro svá stáda a dojí ovce.13

13. Konečný text, silně pokažený, je doplněn podle smyslu.

(24) Čímpak je mi má duše, co právě teď z ní činím a k čemu ji užívám? Není snad neúčastna rozumu, neodloučila a neodtrhla se snad od lidského společenství, nesplynula a nesmísila se s tělesností, takže je v jejím vleku?

(25) Kdo svému pánu uprchne, je zběh. Ale pánem je i zákonitý řád: je tedy zběh také ten, kdo jedná proti zákonu. A stejně i ten, kdo se rmoutí či hněvá nebo se bojí, se chce vyhnout něčemu, co se událo, děje se nebo bude dít z nařízení svrchovaného pána, to je zákonitého řádu, který každému uděluje, co mu přísluší. A proto ten, kdo se bojí, truchlí nebo se hněvá, je zběh.

(26) Člověk vpustí sémě v ženino lůno a vzdálí se; a tu se ho ujme jiná činná síla, zpracovává je a vytvoří dítě. Jaký výtvor z jakého »ničeho«! – A pak dítě vpustí jícnem potravu, a tu se jí ujme jiná síla a vytváří z ní pocity, pudy a vůbec život a sílu a bůhvíkolik jiných zázraků. Sleduj tedy tyto svrchovaně tajemné děje a snaž se poznat moc, která je způsobuje, právě tak jako poznáváme, ne sice zrakem, ale přesto neméně zřetelně, sílu, která pudí těleso dolů a nahoru!

(27) Ustavičně měj na mysli, že všechno, co se nyní děje, i dříve se takto dálo, a měj na mysli, že se i napříště bude takto dít. A živě si vybav stejnotvářnost celých dějů a výjevů, jak jsi je poznal ze své zkušenosti nebo ze starších dějin, jako například celý dvůr Hadriánův a Antoninův, Filippův, Alexandrův a Kroisův: všude stejná podívaná a stejné úlohy; jen herci jsou jiní.

(28) Představuj si, že každý, ať už se čímkoli rmoutí nebo je s čímkoliv nespokojen, se podobá prasátku, které vyhazuje nohama a vříská, když je obětováno; rovněž i ten, kdo v osamělosti na svém loži tiše vzdychá nad lidským nevolnictvím. A nezapomínej, že toliko rozumnému tvoru je dáno dobrovolně se podrobovat všem příhodám a že se jim všichni prostě podrobovat musí.

(29) Zamysli se nad každou věcí, kterou děláš, zvlášť a pak se zeptej sebe sama, zdali smrt je něco hrozného, poněvadž tě toho zbavuje.

(30) Kdykoli tě roztrpčí něčí chyba, ihned přes ni přejdi k rozjímání o tom, čím asi podobným chybuješ sám; třebas například tím, že bohatství, rozkoš, slávu a jiné podobné pokládáš za dobro. Neboť jakmile si tohle připomeneš, rychle zapomeneš na svůj hněv, zvláště když si přitom uvědomíš, že tvůj bližní je k svému jednání puzen. Co má tedy dělat? Anebo můžeš-li, odstraň ten popud v něm!14

14. „odstraň ten popud v něm“: tj. zbav ho jeho nesprávných představ o tom, co je skutečné dobro a zlo.

(31) Vidíš-li Satyrióna, stoupence Sókratova, vybav si v duchu Eutycha nebo Hyména; a vidíš-li Eufrata, představ si Eutychióna nebo Silvana; a vidíš-li Alkifróna, mysli si, že je to Tropaioforos; a vidíš-li Severa, mysli si, že je to Xenofón nebo Kritón, a pohlédneš-li na sebe sama, představ si některého z Caesarů, a tak při každém někoho obdobného. A potom si ještě pomysli: „Kdepak jsou tito všichni?“ Nikde anebo bůhvíkde! Neboť jen tak budeš vidět ve všem lidském dým a holé nic, zejména když si ještě připomeneš, že to, co se jednou přeměnilo, v nekonečném čase už nikdy nebude. Po čem se tedy pachtíš? Což ti nestačí tuto píď času řádně prožít? Jaké látky a jakého úkolu se to straníš? Copak jiného jsou všechny věci kolem tebe než cvičiště rozumu, který pronikavě nahlédl všemu v životě až do základu? Jen tedy vytrvej, až si také tyto věci plně osvojíš, zrovna jako silný žaludek si osvojuje každou stravu a jako sálající oheň všechno, co se do něho vhodí, přetvořuje v plamen a zář.15

15. Eufratés, filozof doby Hadriánovy.

(32) Ať nikdo nemůže popravdě o tobě říkat, že nejsi přirozený nebo že nejsi dobrý, ba ať je lhářem každý, kdo by se něčeho takového o tobě domýšlel! A všechno to je ve tvé moci, neboť kdo ti může bránit být dobrým a přirozeným? Jenom si umiň, že raději nechceš být živ, nebudeš-li takový! Neboť ani rozum nepožaduje, abys takový nebyl.

(33) Co nejrozumnějšího lze za tohoto stavu věcí učinit nebo říci? Ať je to cokoliv, je ve tvé moci to učinit nebo říci, a proto se nevymlouvej na překážky! Dříve nebude konce tvých nářků, dokud nepocítíš, že čím je prostopášníku život v rozkoších, tím je tobě vědomí, že při každém nabízejícím se a naléhavém úkolu jednáš přiměřeně svému lidskému určení. Neboť za požitek máš pokládat všechno, co můžeš učinit podle své přirozenosti. A tuto možnost máš všude. Válci zajisté není dáno, aby se všude pohyboval svým přirozeným způsobem, rovněž ne vodě ani ohni ani ostatním věcem, které řídí toliko příroda nebo nerozumná duše; neboť je mnoho překážek, jež se jim stavějí do cesty.

Naproti tomu myslící rozum dovede projít každou nesnází, jak je to dáno jeho přirozeností a vůlí. Živě si vybavuj tuto lehkost, s jakou rozum proniká všemi překážkami, obdobnou oné, s jakou oheň šlehá jen nahoru nebo kámen klesá jen dolů a válec jenom po nakloněné ploše, a nic už dále nepožaduj! Neboť veškeré »nárazy« se buď týkají tvého těla – této mrtvé hmoty, anebo tě naprosto nemohou zlomit, ani ti způsobit něco zlého, ledaže tvá vlastní představa a tvůj rozum sám to dopustí, neboť jinak by každý, koho postihly, ihned se tím musel zhoršit také sám. Tak tomu alespoň bývá u všech ostatních stvoření: jestliže se přihodí některému z nich něco zlého, pak se tím stává i postižený tvor sám opravdu horší. Kdežto člověk se naopak stává, možno-li říci, dokonce lepším a chvályhodnějším, jestli ovšem užívá toho, co se mu přihází, správně. Vůbec pak buď pamětliv, že co není na škodu státu, není na škodu ani jeho opravdovému občanu, a co není na škodu zákonu, že ani státu není na škodu. Z těch pak takzvaných »nehod« ani jediná není na škodu zákonu: co tedy neškodí zákonu, neškodí ani státu, ani občanu.16

16. Poslední slova odstavce jsou řečena ve smyslu stoického kosmopolitismu.

(34) Tomu, kdo je prodchnut správnými zásadami, stačí i nejstručnější a obecně známý výrok, aby si připomněl, že se nemá rmoutit ani strachovat; jako například verše:

Dech větrů střásá na zem lístky...,

stejně i lidské plémě.

Ale »lístky« jsou i tvé děti, lístky jsou také ti, kteří tě tak přesvědčivě zahrnují hlučnou pochvalou či naopak kletbami nebo tajnou potupou a posměchem, lístky jsou i budoucí šiřitelé naší posmrtné slávy. Neboť to všechno se rodí s příchodem jara.

A potom je vítr setřese, a les pak zplodí jiné listí místo nich... Dočasnost je společná jim všem. Ale ty přede vším prcháš a pachtíš se po všem, jako by to mělo trvat věčnost. Okamžik, a tvé oči se zavřou; a toho, kdo doprovodil tebe, co nevidět bude oplakávat někdo jiný.17

17. Citované verše jsou v Homérově Íliadě 147–149.

(35) Zdravé oko má vnímat všechno, co je viditelné, a nesmí říkat: „Rádo bych barvu zelenou,“ neboť to je znamení churavých očí. A zdravý sluch a čich má být připraven na všechno, co lze slyšet a čichat. A zdravý žaludek má přijímat všechnu stravu stejně jako mlýn všechno, co má za úkol semlít. Právě tak zdravý rozum má být připraven na všechny příhody. Rozum, který říká: „Kéž i mé děti zůstanou naživu!“ a „Kéž všichni mé skutky chválí!“ – to je ono oko, které hledá jen zelené, nebo ony zuby, které chtějí jen měkké!

(36) Nikdo nemá tak šťastný osud, aby u jeho smrtelného lože nestálo několik lidí, kteří vítají jeho nadcházející »pohromu«. I když to byl řádný a moudrý člověk, koneckonců se vyskytne někdo, kdo si v duchu řekne: „Konečně si oddychneme od toho mravokárce! Zlý sice nebyl na nikoho z nás, ale přesto jsem cítil, že v tichosti námi pohrdá.“ Nuže, tak tomu bývá s řádným člověkem; což teprve s námi: kolik je na nás všelijakých jiných vad, pro které by se nás mnohý rád zbavil! To tedy měj na mysli, až budeš umírat, a svůj odchod si ulehčíš touto úvahou: „Odcházím z tohoto života a moji druhové, za které jsem tolik bojů podstoupil, tolik se namodlil a nastaral, sami si už přejí, abych se odklidil, protože si nejspíš od toho slibují nějakou úlevu. Pročpak tedy lpět na delším pobytu zde?“

Ale proto od nich neodcházej méně vlídně, nýbrž věren svému smýšlení – přátelsky, laskavě a v dobré vůli, nikoli naopak, jako by ses od nich násilím odtrhoval; tvůj odchod od nich se má dít tak, jako se lehce vyprošťuje z těla duše pokojně umírajícího. Neboť i s nimi tě příroda spojila a sloučila, ale nyní toto pouto rozlučuje. I loučím se s nimi jako se svými příbuznými, nikoli s nechutí, nýbrž nenuceně; neboť také toto je jeden z úkonů, které se dějí ve shodě s přírodou.

(37) Navykej si pokud možno při všem, co tvůj bližní činí, ptát se sebe sama: „Jakýpak asi účel tím sleduje?“ Ale začni u sebe a sebe zkoumej nejdříve!

(38) Měj na paměti, že to, co tebou pohybuje jako nit loutkou, je skryto uvnitř v tobě: tam je sídlo pohybu, sídlo života, tam, abych tak řekl, je člověk. Jenom do toho nikdy nezahrnuj tělesnou schránku a naše údy, jež k ní odevšad přiléhají; to jsou pouze jakési »nástroje«, jen tím odlišné, že jsou přirostlé. Neboť všechny tyto části, jestliže se k nim nepřidruží síla, která jimi pohybuje a je opět zastavuje, jsou právě tak neužitečné jako člunek tkalci, pero písaři nebo vozkovi bič.

Kniha jedenáctá

(1) Zvláštnosti rozumné duše: sama sebe vidí, sama sebe rozebírá, sama sebe podle své vůle utváří, sama sklízí plody, které přináší – kdežto plody rostlin a obdobný užitek ze zvířat sklízejí jiní – a dosahuje svého cíle, aťsi je konec života stanoven kdekoliv. Není tomu u ní jako při tanci, divadelní hře a v podobném, jejichž celý výkon se neuskuteční, vyskytne-li se nějaká závada; nýbrž aťsi v kterémkoli »dějství« a kdekoli je zastižena, provede svůj vytčený úkol dokonale a bez mezer, takže může říci: „Dosáhla jsem svého cíle.“

Ona postihuje celý vesmír i prázdno kolem něho i jeho tvářnost, rozpíná se v nekonečno věků, chápe všestranným uvažováním periodické obrody veškerenstva, a tak dospívá k závěru, že nic nového neuvidí naši potomci, jako naši předkové neviděli nic podstatně jiného, a že i jen čtyřicetiletý člověk, má-li aspoň záblesk rozumu, viděl vlastně všechno minulé i všechno budoucí, protože veškeré dění je stejnotvářné. – K zvláštnostem rozumné duše náleží i láska k bližnímu, pravdivost a skromnost a také to, že si nic necení více než sama sebe, což je podstatný znak i zákona. Není tedy rozdíl mezi rozumem, který správně myslí, a rozumem, který uskutečňuje spravedlnost.

(2) Naučíš se pohrdat kouzlem zpěvu i tance i zápolením zápasníků, jestliže si celý nápěv rozložíš v jednotlivé tóny a při každém z nich zvlášť se zeptáš sebe sama, zdali je to ten, který tě uchvacuje; neboť pak se zastydíš. A podobně učiň při každém tanečním pohybu nebo postoji a totéž i při zápolení. Vůbec tedy – vyjímaje ctnost a její projevy – nezapomínej svou pozornost obracet k jednotlivým součástem všech věcí a tímto rozborem se nauč vším pohrdat. A tentýž postup přenes na celý život!

(3) Jaká asi je to duše, která je odhodlána, i když se má třebas ihned od těla odloučit a pak buď zhasnout, nebo se rozptýlit, nebo dále trvat! Ale tato odhodlanost má vycházet z vlastního rozhodnutí, a nikoli z čiré umíněnosti jako u křesťanů: má být uvážená a důstojná, a aby také jiné přesvědčovala, neokázalá.1

1. „jako u křesťanů“: Nové učení, o jehož zásadách se vědělo pramálo a jen z doslechu a pomluvy, bylo i Markově době tím, čím Tacitovi, Pliniovi a Suetoniovi, »zhoubnou a zločinnou pověrou«, a jeho vyznavači byli podezíráni z podvratných protistátních tendencí. Stoikům, kteří byli ve věcech víry konzervativní a oficiální náboženství všemožně hájili, se nové učení zejména příčilo, neboť usilovalo o pronikavé změny dosavadních řádů a o založení království Božího.

(4) Učinil jsem něco obecně prospěšného? Pak tedy mám z toho prospěch. To měj stále na paměti a nikdy od toho neupouštěj!

(5) V čem je tvé umění? Být dobrý. Ale jak jinak se to umění provozuje než prostřednictvím správných zásad jednak o vesmírné přírodě, jednak o vlastním lidském určení?

(6) Nejprve se na jevišti objevila tragédie, která divákům připomínala životní příhody, a že se to vše děje z přirozené nutnosti a že tím, čím se bavívají na jevišti, se nemají roztrpčovat na větším »jevišti«. Vždyť přece vidí, že k tomu nebo onomu dojít musí a že to musí snášet i ti, kteří volají: „Kéž jsem se nenarodil!“ Však také pronášejí skladatelé tragédií leckteré cenné pravdy, jako je zejména tato:

Když já i s dětmi bohy budu opuštěn,

i to má důvod.

Nebo jiná:

Je pošetilé na běh světa zanevřít...

nebo

Jak zralé klasy lidský život požínat...

a jiné podobné. – Po tragédii se na jevišti objevila »stará« komedie s mravokárnou volností slov a právě svou bezohlednou přímostí ne nevhodně lidem připomínala skromnost. A teď se zamysli nad tím, k jakému asi účelu byla po ní zavedena komedie »střední« a později »nová«, která se zanedlouho zvrhla v čirou umělkovanost a která jen kopíruje! Že i skladatelé těchto komedií pronášejí některé cenné myšlenky, je známo; ale jaký asi cíl sledovalo celé zaměření této poezie dramatické?2

2. „Kéž jsem se nenarodil“: Doslovný překlad: „Žel, Kithairóne!“ – Takto běduje v Sofoklově tragédii (v. 1391) král Oidipús, když konečně vypátral, že ono děcko, které bylo kdys v pohoří Kithairónu pohozeno a pak zachráněno, je on sám. – Další citované verše jsou úryvky ze ztracených tragédií Eurípidových.

(7) Je mi naprosto zřejmé, že není jiných životních podmínek, které by byly k filozofickému rozjímání tak příhodné, jako jsou ty, ve kterých teď žiji!

(8) Větev od sousední větve odříznutá je nevyhnutelně odříznuta i od celého stromu; právě tak i člověk, který se odloučí od jediného člověka, jako by odpadl od celého společenství. Ale kdežto větev odřezává někdo jiný, člověk se od bližního odlučuje sám, pojme-li k němu zášť a nelibost, a přitom nepováží, že se zároveň »odřízl« i od společenského celku. Jenomže člověku se dostalo od božského zakladatele lidského společenství zvláštního daru: má totiž možnost se sousední větví opět srůst a opět se stát doplňkem celku. Děje-li se ovšem takové odlučování častěji, znesnadňuje to odštěpenci návrat k sjednocení.Vůbec pak je rozdíl mezi větví, která od počátku pučí v neporušené spojitosti se sousední, a větví, která byla odříznuta a potom opět naroubována, ať si o tom zahradníci říkají cokoliv. Jednotný vzrůst, ale nikoli jednomyslnost.

(9) Jako tě nemohou lidé, kteří ti chtějí překážet, postupuješ-li cestou zdravého rozumu, odvrátit od správného činu, právě tak se jimi nedávej připravit o svou shovívavost k nim, nýbrž stejnou měrou si uchovávej obojí: neoblomnost v rozhodování a činu, tak i vlídnost k těm, kteří usilují ti bránit nebo tě jinak roztrpčovat. Neboť je stejným znamením slabosti na ně se hněvat, jako své činnosti se vzdávat a zbaběle povolovat. Neboť oba jsou stejnou měrou »zběhy«: i ten, kdo strachem couvá, i ten, kdo se odcizuje člověku od přírody s ním spřízněnému a spřátelenému.

(10) Žádný přírodní výtvor nezůstává za uměním; vždyť všechna umění přírodu po všech stránkách jenom napodobují. Je-li tomu tak, pak příroda, která je ze všeho nejdokonalejší a vše zahrnuje, patrně v ničem nemůže pokulhávat za dovedností umělce. Ale všechna umění vytvářejí méně dokonalé ve prospěch dokonalejšího, tedy také vesmírná příroda. A právě z ní vyvěrá spravedlnost a z této zase prýští ostatní ctnosti; neboť nebudeme dbát spravedlnosti, budeme-li slabí v pokušeních, ukvapení a nestálí.

(11) Věci kolem tebe, které tě znepokojují tím způsobem, že po nich bažíš nebo se jich bojíš, se nepřibližují k tobě, nýbrž ty sám se jaksi blížíš k nim. Vystříhej se svého soudu o nich, a pak také ony setrvají v nehybném klidu; a už tě nikdo neuvidí, že po nich bažíš nebo se jich bojíš.

(12) Duše zachovává tvar dokonalé koule, pokud se ani nerozpíná, ani se nesvrašťuje, ani se nezvedá, ani neklesá, nýbrž září tím světlem, kterým poznává pravdu všech věcí i pravdu v sobě samé.3

3. Srov. závěr aforismu VIII 41.

(13) Pohrdá mnou někdo? Jeho věc. Moje věc je, abych nebyl přistižen, že činím nebo mluvím něco hodného opovržení. – Nenávidí mě někdo? Rovněž jeho věc. Ale moje věc je, abych byl shovívavý a laskavý ke každému a abych byl ochoten právě tomu člověku ukázat jeho omyl, aniž jsem ho zahanboval nebo se honosil tím, že ho snáším, nýbrž upřímně a vlídně. Neboť lidské nitro má být takové, aby bohové v tobě viděli člověka, který se na nic nemrzí a na nic nenaříká. Vždyť jaké zlo tě může potkat, jestliže sám teď činíš, co je přiměřené tvé přirozenosti, a ochotně přijímáš to, co je právě teď vhod vesmírné přírodě, jako člověk k tomu určený, aby se za všech okolností uskutečňovalo, co je na prospěch celku?

(14) Navzájem sebou opovrhují, a navzájem si lichotí! Navzájem se chtějí předstihnout, a navzájem si ustupují s úklonami!

(15) Jak zkažený a ošemetný je člověk, který říká: „Umínil jsem si být k tobě zcela upřímný.“ K čemu to, člověče? Takového úvodu není potřeba! Však se to ihned ukáže: na čele to musíš mít psáno, z hlasu ti to musí zaznívat a z očí vyzařovat, aby to z nich oslovený přímo vyčetl jako z pohledu milujícího. Vůbec upřímný a dobrý člověk musí být takový, že každý, jakmile k němu přistoupí, v tu chvíli to chtěj nechtěj vycítí. Strojená upřímnost je zákeřná dýka. Nic není odpornější než vlčí přátelství; toho se varuj ze všeho nejvíc! Kdo je dobrý a upřímný a dobře smýšlí, ten to má vepsáno v očích docela znatelně.4

4. „vlčí přátelství“: Narážka na Aisópovu bajku o vlcích, kteří uzavřeli s ovcemi mír s podmínkou, že jim budou vydáni v zástavu psi, praví »rušitelé míru«; sami pak dali ovcím v rukojemství mladé vlky.

(16) Prožívat život co nejkrásněji – tato schopnost je v naší duši, jestliže se člověk k lhostejným věcem chová lhostejně. A lhostejně se bude chovat tehdy, bude-li zkoumat každou z nich, rozdělenou v její součásti, i jako celek, bude-li mít na paměti, že si žádná z věcí nevynucuje náš soud o sobě, ani se k nám nepřibližuje, nýbrž že věci trvají v nehybném klidu, a že jsme to my, kteří si o nich tvoříme soudy a takřka je do sebe vtiskujeme, ačkoli je v naší moci to nečinit, a jestliže se přece mimovolně vloudí, ihned je vyhladit; a že je potřeba takové obezřelosti jenom nakrátko, neboť brzy bude života konec. Co tu je obtížného, že se tyto věci chovají jinak? Jsou-li ve shodě s přírodou, raduj se z nich a rád je přijímej; pakli jsou v rozporu s přírodou, hledej, co je ve shodě s tvou přirozeností, a k tomu se zaměř, i když ti to slávu nevynese! Neboť nikomu nelze mít za zlé, jestliže hledá své vlastní dobro.5

5. Text ke konci odstavce je podezřelý.

(17) Uvědomuj si, odkud každá věc pochází, z jakých základních látek se skládá a v co se přeměňuje a jaká bude svou přeměnou; a jak tím nic zlého neutrpí.

(18) Uvažuj takto:

Zaprvé: Jaký je můj vztah k lidem? Všichni jsme zde kvůli sobě navzájem; a z jiného opět stanoviska: já jsem zde k tomu, abych byl jejich vedoucím, jako beran je vůdce bravu nebo býk skotu. A dál rozjímej z vyššího hlediska: Jestliže svět není jen shluk atomů, je tedy příroda, která všechno pořádá; je-li tomu tak, pak méně dokonalé bytosti jsou zde kvůli dokonalejším, a dokonalejší kvůli sobě navzájem.

Zadruhé: Jací asi jsou lidé doma, u stolu a na loži i jinak; ale zejména: jak pevně vězí v poutech svých zásad a s jakou domýšlivostí je provádějí!

Zatřetí: Jestliže jednají správně, nesmíš se na ně hněvat: pakli nesprávně, zřejmě chybují bezděky a nevědomky. Neboť každá duše jen bezděčně se odříká jak pravdy, tak i náležitého chování k druhému; vždyť lidé bývají rozhořčeni, slyší-li o sobě říkat, že jsou nespravedliví, bezohlední a hrabiví – slovem, že se proviňují na svých bližních.

Začtvrté: Však také ty sám se mnohdy proviňuješ a jsi jeden z nich! A jestliže se některých provinění zdržuješ, pak máš alespoň náklonnost k nim, i když se jich vystříháš ze zbabělosti nebo ze ctižádostivosti či z podobných nevalných pohnutek.

Zapáté: Vždyť jsi ani bezpečně nepoznal, zdali se proviňují, neboť mnohé se dělává jen »vzhledem k okolnostem«. A vůbec velmi mnoho musí člověk vědět dříve, než může vyslovit bezpečný soud o jednání svého bližního.

Zašesté: Kdykoli jsi něčím přespříliš roztrpčen nebo také sklíčen, rozpomeň se, že lidský život je okamžik a že všichni co nevidět odtud odejdeme.

Zasedmé: Nejsou to jejich skutky, které nás zneklidňují, neboť ty vyvěrají z jejich duší, nýbrž naše představy o nich. Odstraň tedy představy, měj vůli zříci se svého soudu o tom neb onom hrozném – a je po hněvu. A jak je odstraníš? Jestliže si pomyslíš, že skutek jiného není hanba tvoje; neboť nebudeš-li pokládat za zlo jen to, co je hanebné, pak se nezbytně i ty mnohdy proviníš a dáš se svést k loupeži a ke všemu špatnému.

Zaosmé: Oč těžším břemenem nám bývá hněv a zármutek nad takovými činy našich bližních než činy samy, pro které se hněváme a rmoutíme!

Zadeváté: Shovívavost, je-li opravdová a nikoli pošklebná nebo pokrytecká, je nezdolná. Neboť co ti může udělat největší zlomyslník, vytrváš-li ve své shovívavosti k němu, a jakmile se ti naskytne příležitost, vlídně ho napomeneš a klidně ho poučíš o lepším právě v tu chvíli, kdy se ti chystá ublížit: „Nedělej to, příteli; k něčemu jinému jsme stvořeni. Z toho přece nevzejde škoda mně: sobě samému škodíš, můj milý!“ A pak mu ukaž srozumitelně a spíše obecně, že je tomu vskutku tak a že ani včely, ani jiná zvířata, která žijí pospolitě, to nečiní. Ale nesmíš to říkat posměšně ani vyčítavě, nýbrž laskavě a bez trpkosti, a ne jako ve škole, ani s úmyslem sklízet obdiv svého okolí.

Tohoto základního devatera buď pamětliv tak, jako bys je byl dostal darem od devíti Múz, a konečně už začni být člověkem, dokud jsi naživu! Ale stejnou měrou jako hněvu vůči lidem se varuj i lichocení jim, neboť obojí je nespolečenské a přináší škodu. A ve chvílích hněvu si uvědomuj, že hněv není vůbec nic mužného, naopak, mírnost a vlídnost jsou jak lidštější, tak i mužnější, a že právě vlídný člověk osvědčuje sílu, dobré nervy a zmužilost, a nikoli ten, kdo se zlobí a je nespokojen; neboť čím blíže k nenáruživosti, tím blíže i k síle. Jako zármutek, tak i hněv prozrazuje slabocha; neboť i ten i onen je »raněn« – a vzdává se. Chceš-li, přijmi ještě desátý dar od Apollóna, vůdce Múz: požadovat, aby se špatní lidé neproviňovali, bylo by nesmyslné, neboť to by znamenalo přát si nemožné; dovolovat pak, aby byli zlí k jiným, a přitom požadovat, aby se neproviňovali na tobě, bylo by bezohledné a zpupné.6

6. „sklízet obdiv svého okolí“: Řádka následujícího porušeného textu je vypuštěna.

(19) Je zejména čtvero poblouzení, před nimiž musíš svou duši ustavičně chránit, a jakmile je v duši objevíš, musíš je potírat; při prvním si řekneš: „Tato představa není nutná,“ při druhém: „Toto ruší lidské společenství,“ při třetím: „Tohle nemůžeš říci od srdce.“ Neboť nemluvit od srdce pokládej za svrchovaně zvrácené! K čtvrtému pak dojde, když se v tobě ozvou výčitky: důkaz, že se božská část v tobě poddává a podrobuje tvé méněcenné a smrtelné části, tj. tělu a jeho hrubým představám.

(20) Všechny vzdušné a ohnivé látky, vložené do tvého těla, ačkoli podle své přirozenosti tíhnou vzhůru, přesto poslušny uspořádání vesmírného celku zdržují se na svých místech v sestavě tvého těla. A všechny látky zemité a tekuté v tobě, ačkoli původně tíhnou dolů, přesto zůstávají ve vyšší poloze, než je jejich přirozená. Tak tedy i prvky poslouchají vesmírné zákony, a kdekoli jsou zařazeny, setrvávají tak i proti své přirozenosti, až zase »odtamtud« zazní povel k jejich rozloučení. Není tedy povážlivé, že jenom myslící část v tobě bývá neposlušná a nespokojená se stanovištěm, které jí bylo vykázáno. A přece se jí neukládá vůbec nic násilného, nýbrž jen to, co je její přirozenosti přiměřené; a přesto to snášet nechce, nýbrž tíhne k opačnému. Vždyť náchylnost ke křivdám, prostopášnostem, hněvu, zármutku a strachu není jiného než odpadlictví od přírody. A kdykoli tvá rozumná část reptá na nějakou příhodu, již v tom okamžiku »opouští své stanoviště«. Neboť je určena k zbožnosti a bohabojnosti právě jako ke spravedlnosti. Vždyť také tyto ctnosti jsou obsaženy v pojmu pravé společenskosti, ba jsou ještě ctihodnější než spravedlivé skutky.

(21) Kdo nemá před sebou neustále jeden a týž životní cíl, ten ani sám nemůže být po celý život jeden a týž. Ale toto tvrzení samo nestačí, jestli k tomu nedodáš ještě to, jaký ten cíl má být. Neboť není jednotného mínění o všech věcech, které většina lidí, ať z jakéhokoli důvodu, pokládá za dobro, nýbrž jen o některých, to je takových, které slouží společným zájmům, a proto je potřeba vytknout si cíl, který sleduje společné a veřejné blaho.

Neboť kdo svým veškerým snažením zamíří k tomuto cíli, ten dodá všem svým skutkům jednotnosti a potud bude také sám neustále – jeden a týž.

(22) Vzpomeň si na bajku o polní a městské myši a na úzkost a zmatek oné!7

7. Narážka na Aisópovu bajku, kterou vpletl Horatius do svých Satir (II 6, 79) o polní myši, kterou její městská družka pozvala do bohatého domu na hody. Autor chce říci, že bohatství a blahobyt nejsou podmínkou pravého štěstí, jak se většinou soudí.

(23) Sókratés říkával také názorům většiny lidí bubáky, strašáky dětí.8

8. „názorům většiny lidí“: zejména pak obecným názorům o smrti.

(24) Lakedaimoňané vykazovali cizincům o slavnostních hrách sedadla ve stínu, sami pak usedali kdekoliv.

(25) Sókratés vzkázal Perdikkovi na omluvu, že jeho pozvání odmítl: „Abych nezemřel nejbídnější smrtí,“ to je hanbou, že se za přijatou laskavost nemohu odvděčit.

(26) Ve spisech epikúrovců(?) bylo přikázání, že si máme stále připomínat některý živý vzor ctností z dávných dob.

(27) Pýthagorovci učili, že se máme za svítání zahledět na nebe, abychom si připomněli ony bytosti, které ustavičně probíhají toutéž vykázanou dráhou a týmž způsobem, i jejich spořádanost, čistotu a nepokrytost. Neboť hvězda nemívá závoj.

(28) Mysli na to, jaký člověk byl Sókratés, když se opásal ovčí kůží, protože Xantippa vyšla z domu v jeho plášti. A co řekl svým druhům, kteří chtěli studem od něho odejít, když ho viděli v takovém úboru.

(29) Ani v psaní ani ve čtení nebudeš moci dávat návod, dokud se sám dříve návodu nepodrobíš. Ještě mnohem více to platí v životě.

(30) Jsi pouhý otrok, neboť myslet neumíš.9

9. Verš neznámého původu.

(31) Mé srdce se smálo.10

10. Úryvek z Homérovy Odysseie IX 413.

(32) Budou zlehčovat ctnost a zlými slovy jí spílat.11

11. Poněkud změněný verš z rolnické básně Hésiodovy Práce a dny (v. 186), z onoho místa, kde se líčí zlehčování rodičů dětmi v zkaženém věku železném.

(33) Jen blázen se shání v zimě po čerstvém fíku; podobně si vede, kdo zatouží po dítěti, když už mu to není dovoleno.12

12. Myšlenky Epiktétovy.

(34) „Líbáš-li své dítě,“ praví Epiktétos, „máš si v duchu říkat: Možná že zítra zemřeš!“ – „Ale to jsou zlověstná slova!“ – „Nic v nich není zlověstného,“ dodává Epiktétos, „je to spíše označení jednoho z přirozených úkonů, jinak by i výraz »žnutí klasů« byl zlověstný.“13

13. „žnutí klasů“: Slova Eurípidova verše, který je citován v VII 40. Myšlenky Epiktétovy.

(35) Nezralý hrozen – zralý – rozinka: všechno přeměny, nikoli v čiré »nic«, nýbrž v něco, co ještě není teď.14

14. Myšlenky Epiktétovy.

(36) Epiktétos praví: „Není lupiče naší svobodné vůle.“15

15. Neboť stoický mudrc je jediný svobodný, a to za všech okolností; jedno ze stoických paradox, které se pokouší vyvrátit Cicero (ve svých dílech Paradoxa a Academica II 44) a které zesměšňuje Horatius v Listech (11). Myšlenky Epiktétovy.

(37) „Máme si osvojit,“ praví dále, „umění obezřelé soudnosti, a pokud se týká našeho snažení, máme bedlivě dbát aby se řídilo danými podmínkami, aby sledovalo obecný prospěch a aby bylo přiměřené ceně věcí; nízkých žádostí se máme naprosto zdržovat a žádné z věcí, které nejsou v naší moci, se nemáme vyhýbat.“16

16. Myšlenky Epiktétovy.

(38) „Neběží tedy,“ praví Epiktétos, „o ledajakou věc, nýbrž o to, zdali jsme či nejsme při zdravém rozumu!“17

17. Myšlenky Epiktétovy.

(39) Sókratés říkával: „Co chcete? Mít duše tvorů rozumných nebo nerozumných?“

„Rozumných.“

„Jakých rozumných, řádných nebo špatných?“

„Řádných.“

„Proč tedy o ně neusilujete?“

„Protože je už máme.“

„Pročpak se tedy přete a sváříte?“

Kniha dvanáctá

(1) Všechno, čeho si přeješ dosáhnout postupem času, můžeš mít už nyní, nebudeš-li to sám sobě odpírat. A to bude, jestliže všechnu minulost pustíš z mysli, budoucnost svěříš prozřetelnosti a jenom svůj přítomný život zařídíš ve smyslu zbožnosti a spravedlnosti: zbožnosti, abys ochotně přijímal svůj úděl, neboť tobě ho přidělila příroda a tebe zase jemu; ve smyslu pak spravedlnosti, abys svobodně a bez okolků mluvil pravdu a jednal podle zákona a přiměřeně ceně věcí; a v tom si nedávej bránit ani špatností ani míněním a řečí jiných, ani pocity své tělesné schránky, neboť ty se týkají její trpící části.

Jestliže aspoň teď, kdy už jsi konečně na odchodu, budeš mít v úctě toliko svůj rozum a to, co je v tobě božského, a všechno ostatní pustíš z mysli, a jestliže se nebudeš děsit toho, že se tvůj život jednou skončí, nýbrž toho, že jsi ještě nezačal žít ve shodě s přírodou, pak se staneš člověkem hodným vesmíru, který tě zplodil, a přestaneš být cizincem ve své vlasti, přestaneš se divit věcem, které se dějí každým dnem, jako něčemu nenadálému a přestaneš lpět na tom a onom.

(2) Bůh vidí všechny duše v jejich nahotě – bez jejich hmotných nádob, obalů a roušek, neboť svým čirým rozumem je ve styku s tím čirým, co se z něho samého do nich vyronilo a přelilo. Jestliže si také ty zvykneš jednat podobně, zhostíš se mnohého nepokoje. Neboť kdo dovede nevidět tu trochu masa, kterou je obklopen, zdalipak se bude obírat uvažováním o oděvu, obydlí, slávě a jiných takových cestách a lidských okázalostech?

(3) Jsou tři věci, ze kterých se skládáš: tělo, živočišná duše a rozum. První dvě z nich jsou potud tvoje, že se musíš o ně starat; teprve třetí část je v pravém slova smyslu tvá. Jestliže tedy odloučíš od sebe, tj. od svého myšlení, všechno to, co činí nebo říkají jiní nebo co jsi kdy sám učinil nebo řekl a co tě v budoucnosti zneklidňuje, a všechno, co na tobě ulpívá z tvého těla, v němž vězíš, nebo z tvé živočišné duše, která je s ním sloučena, a co je tedy mimo tvou vůli, a všechno, co ti hrne do cesty vír dění kolem tebe, tak aby tvá myslící síla, vymaněna z moci osudu, žila sama sobě čistá a volná, aby uskutečňovala spravedlnost, byla spokojena s tím, co se přihází, a mluvila pravdu – jestliže odloučíš, pravím, od této své vůdčí části všechno, co na ní ulpělo z náruživých sklonů a co je dosud v lůně času nebo již v minulosti, a sebe připodobníš oné Empedokleově kouli, krásně zaokrouhlené a šťastné svou uzavřeností, a dokonale se naučíš prožívat jenom ten čas, který doopravdy žiješ, to je přítomnost, teprve potom budeš moci alespoň zbytek svého života až do smrti trávit bez nepokoje a v dobré vůli a smíru se svým daimónem.1

1. Empedoklés z Akragantu (na Sicílii), řecký básník, filozof, lékař a fyzik v 5. stol. př. n. l.

(4) Mnohokrát jsem se podivil tomu, že každý má sice sebe sama raději než všechny ostatní, ale že si svého mínění o sobě váží méně než mínění ostatních lidí. Kdyby přistoupil k někomu z nás bůh nebo rozumný učitel a nařídil mu, aby sám u sebe nepřemýšlel a neuvažoval o ničem, co by nebyl ochoten vyslovit zároveň i nahlas, jistě by to nevydržel ani jeden den. O tolik více dbáme svých bližních, co si asi budou o nás myslet, než svého vlastního soudu.

(5) Jak jen mohli bohové, kteří všechno dokonale a lidumilně zařídili, jednu věc přehlédnout, totiž tu, že někteří lidé, a to zvláště dobří, kteří jsou, abych tak řekl, v nejvroucnějším vztahu k božstvu a zbožnými skutky a posvátnou službou božstvu se stali co nejvíce jeho důvěrníky – že i ti, jakmile jednou zemřou, nikdy se sem už nevracejí a nadobro zanikají? – Buď jist, jestli je tomu opravdu tak, že kdyby to mělo být jinak, byli by to jistě učinili! Neboť kdyby to bylo spravedlivé, bylo by to i možné, a kdyby to bylo ve shodě s přírodou, byla by to příroda tak zařídila. Z toho tedy, že tomu tak není (není-li tomu přece tak), čerpej přesvědčení, že se tak nemělo stát. Vždyť i sám vidíš, že se takovým mudrováním jen hádáš s bohem; takto bychom přece s bohy mluvit neměli, ani kdyby nebyli nejlepší a nejspravedlivější. Jsou-li však takoví, jistěže při pořádání světa nedopustili nic, co by bylo zanedbáním spravedlnosti a rozumu.

(6) Zvykej si konat i to, nač si netroufáš! Vždyť i levice, k ostatním výkonům nedostatkem zvyku neobratná, otěží vládne rázněji než pravice. Přivykla tomu.

(7) Měj na mysli, v jakém stavu má být tvé tělo i duše, až tě zastihne smrt; a krátkost života, bezednou propast času za sebou i před sebou a vetchost veškeré hmoty!

(8) Pozoruj činné síly věcí bez jejich hmotných obalů a cíle lidských činů; uvažuj, co je bolest a rozkoš, smrt a sláva; kdo je vinen svým vlastním nepokojem; a že všechno je jen představa.2

2. „že všechno je jen představa“: Srov. aforismus 22 této knihy.

(9) Pohotovým užíváním svých zásad máš se podobat pěstnímu zápasníkovi, nikoli šermíři. Neboť odloží-li šermíř meč, který užívá, je zničen; naproti tomu zápasník má ruku pohotově vždycky a nepotřebuje nic jiného než ji sevřít v pěst.

(10) Hledej pravou jakost věcí tím, že je rozbíráš v hmotu, činnou sílu a účel.

(11) Člověk má možnost nečinit nic jiného než to, co bůh mu schválí, a ochotně přijímat všechno, co bůh mu uděluje.

(12) To, co se děje podle přírodního řádu, nelze vytýkat ani bohům, neboť nechybují v ničem ani úmyslně, ani neúmyslně, ale ani lidem, neboť chybují toliko neúmyslně. Proto nelze činit výtky nikomu.

(13) Jak směšným cizincem je ve světě ten, kdo se diví kterékoli události v životě!

(14) Buďto je nutnost osudu a nezměnitelný řád, nebo shovívavá prozřetelnost, anebo náhodný a bezhlavý zmatek. Je-li tedy nezměnitelná nutnost, proč se jí vzpíráš? Je-li prozřetelnost náchylná k shovívavosti, učiň sebe hodným pomoci boží. A je-li zmatek nikým neovládaný, buď rád, že máš v takovém příboji sám v sobě vůdce – rozum! A i když tě příboj bude strhávat, jen ať si strhává tvé chabé tělo, tvou živočišnou duši a ostatní; neboť tvůj rozum nestrhne!

(15) Světlo září, dokud lampa nezhasne, a dříve svou zář neztratí; a v tobě by měla pravda, spravedlnost a rozvaha vyhasnout předčasně?

(16) Vnukne-li ti někdo představu, že chybil, ptej se v duchu: „Jakpak vím, zdali je to chyba?“ – Ale i když opravdu chybil, tu si pomysli: „Sám se odsoudil,“ a potom: „Podobá se tomu, kdo sám sobě drásá tvář!“

Kdo nechce, aby špatný chyboval, podobá se tomu, kdo nechce, aby fíkovník měl ve svých plodech šťávu, aby nemluvňata vrněla, aby kůň řehtal a aby se nestalo i tolik jiných přirozených nutností. Neboť co si má počít ten, kdo má takové sklony? Máš-li k tomu odvahu, vyleč ho z nich.

(17) Není-li to příkaz povinnosti, nečiň to; není-li to pravda, neříkej to! Neboť tvá vůle má být zcela ve tvé moci.

(18) Vždycky přihlížej k celku každé věci: co je právě ona věc, která ti vnuká představu, a pak si ji objasni rozborem v její činnou sílu, v její hmotu, účel a čas, ve kterém bude muset zaniknout.

(19) Konečně už pochop, že máš v sobě cosi ušlechtilejšího a více božského, než jsou ony věci, které budí tvé náruživosti a cloumají tebou jako loutkou. A rozjímej: Jaképak je právě teď mé smýšlení? Není to strach? Není to podezření? Nejsou to chtíče nebo něco jiného podobného?

(20) Zaprvé: nic nečiň nazdařbůh a neúčelně! Zadruhé: svou činností nesměřuj k žádnému jinému cíli než k obecnému prospěchu!

(21) Pamatuj, že zanedlouho nebude z tebe nikde nic, ani ze žádné z těch věcí, které nyní vidíš, ani ze žádného z těch lidí, kteří nyní žijí. Neboť všechny věci jsou přírodou určeny k přeměně a k přetvoření a k zániku, aby je jiné mohly střídat.

(22) Všechno záleží na tvé představě, a ta je ve tvé moci. Zbav se tedy, jestli chceš, své představy a jako plavci, který objel předhoří, objeví se ti smavá hladina, všechno klidné a nezvlněný záliv.

(23) Jedna každá činnost, ať kterákoli, jež se ukončí včas, nic zlého neutrpí tím, že se skončila; a ani ten, kdo tuto činnost provedl, nic zlého netrpí právě tím, že se skončila. Podobně tedy i souhrn všech činností, to je život, kdykoli se ukončí včas, nic zlého netrpí tím, že se skončil; a ani ten, kdo tuto řadu včas ukončil, tím nezakusí nic zlého. A onen pravý čas a konečnou mez určuje příroda, leckdy také lidská přirozenost, jak tomu bývá v stáří, ale pokaždé vesmírná příroda; neboť právě tím, že se její části přeměňují, vesmírný celek si uchovává květ nehynoucího mládí. Ale krásné a včasné je vždycky jen to, co prospívá celku; tedy ukončení života není jednotlivci zlem a není ani hanbou, protože se děje nezávisle na naší vůli, a není na újmu obecného dobra, ba spíše je dobrem, poněvadž je celku včasné, prospěšné a příhodné. Neboť ten, kdo spěje stejnou cestou jako bůh i svým smýšlením ke stejnému cíli, takto spěje ruku v ruce se samým bohem.3

3. Slovní hříčku závěru nelze plně vystihnout.

(24) Toto trojí si máš oživovat v paměti: pokud se týká toho, co činíš sám – zdali to nečiníš ani nazdařbůh ani jinak, než jak by to sama Spravedlnost provedla; pokud se pak týká toho, co se ti přihází zvenčí – že se to děje buď čirou náhodou, nebo řízením prozřetelnosti; ale nesmíš ani na náhodu naříkat, ani prozřetelnost obviňovat. Zadruhé: jaká je každá bytost od svého početí do svého oživnutí a od svého oživnutí až do návratu duše k bohu, z jakých součástí je složena a v jaké látky se rozloučí. Zatřetí: kdyby ses náhle vznesl vysoko do ovzduší a odtamtud popatřil na lidské věci a jejich rozmanitost, a až bys zároveň přehlédl i všechno tvorstvo, které kolem dokola bydlí ve vzduchu i v éteru, že bys pocítil nechuť, a ať by ses tam povznesl kolikrátkoli, uviděl bys znova a znova totéž: stejnotvářnost, dočasnost. A k tomu: všechno jen pouhý dým!

(25) Vyhosti domněnku, a jsi zachráněn! Kdo ti brání se jí zbavit?

(26) Kdykoli býváš něčím roztrpčen, pak jsi zapomněl, že se všechno děje podle vesmírné přírody, že provinění jiného se netýká tebe, a posléze i na to, že všechno, co se děje, vždycky se takto dálo a bude dít a už nyní se všude děje. Zapomněl jsi, jak blízké je příbuzenství člověka s veškerým lidským pokolením, nikoli snad společným podílem v krvi nebo rodu, nýbrž rozumu! Zapomněls také na to, že rozum jednoho každého z nás je bůh a že náš rozum je »výron« z něho; i na to, že nikomu vůbec nic nenáleží, nýbrž že se každému i jeho dítěte, i jeho těla, ba i jeho živočišné duše dostalo »odtamtud«; a konečně že všechno je jen domněnka a že každý z nás jen přítomný čas prožívá a jen toho pozbývá.

(27) Neustále si připomínej lidi, kteří se něčím přespříliš rozčilovali nebo kteří byli nad jiné proslulí slávou, neštěstím, nepřátelstvím nebo jakýmikoli osudy. A potom si pomysli: Kde je nyní to všechno? Dým a popel a pohádka, anebo už ani pohádka! A zároveň si vybavuj všechno podobné, jako například jak si vedl Fabius Catullinus na svém statku nebo Lucius Lupus ve svých sadech nebo Stertinius v Bajích nebo Tiberius na Caprejích a Velius Rufus – a vůbec jakékoli lidské zájmy, které se zakládají na klamu. A uvažuj, jak nicotné je všechno to, po čem tolik bažili, a oč má blíže k filozofii osvědčování spravedlnosti, rozvahy a neokázalé poslušnosti bohům při každé příležitosti! Neboť pýcha, která se pyšní pokorou, je pýcha nejodpornější ze všech.4

4. Ke konci: „pýcha, která se pyšní pokorou“: Epifonéma s aliterací, která se dobře hodí na císaře Tiheria, jak ho líčí Tacitus.

(28) Těm, kteří se tě ptají: „Kdepak jsi viděl bohy anebo z čeho jsi poznal, že skutečně jsou, že je máš v takové úctě?“ odpověz: Zaprvé jsou také zrakem viditelní, a zadruhé ani svou duši jsem neviděl, a přece ji ctím. Tedy podobně je tomu i s bohy: z projevů jejich moci, o které se znova a znova přesvědčuji, bezpečně poznávám, že jsou, a mám je v úctě.5

5. „jsou také zrakem viditelní“: Viz pozn. k VIII 19.

– „z projevů jejich moci... poznávám, že (bohové) jsou“: Takové soudy z účinků na původce byly ve starověku oblíbené (Sókratův důkaz boží jsoucnosti v Xenofóntových Vzpomínkách na Sókrata IV 3) a přežily starověk i středověk, až Immanuel Kant dokázal, že problémy, jako je jsoucnost boží, nesmrtelnost duše nebo svoboda vůle, se logickému důkazu vymykají, neboť náležejí – jako požadavky našeho mravního vědomí – sféře jiné, vyšší.

(29) Přihlížet k tomu, co je každá věc sama o sobě jako celek, co je její hmotná podstata a co její činná síla, a z celé duše činit, co je spravedlivé, a mluvit pravdu – v tom je spása života. A jestliže řadíš dobrý čin k dobrému, takže mezi nimi není ani nejmenší mezery, co jiného z toho vyplyne než radost ze života?

(30) Je jediné sluneční světlo, i když se tříští myriádami stěn a hor a jiných věcí; je jediná společná pralátka, i když se tříští v myriády těl vlastní podstaty; je jediná duše, i když je roztříštěna v myriády bytostí svým způsobem ohraničených; a jediná rozumná duše, i když se zdá rozdělená. Ostatní součásti řečených věcí, jako například jejich živočišné duše a jejich tělesné podklady, jsou sice neschopné citu a vzájemné příchylnosti, a přesto i je udržuje pohromadě jednotící a soudržná síla. Ale myslící duše svým zvláštním způsobem tíhne ke všemu sourodému a s ním se spojuje; a tento společenský pud se roztříštit nedá.

(31) Co by sis přál? Být ustavičně živ? Chceš tedy mít pocity a pudy, chceš růst a opět přestávat růst, chceš užívat svého hlasu, chceš přemýšlet? Kterápak z těchto činností se ti zdá žádoucí? Je-li každá z nich bezcenná, uchyl se k poslednímu: poslouchej rozum a boha! Ale s tím je v rozporu, jestliže si někdo tyto věci cení a rmoutí se proto, že jich smrtí pozbude.

(32) Jak skrovný dílek bezmezného a bezedného času je každému z nás přidělen! Okamžik, a zmizí ve věčnosti. A jak skrovný díl vesmírné pralátky! Jak skrovný zlomek vesmírné duše! Na jakém kousíčku zemského celku se to plazíš! Toto všechno měj na paměti a nic nepokládej za důležité, leč jediné: jednat, jak tě k tomu vede tvá přirozenost, a přijímat, cokoli ti přináší vesmírná příroda.

(33) Jak užívá rozum sebe sama? Neboť na tom záleží nejvíc! Všechno ostatní, ať už závisí na tvé vůli nebo nezávisí, je mrtvý a prázdný dým.

(34) K tomu, aby se na životě nelpělo, může být nejúčinnější pobídkou, že ti, kteří pokládali rozkoš za dobro a bolest za zlo, přesto také na životě nelpěli.6

6. Marcus má na mysli Epikúra a jeho školu.

(35) Komu je dobrem jenom to, co se přihází ve svůj čas, a komu je lhostejné, zdali vykoná více či méně skutků podle správného rozumu, a komu nezáleží na tom, zdali pozoruje vesmír po delší či kratší dobu, tomu ani smrt není hrozná.

(36) Člověče, žils jako občan v tomto velkém státě: co ti na tom záleží, zdali pět či sto let? Neboť zákony měří každému stejně. Co je tedy na tom hrozného, jestliže tě ze státu odesílá nikoli tyran ani nespravedlivý soudce, nýbrž příroda, která tě do něho uvedla? Stejně jako když herce propouští z divadla praetor, který ho přijal do svých služeb. „Ale ještě jsem neodehrál svých pět dějství, nýbrž jen tři.“ – Máš pravdu; ale v životě jsou tři dějství celé drama! Neboť kdy je konec, to určuje onen, kdo byl kdysi původcem tvého stvoření, jako je nyní tvé rozloučení. Ani tím, ani oním nejsi vinen ty. Odejdi tedy v dobré vůli! Neboť také ten, kdo tě propouští, je dobré vůle.7

7. – „praetor“: Vypravení her bylo od doby Augustovy úkolem praetorů.

– „je dobrá vůle“: Poslední slova úvah Marka Aurelia připomínají začáteční slova Kantovy Etiky: Není vůbec nic ve světě, co by se mohlo bez omezení pokládat za dobré, než jedině dobrá vůle.

Poznámky

(Čísla poznámek odkazují k číslům na konci odstavců)

V úvahách této knihy se císař Marcus Aurelius rozpomíná na to, které živé vzory ctností, ať už v jeho příbuzenstvu nebo v nejbližším okolí, nejvíce působily na jeho duševní a mravní vývoj. Tím nabývá kniha císařových zápisků rázu jakési autobiografie, která ve světových literaturách nemá obdoby.

Ediční poznámka

Marcus Aurelius byl překládán do všech významnějších evropských jazyků, ale největšímu zájmu se těšil od 17. stol. v Anglii. U nás je jeho prvním moderním překladatelem Rudolf Kuthan. Poprvé vyšel jeho překlad v Praze 1934 s názvem Hovory k sobě samému. Druhé (přehlédnuté a opravené) vydání vyšlo v Praze 1941. Rozsahem nevelkému dílku římského filozofa na trůně, věnoval R. Kuthan plné tři roky pilné práce. Nebyl však s dosavadním výsledkem spokojen a překládal M. Aurelia znovu, nezávisle na prvních dvou vydáních. Nový překlad, označený jako 1. vydání (Praha 1947), měl pozměněný název Hovory k sobě s podtitulkem Deník římského císaře. Dotisk tohoto nového překladu vyšel na jaře 1948. Základem bylo překladateli vydání Schenklovo (1913). Tam, kde řecký text kolísal, uchyloval se překladatel někdy i k jiným čtením, novějším i starším.

Toto (už tedy šesté, 1975) vydání jsme připravili podle dotisku z r. 1948. V textu jsme se omezili většinou na úpravy stylistické; podle dohody s Kabinetem pro studia řecká, římská a latinská ČSAV označujeme v řeckých jménech délky. I poznámky zůstaly celkem beze změny, jen jsme vypustili výklady mající význam toliko pro odborníky (např. odkazy na různá čtení). Zato původní nepříliš rozsáhlá překladatelova předmluva je nahrazena obsáhlejší studií Ludvíka Svobody. Aforismy nebo jejich části, které R. Kuthan původně vypustil, doplnil Václav Bahník. Jsou to: IV 19, 28; V 12, 15; VII 16, 24, 31, 50, 58; IX 24; X 7, 23.

Redakční poznámka k 8. vydání

Za základ tohoto vydání posloužilo vydání šesté, viz výše. Text byl v rámci soudobého pravopisného úzu přizpůsoben současné normě s maximálním respektem k překladatelovu stylu.

Přehled vydaných svazků Antické knihovny od roku 1969

1. Marcus Aurelius Antoninus: Hovory k sobě. 1969, 2. vyd. 1975, 3. vyd. 2011

2. Publius Ovidius Naso: O lásce a milování (Lásky, Listy milostné, Umění milovati, Jak léčiti lásku, Prostředky k pěstění ženské tváře). 1969, 2. vyd. 1990

3. Lúkiános: Šlehy a úsměvy (Charón, Menippos, Íkaromenippos, Plavba do podsvětí, Hovory podsvětní, Sněm bohů, Rozhovory bohů, Prométheus aj.). 1969

4. Lucius Annaeus Seneca: Výbor z Listů Luciliovi. 1969, 2. vyd. 1987

5. Xenofón: O Kýrově vychování. 1970

6. Marcus Tullius Cicero: O povinnostech. 1970

7. Publius Vergilius Maro: Aeneis. 1970

8. Listy hetér (Ailiános, Alkifrón, Aristainétos, Filostratos, Lúkiános, Theofylaktos). 1970

9. Petronius: Satirikon. 1971

10. Epiktétos: Rukojeť, Rozpravy. 1971

11. Titus Livius: Dějiny I (kniha 1–IV). 1971, 2. vyd. 1979

12. Titus Lucretius Carus: O přírodě. 1971

13. Decimus Iunius Iuvenalis: Satiry. 1972

14. Arriános: Tažení Alexandra Velikého. 1972

15. Xenofón: Vzpomínky na Sókrata (Vzpomínky na Sókrata, Hostina, Sókratova obhajoba, O hospodaření, Hierón, Agésiláos). 1972

16. Gaius Iulius Caesar: Válečné paměti (Zápisky o válce galské, Zápisky o válce občanské, Aulus Hirtius a anonymové). 1972

17. Titus Livius: Dějiny II–III (kniha V–X). 1972

18. Pěvci lásky (Catullus, Propertius, Tibullus). 1973

19. Gaius Plinius Secundus Starší: Kapitoly o přírodě. 1974

20. Pausaniás: Cesta po Řecku I (kniha I–VI). 1973

21. Titus Livius: Dějiny IV (kniha XXI–XXVI). 1974

22. Lucius Apuleius: Zlatý osel. 1974

23. Pausaniás: Cesta po Řecku II (kniha VII–X). 1974

24. Gaius Suetonius Tranquillus: Životopisy dvanácti císařů. 1974

25. Publius Ovidius Naso: Proměny. 1974

26. Artemidóros: Snář. 1974

27. Publius Cornelius Tacitus: Letopisy. 1975

28. Titus Livius: Dějiny V (kniha XXVII–XXXIII). 1975

29. Sofoklés: Tragédie (Antigoné, Élektrá, Král Oidipús, Oidipús na Kolónu, Filoktétés, Tráchíňanky, Aiás, Slídiči). 1975

30. Héródiános: Řím po Marku Aureliovi (+ Sextus Aurelius Victor: Kniha o císařích). 1975

31. Publius Cornelius Tacitus: Z dějin císařského Říma (Dějiny, Agricola, Germánie, Rozprava o řečnících). 1976

32. Marcus Tullius Cicero: Tuskulské hovory (+ Cato Starší o stáří, Laelius o přátelství). 1976

33. Marcus Annaeus Lucanus: Farsalské pole. 1976

34. Titus Livius: Dějiny VI (kniha XXXIV–XL). 1976

35. Svět ezopských bajek (Život Aisópův, Ezopské bajky, Phaedrus, Babrios, Avianus). 1976

36. Antické válečné umění (Cornelius Nepos, Aineiás Taktikos, Onasandros, Sextus Iulius Frontinus, Flavius Vegetius Renatus). 1977

37. Písně pastvin a lesů (Theokritos, Moschos, Bión, Antologie palatinská, Vergilius: Zpěvy pastýřské, Columella: O pěstování zahrad ; Noční slavnost Venušina, Komár aj.). 1977

38. Synové slávy – oběti iluzí (Z pozdních římských panegyriků). 1977

39. Eurípidés: Trójanky a jiné tragédie (Alkéstis, Médeia, Élektrá, Ífigeneia v Aulidě, Orestés, Trójanky). 1978

40. Titus Livius: Dějiny VIII (kniha XLI–XLV). 1979

41. Titus Maccius Plautus: Amfitryon a jiné komedie (Komedie o hrnci, Kasina, Amfitryon, Hra o skříňce, Komedie oslovská, Zajatci, Milenci). 1978

42. Marcus Vitruvius Pollio: Deset knih o architektuře. 1979, 2. vyd. 2001, 3. vyd. 2009

43. Řečtí atomisté (Leukippos, Démokritos a další). 1980

44. Nejstarší řecká lyrika (Archilochos, Alkaios, Anakreón, Sapfó, Simónidés, Theognis a další). 1981

45. Lúkiános: O bozích a lidech (O snu, O mravech filozofů, O obětech, O astrologii, Kynik, Timón, Anacharsis, Toxaris, Lúkios aj.). 1981

46. Xenofón: Řecké dějiny (+ Lakedaimonské zřízení, O státních příjmech). 1982

47. Portréty světovládců I (Historia Augusta I: Od Hadriana po Alexandra Severa). 1982

48. Obrázky z řeckého života (Epigramy: Epigramy z nápisů, Úvahy o životě a smrti, Epigramy literární – milostné, věnovací, náhrobní, příležitostné, pijácké, žertovné aj.). 1983

49. Portréty světovládců II (Historia Augusta II: Od Maximinů po Carina). 1982

50. Menandros: Komedie pro všední den (Takový protiva, Zmýlená neplatí, Záleží na charakteru, Ustřižená kštice, Je libo svatbu nebo pohřeb?, Hledá se otec, Všichni ho nenáviděli, Patolízal, Rolník, Hérós, Zjevení, Muzikant, Posedlá, Dívka z Perinthu + citáty a úsloví). 1983

51. Lucius Annaeus Seneca: Další listy Luciliovi. 1984

52. Aristotelés: Člověk a příroda (O vzniku a zániku, O duši, Malá přírodovědná pojednání). 1984

53. Publius Ovidius Naso: Verše z vyhnanství (Žalozpěvy, Listy z Pontu, Kalendář, Íbis, O lovu ryb). 1985

54. Eurípidés: Hippolytos a jiné tragédie (Hippolytos, Ífigeneia v Tauridě, Foiníčanky, Prosebnice, Helena, Rhésos). 1986

55. Appiános: Zrod římského impéria (Římské dějiny I). 1986

56. Plútarchos: O lásce a přátelství (Rozhovor o lásce, Rady manželské, O lásce, O lásce rodičovské, O lásce mezi sourozenci, Útěšný list ženě, Jak se rozezná pochlebník od přítele, Jak nám mohou být naši nepřátelé prospěšní, O dlužnictví, O výchově dětí aj.) 1987

57. Eurípidés: Héraklés a jiné tragédie (Héraklés, Andromaché, Hekaba, Hérakleovci, Ión, Bakchantky, Kyklóp). 1988

58. Gaius Plinius Secundus Mladší: Dopisy. 1988

59. Appiános: Krize římské republiky (Římské dějiny II – Občanské války). 1989

60. Iosephus Flavius: Válka židovská I (Válečná předehra). 1990

61. Marcus Tullius Cicero: Listy přátelům I (výbor). 2001

62. Dobrodružství lásky (Řecký román I – Charitón: Příběhy Chairea a Kallirhoy, Xenofón Efeský: Efeské příběhy, Chión, Theopompos z Chiu, Euhémeros, Iambúlos, Iamblichos a další). 2001

63. Lucius Annaeus Seneca: O dobrodiních (O dobrodiních, Útěcha pro Marcii, Útěcha pro matku Helvii, Útěšný list Polybiovi). 1991

64. Iosephus Flavius: Válka židovská II (Zkáza Jeruzaléma). 1992

65. Platón: Ústava. 1993

66. Menandros: Sentence. Nevyšlo.

67. Aristotelés: Poetika. 1996

68. Lucius Annaeus Seneca: O duševním klidu (O hněvu, O blaženém životě, O krátkosti života, O prozřetelnosti, O stálosti mudrce, O duševním klidu, O volném čase, O laskavosti, Epigramy, Apokolokyntóza). 1999, 2. vyd. 2004

69. Ammianus Marcellinus: Dějiny římské říše na sklonku antiky. 2002

70. Démosthenés: Řeči na sněmu (O symmoriích, Za Megalopolity, Za svobodu Rhoďanů, Čtyři řeči proti Filipovi, O správě financí, Tři řeči olynthské, O míru, O záležitostech na Chersonésu). 2002

71. Homéros: Ílias. Dosud nevyšlo.

72. Publius Terentius Afer: Komedie. Dosud nevyšlo.

73. Aristotelés: Athénská ústava. 2004

74. Plútarchos: Životopisy slavných Řeků a Římanů I. 2006

75. Iosephus Flavius: O starobylosti Židů, Můj život. 2006

76. Plútarchos: Životopisy slavných Řeků a Římanů II. 2007

77. Eutropius a Rufius Festus: Stručné dějiny Říma (+ O slavných mužích Říma). 2009

78. Polybios: Dějiny I (kniha I–II). 2008

79. Polybios: Dějiny II (kniha III–V). 2009

80. Polybios: Dějiny III (kniha VI–XVIII). 2011

Prémie Antické knihovny (1969-1990)

1. Verše o víně (překlady a parafráze latinských básníků). 1969

2. Epikúros – Publilius Syrus: Myšlenky (Epikúros: O štěstí a mravnosti, Hlavní články učení, O mudrci aj., Publilius Syrus: Myšlenky z životní etiky aj.). 1970

3. Na veselé struně (Filogelós - Výbor z antického humoru). 1971

4. Tajemství papyrů. 1972

5. Músaios: Héró a Leandros (+ Z myšlenek Theognidových, Verše na rozloučenou). 1973

6. Claudius Claudianus: Únos Proserpiny (+ Básnické skladby, Drobné básně a epigramy). 1974

7. Čtení o antice 1974

8. O lásce, přátelství a štěstí (Antické sentence). 1975

9. Čtení o antice 1975

10. Homérští hrdinové ve vzpomínkách věků (Diktys Krétský: Zápisky o válce trojské, Darés Fryžský: Pád Tróje ; Trójská pověst ve středověké Římské kronice). 1976

11. Čtení o antice 1977 (+ Marcus Gavius Apicius: O umění kuchařském, Galénos: O dietě způsobující hubnutí aj.)

12. Čtení o antice 1978/1979 (+ Theofrastos: Povahopisy aj.)

13. Čtení o antice 1980/1981 (+ Výbor z pompejských nápisů, Plinius Mladší: O výbuchu Vesuvu roku 79, Stránky z Filodémova díla, Catonova disticha aj.)

14. Čtení o antice 1982/1983 (Antika žertovně zčeštěná aneb Danajský dar)

15. Čtení o antice 1984/1985 (Hvězdy, hvězdáři a hvězdopravci; + Nechepsó a Petosíris: Úvod k učebnici astrologie, Diodóros Sicilský: Astronomie a astrologie Chaldejců, Klaudios Ptolemaios: Čtyři knihy o astrologických předpovědích, Arátos ze Solů: Jevy na nebi, Héfaistión Thébský: Tři knihy o astrologii, Marcus Tullius Cicero: O věštění – úryvek)

16. Lucius Apuleius: Apologie aneb Vlastní obhajoba proti nařčení z čarodějnictví. 1986/1987

17. Hésiodos: Zpěvy železného věku (Zrození bohů, Práce a dny, Štít, Soutěž Homéra s Hésiodem). 1988/199

Svazky Antické knihovny můžete objednávat na www.antickaknihovna.cz

autor: Marcus Aurelius Antoninus

název: Hovory k sobě

přeložil: Rudolf Kuthan

poznámky: Rudolf Kuthan

předmluva: Ludvík Svoboda

vydal: Arista a Baset

rok vydání: 2011

vydání: osmé

ISBN: 978-80-7340-131-3 (epub)

ISBN: 978-80-7340-132-0 (mobi)

verze: 2016.01.24

konverze, EPUB: em